David Benjamin

SEDEM

Vsebina

Prvi del

Prvo poglavje

Drugo poglavje

Tretje poglavje

Četrto poglavje

Peto poglavje

Drugi del

Šesto poglavje

Sedmo poglavje

Osmo poglavje

Deveto poglavje

Deseto poglavje

Enajsto poglavje

Dvanajsto poglavje

Trinajsto poglavje

Tretji del

Štirinajsto poglavje

Petnajsto poglavje

Šestnajsto poglavje

Sedemnajsto poglavje

Osemnajsto poglavje

Devetnajsto poglavje

Dvajseto poglavje

Enaindvajseto poglavje

Dvaindvajseto poglavje

Četrti del

Triindvajseto poglavje

Štiriindvajseto poglavje

Petindvajseto poglavje

Šestindvajseto poglavje

Sedemindvajseto poglavje

Osemindvajseto poglavje

Devetindvajseto poglavje

Peti del

Trideseto poglavje

Enaintrideseto poglavje

Dvaintrideseto poglavje

Triintrideseto poglavje

Epilog

Vse stvari so povezane.

mnogi

Vse, kar se lahko, se bo zgodilo.

apokrif iz 2. stoletja

Prihodnji dogodki so le ponovitve preteklih.

iz neohranjenega Nostradamusovega pisma Rigaudu

Morda je vse regresija, tudi tole življenje.

Barbara Kratochwil

Prvi del

Prvo poglavje

Ladja se je nevarno nagnila na bok. Med slapove vode, ki se je zlivala na nas z neba, so se mešale rezke Torove strele. Zdelo se je, kot da je v premorih med njimi slišati zlobni Lokijev hohot. S kotičkom očesa sem opazil, kako je velikanski val odplavil Hallgirja prek palube. Telo je izginilo iz vidnega polja, le njegova mogočna šapa, s katero je ponavadi vihtel svojo dvoglavo sekiro in tako mnogim sovražnikom naganjal strah v kosti, se je krčevito oprijela debele vrvi, pritrjene na robu. Prijem ni popustil in kljub temu, da sem imel dovolj opravka s seboj, sem se čudil, od kod mu moč, da s svojim obilnim telesom tako dolgo visi na eni roki – dokler ni ladje v nenadnem sunku obrnilo na drugo stran in tedaj sem videl, da Hallgirja ni več, le odtrgano roko je neznana sila priklepala na vrv, že povsem otrdelo od soli. »Jaane, Jaane,« sem tedaj skoz veter zaslišal obupano kričanje, »pomagaj! Reci Odinu, naj pomiri besnenje svojih bratov!« Obrnil sem se v smer, od koder je med sunki vetra prihajalo pretrgano vpitje. Ole, naš kapitan in poveljnik, metalec, ki je v boju vselej zagnal prvo sekiro in v velikih skokih planil nad sovražnika, me je gledal z od groze blaznimi rdečimi očmi. Mišični vozli so se mu na rokah, s katerimi je držal krmilo, od napora napenjali kakor troglavi zmaji; zaman, seveda, saj je bilo krmilo polomljeno in nas je premetavalo po mrzlem morju kot igračko. Ozrl sem se v nebo in spet se mi je zazdelo, da slišim hehet. »Loki,« sem pomislil in zaprl oči. »Konec je z nami.« Prišel je nov val, za trenutek sem še videl izkušenega Uweja, s šlema mu je odbilo en rog, z vrvjo je bil privezan ob jambor, držal je eno od nezavestnih deklet in nekaj nerazumljivega vpil proti meni – a že v naslednjem hipu me je zalila voda in me oklenila v svoj ledeni objem. Zmanjkalo mi je tal pod nogami, na vso moč sem krilil z rokami in brcal, vendar nisem naletel na nobeno trdno oporo, le na enakomerni, židki odpor, kakor da se potapljam v ledeno sluz. V transu, kot da se to dogaja komu drugemu, sem se zavedel, da me je odneslo v morje. Hlastnil sem za zrakom, a tedaj je z vso ostrino začela vame vdirati voda. Zalivala mi je goltanec, in medtem ko sem si z vsemi silami prizadeval, da bi prišel do zraka, je vztrajno in boleče, kot hrapav lesen čep, prodirala globlje v prsi in se mi nato kakor po drobnih nitkah širila po trupu, obenem z grozo, ki me je zalivala še tesnobneje od vode. Neznosno me je dušilo in čutil sem, da me odnaša proti pragu, ki ga ne bom mogel prestopiti, ne živ ne mrtev. Valhalla, me je prešinjalo, je mogoče, da vodi tja tako tesna pot? O, prelita kri sovražnikov, o žrtvovani kopuni, dajte mi moč! Ne morem več dihati, dušim se, dušim, dušii …

… na sebi sem še čutil mokre slane kaplje, a zadišalo je bolj po potu kot po morju. Še sem bil zadihan in vznemirjen, vendar sem spet lahko dihal, vse laže. Odprl sem oči. Nad menoj se je v prijaznem nasmešku sklanjal topli obraz Barbare, moje terapevtke. »Je že v redu, v redu je,« mi je govorila z mirnim glasom. »Vsega je konec. Spet si med nami.«

Ovedel sem se, da ležim na kanapeju v njeni ordinaciji. Zamižal sem in se skušal čim udobneje namestiti. Pred mojim notranjim očesom so se sprva z veliko naglico, nato pa vse počasneje in razločneje začele menjavati podobe. Mehki, v usnje oblečeni kanape je name deloval pomirjujoče, podobe so me vse manj begale. Spomin na utopitev je bil še povsem živ, vendar sta strah in napetost polagoma izginjala. Na njuno mesto je začela stopati nekakšna sprijaznjena spokojnost. Spet sem odprl oči. Barbara je sedela nasproti, me pozorno opazovala in od časa do časa kaj zapisala v beležnico. Nisem imel občutka, da se ne zmeni zame, očitno je le čakala, da uredim vtise.

Sedel sem.

»Kako je bi…« sva oba hkrati začela in se zasmejala, ona skoraj prisiljeno, a nikakor ne odbijajoče, s stisnjenim nasmehom, ki je le za vzorec razkril njene bele, komaj opazno nekoliko naprej pomaknjene zobe.

»Ti prvi,« je dejala.

Povedal sem ji. Govoril sem debele pol ure. Toliko sem imel povedati, čeprav me je ves čas spremljal občutek, da nimam pravih besed za to, kar sem doživel. Spominjal sem se težkih vek in Barbarinega monotonega govorjenja, potovanja skoz temen hodnik in nato nenadne svetlobe. Bil sem dobro razpoložen, že kar razigran, zadovoljno sem vstajal nad čvrstim, oblim, belim objokanim dekletom in nekaj opolzkega rekel, Hallgir je stopil poleg in zdaj še sam legel na dekle, ki je le nemočno ječalo pod njegovim težkim telesom. Poleg jih je bilo še nekaj, počeli so isto z drugimi dekleti. Drugi so pili opojno medico iz rogov, vzklikali in peli robate pesmi. Le eden je bil videti nekoliko drugačen, kot da ne sodi poleg: odsoten, s pogledom, kakor uprtim v prazno, a so njegove oči, se mi je zdelo, od časa do časa skrivaj poblisknile proti meni. Vendar mu nisem posvečal posebne pozornosti. Bili smo kot omamljeni od ponosa in izpolnjenosti, nedaleč stran se je iz plamenov dvigal velik dim, od tam je bilo slišati jok otrok in žena ter od vsepovsod stokanje, dišalo je po krvi in ožganem mesu. Stemnilo se je, čeprav dan še ni bil star. »Odriniti bo treba,« je poveljeval Ole, »da nam Torove sape ne razbijejo ladje ob čereh.« Zdaj smo že vsi videli, da se nam z odprtega morja približuje skoraj črna stena, iz katere visoke valove občasno oblizne ognjeni jezik. Začeli smo nositi na ladjo uplenjeno blago, železne palice, sekire, vreče žita, drobnico, s seboj smo vzeli tudi štiri krepka mlada dekleta; dve sta bili brez zavesti, zato ju je bilo treba na palubo nesti, drugi dve sta se krčevito upirali in trije so ju s težavo vlekli. Veter je pihal proti nam, posedli smo se za vesla in z vso naglico zaveslali proti približujoči se gmoti. Ko smo bili že dovolj daleč od obale, je kapitan ukazal razviti jadro. Švignili smo kot blisk, kapitan je stopil za krmilo in nas usmeril stran od črnega neba, stran od jeznih bogov, v nasprotno smer od doma. Temna zavesa se je še približevala, a tudi mi smo se bližali njenemu skrajnemu robu in videti je bilo, da nam bo uspelo. Toda že v naslednjem trenutku nas je skoraj na mestu ustavilo; močan sunek me je vrgel po tleh in slišati je bilo hreščanje. »Zadeli smo čer, krmilo je šlo,« je zavpil kapitan. »Zvijte jadro!«

Izpolnili smo povelje, ladja se je neodločno majala, tedaj pa nas je zajela ujma. Začel se je boj, zame se je končal z utopitvijo.

Na vrsti je bila Barbara. »Ves čas si bil nemiren, tu pa tam si kaj nerazumljivega vzkliknil. Nato si postal zares napet, začel si stiskati pesti, potil si se, težko in hitro si dihal, nazadnje si stokal in hlastal za zrakom, kakor da se dušiš, in potem si se zbudil.«

»Doživel sem svojo smrt,« sem dejal.

»Da, doživel si svojo smrt. Smrt z utopitvijo. Zadušitev. Zdaj je jasno, od kod tvoja astma, tvoje težave z dihanjem, zakaj imaš kronično obolela pljuča. V enem od prejšnjih življenj, očitno si bil Viking, si se utopil. To tudi pojasnjuje, zakaj raje hodiš v hribe namesto na morje. Tvoja razlaga, da zaradi gorskega zraka, ki da dobro dene tvojim pljučem, me ni nikdar prepričala. Morje, borovci, topel zrak bi ti enako dobro deli. A tebi morje ni dišalo, in zdaj vemo, zakaj ne. To smo torej zdaj razjasnili. Povej, kako se počutiš?«

»Ne vem,« sem negotovo dejal, saj sem bil trenutno še preveč pod vtisom vsega doživetega in res nisem vedel. Tega, kar se mi je pripetilo v stanju globoke hipnoze, nisem občutil kot nečesa travmatičnega; zdelo se mi je, da me obhaja nekakšno katarzično olajšanje, ki pa ni bilo čisto brez negotovosti in je bilo malce podobno dvoumnemu olajšanju, nihajočemu med ugodjem in neugodjem, ko odrasel človek po dolgem zadrževanju nazadnje ne more več zdržati in se pomoči v hlače. »Mislim, da bom moral vse skupaj še nekoliko predelati.«

»Seveda, vsekakor,« je dejala Barbara, »o tem ni prav nobenega dvoma. Zdajle si izvedel nekatere povsem nove stvari o sebi, ampak pravi učinki se bodo pokazali šele takrat, ko jih boš sprejel. Zato pa potrebuješ nekaj časa in predvsem miru. Ne nazadnje pomeni za tvojo duševnost silovit šok že to, da boš prisiljen premagati svojo načelno skepso.«

Imela je prav, to sem čutil tudi sam. Še bolj kot osupljiva povezava med načinom moje smrti v enem od domnevnih prejšnjih življenj in mojimi sedanjimi zdravstvenimi tegobami me je presunilo to, da je moja prva regresija uspela. Je torej res, sem se moral vprašati, smo res pred tem sedanjim živeli že mnogo drugih življenj, ki se z našimi vsakokratnimi smrtmi niso povsem sklenila, temveč tako ali drugače še naprej vztrajajo v nas? Tak sklep bi se po tem, kar se mi je pred pol ure zgodilo, mnogim zdel očiten.

A sam se vendarle nisem nameraval kar tako vdati temu, kar sem kljub pravkar doživeti izkušnji imel za šarlatanstvo. Prepričan sem bil, da za vse skupaj obstaja razumna razlaga.

»Gotovo imaš kopico vprašanj. Premisli, kaj ti bolj ustreza: da jih premeljeva skupaj ali da si skušaš najprej priti na jasno sam s seboj?«

Nekaj me je vleklo, da bi se še pogovarjal s to žensko, za katero sem vedel, da ima dobre namene in ki me je, niti ne vem natanko, zakaj, morda zaradi svoje čedne, mehke postave, globokih, žalostnih oči ali pa zaradi pridiha rahle skrivnostnosti, ki jo je obdajala, močno privlačila, a sem obenem do nje nagonsko čutil nekakšno zadržanost, tako da se ji doslej nikoli nisem »odprl« – ta prežvečena beseda iz ameriških televizijskih terapevtskih žajfnic mi je vselej šla na živce in je gotovo ovirala mojo »terapijo«. Zdaj pa sem naenkrat začutil potrebo prav po tem, namreč, da bi se ji odprl, zaupal, da bi si poiskal uteho v njenem pomirjujočem glasu. Že sem odprl usta, da bi ji to povedal, a me je nekaj – volk ne menja tako hitro svoje kože, pravijo – v zadnjem trenutku odvrnilo.

»Mislim, da bi bil s svojimi vtisi raje najprej nekaj časa sam,« sem dejal.

Barbara je razumela. Seveda, kako ne bi, razumevanje je njeno delo. Prijazno mi je pokimala, poslovila sva se drug od drugega in odšel sem.

In prav sem storil. Bog vedi o čem bi me s svojo sugestivnostjo uspela prepričati; tako pa sem si na svežem jesenskem zraku že po nekaj minutah hoje zadevo lahko povsem zadovoljivo pojasnil. Seveda ne gre za nikakršna prejšnja življenja. Pod vplivom hipnoze sem potoval v enega od alternativnih svetov, ki jih – tako kot sanje – zgolj v naši notranjosti, po zaslugi še neznanih možganskih procesov ustvarja naše nezavedno in ki imajo morda, kdo ve, kaj opraviti z našimi nepriznanimi, skritimi željami. Da, očitno mora biti tako, sem pomislil skoraj z obžalovanjem. Druga razlaga pač ni mogoča. Sicer pa je pojasnilo tega bilo vendarle precej drugotna zadeva. Najpomembneje je bilo, da sem čutil, kako se je v meni nekaj spremenilo, in to na bolje. Naj bo razlaga regresije kakršna koli: deluje. In to je bilo zame edino pomembno.

Drugo poglavje

Zgodba o tem, kako sem pristal pri Barbari, je pravzaprav bolj vsakdanja, kot bi ji nemara kdo prisodil na prvi pogled, četudi ni povsem brez dramatičnih primesi. Da bom arheolog, sem vedel že kot deček. Pri desetih letih je postalo moje najljubše berilo knjiga Čuda sveta, ki je popisovala starodavne kulturne spomenike, katerih skrivnosti še niso bile do vseh podrobnosti razkrite. Moja starša sta bila v diplomatski službi, in ker smo v obdobju mojega otroštva več kot deset let živeli na raznih koncih sveta, sem nekatera teh čudes videl tudi v živo. V puberteti sem kajpada bral Dänikena (kdo ga ni?), in njegove fantastične razlage so še podžgale mojo vnemo za arheologijo. Seveda, ko sem začel študirati, je bilo mojih romantičnih nazorov o izkopavanju veličastnih arhaičnih monumentov in razreševanju njihovih magičnih skrivnosti kmalu konec, na njihovo mesto je stopil trezni, analitični um arheologa znanstvenika. Pravzaprav sem arheološko šarlatanstvo – najbrž je bila to reakcija na mojo pubertetniško zablodo – iz vsega srca zasovražil.

Študij mi je šel kar dobro. Diplomiral sem s temo »Raziskovalne metode moderne arheologije«, nato pa me je zamikalo resnejše terensko delo, za katero med študijem razen krajših izkopavanj v okviru vaj ni bilo prave priložnosti. Odločil sem se za doktorski študij in tri semestre prebil v Heidelbergu, pri slovitem profesorju Zettlingerju, ki je prvi razbral pomen paleolitskih risb na stenah votlin na južnem Bavarskem in se je o njem celo govorilo, da je v rani mladosti, kot zelo mlad asistent, sam razvozlal neke zapletene hetitske napise, a si je potem vse zasluge za odkritje pripisal njegov mentor. S profesorjem sva vsak drugi teden potovala v avstrijski Willendorf. Tu je vodil izkopavanja, s katerimi so si obetali natančneje pojasniti vlogo znane willendorfske »Venere«, kipca ženske zaobljenega telesa, ki so ga našli v tem kraju blizu slikovitega Dürnsteina. Prav v Dürnsteinu, med mogočnimi skalnimi stolpi, nedaleč od ruševin stare trdnjave, sem se tudi prvič resno zaljubil v mlado domačinko mehke, voljne postave in nagajivega pogleda, ki je stregla v enem od tamkajšnjih lokalov in je najino avanturo jemala precej bolj stvarno od mene. Vedela je, da ne more večno trajati. Konec mojega študija pri profesorju Zettlingerju je pomenil tudi konec najine zveze. Moral sem se vrniti v domovino, in tja ni hotela z menoj. Doktoriral sem, nekajmesečno bolečino zaradi najinega razhoda pa skušal blažiti z obiskovanjem znanstvenih simpozijev in konferenc na raznih koncih sveta.

Moji nastopi v tujini so zbudili nekaj pozornosti tudi pri kolegih doma in kmalu sta mi padli v med kar dve sekiri naenkrat. Dobil sem mesto docenta na fakulteti, obenem pa se mi je odprla možnost za enoletno terensko raziskovalno delo na daljnem Uralu. Mednarodna etnološko-arheološka odprava med Komi-Permjake v srednjem in severnem Uralu je naletela na zanimivo najdbo. Iz neke šotne plasti so izkopali cel niz majčkenih, zaobljenih figuric, ki so spominjale na willendorfsko Venero, in tudi prek naše fakultete so iskali nekoga, ki ima s tem kaj izkušenj. Ponudila se mi je priložnost, ki je nisem nameraval izpustiti iz rok, in odšel sem v Rusijo.

Delo ni bilo v ničemer podobno tistemu, ki sem ga poznal iz svojih izkušenj s profesorjem Zettlingerjem in z izkopavanji v Willendorfu. Odpravo so vodili Rusi, prej birokrati kot pravi znanstveniki, nas, zahodnjake, pa so trpeli poleg le zato, ker so raziskavo financirale naše univerze. Delati smo morali natančno po vnaprej določenem načrtu, naše gibanje je bilo strogo omejeno, vsaj prve mesece se brez spremstva sploh nismo smeli oddaljiti iz našega tabora. »Tabor« je seveda le zasilen opis za kraj, kjer smo bivali in od koder smo se s čolni (cest namreč ni bilo ali pa so bile večino leta neprevozne) in manjšimi ladjicami vozili sprva po jezeru, nato po široki reki, nato spet po manjšem jezercu do majhne vasice, v bližini katere so našli figurice. Kraj našega bivanja je bilo nekakšno mesto duhov. Nekdanja okrožna prestolnica, ki se je še pred pol stoletja ponašala s trideset tisoč prebivalci in s srednje veliko lesno predelovalno tovarno, je zdaj štela komaj nekaj več kot tristo stalno naseljenih duš. Njihovo najdonosnejše opravilo je bila oskrba »dačnikov«, imovitih »novih« Rusov, ki so si tu, na bregu idiličnega jezera, omislili mogočne dače, vikende, kjer so zlasti žene (bržkone mafijskih) mogotcev z otroki preživljale konce tedna in počitnice. V vasi je bila skupina Armencev, gradbenih delavcev, ki so skrbeli za obnavljanje teh lepih lesenih stavb in postavljanje novih.

Člani odprave nismo stanovali skupaj, temveč smo bili razkropljeni po več »gostiščih«, kakor so domačini, mislim, da ne brez prikritega humorja, imenovali svoje lastne, pogosto že razpadajoče lesene koče brez sanitarij in tekoče vode, v katerih so oddajali sobo ali dve. Izkušnja prvinske neposrednosti (kadar sem čepel na »stranišču«, v napol odprti lopi za hišo, so mi domačini, ki so hodili mimo, povečini stare babuške in dedki, prijazno kimali) je bila prvi dan zanimiva, nato kake tri tedne nevzdržna, potem pa sem se, tako kot tudi drugi člani odprave, polagoma privadil (in med opravljanjem potrebe tudi sam dobrodušno pomahal nazaj).

V odpravi so bili od tujcev poleg mene dva Američana (zakonski par) in dva Francoza (pedanten profesor z bradico, ki je »prvinskost« najteže prenašal, ter njegov ne dosti manj zmrdljiv asistent), drugo so bili Rusi. Sporazumevanje med nami je bilo oteženo, saj Rusi skoraj niso znali angleško in se to vse do konca projekta ni kaj dosti spremenilo, mi drugi pa smo se le polagoma naučili za silo lomiti ruščino. Vse skupaj je vodil mrk, plečat možak s stereotipno nizkim čelom, Vladimir, ki po mojem mnenju ni kaj dosti vedel ne o etnologiji ne o arheologiji ne o znanstvenem raziskovanju nasploh – da demokratičnih standardov vodenja in odločanja sploh ne omenjam –, a je odlično obvladoval postavljanje raznih birokratskih zaprek in prepovedi in je s svojim »vodenjem« delo precej bolj oviral kot kar koli drugega. Ob njem so bili še dva birokrata iz okrajne prestolnice, arheolog z moskovske univerze Lomonosova, neki nebogljeni etnolog ter tri njegove kolegice z etnološko-arheološkega inštituta v Kirovu.

Čeprav so vsi Rusi, začuda pa tudi oba Američana in Francoza, na raziskovalke iz Kirova gledali nekoliko zviška, se je vsaj meni zdelo, da imajo med vsemi ruskimi sodelavci edino one vsaj nekaj pojma o znanstvenem raziskovanju kulturne dediščine. Posebej ena med njimi je bila ne le zelo bistra in strokovno dobro podkovana, ampak se je tudi na pogled razlikovala od obeh drugih, seveda tudi od vaščank, ki jih je bilo mogoče srečati v naši vasi. Namesto značilnih širokih ruskih ličnic je imela prej ozek, tanek obraz, čeprav spet ne ostro ozek, temveč s prijetno mehkimi potezami. Polt je bila nekoliko temna, kot da je zdravo zagorela, lasje pa niso bili svetli, temveč rjavkasti, skoraj rdečkasti, in ni si jih spenjala v dolgočasno kito, temveč je nosila razpuščene ali spete v čop. Tudi ni bila ne Tatjana ne Ana ne Nataša, temveč Larisa – ime, ki je arheologu in zgodovinarju zbujalo marsikatero vznemirljivo asociacijo.

Spomin na mojo dürnsteinsko natakarico je še tlel v meni, a ne več kot pekoča bolečina, temveč prej kot svarilo. Dopovedoval sem si, da se ne smem spet zaljubiti, da me Larisa privlači preprosto zato, ker tu živimo v domala popolni osami, kot v klavzuri kakega samostana, da je poleg suhoparne Američanke povsod videti le dobrodušne okrogle mamke in da Larisa že zato sije ven iz te množice kot plemenit biser – a ni kaj dosti pomagalo. Vse na njej se mi je zdelo iz dneva v dan privlačnejše in ponoči sem si, v sanjah ali polsnu, že privoščil kako drzno fantazijo, v kateri je odigrala osrednjo vlogo.

Opazila je, kako jo gledam; opazil pa je tudi Vladimir. Meni ni rekel nič, vendar je očitno moral govoriti z njo, saj se me je, kadar je bil v bližini, začela izogibati, in sicer tako temeljito, da je to včasih celo motilo naše delo. Le kadar Vladimirja ni bilo, sem opazil, kako me tu pa tam kradoma pogleda, in v teh pogledih sem si drznil prepoznavati naklonjenost. Prav ta napol prepovedani odnos me je najbrž še bolj podžgal, zadržki so odpadali z mene kot posušena koža in vse bolj sem se zaljubljal.

Za čistočo ni bilo najbolje poskrbljeno. Kdor je premogel dovolj poguma, se je lahko okopal v mrzlem jezeru, sicer smo bili bolj ali manj prepuščeni svoji lastni iznajdljivosti. Na področju higiene je bila pravzaprav ena sama svetla točka: znamenita banja, ruska različica savne. Skoraj vsaka od stavb, ki so bile še naseljene, je imela nekaj metrov proč manjšo hiško, v kateri je bil kotel z vodo, nekaj drv, zajemalka, par okroglih kamnov, suhe brezove veje in ena ali dve leseni deski, ki sta pomenili ležišče. V stropu je bila, če je šlo za »belo banjo«, odprtina, skoz katero je uhajal dim.

Čeprav savne doma nisem preveč maral, saj sem slabo prenašal vročino, ki nekako ni dela dobro mojim pljučem, pa sem v banjo vendarle razmeroma pogosto zahajal. Zdelo se mi je namreč, da me »prekajanje« in znojenje edino zares očiščuje umazanije, ki je bila naš neizogibni spremljevalec. Nekega dne – Vladimirja ni bilo, šel je v pokrajinsko prestolnico po navodila, zato smo ostali v »taboru« in nismo smeli na teren – sem gol, ovit le okrog ledij v brisačo, ležal v banji in se paril v vročini tik pod, se mi je zdelo, vreliščem svojih možganov. Zaslišal sem škripanje vrat. Ležal sem na trebuhu, glavo sem imel obrnjeno v zid, tako da nisem ničesar videl, a slišalo se je, da je nekdo vstopil. To seveda ni bilo nič posebnega, v tej banji sta bili dve »ležišči« in pogosto sta se zato v njej parila dva človeka, zatopljena vsak v svoje misli ali pa tudi – kadar je bil poleg mene Američan, ki je imel kar precej izkušenj z izkopavanji v Južni Ameriki, kamor me je zelo vleklo – v pogovor. Bil sem na robu prijetnega dremeža in z drobci komaj še budne zavesti sem zaznaval, kako nekdo nalaga drva na ogenj, z vodo poliva ploščo s kamni in odlaga oblačila. Nato je nekaj zašelestelo in –

Občutek, ki ga z besedami ni mogoče opisati, me je obenem zdramil iz dremeža in vnovič, a povsem drugače, uspaval. Sprva po hrbtu, nato po bokih, po ledvenem predelu, po stegnih, vratu, rokah se mi je začelo sprehajati drobno ščegetanje, kot da mi na površini kože pokljajo drobni mehurčki. »Brezanje.« O tem sem že slišal, a doživel ga nisem še nikoli. Pa tudi povsem drugače sem si ga predstavljal. Da, celo na lastne oči sem že videl, kako dva zavaljena domačina v banji drug drugega prej pretepata kot gladita z brezovimi vejicami, menda zaradi pospeševanja kroženja krvi. Ampak tole – tole je bilo nekaj povsem drugega. Nikakor ne pretepanje, pač pa hitro tresenje, pravzaprav drhtenje, vibriranje brezovih vej, ki so bile med tem vibriranjem le v rahlem stiku z mojo povrhnjico in so se pomikale po telesu gor in dol. Užitek je bil neizmeren, docela sem se mu prepustil. Mravljinci so mi zajeli vse telo, mehurčki so pokljali v rastiščih dlak, ud mi je silovito nabreknil. Tedaj je nekdo potegnil brisačo z mojih ledij in me začel »brezati« še po goli zadnjici in med stegni. Preplavil me je vroč, moker občutek, kot da sem se pomočil, a obenem me je tudi na silo zdramilo. Tisti kotiček mojih možganov, ki se še ni povsem vdal nasladi, je namreč prešinila misel: kdo? Kdo neki mi to počne? In takoj nato podoba Jurija, enega od ruskih članov naše odprave, prijaznega, z deškim obrazom in z najmanj stodvajsetimi kilogrami na grbi … Sunkovito sem se oprl na komolce in obrnil glavo.

Ni bil Jurij, in težko opišem, kako velik kamen olajšanja se mi je odvalil od srca. Nad menoj se je s šopkom brezovih vejic v rokah sklanjala Larisa, me gledala s toplimi, globokimi očmi in s svojo mehko ruščino, ki me je božala enako vznemirljivo kot brezove veje, vprašala:

»Ne nravit’sa?«[*]

Da mi ne bi bilo všeč? Kakšno vprašanje! Seveda mi je bilo, vse na njej mi je bilo všeč! Njen glas, vitka postava, ki so jo pokrivale le oprijete volnene ruske spodnjice, presenetljivo čvrste in ravno prav velike dojke, ki so se hitro tresle, ko me je šibala – vse to mi je več kot ugajalo, in moj ud se je očitno strinjal z menoj.

»Konechno nravit’sa«,[**] sem odvrnil v svoji polomljeni ruščini, in moj glas ni bil hripav le zaradi vročine, ki mi je sušila grlo. »Prodolzhi, pozhalujsta.«[***]

A preden sem lahko legel nazaj v prejšnji položaj, da bi se prepustil njenemu čudežnemu šibanju, me je prijela pod pazduho in za ramo ter me z naglico in močjo, ki ji ju ne bi prisodil, prevalila na hrbet. In komaj sem se dobro zavedel, je že zbrcala hlačke s sebe, sedla okobal na moj štrleči ud in se pričela zibati.

Mehurčki, ki so mi prej pokljali na površini kože, so zdaj pričeli pokati v mojih možganih. Larisa me je zazibala v krajine, za katere dotlej sploh nisem vedel, da obstajajo. Vse slabe spomine je v trenutku zamenjal vonj nečesa povsem novega in ko sem med ljubljenjem gledal v njene vlažne, globoke oči, sem vedel: našel sem žensko svojega življenja.

Odtlej so se dogodki odvijali kot v kaki holivudski drami. Ko sem se vrnil v domovino, je naša fakulteta organizirala mednarodno znanstveno arheološko konferenco. Med gosti iz tujine, ki smo jih posebej povabili in jim plačali vse stroške, je bila (na moj predlog) tudi Larisa. Ni šlo vse brez težav, po »zaslugi« Vladimirja ji niso želeli odobriti izstopnega vizuma, vse dokler se ni v postopek vmešal moj dobri znanec in bivši sošolec, kulturni ataše na našem veleposlaništvu v Moskvi. Njegova ekselenca se je osebno zglasil na ruskem zunanjem ministrstvu, in Larisi so končno odobrili dokumente. Na konferenco je prišel tudi Vladimir, čeprav ni bil posebej vabljen in je stroške zanj krila Ruska federacija. A poteka dogodkov ni več mogel obrniti. Z Lariso sva uredila najnujnejše papirne posle in se na vrat na nos poročila v prestolničnem matičnem uradu, ob navzočnosti zgolj mojih najožjih prijateljev, ki jih je tako ali tako bilo le za vzorec. V Rusijo se Larisa ni več vrnila.

Nikoli več. Skoraj štiri leta sva živela srečno. Sredi prestolnice sva si podstrešje neke stare meščanske hiše preuredila v prijetno in udobno stanovanje. Sam sem predaval na fakulteti, Larisi je uspelo dobiti delo na etnografskem inštitutu. Skupaj sva hodila na konference po svetu, na morje, na sprehode, izlete. Na najinem podstrešju sva si uredila savno, »banjo«, in tudi sam sem se naučil »brezati« Lariso. Začela sva se pogovarjati o tem, da bi imela otroka.

Ko sem se nekega torka iz predavalnice vrnil v pisarno, me je tam prestrašena in pretresena, s solzami v očeh pričakala tajnica. V rokah je imela listek s telefonsko številko. Poklical sem in dežurni policist mi je z mirnim, sočutnim glasom sporočil, da je nekdo po vsem sodeč do smrti povozil mojo soprogo. V mrtvašnici sem lahko zgolj potrdil njeno identiteto.

Mojega življenja je bilo konec, nepreklicno konec. Brez Larise nisem hotel živeti. Zaprl sem se v stanovanje, v službo nisem več hodil, nisem odgovarjal na telefonske klice. V trgovino sem šel le po najnujnejše, največkrat po steklenico žganja. Različni ljudje so večkrat trkali na moja vrata, celo razbijali in grozili, da bodo vlomili, a nikdar nisem odprl. Bilo mi je vseeno, kaj storijo. Mene se to ni več tikalo.

Ko sem se nekega dne že precej onemogel iz trgovine opotekel proti vhodnim vratom hiše, v kateri sva z Lariso prebila štiri srečna leta, je tam stala ženska srednje postave, nekako mojih let, in videti je bilo, kakor da me čaka, kajti prijazno mi je pokimala ter dejala: »Prosili so me, da vas obiščem.«

Že sem jo hotel grobo odriniti stran in se splaziti na svoje podstrešje, a nekaj me je zadržalo. Mogoče je bil to njen neprisiljeni nastop, mogoče zadrega, ki jo je bilo razbrati na njenem obrazu, mogoče mehke poteze, s katerimi je spominjala tako na avstrijsko natakarico kot na Lariso – težko bi rekel, kaj je bilo odločilno; a umaknil sem roko, vstopil na hodnik in se začel vzpenjati po stopnicah.

»Ali lahko pridem k vam na kratek pogovor?« sem pod seboj slišal njen bolj plašni kot odločni glas, ki se mu je poznalo, da si želi odklonilnega odgovora.

»Vseeno mi je,« sem odvrnil, ne iz zlobe, temveč zato, ker mi je res bilo vseeno.

Dohitela me je in se nato v spoštljivi razdalji, brez besed, vzpenjala za menoj. Odklenil sem vrata v stanovanje, vstopil, ne da bi kaj rekel, le vrata sem pustil odprta, zbrcal čevlje z nog ter odšel v dnevno sobo in se zleknil na kavč. Slišal sem, kako je zaprla vrata za seboj, ko je vstopila, in čez čas se je, bosa, en palec ji je molel iz strgane najlonske nogavice, očitno v zadregi prikazala na pragu dnevne sobe. Morda me je omečil pogled na ta goli palec; pokazal sem ji na naslanjač. Sedla je. Sprva je delovala napeto, kot da je na preži. Nato se je polagoma umirila. Njen obraz je spet dobil mehke poteze.

»Barbara,« je dejala in mi ponudila roko.

Ničesar nisem odvrnil. Natočil sem pijačo v dva kozarca, enega sem ponudil njej. Malo je omahovala, nato ga je vendarle vzela. Na dušek sem izpil pijačo in si znova natočil. Gledala me je in očitno čakala, da spregovorim.

Malo sem odpil. »Torej Barbara,« sem nato pokroviteljsko začel in jo nesramno pogledal, »kaj vas je prineslo?«

Ni odvrnila pogleda. Še vedno je molčala in videti je bilo, kot da išče prave besede. Nazadnje je spregovorila:

»Mislim, da poznam rešitev za vas.«

Najinega prvega pogovora se le nerad spominjam. Bil sem zloben in nesramen, pa ne le zato, ker sem bil pijan, temveč še bolj zato, ker je bila ta ženska pred menoj, Barbara, ker so bili vsi ljudje okrog mene, za katere mi ni bilo niti malo mar, živi, ona, edina, ki mi je kaj pomenila, Larisa, pa je bila mrtva, in to je v meni sprožalo strupeno jezo. A Barbara je, potem ko se je po vsem sodeč znebila začetnega strahu in nelagodja, postajala vse bolj mirna in blaga. Na moje neotesanosti in žalitve se ni odzivala, zbrano me je poslušala in razumno govorila, odgovarjala, spraševala, ugovarjala, skratka, ni se dala zmotiti mojemu besu, kot da je izmerila bolečino, iz katere ta izvira, in ji zdaj postopno pušča prihajati na plan, dokler se ne izteče. In polagoma je začelo delovati. V nekem trenutku sem jasno sprevidel, da se povsem po nepotrebnem spozabljam nad to krotko osebo pred menoj, ki bi mi v drugačnih okoliščinah utegnila biti celo všeč; nenadoma v tem nisem več videl pravega smisla, moj bes se je utrudil, moči so mi pošle, vsakršna volja me je minila in – zaspal sem.

Ko sem se prebudil, sem bil še vedno na kavču, pokrit z odejo. Barbare ni bilo, na mizi je bil listek s tujo pisavo, na njem je pisalo:

»Bilo je zelo zanimivo. Dovolite, da še kdaj ponoviva.«

Tako se je začelo. Barbara me je še nekajkrat pričakala pred vhodnimi vrati, nato sem jo sam začel vabiti, naj še pride. Nikoli je nisem vprašal, kdo jo je poslal k meni; sprva me ni zanimalo, pozneje se mi je zdelo, da bi bilo to nevljudno, saj sama o tem ni spregovorila. Prav kmalu sva si postala tako domača, da sva se začela tikati. Pijače nisem povsem opustil, vendar sem pazil, da sem bil, kadar sem jo povabil na obisk, vsaj kolikor toliko trezen. Barbara se je na enem od prvih »treznih« obiskov pozanimala, kako je z mojo službo, in ko sem ji odvrnil, da mi je za to prav malo mar, mi je povedala, da mi lahko priskrbi zdravniško potrdilo za bolniško odsotnost. To me je začudilo, a pojasnila mi je, da je psihoterapevtka, in takrat je tudi prvič spregovorila o zdravljenju z regresijo.

Seveda se mi je misel na to zdela absurdna, ne le absurdna, temveč povsem nora. Kaj ima Larisina smrt opraviti z nekakšnimi šarlatanskimi seansami, z blodnjami, ki jih je njuejdževski val naplavil kot smrdljive alge na obalo? Poznal sem nesramne izkoriščevalce, ki so obiskovali ljudi, ko jim je umrl ljubljeni bližnji, na primer mož, žena ali otrok, in jim obljubljali, da lahko vzpostavijo stik z njim ali njo. V dno duše sem jih preziral in tudi Barbara, ki se mi je že domala prikupila, se mi je nenadoma zazdela kot prekanjena pijavka. A videti je bila če že ne prepričljiva, pa vsaj povsem iskrena, ko mi je zatrjevala, da gre pri regresiji za nekaj povsem drugega. »Regresija,« mi je govorila, »seveda ne more obuditi stika z ljubljenim bitjem. Pa vendar ti lahko pomaga tudi pri stiski, ki jo občutiš ob njegovi izgubi. A ne le pri tej stiski. Pomaga ti lahko tudi pri drugih težavah. Za mnoge tegobe, na primer močenje postelje pri odraslih ljudeh, strah pred višino, pred zaprtimi prostori, pred pajki, za nepotešljivo strast do hrane in podobno, se skriva razlog v enem od prejšnjih življenj. In ker je v človekovi duši ohranjen nezavedni spomin na prejšnja življenja, s pomočjo regresije lahko vstopamo vanje in si te težave pojasnimo. Imaš ti káko táko?«

»Težave z dihanjem,« sem samodejno odvrnil, »kronična astma, pravijo nekateri zdravniki, čeprav klinični izvidi niso povsem jasni; tesnoba, zatrjujejo drugi«. A tedaj sem se tudi že ovedel in se razjezil nase. »Vendar pa ne verjamem,« sem poudarjeno ostro in skoraj jezno dejal, »da ima to kaj opraviti s temi sumljivimi špekulacijami, ki mi jih želiš prodati. Plehka vzhodnjaška mistika o reinkarnaciji in krogu življenja mi je, oprosti, od nekdaj bila tuja, in religijo sem vselej imel za opij za ljudstvo, kot je temu rekel neki filozof.«

»Feuerbach, vem,« je dejala in me presenetila: »diplomirala sem iz psihologije, magistrirala v Walesu iz klinične psihologije. To, o čemer ti govorim, nima prav nobene zveze z njuejdževskim šarlatanstvom, do katerega imam tudi sama odklonilen odnos. Tudi za nikakršno mistiko ne gre. A zakaj sam ne poskusiš?« je nadaljevala. »Enkrat samkrat, in boš imel mir pred menoj. Obljubim, da te ne bom prepričevala; po prvem poskusu lahko odnehaš.«

»Odneham lahko že prej,« sem dejal, »niti poskusiti mi ni treba.«

»Res je, ni ti treba,« je dejala. »A zakaj ne bi?«

»Zato, ker ne verjamem v delanje megle, v iracionalni hokus pokus. Verjamem v dejstva, znanost, matematiko.«

»Ali ni bil Blaise Pascal matematik?«

»Kolikor vem, je bil.«

»Iznajditelj verjetnostnega računa?«

»Najbrž, res se ne spomnim,« sem dejal. Nisem vedel, kam meri.

»Si že kdaj slišal za Pascalovo stavo, katere podlaga je pravzaprav ravno verjetnostni račun?«

»Slišal sem že, a se zdajle ne spomnim prav natanko.«

»Pascal se sprašuje, ali kaže verjeti v Boga ali ne. In sklepa takole: dve možnosti sta, da verjamem v Boga ali da ne verjamem vanj. V vsakem od teh dveh primerov sta potem spet dve možnosti: da Bog je, ali pa da ga ni. Če Bog je, potem izgubim vse, če ne verjamem vanj, in dobim vse, če verjamem. Če Boga ni, v nobenem od obeh primerov ničesar ne izgubim in ničesar ne pridobim. Najvarneje je torej staviti, da Bog je, saj je edino v tem primeru zanesljivo, da ničesar ne izgubim.«

»Ja, vidim, kam meriš.«

»Pascal to odločitev prikaže kot racionalno. In če si racionalist, kakor praviš, da si, potem ravnaj tako tudi ti. Če je regresija hokus pokus, jo boš pač opustil. Ne boj se, ni kužna bolezen, nobenih negativnih posledic ne bo pustila na tebi in nobene škode ne boš utrpel. A če je vendarle kaj resnice na tem, kar ti govorim o regresiji, potem boš seveda na slabšem, če je ne preskusiš. Kaj praviš?«

»Bolj zvita si, kot kaže tvoj nedolžni obrazek,« sem se zasmejal. »No, priznam, zaslužiš si nagrado. Naj ti bo, poskusil bom. A samo enkrat,« sem dejal.

Tako se je začelo.

* Ti ni všeč?

** Seveda mi je všeč.

*** Nadaljuj, prosim.

Tretje poglavje

Pri Barbari mi je bilo posebej všeč, da je znala svoj pristop takoj prilagoditi »profilu« svojega »pacienta«. Za tiste, ki jim je bilo to pogodu, je v svoji ordinaciji prirejala skupinska srečanja, na katerih so se pogovarjali o svojih doživetjih ali pripravljali na regresijo. Mene je taka oblika odbijala in takoj sva se zmenila za individualne obiske. Sprva me je sicer motilo, da sem jo obiskoval v njeni ordinaciji, saj se nisem mogel ubraniti misli, da sodelujem pri nekakšnem cirkusu, v katerega ne verjamem prav zares. Ko sva se pogovarjala pri meni doma, so bile to vendarle razmeroma nezavezujoče in neformalne debate. V ordinaciji pa se je njena mehka toplina, resda komaj opazno, umaknila za distanco avtoritete, kakršno pač ima terapevt nasproti svojemu pacientu.

Še vedno nisem bil prepričan, da ima vse skupaj kak smisel, a Barbari sem tako rekoč obljubil, in ker res nisem imel česa izgubiti (čeprav sem malo manj pil, se moja notranja praznina ni zmanjšala), sem pač hodil k njej, zaenkrat zgolj na »uvajanje«, kot je temu rekla. Pojasnjevala mi je zgodovino zdravljenja z regresijo, posodila mi je celo nekaj knjig o tej temi, in iz dolgega časa sem potem tu pa tam eno ali dve celo prebral. Še vedno nisem verjel, da bi mi to lahko kakor koli pomagalo, saj preprosto nisem videl razlike med tovrstno terapijo in šarlatanskimi postopki raznih »alternativcev«, ki so v zadnjih letih pognali kakor gobe po dežju. A Barbare z njeno umirjeno mehkobo nekako kar nisem povezoval s tem, kar počne, in sčasoma sem skoraj pozabil, zakaj pravzaprav hodim k njej. Pogovarjala sva se o vsem mogočem, o meni, moji preteklosti, mojem poklicu, predvsem pa jo je zanimalo najino življenje z Lariso. Sprva ravno o tem nisem hotel govoriti, a sem se nato razgovoril. Pozorna je bila na podrobnosti, ki so se meni zdele nepomembne, spraševala me je nenavadna vprašanja. Nič ji ni ušlo. Še posebej z zanimanjem me je opazovala, kadar sem se ob slabem vremenu zaradi nizkega pritiska in vlage v zraku k njej privlekel ves upehan. »To bomo vse uredili,« mi je govorila, jaz pa nisem kaj dosti poslušal, kaj govori, ampak sem se prepustil valovanju njenega mehkega glasu, ki me je pomirjal. Nekega dne sem pri tem očitno zaspal, in ko sem se prebudil, nisem slonel na kanapeju, kjer sem bil običajno med obiski v njeni ordinaciji, temveč sem ležal na tleh, v rokah pa sem držal jabolko iz muranskega stekla, ki ga je imela Barbara sicer na svoji delovni mizi. Začuden sem se dvignil in jo pogledal.

»Kaže, da bo šlo,« mi je z nasmeškom dejala. »Tole je bil droben preskus.«

Razjezil sem se, saj je bilo zadnje, česar sem si želel, da bi bil laboratorijska podgana za nekakšne poskuse; vendar me je kmalu pomirila. »Tvoj intelektualni odpor do regresije je tako globok, da nisem bila prepričana, ali ga bom uspela premagati in ali te bom lahko spravila v primerno hipnotično stanje. Res je, da spretni hipnotizerji pogosto znajo izrabiti tovrsten odpor v svojo korist, a vselej to ne uspe; pa tudi nisem povsem prepričana, da sem sama med tistimi spretnimi. Zato sem te za pokušino hipnotizirala tedaj, ko nisi bil pripravljen in si zato opustil svoje obrambne mehanizme; kot vidiš, mi je uspelo.«

»Kaj se je zgodilo?« sem še vedno nejevoljen vprašal. »Kaj si počela z menoj?«

Zasmejala se je. »Prav nič takega, kar ti ne bi bilo všeč. Naročila sem ti, da greš k mizi po stekleno jabolko ter da z njim v roki ležeš na tla. Ko si to storil, sem te prebudila. To povsem zadošča. Ko te bom hipnotizirala zares, za regresijo, bo tvoj mentalni aparat prepoznal vzorec in se ne boš upiral, temveč se boš prepustil. Upam vsaj.«

»No, bomo videli,« sem nezaupljivo dejal. Kmalu nato sem se v svoji prvi regresiji vrnil v vikinške čase.

Ne vem, kako je Barbari to uspevalo, a res je bilo, kakor je napovedovala: odleglo mi je. Ne le stalna bolečina v pljučih, ne le moje težave z dihanjem, ne le moje nenehno pojavljajoče se tesnobe: tudi praznina, ki me je povsem prevzela z Larisino smrtjo, se je ublažila, pravzaprav napolnila z nekim povsem novim občutjem. Seveda, še vedno sem v dobršni meri ostal skeptik; prepričan sem bil, da pri regresiji ne gre zares za vračanje v preteklost, v realna pretekla življenja, temveč v globoki hipnozi vstopamo v nekakšna hologramska stanja zavesti oziroma bolje, nezavednega, v nezavedne projekcije alternativnih življenj, ki smo si jih očitno želeli živeti, ne da bi se tega zavedali. A ne glede na to – in celo proti moji volji – so me potovanja v te projekcije nekako pomirjala, svet je vendarle izgubljal svojo enodimenzionalnost in tudi Larisine smrti nisem več občutil kot nečesa dokončnega, ne da bi za te svoje nove občutke seveda zmogel najti zadostno racionalno utemeljitev. Toda na vso silo je tudi nisem iskal, kajti bilo je nedvomno, da mi gre bolje, da se »pobiram«, kot se temu reče, in ta proces sem vsekakor nameraval izpeljati do konca. Racionalno si bom vse skupaj pojasnil, potem ko bom spet povsem na trdnih tleh; do takrat pa mi malo regresijske avanture – tu je imela Barbara prav – ne more škodovati.

Tako sem vsaj mislil. V presledkih, ki jih je Barbara skrbno načrtovala, sem se prepuščal njeni hipnozi in potoval v razne predele svoje namišljene, kot sem tedaj še menil, preteklosti. Včasih me je presenetilo, ko sem se znašel v kakem položaju, ki mi ni bil najbolj všeč in me je skoraj zaskrbelo, da se v mojem nezavednem skrivajo tudi take notranje projekcije. Tako me je na primer zmotilo, da sem bil v eni od svojih regresij nacistični oficir. A nelagodje je vselej trajalo le kratek čas. Vsebine v regresiji doživetega vendarle nisem povezoval s svojo realno osebnostjo, s tem, kar dejansko sem; edina povezava med temi stanji in mojim zaresnim življenjem je bila ta, da mi regresijska potovanja očitno koristijo. Kazalo je, da se bo moje življenje spet vrnilo na ustaljene tirnice.

Tedaj pa se je zgodil »incident«.

Četrto poglavje

Bestes farouches de faim fleuues tranner;

Plus part du champ encontre Hister sera,

En cage de fer le grand fera treisner,

Quand rien enfant de Germain obseruera.

Strmel sem v besede, z Barbarino pisavo na hitro napisane na list, iztrgan iz njene beležnice. Na prvi pogled so mi bile tuje, v jeziku, ki sem ga sicer za silo razumel, a ne najbolje, očitno v nekakšni francoščini, najbrž starinski, s katero se nikoli nisem ukvarjal. Pa vendar – in to me je osupnilo – sem povsem natanko vedel, kaj te besede pomenijo. Barbara se je neizmerno prestrašila – v šali je govorila, da zaradi mize –, ko sem si med hipnotičnim transom nenadoma pregriznil spodnjo ustnico, si krvavo oslinil prst in na mizo zapisal štiri nenavadne verze. V vsej dolgoletni praksi se ji podoben incident še ni primeril. Vendar je k sreči ohranila mirno kri, ni skušala posredovati, ampak je v beležnico hitro sproti zapisovala, kar sem sam v nekakšni ihti kracal po mizi.

Barbara je regresije vodila nekoliko drugače kot drugi terapevti. Kot mi je pojasnila, me je s sugestijo vselej povabila, naj se vrnem v preteklost, vendar me potem ni več usmerjala z vprašanji, temveč me je pustila, da svojo »preteklost« doživljam sam. »Tu gre za občutljive reči«, mi je govorila, »terapevt lahko, naj bo še tako previden, s svojimi vprašanji hipnotiziranemu mimogrede sugerira določene odzive, namesto da bi ti nastali spontano. To pa ni namen terapije.« Med sámo regresijo tako Barbara pravzaprav nikdar ni natanko vedela, kaj se z menoj dogaja. Včasih sem seveda kaj govoril, tako kakor govorimo v sanjah, a to so bili le posamezni drobci. Celotno podobo si je lahko ustvarila šele potem, ko sem ji med predelavo svoja doživetja skušal opisati čim bolj podrobno in avtentično, tako kot sem doživljal.

Z vsakim novim obiskom v Barbarini ordinaciji je postajala moja regresija laže dosegljiva in globlja, tudi vse bolj stanovitna. Zadnjih nekaj potovanj se nisem vračal v različna obdobja in življenja, temveč s trdovratnostjo, ki je tudi Barbara ni znala zadovoljivo pojasniti, vedno v isto. Naj sem v dolgi temno rjavi suknji pohajal po z oljkami obdanih travnikih, izdajal ukaze lakajem in mestnim stražnikom ali se ljubil z mehkim, voljnim dekletom prekrasnih modrih oči – vselej je bilo pod vročim soncem Provanse, med belimi hiškami, ki niso spreminjale svoje podobe.

Iz svojih provansalskih regresij – vsaj zaenkrat – nisem znal sestaviti zaokrožene življenjske zgodbe, saj se v ta svet nisem vračal po kronološkem redu, ampak vsakič le v posamezen drobec, za katerega je bilo jasno edinole to, da je sestavni del istega preteklega življenja, kot je temu rekla Barbara, oziroma iste življenjske projekcije, kot sem to raje imenoval sam. Ta, zadnja regresija je bila razmeroma kratka, a mi je zato toliko jasneje ostala v spominu, in Barbari sem jo lahko obnovil do najmanjših podrobnosti. Sedel sem za kamnito mizo v senci oljk na dvorišču podeželskega dvorca, za mojim hrbtom se je sprehajal Učitelj, moški v zrelih letih z dolgo, košato brado ter globokimi, okroglimi očmi, za katere se je vsakič, ko me je pogledal, zdelo, da z njimi vidi skozme, in mi narekoval. Od časa do časa sem prirezal gosje pero, ga pomočil v stekleničko s črnilom in po njegovem nareku zapisoval. Podobno regresijo s tem Učiteljem sem doživel že nekajkrat. Največkrat je narekoval navodila o uporabi zdravilnih zelišč in njihova latinska imena, opise posameznih bolezni, ki jih je bilo s temi zelišči mogoče pozdraviti, pa lege zvezd na nebu ter njihov pomen za zdravljenje in podobno. A včasih – tako tudi tokrat –, kadar je bil njegov pogled videti posebej jasen in brezmejno prodoren, mi je narekoval lepe pesmi. Spominjale so na kancone italijanskih mojstrov, ki jih je ob večerih rad glasno prebiral. Čeprav so bile pesmi v mojem maternem jeziku in sem posamezne besede razumel, mi pomen pesmi kot celote nikdar ni bil jasen. Všeč so mi bile predvsem zaradi melodije.

Moja zaprepadenost, ko sem prebiral listek, na katerem je Barbara zvesto posnela, kar sem načečkal na njeno mizo, je izvirala iz tega: besedilo je bilo, kot že rečeno, v nekoliko starinski francoščini, ki je nisem prav dobro razumel, kaj šele govoril ali pisal (tečaj francoščine, ki sem ga obiskoval, zato da sem lahko vsaj za silo bral tiste Champollionove spise, ki niso bili prevedeni, je bil za kaj takega vsekakor premalo); a ko sem sedel za kamnito mizo in po nareku zapisoval te verze, mi besede nikakor niso zvenele tuje, kot »francoščina« ali celo kot »stara francoščina«, temveč prej kot materni jezik. Natanko sem se jih še spominjal, prevzela me je namreč neka nenavadna lastnost pesmi, da je, čeprav niti malo nisem razumel, o čem govori kot celota, dajala jasen vtis, da govori o nečem povsem določenem. Tole mi je narekoval učitelj:

Od lakote zblazneli psi bodo priplavali čez reko,

Po robu Histerju se večji del dežele bo postavil,

Tega, ki velik je, čvrsto zaprl bo v železno kletko,

Germanije otrok le gledal bo, ničesar pa napravil.

Zapis na listu sem osuplo primerjal z »zapisom«, ki se je vtisnil v moje možgane. Vprašal sem Barbaro, ali ima pri sebi francoski slovar. Imela ga je. Izkazalo se je, da – čeprav jezik res ni povsem sodoben – skoraj vse besede, ki jih ne poznam, s pomočjo slovarja vendarle lahko preverim, in besedilo na listku se je ujemalo s tem, ki sem ga imel v glavi. Sklep je bil očiten, čudilo – ali bolje: jezilo – me je le, da se Barbari to ne zdi nič nenavadnega. Kazalo je, da sem med hipnozo znal govoriti v stari francoščini, in to je lahko pomenilo le eno: da je Barbara vendarle imela prav, da gre vendarle za realno prejšnje življenje in ne le za naključno možgansko življenjsko projekcijo v poljubno preteklost.

Izpod čela sem pogledal proti Barbari; pričakoval sem zmagoslaven izraz na njenem obrazu, a na svoje presenečenje nisem na njem zaznal ničesar temu podobnega. Prej nekakšno ravnodušnost, skoraj odsotnost. A trajala je le za hip, takoj nato se ji je povrnil običajni mehki nasmešek. V očeh mi je brala kot v odprti knjigi.

»Zdaj torej tudi sam vidiš,« je dejala. »Resnično je.«

Nisem vedel, kaj naj rečem. Razum se je na eni strani upiral, da bi sprejel očitno razlago, na drugi strani pa je moral priznati, da je ta po njegovih lastnih merilih najbolj verjetna. Hotel sem nekaj reči, a me je Barbara prehitela. Navihano me je pogledala in rekla:

»In mislim tudi, da vem, kje si bil in kdo je tvoj Učitelj.«

Stopila je h knjižnim policam, odrinila steklena drsna vrata in ven vzela precej oguljeno knjigo. Malo je polistala, nato je prišla k meni in mi jo dala v roke. Na odprti strani sem osuplo gledal zapis:

Beasts ferocious from hunger will swim across rivers:

The greater part of the region will be against the Hister,

The great one will cause it to be dragged in an iron cage,

When the German child will observe nothing.

Besedilo je bilo sicer v angleščini, a povsem očitno identično besedilu, ki sem ga prinesel s seboj iz regresije. Hlastno sem zaprl knjigo in pogledal naslov na platnicah. Pisalo je: »Nostradamus. His Life and Prophecies«.

Nostradamus. Takoj ko sem zagledal ta naslov, me je prevzelo dvojno občutje: jeza in olajšanje obenem. Jeza, saj je bilo povsem očitno, da sem se pustil zavesti. Bolečina ob izgubi Larise je bila očitno prehuda in vsi moji racionalni mehanizmi so popustili. Strmoglavil sem v megleno brezno, dopustil sem, da mi je glavo obnorela prefrigana šarlatanka. Pri tem gotovo ni bilo nepomembno, da je bila čedna in podobno mehkih potez kot Larisa. A tale z Nostradamusom je bila vendarle prehuda. Bil sem že tako rekoč pripravljen verjeti v reinkarnacijo, v možnost vračanja v prejšnja življenja, res, Barbara je opravila sijajno delo, a tokrat ga je polomila. Nostradamusa sem bral v puberteti hkrati z Dänikenom in povsem natanko mi je bilo znano, kakšne vrste knjiga je to. Nisem sicer vedel, kako je Barbari v mojo regresijo uspelo spraviti verze, ki so očitno res bili Nostradamusovi, in pa moj občutek, da razumem to francoščino kot svoj lastni jezik, ampak v hipnozi je mogoče storiti marsikaj, to sem vendarle vedel. Kazalo je, da Barbara le ni tako zelo nedolžna, kot se mi je zdelo. Tedaj sem se tudi spomnil tistega njenega pogleda prej, ki sem si ga narobe razlagal kot poklicno ravnodušnega in malce odsotnega; v resnici je očitno bil potuhnjeni pogled prekanjene prevarantke, ki ji je uspel njen podvig. Spomnil sem se še nekaterih takih trenutkov iz preteklosti, ko se je Barbara, kadar je mislila, da je ne opazujem, nenadoma zresnila, izgubila svojo običajno mehkobo ter postala odsotna in tuja. Ampak zdaj sem jo spregledal.

»Da da, zanimivo,« sem hladno rekel (nisem se mogel povsem obvladati), »ampak mislim, da bom zdaj raje šel.«

Vzela je v roke knjigo, ki sem ji jo vrnil, in me začudeno pogledala. Biti je morala res sijajna igralka, saj se je njeno začudenje zdelo pristno. A zdaj sem že vedel, pri čem sem, in se nisem več nameraval pustiti pretentati.

»Zbogom,« sem pomenljivo dejal, vzel plašč in odšel skoz vrata njene ordinacije. Ni mi odzdravila, vsaj slišal nisem ničesar.

Ne nazadnje je vendarle imela prav, sem razmišljal, ko sem korakal proti domu. Čeprav se je vse skupaj izkazalo za larifari, mi ni škodovalo. Nasprotno, celo pomagalo mi je, tako glede mojih težav z dihanjem kot glede obupa zaradi Larisine smrti. Zdaj lahko znova začnem živeti. Kolateralna škoda, stranski učinek, sem pomislil in se na tihem posmejal svoji lastni duhovitosti.

Ko sem se naslednje jutro zbudil, zame ni bil le nov dan, temveč dosti več. Namenil sem se namreč, da začnem svoj sklep o vnovičnem življenju nemudoma izvrševati. Zavihal sem rokave, pretaknil vse kotičke v stanovanju ter nabral za tri velike vreče vnemar odvrženih steklenk in pločevink. Po dolgem času sem spet prijel za sesalec in v nekaj urah je bilo moje domovanje videti tako kot pred Larisino smrtjo. Nje seveda žal ni več bilo, bil pa sem, kot sem čutil, jaz, novi jaz, ki ni več nameraval tako zlahka vreči puške v koruzo.

Celodnevno pospravljanje me ni utrudilo. Nasprotno: ko sem pozno popoldne zadovoljno sedel v dnevni sobi na zofi in mirno opazoval stari red okrog sebe, mi je to vlilo dodatno energijo. Šel sem v predsobo, odprl omaro, oblekel kombinezon, čezenj navlekel še športno jopico iz flisa in obul tekaške copate, ki so že več mesecev, vsekakor predolgo, pozabljeni ležali v predalu omarice za čevlje, ter se, čeprav je pritiskal zimski mraz, odpravil ven, v naravo, v gozd, da iztečem in izdiham iz sebe vse negativno, kar je iz mene skoraj naredilo človeško razvalino.

Smešno, sem pomislil, ko sem tekel po znani, ponavadi z mahom porasli, zdaj rahlo zasneženi potki, moj poklic je iskanje ter izkopavanje ruševin, zdaj pa sem sam skoraj postal ruševina.

Postal sem na obronku, da si naberem malo sape. Težav z dihanjem zadnje čase sicer skoraj nisem več imel, a nekaj mesecev trajajoča abstinenca od rednega teka, h kateremu sem se dolga leta silil, da bi vsaj malo discipliniral neubogljiva pljuča, je pač terjala svoj običajni davek. Na obzorju je za hribe tonilo sonce. Mimo mene je občasno pritekel kak tekaški zanesenjak. Zadovoljno sem premleval svojo zadnjo misel o ruševinah; a preden sem se lahko do sitega naužil plodov svoje duhovitosti, me je na tilnik zadel silovit udarec. Zagrnil me je mrak.

Peto poglavje

»Ich glaube, er ist wach.«****

V glavi mi je šumelo, ne rok ne nog nisem mogel premikati. Kazalo je, da trdno zvezan sedim na neudobnem stolu, in prav nič mi ni bilo jasno, kaj se je zgodilo z menoj. Zadnje, česar sem se spominjal, je bila zlatorumena barva zahajajočega sonca, ki sem ga občudoval z roba gozdička, ko sem si oddihoval med svojim »očiščevalnim« tekom. Nato topa bolečina v zatilju in – tema. In zdaj pridušeno šumenje v ozadju, kot padanje vode v brzicah, ter tuji glasovi.

»Ja, er bewegt sich. Jetzt kannst du ihm schon die Kapuze abnehmen.«*****

Nemščina … Se mi sanja? Kolikor vem, so zadnji trenutki moje budnosti potekali v moji domovini. A preden sem se lahko do kraja zbral in zbistril misli, mi je nekaj spolzelo prek obraza in las proti zatilju in oslepila me je bleščeča svetloba močne luči, uprte vame. Nagonsko sem zamižal. Spomnil sem se, da sem v mladosti v knjižni seriji o indijancu Tekumzeju prebral trik, kako v najkrajšem času prilagoditi oči nenadni spremembi svetlobe. Močno sem stisnil veke skupaj, počasi preštel do tri in nato polagoma, milimeter za milimetrom odpiral oči. Za svetlobnim snopom, ki me je še vedno predirno zbadal v obraz, sem bolj zaslutil kot res videl tri silhuete.

»Sprichst du Deutsch?«****** me je nagovoril eden od glasov, na katerega sem takoj postal pozoren, ker je bil ženski, globok, sploh ne neprijeten, nekoliko raskav, kakršen je ponavadi pri verižnih kadilkah.

Nemško sem seveda znal. Ne nazadnje sem v Nemčiji in Avstriji prebil skoraj dve leti. Vprašanje je le bilo, ali je dobro, da to pokažem. Niti malo se mi namreč ni sanjalo, kaj se z menoj dogaja, v kakšno zgodbo me je vrglo in kako naj se vedem, da se čim prej izkopljem iz nje.

»Ich werde ihm eins auf Maul geben,«******* je tedaj dejal drug, moški glas, in to je v trenutku odločilo mojo dilemo.

»Ja,« sem dejal, »ich verstehe Deutsch. Verstehe und spreche.«********

»No,« je po nemško spet nadaljeval tisti prvi, ženski glas, »potem se bomo zlahka sporazumeli. Najbrž že veš, zakaj si tu?«

Malo me je jezilo, da me tika, zato sem rezko odvrnil:

»Prvič: niti tega ne vem, kje sem, kaj šele da bi vedel, zakaj sem tam, kjer sem. In drugič …« Dalje nisem prišel, saj me je od zadaj doletela močna klofuta.

Vroča kri mi je zalila obraz in v glavi mi je od nenadnega besa zavrelo, a sem se uspel še pravi čas obrzdati. Še vedno se mi niti sanjalo ni, kje sem, kdo so ti ljudje in kaj se dogaja, a povsem jasno mi je bilo, da nisem v položaju, ko bi se lahko šopiril. Skušal sem se torej umiriti in se vesti čim bolj trezno. »Najmanj štirje so,« sem pomislil, »enega so postavili za mene, očitno zato, da se vmeša v trenutkih, kakršen je tale. Kaže, da jim ni kaj dosti do šale.«

»Bom vprašala še enkrat,« je nadaljeval ženski glas. Zdelo se mi je, da vidim dolge črne lase, vendar nisem bil povsem prepričan. Ostra svetloba mojemu pogledu še vedno ni pustila, da bi se prebil mimo nje. »Najbrž veš, zakaj si tu?«

»Ne vem,« sem odvrnil in v strahu nagonsko sklonil glavo naprej. Klofute tokrat ni bilo. Namesto nje je zavladala mučna tišina, ki je trajala nekaj dolgih sekund. Za trenutek se mi je zazdelo, da za svetlobno zaveso slišim tiho pošepetavanje. Čez čas se je oglasil strožji, moški glas:

»Saj si Peter Martin?«

Prikimal sem.

»Torej se ne sprenevedaj! O tebi nam je znano vse. O tebi in tisti tvoji domnevni terapevtki Barbari.«

Barbari? To me je presenetilo. Vse odkar sem se prebudil iz omedlevice, sem v kratkih premorih med vprašanji in odgovori mrzlično skušal razbrati, kaj se pravzaprav dogaja. Gre za romunske ugrabitelje (zakaj ne bi govorili nemško?), ki želijo od mene izterjati odkupnino? Malo verjetno, saj gotovo nisem sodil med premožneže, ki bi se jih splačalo ugrabiti v ta namen. So to Rdeče brigade, nemška frakcija, po dolgem mirovanju znova oživljena v nenadnem izbruhu nostalgije po komunizmu, ki je ob nedavni nepričakovani gospodarski krizi preplavila domala vso Evropo? Naključni izbranec, grešni kozel, ki ga bodo eksemplarično kaznovali, morda obglavili, eksekucijo posneli in poslali vsem medijem, in bo ta poteza še posebej zastrašujoča – saj ravno to želijo, vnašati zmedo, ustvariti popolno anarhijo! – prav zato, ker je žrtev povsem naključna, popoln anonimnež? Zdaj pa – Barbara? »Domnevna terapevtka«? Tega res nisem pričakoval.

»Doktorica Kratochwilova mi pomaga pri vzpostavljanju duševnega ravnovesja. Z njo imam izključno poklicne odnose,« sem previdno dejal.

»Poklicne odnose?« se je posmehnil moški glas. »In koliko ti plača za tvoje usluge?«

»Ne ne, to bo nesporazum,« sem nekoliko zmeden, obenem pa tudi že skoraj olajšan, češ, očitno gre za pomoto, hitro dejal, »jaz plačujem njej. Veste,« sem si skušal nadeti videz naivne zaupljivosti, »pred kratkim sem šel skoz zelo težavno življenjsko obdobje, iz katerega se sam nisem znal izkopati. Naletel sem na doktorico Kratochwilovo in začel hoditi k njej na terapijo.«

Tresk! Tokrat ni bila le klofuta, temveč tako silovit udarec, da se mi je stemnilo pred očmi; čutil sem, da padam, z ramo in levim delom lobanje sem trdo priletel ob pod, slišati je bilo top udarec in lomljenje lesa. Stol padca ni zdržal in prepričan sem bil, da še enega takega tudi sam ne bom.

»To pa res ni bilo potrebno,« sem slišal potiho govoriti ženski glas, ki so mu jezno, a zame ne dovolj razločno, da bi lahko razumel, kaj govorijo, ugovarjali trije moški. Z obeh strani so me prijele krepke moške roke in me skupaj s stolom postavile spet pokonci. Čutil sem, da je polomljeni stol povsem razmajan in da na njem ne sedim več tako gotovo kot prej; gornji del naslonjala je prosto visel z mojih pleč, na katera je bil pritrjen z vrvjo, ki je potekala okrog mojega prsnega koša, in v križ so me zbadale polomljene lesene konice. Skušal sem sedeti čim bolj vzravnano. V glavi mi je še vedno pozvanjalo, od besa, strahu in bolečine sem mižal, na ustnem nebu se je nabiral sladkoben okus. Kri, sem pomislil in spet počasi odprl oči. Tokrat me svetloba svetilke ni več tako brutalno prebadala. Opazil sem, da so me nevede postavili malce bolj postrani glede na svetilko kot prej, tako da sem tiste tri, ki so bili pred menoj, zdaj skoraj povsem razločno videl. Vsi so imeli obraze zakrite s krinkami, tistimi starimi smučarskimi kapami, ki se potegnejo še čez nos, usta in brado vse do vratu, in kar malo odleglo mi je. Če so zakrinkani, če pred menoj skrivajo svojo identiteto, potem to morda pomeni, da me ne nameravajo ubiti.

»To naj ti bo v opomin,« je strogo spregovorila ženska. Zdaj se je dobro videlo, da ima res dolge, črne lase, ki ji izpod smučarske kape zadaj padajo na športno vitko in mladostno čvrsto, v črno usnje oblečeno telo. Možak desno od nje je bil podobno vitek kot ona, pod krinko so se mu zarisovala očala; na njeni levi je sedel okoren velikan močnejše postave.

»Upam, da lahko zdaj nadaljujemo,« je, kot da se ne bi nič zgodilo, povzel besedo vitki očalar. »Kot že rečeno, o vajinem odnosu z Barbaro nam je znano vse. Zanima pa nas za začetek, kdo te je napotil k njej.«

Ne, vse skupaj res ni imelo nikakršnega smisla in razvijalo se je v povsem napačno smer. Nihče me ni napotil k Barbari, temveč je bilo prej nasprotno: očitno je njo nekdo napotil k meni. Toda ko sem gledal prežeče silhuete pred seboj, mi je bilo povsem jasno, da mi ne bodo verjeli. Bolj ko je zadeva zapletena, manj je videti verjetna; bolj ko je preprosta, laže nas prepriča. Nič, sem sklenil, tvegal bom.

»Ne spomnim se natanko. Res se ne spomnim,« sem dejal.

V pričakovanju vnovičnega udarca sem spet napel vse telo. S kotičkom očesa sem videl, kako je očalar komaj opazno odkimal. Ker se ni zgodilo nič, sem se malce sprostil in nadaljeval:

»O svojih težavah sem govoril marsikomu, in potem mi je nekdo, ne spomnim se več, kdo, omenil doktorico Kratochwilovo.«

Spet je nastopil molk in nemo spogledovanje tistih treh, ki so mi stali nasproti. Ženska je nekaj šepetala na uho očalarju, ta je skomignil z rameni. Še enkrat se je sklonila k njemu in mu po vsem sodeč nekaj dopovedovala. Gledal je mimo nje vame, kot da je ne posluša. Potem pa je nenadoma z rezko kretnjo prekinil njeno tiho pregovarjanje in me vprašal:

»Si za Iskalce že slišal?«

»Kakšne Iskalce? Ne razumem …«

»Ne sprenevedaj se! Videli smo te. Ona te je videla,« je pokazal na črnolasko.

Torej so opazili, da mi luč ne sveti več neposredno v oči in da jih lahko gledam, pa tega vendarle niso popravili. Sklenil sem, da bom to vzel kot dobro znamenje. Toda kakšni Iskalci? Kaj hoče reči s tem, da so me videli, oziroma, da me je ta ženska videla?

Moja zbeganost je morala biti tako očitna in pristna, da so to opazili tudi sami. Dekle in vitki moški sta se spet spogledala.

»Vemo za tvoje regresije,« je nato s svojim globokim, raskavim glasom spregovorila ona. »Za tvoje razuzdanosti v poletnih večerih v oljčnem gaju, za tiste, ki si jih počel v votlini.«

Zmrazilo me je. To vendar ni mogoče! Od kod je lahko vse to vedela? O svojih regresijah sem vendar govoril samo Barbari! Pa ne, da bi Barbara … da, sem pomislil, očitno, drugega pojasnila ni. Kaže, da je tako ali drugače povezana z njimi. Njen molk glede tega, kdo jo je poslal k meni, pa tisti odsotni pogledi – vse to se je zdaj počasi jasnilo! Iz meni povsem neznanega razloga so me vključili v nekakšen peklenski načrt, in Barbara je od vsega začetka poleg!

»Terapevtska etična zaveza molčečnosti je pri gospe Kratochwilovi očitno popustila,« sem suho dejal. »Kot kaže, veste …«

Črnolaska me je s prezirljivim posmehom prekinila:

»Nobene gospe Kratochwilove ne potrebujemo za to!«

Njen ostri odziv me je presenetil. Spet sem se, kolikor mi je neudobni položaj na polomljenem stolu to sploh dovoljeval, v pričakovanju novega udarca nekoliko zgrbil. A zgodilo se je nekaj povsem nepričakovanega. Ženska je nenadoma spremenila ton in mi z nagajivim, zbadljivim glasom zapela:

»Ta, na zunaj čedna maska

Skriva dušo peropraska.

Tisti, ki ga omoži,

Dolgčas bo vse žive dni.«

Streslo me je, kot bi me oplazila strela. Tega Barbara ni mogla vedeti! Svoje regresije sem ji resda natanko opisoval, a prav vsake najmanjše podrobnosti ji le nisem povedal. Poročal sem ji sicer, da me je v mojem »provansalskem življenju« neko dekle, glede katerega sem imel vtis, da nekako ne sodi zares poleg, vselej zbadalo, a njenih besed nisem želel natanko ponoviti. Čeprav sem bil buden, v svojem dejanskem življenju, so mi bile namreč bodice še vedno neprijetne, ne da bi znal pojasniti, zakaj. In zdaj jih slišim iz ust te ženske! Naj se mi je misel na to še tako upirala, to ni moglo pomeniti drugega kot –

»Aix-en-Provence,« sem tiho rekel.

»Aix-en-Provence,« je potrdila. »Na mestnem trgu.«

Iz spomina mi je vstala podoba v rumeno oblečenega dekleta. (Rumene barve nikoli nisem maral.) Bila je tam, več kot enkrat. Ni sicer imela dolgih temnih las, temveč dolge svetle, povite v kito; a bila je tam, bila je na mestnem trgu vselej, kadar se je velika procesija iz cerkve napotila na trg, kamor so se skupaj z meščani z vseh vetrov natepli tudi okoliški kmetje. Tam sem v gruči podeželskih deklet iz okolice Salona prvič opazil Ljubljeno, ob njej pa njeno zbadljivo prijateljico, ki mi nikdar ni bila preveč všeč, saj se je vselej norčevala iz mene.

»Ti,« sem osuplo dejal, a se takoj nato popravil, »vi … vi tudi?«

»Jaz, ja,« je dejala, »tudi«, je dodala s poudarkom in zazdelo se mi je, da me je izpod kapuce gledala enako posmehljivo kot na aix-en-provanškem trgu.

Velikan, ki je ves ta čas molčal, se je zdaj nekoliko obrnil k njej in jo začudeno pogledal; očalar je nejevoljno nekaj zagodrnjal, nato pa sam povzel besedo.

»Videli so te seveda še drugi, a to zdaj ni pomembno …«

»Kako da ni pomembno,« sem tedaj pozabil na vsakršno previdnost in vzkliknil: »zame je še kako pomembno!« Kajti kot je kazalo, je očitno vendarle res! Barbara ni šarlatanka! Tole je bilo le preveč pristno in neizpodbitno. Potem ko sem se pri sebi že prepričal o nasprotnem in se tudi brez težav, celo z olajšanjem sprijaznil s tem, da je vse skupaj le potegavščina, sem zdaj nenadoma moral sprejeti možnost – kaj možnost, dejstvo! –, da nas regresija očitno res ponese v prejšnja življenja. Kajti kako drugače pojasniti okoliščino, da je ta ženska vedela za reči iz moje regresije, ki sem jih poznal le sam? Če bi bila regresija, kakor sem menil doslej, zgolj potovanje po namišljenih vzporednih svetovih moje duševnosti, se pravi, po mojih lastnih projekcijah, ki jih poganjajo moje nezavedne želje, potem tega, kar sem doživel, ne pa tudi povedal komu drugemu, ne bi mogel vedeti nihče drug razen mene! To je bilo povsem na dlani. Toda očitno je vedela tudi ta ženska, in to ni moglo pomeniti drugega, kot da so naša prejšnja življenja resnična, da je torej tudi ta ženska bila v regresiji in da sva se po nenavadnem naključju v enem od prejšnjih življenj znašla ob istem času na istem kraju.

A ne le to. Kar se mi je razkrilo med pogovorom z mojimi napadalci, je pomenilo mnogo več. Vprašanja so zato kar vrela iz mene:

»Kaj ste mislili s tem, da so me videli še drugi? So to tisti Iskalci? Hočete reči, da je regresijo mogoče nadzorovati? Da to ni individualna izkušnja posameznika, ki se vrača v svojo in le svojo preteklost, ampak se v to isto preteklost, na isti kraj in ob istem času lahko vrne še kdo drug, morda celo poljubno kdo? Je torej mogoče manipulirati s preteklostjo, manipulirati s časom? Je regresija v resnici časovni stroj?« Vse te možnosti so kot ponorele preplavljale moje možgane. A v skladu z mojim vzkipljivim, neobvladljivim, hitro spremenljivim temperamentom so ti že v naslednjem trenutku nenadoma spet začeli delovati po starem: »Se vam ne zdi, da je to vendarle malo smešno, da diši po čisti znanstveni fantastiki?« sem posmehljivo spraševal. »Prepričan sem, da bi doktorica Kratochwilova vse te čudne domneve odločno zavrgla.«

Očalar me je dotlej začuda mirno poslušal, zdaj pa se je vmešal. »Doktorica Kratochwilova, da … da da, tudi jaz sem prepričan, da bi ti vse to zanikala – a le zato …«

Tedaj pa je iznenada strahovito počilo, vrata v sobo, kjer sem bil s svojimi štirimi ugrabitelji, je vrglo s tečajev, in prostor je v trenutku zajel oster, gost dim. Zaslišalo se je kričanje, pomešano z nemškimi in angleškimi kletvicami, nadležno svetilko pred mojimi očmi je neznana sila pometla z mize, mene samega pa je močan sunek vnovič zbil na tla hkrati s silovitim gromom, ki mi je odjeknil ob desnem ušesu in me za nekaj trenutkov povsem oglušil. Kot v sanjah sem slišal sprva oddaljeno, nato pa vedno bližje bobnenje in šele čez čas dojel, da se tik nad menoj divje streljajo. Še ko sem padal, sem s kotičkom očesa videl, kako spretno sta planila s stola dekle in vitki očalar in kot enojajčna dvojčka hkrati bliskovito segla za pas. Tudi okorni velikan ob njiju se je izkazal za precej okretnega, z naglico in gibčnostjo, ki mu je ne bi prisodil, se je skotalil s stola vstran in ven iz mojega vidnega polja. Vse se je dogajalo tako hitro, da niti zavpiti nisem utegnil. V presledkih med oblaki dima sem še videl, kako se je debeluh spet privalil v moje vidno polje, tokrat držeč se za trebuh, na katerem se mu je svetla športna majica temno rdečila; videl sem očalarja, kako spretno poskakuje sem ter tja, nekaj vpije dekletu in med tem nenehno strelja iz kratke puške z odrezano cevjo; videl sem, kako mu dekle, ki se je skrilo za prevrnjeno mizo in streljalo od tam, nekaj vpije nazaj in odločno odkimava. Videl sem naposled še to, kako se je tudi očalar zgrbil v dve gubi in negibno obležal, kako je dekle, ko je to opazilo, nekaj zakričalo in nato neverjetno gibčno, bliskovito kot tiger planilo izza svojega zaslona in se pognalo skoz zaprto okno – tedaj pa se je nekaj težkega zvrnilo name, močan udarec mi je zabil lobanjo v tla, »ne, ne spet,« me je še prešinilo, nato me je zagrnila tema.

**** Mislim, da je buden.

***** Da, premika se. Zdaj mu lahko snameš kapuco.

****** Govoriš nemško?

******* Eno mu bom primazal na gobec.

******** Da, razumem nemško. Razumem in govorim.

Drugi del

Šesto poglavje

Moja prva misel, ko sem se prebujal, je bila, da sem vse to sanjal, a takoj nato jo je že pregnala druga, ki mi je govorila, da se tako vselej tolažijo obupanci, ki se jim je zgodilo kaj hudega in si želijo, da to ne bi bilo res. Trdno sem tiščal veke skupaj in se oklepal teme, bal sem se resničnosti budnosti, s strahom sem prisluškoval v prostor, ali ni nemara slišati nemške govorice. Ležal sem na nečem mehkem in okrog mene je bilo vse tiho. Odprl sem oči in se zazrl – v gosto temo. V navalu panike sem pomislil, da sem zaradi dveh zaporednih udarcev po glavi in omedlevic morda oslepel. Mencal sem si veke ter se srepo zaziral v črnino pred seboj, dokler nisem v mraku začel zaznavati nedoločnih obrisov.

Človeških glasov še vedno ni bilo slišati, a iznenada se je oglasilo tiho škrebljanje, kot bi kdo z jeklenimi kremplji praskal po lesu ali zidu. Dvignil sem glavo, da bi bolje slišal; glasovi so potihnili. Ko pa sem glavo zaradi krča, ki me je grabil v vrat, položil nazaj, so se glasovi spet pojavili; zdelo se mi je celo, da so se okrepili. Nekdo ali nekaj je po vsem sodeč z divjo ihto kopal v zid. Sem nemara zaprt v kaki jetniški celici? sem, še vedno brezumen od strahu, razmišljal. So tu še druge celice, drugi jetniki, in slišim enega med njimi, kako si skuša s kopanjem zidu – bogvedi s kakšnim orodjem, z žlico, kamnom, okvirom naočnikov ali morda z nohti, dolgimi nohti, ki so se v mesecih, mogoče celo letih ujetništva razrasli v močne kremplje – izboriti pot v prostost? Po vsem telesu me je spreletel hlad, stisnil sem se v dve gubi ter se, kot sem imel navado že od malega, kadar me je bilo ponoči strah pošasti iz teme, z rokama prijel za ušesa – in tedaj šele sem se zavedel, da nisem več zvezan.

Previdno sem otipal mehko podlago, ki me je podpirala tudi od strani, in nekoliko pomirjen ugotovil, da ležim na kavču, prost, nezvezan, le s prevezo prek glave, v kateri mi je začelo neprijetno kljuvati. Sedel sem in obrisi okrog mene so se pričeli jasniti. Zadaj za kavčem je bilo zagrnjeno okno, skoz ozko režo med težko zaveso in roleto pa je vendarle prenikalo nekaj malega svetlobe in polagoma sem začel razbirati obrise okrog sebe. Nič ni kazalo na jetniško celico kakega moža z železno masko, prej na navadno sobo s povprečno opremo: kavč, mizica z dvema stoloma, pravzaprav naslanjačema, temni obris v kotu je bil bržkone omara, nekaj polic s knjigami. Spet se je oglasilo škrebljanje, nisem mogel natanko določiti, od kod prihaja, zdelo se je, da iz tal ali pa iz stene; zdaj, ko sem sedel, je bilo bolj slišati kot kotrljanje majhnih frnikul. Miši, sem pomislil, ali podgane, in ta misel me je začuda pomirila. Vstal sem, pod nogami mi je zaškripala slabo pritrjena podnica, stopil sem proti svetli reži in prijel za zaveso, tedaj pa so se za menoj sunkoma odprla vrata in odločen, ravno prav glasen, miren glas, ki se mu je poznalo, da je vajen ukazovati, je v aristokratsko zategnjeni angleščini rekel:

»Na vašem mestu tega ne bi naredil.«

»Ni nemščina,« mi je šinilo skoz možgane, medtem ko sem se obračal, »hvala bogu, vsaj to.« Pojma nisem imel, kakšen je moj trenutni »status«, kdo je ta človek, kakšne namere ima z menoj, a izborna angleščina me je nekako pomirjala. Spominjala me je na leta šolanja, ki sem jih prebil v šolah za otroke diplomatov na raznih koncih sveta.

Med podboji vrat je stal rahlo sivolas moški približno petdesetih let, zagorel, vitek, vidno mišičast. Na sebi je imel elegantno obleko, vendar jo je nosil zelo neprisiljeno, pa tudi gibal se je tako prožno, da ni delal vtisa zadrgnjene utesnjenosti, temveč prej prijetne sproščenosti.

»Sicer smo jih razgnali, vas pa preselili na varno mesto ter za seboj zabrisali vse sledi, vendar ni izključeno – čeprav je to le malo verjetno –, da nam ni kdo sledil in se zdaj potika tod okoli. Človek nikoli ne ve,« je dejal, zaprl vrata za seboj, prižgal luč, stopil k mizici ter sedel na enega izmed obeh naslanjačev, »in ti ljudje so, kot ste sami lahko skusili, zmožni vsega. Zato je bolje, da se vsaj še nekaj časa, dokler ne bomo povsem prepričani, da vam ne preti nobena nevarnost, ne kažete pri oknu. Predlagam, da se mi pridružite tule za tole mizico in da malce pokramljava,« je z roko pokazal na drugi naslanjač.

»Pokramljava«, me je zbodlo. V nekaj urah (tako sem vsaj sklepal; v resnici nisem imel natančne predstave, kako dolgo sem bil v omedlevici) so me dvakrat potolkli do nezavesti ter ugrabili, streljali so tik ob moji glavi, pokale so eksplozije, še vedno ne vem natanko, za kaj pravzaprav gre (edino to se mi svita, da je nekaj v povezavi z mojimi regresijami), ne vem, kdo so bili moji ugrabitelji, pojma nimam, kdo je ta človek pred menoj in niti sanja se mi ne, kje sem trenutno, midva pa naj bi »malce pokramljala«!

Nisem mogel povsem prikriti jeze, ki me je v hipu zalila, in proti svoji volji sem osorno in nepriljudno revsknil: »Z ugrabitelji ne kramljam.«

Takoj ko sem to izgovoril, mi je že postalo žal in preklinjal sem svoj vzkipljivi temperament, ki mi je vselej povzročal zgolj preglavice. Ne le da je bil možak doslej z menoj povsem vljuden; niti tega nisem vedel, ali je moj zaveznik ali sovražnik, se pravi, ali si sploh lahko privoščim tako govoriti z njim. A na mojo srečo je ostal povsem miren. Še več, potrpežljivo in razumevajoče se je nasmehnil in skoraj vedro dejal:

»Povsem pravilno, z ugrabitelji se ne kramlja. Toda mi nismo vaši ugrabitelji, temveč rešitelji, to ste najbrž že uganili. In prepričan sem, da bi radi izvedeli še kaj več, zatorej …« je z vljudno gesto pokazal na stol nasproti sebi.

S svojo sproščeno vljudnostjo me je elegantno rešil zadrege, in skoraj hvaležno sem sedel nasproti njega.

»Kadite?« je proti meni pomolil cigaretnico.

»Ne, hvala.«

»Saj res, doktor Martin, vaša pljuča,« se je udaril po čelu in cigareto, ki jo je že imel med ustnicami, obzirno vrnil k drugim ter vtaknil v notranji žep suknjiča.

»Moja pljuča … doktor Martin« – kri je spet zavrela v meni. Od kod temu možakarju moj priimek? Pa ne le to! Od kod ve za mojo izobrazbo? Kdo mu je povedal za moje težave s pljuči? Že nemški ugrabitelji so poznali take podrobnosti mojega najintimnejšega življenja, da me je oblival srh; in zdaj se to, kot kaže, ponavlja.

»Kdo pa ste, za vraga?« sem neobvladano izbruhnil. »Od kod vam vsem ti podatki o meni? Sploh pa, zakaj ste se spravili ravno name? Kaj sem takega storil, da ste si me prav vsi izbrali za tarčo?«

Moj sobesednik je tudi tokrat ostal miren in neprizadet. »Seveda, povsem vas razumem,« je spregovoril tiho, s skoraj pretirano obzirnim in rahlo zaskrbljenim glasom, »in zagotavljam vam, da boste na vsa ta vprašanja dobili odgovore. Prav zato pa sem tukaj. Naj začnem s tem, da vas za tarčo seveda nismo izbrali mi. Mi vas le ščitimo pred njimi, ki ste jim, žal, res postali osrednja tarča.«

»A zakaj?« sem vzkliknil, »zakaj ravno jaz? In kdo? Kdo me ima za tarčo, komu sem storil kaj takega, da me želi spraviti s poti? Teroristi? Rdeče brigade?«

»Lahko bi rekli tudi, da so teroristi,« je odvrnil, »vendar ne Rdeče brigade«.

»Kdo pa potem?«

Malo je premolknil. Roka mu je samodejno segla proti notranjemu žepu, kjer je imel cigaretnico, a se je sredi giba obvladano ustavila in vrnila v svoj prvotni položaj. Preiskujoče me je gledal in nekaj razmišljal, nato pa spregovoril:

»Za hakenkrojcerje ste že slišali?«

Malo sem pomislil. To je vendarle nekoliko dišalo po mojem strokovnem področju in nisem želel izpasti popoln nevednež ali šarlatan. Vedel sem za rozenkrojcerje oziroma rožne križarje ali, kot so se tudi imenovali, za brate Rožnega križa, prostozidarsko sekto učenjakov, ki so jo, kot sem se nejasno spominjal, ustanovili nekje proti koncu šestnajstega ali na začetku sedemnajstega stoletja.

A hakenkrojcerji? Seveda sem razumel besedo. »Hackenkreuz« pomeni v nemščini kljukasti križ, svastiko, od druge svetovne vojne naprej morda najprepoznavnejši in najbolj zlovešči simbol vsaj zahodnega sveta, če ne celotne zemeljske oble. S predavanj na podiplomski stopnji sem se tudi nejasno spominjal predhitlerjanske zgodovine tega simbola, ki je igral pomembno vlogo v nekaterih verovanjih, predvsem pa tudi v likovni umetnosti. A ničesar nisem vedel o tem, da naj bi kaj takega še vedno obstajalo; pri vsej njuejdževski poplavi raznih kultov in združenj nisem nikoli slišal za takega, ki bi se navezoval na to sporno podobo.

»Imate morda v mislih mlade obritoglavce v Rusiji in Nemčiji, ki na Hitlerjev rojstni dan pretepajo tuje priseljence in imajo na svojih obritih glavah vtetovirano svastiko?« sem vprašal. »Za te sem seveda slišal.«

»Tudi jaz, tudi jaz,« se je nasmehnil, »ampak nisem imel v mislih teh, čeprav s Hitlerjem niti niste ustrelili povsem mimo. Govorim o nečem mnogo bolj resnem, o nečem, kar je prav zaradi tega za veliko večino ljudi, in vidim, da tudi za vas, skrivnost. In za vas bi bilo gotovo najbolj varno, ko bi pri tem tudi ostalo. Vendar je po vsem tem to zdaj povsem nemogoče. Kot kaže, ste namreč že do vratu vpleteni v hakenkrojcersko zgodbo, zato se mi zdi najbolje, da vas vendarle nekoliko posvetim v te reči.«

Vznemiril sem se. Jaz da sem vpleten v nekakšne okultne reči, povezane z zloveščo svastiko? To vendar ne more biti res! S temi zadevami se nikoli nisem ukvarjal, naravnost bežal sem pred njimi, že na fakulteti, moja arheološka zanimanja so bila od pubertete naprej bolj stvarne narave. Prav zato sem tudi tako dolgo omahoval, preden sem se odločil poskusiti z regresijo. Seveda, pri arheologiji se nikoli ne da izogniti temu, da ne bi sem ter tja naleteli tudi na pričevanja o skrivnih združbah in okultnih verovanjih, na znamenja prepovedanih obredov iz starodavnih časov, celo na preostanke vsega tega tudi še v sedanjosti. Na nekem arheološkem kongresu v Rio de Janeiru sem se nekoč celo udeležil spirituistične seanse v majhnem zasebnem krogu, v katerem pa smo bili sami udeleženci konference, torej znanstveniki, in ne kaki vudu vrači ali fanatični okultistični aktivisti. Najbrž smo nekateri malce preveč popili in zanimalo nas je, kako stvar poteka v praksi. A ‘indijanadžonsovstvo’, kot smo temu rekli, me pri arheologiji nikoli ni preveč mikalo.

»Kako to mislite – vpleten?« sem zato z ne preveč gotovim glasom vprašal.

»Takoj vam bo vse jasno. A dovolite, da grem lepo po vrsti.«

Presedel se je v udobnejši položaj in nato začel govoriti. Govoril je dolgo, videti je bilo, da pri tem na nek poseben način uživa, dajal je vtis predavatelja, ki rad posluša svoj glas pred občinstvom in mu ugaja vloga nekoga, za katerega se predpostavlja, da vse ve. Če bi ga srečal v drugih okoliščinah, bi bil prepričan, da je univerzitetni profesor.

»Ne bom vas utrujal s predzgodovino hakenkrojcerjev, ker ta ne nazadnje za položaj, v katerem ste se znašli, ni prav nič pomembna. O samem nastanku in poznejšem razvoju te združbe pa vendarle kaže nekaj malega povedati.

Glede na vašo izobrazbo sklepam, da vsaj približno veste, kako je bilo v Evropi v 16. stoletju. Komaj nekaj let je minilo, odkar je Kolumb odkril novi svet; ljudje so še vedno le s težavo sprejemali, da so onkraj zaupnega, domačnega kroga še tuja, neznana prostranstva, ko se pojavi Kopernik in jim pove, da središče vesolja ni Zemlja, temveč Sonce. Šok je bil velik, zaupanje v vsakršno gotovost je padlo na najnižjo mogočo točko. Dodajte temu še kugo v Angliji, pa se ne boste čudili, da se je ljudem porušilo zaupanje v vse, tudi v Boga. Zato seveda ne preseneča, da se v Nemčiji tedaj začne Lutrovo gibanje, ki med drugim pripelje tudi do odcepitve anglikanske cerkve od Rima.«

Postajal sem rahlo nestrpen. V tem predavanju nisem videl nikakršnega smisla. Ne nazadnje sem bil doktor znanosti s področja arheologije, in zgodovino sem precej dobro poznal, verjetno bolje, kot ta človek pred menoj, ki sicer deluje precej omikano in domala aristokratsko, na drugi strani pa je očitno tudi sam tako ali drugače, na strani zlikovcev ali zakona, vpleten v dogajanje, ki sodi pravzaprav v akcijske filme. Zato se nisem mogel premagati in sem ga prekinil:

»Oprostite, vendar mi je vse to seveda znano, in zelo dobro razumem,« sem nekoliko oholo nadaljeval, »duhovnozgodovinski položaj te dobe. Ne nazadnje sem te zadeve študiral.«

Nasmehnil se je. »Seveda, gospod doktor, seveda, zaneslo me je, oprostite. Prehajam,« je nadaljeval z glasom, v katerem je bilo precej jasno čutiti posmeh, »k stvari sami.

Torej: v Avignonu, za katerega so se v prvi polovici šestnajstega stoletja potegovali nemški cesarji in francoski kralji, je bilo tedaj polno nemških meščanov in veljakov. Med njimi je bil tudi grof Joachim von Hackenkreuz. Zanimivo ime, kajneda,« je dejal, ko je opazil, kako sem se zdrznil, »a zavedati se je treba, da kljukasti križ takrat še ni imel take zgodovine in takega prizvoka, kot ju ima danes, in zato to ime tedaj ni odstopalo od drugih. Von Hackenkreuz je imel čedno posestvo v manjšem kraju Jouques, obenem pa – najbrž zato, da bi bil bliže virom učenosti – tudi hišo v Avignonu. Izmenično je bival zdaj v enem zdaj v drugem kraju; največ sicer v Avignonu, vendar se je najraje predstavljal kot dedni grof iz Jouquesa. Tega moža so pravzaprav zanimale podobne stvari kot vas: stare kulture, stari običaji, stari in moderni jeziki in podobno. Med drugim se je ukvarjal tudi z zgodovino simbolov, in znano je, da je skušal razvozlati nekatere tedaj še nerazberljive rune in inkovsko vozelno pisavo, ki jo je iz Peruja pravkar prinesel Pizzaro – in menda mu je tudi uspelo, čeprav svojih odkritij ni javno razglašal, temveč jih je zadržal zase. Bil je zelo izobražen mož, spremljal je dogajanje na vseh področjih tedanje vednosti in bil je med prvimi, ki so podvomili v tedanje institucije avtoritete.

Okrog leta 1550 je med intenzivnim preučevanjem spisov Machiavellija, Melanchtona in Leonarda da Vincija prišel na nekatere zamisli, ki mu niso dale miru. Ustanovil je skrivno združenje, katerega cilj je bil podoben kot pri drugih takih skrivnih združenjih: zavladati svetu ali, povedano drugače, z izrazi, ki jih je uporabljal sam, svetu vrniti njegov smisel, ga narediti preglednega, jasnega, umljivega, obvladljivega. Zasnoval je tudi skriven načrt, kako to uresničiti. Člani sekte so se zavedali, da to ni dejanje, ki bi ga bilo mogoče izpeljati čez noč, zato so bili pripravljeni svoje delovanje usmerjati tako, da bo v skladu s tem načrtom sadove – gotove sadove – obrodilo v daljni prihodnosti, tedaj pač, ko bo čas dozorel. Sprejeli so zelo stroga konspirativna pravila (zato je združenje stoletja ostalo povsem tajno), za prepoznavni simbol so izbrali svastiko, kljukasti križ, vpeljali so svoje štetje. Leto 0 je bilo zanje leto 1503, ko je Leonardo da Vinci začel slikati Mono Lizo, saj so prav v tej umetnini videli skrivna znamenja in podobe, ki naj bi napovedovali njihov končni cilj.

»Torej je letos leto 507 po da Vincijevem štetju,« sem ga prekinil z rahlim sarkazmom v glasu.

Zdrznil se je, kot bi ga zbodel s šilom, in me predirno pogledal, da me je kar zmrazilo. A trajalo je le za hip, trenutek pozneje se je njegov pogled spet zmehčal.

»50 in 7, da, pomenljiva kombinacija, povezana prav s tajnim načrtom,« je dejal, »tudi do nje še prideva. A dovolite, da nadaljujem. Konspiracija hakenkrojcerjev je bila res prav neverjetna. K temu je morda pripomoglo tudi to, da je vsa stvar v nekaterih pogledih ostala družinski projekt; na čelu je namreč vedno bil moški potomec von Hackenkreuzev. In poskrbeli so, da teh ni zmanjkalo. Poročali so se v ugledne hiše, potem ko so se sorodstveno povezali s Turn und Taxisi, so svojo dejavnost razširili po vsej Evropi, vendar jim je uspelo ostati v tajnosti; vse do leta 1933, ko je njihovo delovanje postalo javno, ko je bilo videti, da se njihov načrt začenja uresničevati in je bilo zato treba delovati vsem na očeh, vam o tem pravzaprav ne vem kaj dosti povedati.«

Osupnil sem. »Leta 1933! Pa saj vendar … ali vas prav razumem, da želite reči …«

»Ničesar ne želim reči,« je nadaljeval s svojim stvarnim, nevtralnim tonom, »le pripovedujem vam, kako je bilo. Da, leta 1933, natanko v 430. letu po njihovem štetju. Tedaj je namreč Hitler bil oklican za nemškega kanclerja.«

»Toda,« sem mu spet vpadel v besedo, »nacionalsocialistična stranka je bila vendar, če se prav spominjam, uradno ustanovljena že leta 1919! In kljukasti križ, emblem hakenkrojcerjev, je postal uradni simbol stranke leta 1920! Torej so se javnosti pokazali že prej, ne šele leta 1933! – Ne ne, takole pa ne bo šlo. Skrivni načrt, prostozidarstvo, svastika, nacisti, manipulacije s številkami, z letnicami – vse to smo že videli! Ne vem sicer, kaj naklepate in zakaj si jemljete toliko časa in truda, da si posebej zame izmišljujete tole zgodbico,« sem vse bolj razburjeno govoril, »a tokrat pač niste naleteli na pravega. Priznam, sprva ste me malce zmedli, a tepec vendarle nisem. Tako da … no, torej, kako bi rekel … hvala, res hvala in še enkrat najlepša hvala, da ste me rešili iz rok tistih nasilnežev. Ne vem sicer, komu se pravzaprav zahvaljujem, ste CIA, British Intelligence Service, Mosad, Služba državne varnosti? Posebna protiteroristična enota? Sicer pa mi je povsem vseeno, pomembno je, da ste me rešili. Še enkrat torej: hvala, res hvala. Bili ste prijeten sogovornik, a v tele vode se z vami res ne bi spuščal. Dovolite, odhajam.«

Vstal sem in se negotovo napotil proti vratom. Pravzaprav niti nisem verjel, da me bo kar pustil odkorakati. Preveč resno je govoril, preveč podrobno se je ukvarjal z mano, sploh pa mi je, če je bilo v vseh teh marnjah vsaj zrnce soli, tudi že mnogo preveč povedal, da bi mi lahko pustil kar meni nič tebi nič takole oditi. Malce sem se zgrbil, ko sem se bližal vratom, saj sem pričakoval, da me spet zadene v zatilje udarec, s kakršnimi mi zadnje dni pač niso prizanašali.

Vendar se ni zgodilo nič. Moj sogovornik je molčal, nobenih hitrih korakov nisem slišal za seboj, nobenega govorjenja ukazov v mikrofon, sploh ničesar. Odločno sem prijel za kljuko in se pripravljal, da odprem vrata, tedaj pa sem ga zaslišal, kako s svojim značilnim mirnim, tihim, gotovim glasom govori:

»Pridi, prijatelj, pridi, popeljal te bom čez reko.«

Osupel sem spustil kljuko, kot bi me spekla elektrika. Pred očmi so se mi zavrtele znane podobe.

Sedmo poglavje

Kočija je divje poskakovala po cesti. Veter, ki se je spričo hitrosti vrtinčil okoli voza, je komaj zmogel blažiti vroče sonce. Priganjal sem kočijaža, da bi prispel čim prej. Učiteljevo sporočilo me je vznemirilo. Govorilo je, naj se zglasim pri njem brez odlašanja. Zgoditi se je moralo nekaj hudega.

Učitelj je stanoval ob reki na drugem bregu. Od njegove hiše sem bil oddaljen le še streljaj, pa vendar bom do tja potreboval vsaj debelo uro. Do mostu čez reko je bilo še daleč.

Tedaj sem zagledal mladega kmeta, ki na bregu odvezuje svoj čolnič. Kočijažu sem zavpil, naj ustavi. Velel sem mu, naj zapelje kočijo v senco bližnjih dreves ter počaka, da se vrnem. Nazaj bom verjetno pred nočjo. Nato sem se začel spuščati proti kmetiču, da bi ga prosil, naj me prepelje na drugi breg, a me je prehitel in z mirnim, tihim, gotovim glasom dejal:

»Pridi, prijatelj, pridi, popeljal te bom čez reko.«

Te besede so me osupnile. Gotovo je moral prepoznati mojo opravo pomočnika mestnega sodnika, in tudi kočijo z grbom mestne sodnije je moral videti. Nasloviti bi me moral »Vaše blagorodje«, nikakor pa ne »prijatelj«. Vendar zdaj nisem imel časa za te reči, mudilo se mi je k Učitelju. Dostojanstveno sem pokimal, da sprejemam njegovo ponudbo. Šele ko sem vstopal v čoln, sem opazil, da je v njem še nekdo, neki tujec. Bil je prefinjenega, učenjaškega obraza, oblečen elegantno, tako kot jaz preugledno za preprosto plovilo, v katerem je sedel.

»Tudi vi po bližnjici?« sem vljudno vprašal, ko sem sedel poleg njega in je mladi čolnar z veslom odrinil čoln od brega.

»Nikdar po bližnjici, vselej po tisti poti, ki je usojena,« je zagonetno dejal in se, ko je videl moj presenečeni, nekoliko sumničavi pogled, nasmehnil.

»Do mostu je vendar še pol ure ježe, jaz pa sem namenjen tjale,« je pokazal na vasico, ki se je stiskala okrog cerkvice na oni strani reke.

Tok ni bil premočan, le rahlo nas je zanašal navzdol po reki in čolnar mu je bil zlahka kos. Tuhtal sem o besedah, ki mi jih je izrekel sopotnik, vendar v njih nisem našel smisla, zato sem svoje misli usmeril drugam. Skrbelo me je za Učitelja. Nekdaj je on v vseh pogledih skrbel zame, a zdaj je bil betežen, jaz pa še vedno dovolj mlad in na uglednem položaju. Tokrat sem bil jaz na vrsti, da mu vrnem za vsa tista leta dobrote in prijaznosti, ki mi jih je naklonil.

Bili smo nekako na sredini reke, ko se mi je zazdelo, da sta se mladi čolnar in moj sopotnik čudno spogledala. Elegantni tujec me je vljudno prosil za dovoljenje, da se presede na premec čolna, pred krmarja, saj mu zibanje plovila povzroča slabost. Samodejno sem se nagnil proti robu čolna, da bi mu naredil prostor, tedaj pa me je z vso močjo pahnil in – znašel sem se v vodi.

Težka oprava drugega pomočnika mestnega sodnika me je vlekla proti dnu. Mrzla voda mi je neprijetno prodirala do kože skoz vsako poro oblačil. Strgal sem s sebe zlato sodno verižico, ki mi je oklepala vrat, odpel težki pas, na katerem je visel kratek meč, ter se z divjimi zamahi pognal proti svetlobi nad seboj. Pri padcu sem v sapnik zajel nekaj vode in zdaj mi je že zmanjkovalo zraka. Z vso močjo sem se vzpel na površje, tedaj pa me je v glavo zadel strahovit udarec z veslom. Stemnilo se mi je pred očmi. Skoz usta je vame začela vdirati židka sluz, pogrezal sem se v temno blato, v trenutku je bilo vsega konec.

Osmo poglavje

»Kje ste izvedeli?!«

Še sem stal pri vratih, vendar zdaj že obrnjen proti njemu. Nejeverno sem srepel vanj. Še vedno nisem mogel doumeti, kako je to mogoče. Kako je mogoče, da ta človek, ki ga vidim prvikrat v življenju, ki sem ga spoznal šele pred dobre pol ure, in to v skrajno nenavadnih okoliščinah, ve stvari, ki jih ne ve nihče razen mene in Barbare? Kako lahko ta tujec pred menoj, ki mu ne vem niti imena, ve, kaj sem doživljal v eni od svojih zadnjih regresij?

Nič ni odgovoril, le mirno me je gledal.

Stopil sem proti njemu.

»Povejte mi, ali pa …« sem zagrozil.

Zdaj so se mu ustne vendarle nekoliko razlezle v nekaj nasmešku podobnega.

»Ali pa?« je kakor da radovedno vprašal.

Sprevidel sem grotesknost svoje grožnje. Ne le da so me v zadnjih dveh dneh dvakrat knockoutirali, ugrabili in pretepli, ne le da mi ni dal zares prav nobenega povoda za nasilno ravnanje, temveč verjetno tudi ni bil človek, s katerim bi bilo dobro češnje zobati. Resda ni bil videti posebej krepak, a gotovo je bil mojster borilnih veščin in raznih diverzantskih spretnosti. Konec koncev so me prav on in njegovi sodelavci z drzno akcijo, ki je vsekakor presegala moje zmožnosti tako delovanja kot dojemanja, iztrgali iz rok nevarnih ugrabiteljev, nemara celo teroristov.

Nekoliko streznjen sem se spet spustil na sedež nasproti njemu.

Nekaj trenutkov je še počakal, nato pa z istim tonom kot doslej dejal:

»Vse se bo razjasnilo, obljubim. Le za malo potrpljenja vas moram prositi. Lahko torej nadaljujem?«

Molče sem pokimal.

»Torej: v tajnem načrtu, ki se je v združenju predajal iz roda v rod, je bilo omenjeno tudi skrivno sveto število 7. Najbrž mi ni treba posebej razlagati izjemnega pomena tega števila? Saj veste, Bog je ustvaril svet v sedmih dneh, rimskih gričev je sedem, sedem je bilo tudi tako imenovanih ‘svobodnih umetnosti’, v Bibliji sedem suhih in sedem debelih krav, sedem je naglavnih grehov, sedem dni v tednu, sedem čaker, sedem rogov na menori in tako naprej in tako naprej, našteval bi lahko v nedogled. No, in s tem številom je bil napovedan datum, ko se bo začel veliki načrt razpletati. Vsota števil v letnici 430 pa je sedem.«

»Ampak,« sem spet kar poskočil in nisem mogel skriti zajedljivosti v glasu, »ampak to je vendar povsem poljubno! Saj pridemo do enakega seštevka tudi pri drugih letnicah! Na primer, vsota števil v letnicah 403, 412, 421, če omenim le tiste, ki so si časovno blizu, je prav tako sedem! Kako to, da so tisto pravo letnico prepoznali ravno v številu 430?«

Komaj sem vse to izrekel, sem se že prestrašil. Spet me je premagalo, spet nisem mogel držati jezika za zobmi. Spet sem ga užalil. V strahu sem torej čakal, kako se bo odzval.

Zavzdihnil je in se pogreznil nazaj v naslanjač. Nekaj trenutkov je bil tiho, nato pa je potrpežljivo, kot da se ni zgodilo nič, nadaljeval.

»Načrt, ki ga je začel sredi šestnajstega stoletja s svojimi tovariši snovati von Hackenkreuz, je bil vse prej kot preprost. Ne le da ga je bilo potrebno zaradi konspiracije čim bolj zakriti, temveč ga je bilo treba tudi nenehno dograjevati. Von Hackenkreuz, ki je med drugim precej natančno študiral tudi kabalo, je s svojo genialnostjo že v tistem času zasnoval nekakšen kibernetični, sámoizgrajevalni mehanizem. Njegova zamisel je bila, da naj se načrt iz zasnutka, ki ga je pripravil, tako rekoč sam izgrajuje, vse dokler ne doseže dovršenosti, vse dokler ne dozori, torej. In v skladu s tem so potem tudi ravnali.«

»Ne razumem,« sem topo dejal. Res nisem razumel.

»Tako je bilo seveda tudi mišljeno,« se je z nasmeškom, ki ni mogel prikriti občudovanja do take zamisli, k meni obrnil moj sobesednik. »Razumeli naj bi le posvečeni, vi pa to bržkone niste.«

Molčal sem. Nisem vedel, kaj naj mu odgovorim. On pa je nadaljeval.

»Zamisel morda ni bila v vseh podrobnostih izvirna, kot celota pa vsekakor. Von Hackenkreuz je načrt zasnoval v obliki drobnega besedilca, ki so ga nato vsi naslednji rodovi hakenkrojcerjev preučevali in razlagali; te razlage so se kopičile druga na drugo, nasprotovale so si in se dopolnjevale, vsaka je izhajala iz vseh prejšnjih in skozi stoletja je tako postajala podoba načrta vse bolj zapletena, obenem pa tudi vse bolj razdelana in jasna. Von Hackenkreuz je bil prepričan, da bo načrt dozorel takrat, ko se bodo vse njegove interpretacije združile v eno samo. Vse dotlej, dokler bo obstajala vsaj ena drugačna interpretacija, načrt po njegovi zamisli še ne bo dovršen.«

»In potem se je zgodilo. Leta 1933,« sem dejal, in spet nisem mogel povsem preprečiti, da moj glas ne bi izražal rahlo posmehljive skepse.

»Ne leta 1933,« je potrpežljivo odgovoril. »Leta 1914. Tega leta je enemu izmed neposrednih potomcev Joachima von Hackenkreuza, Wolfgangu von Hackenkreuzu, uspela interpretacija, ki je lahko pojasnila in vase povzela vse prejšnje in ji ni mogel nihče več oporekati. Načrt je dozorel. Vseh podrobnosti sicer ne poznam, vendar je znano vsaj to, da mu je uspelo najti kombinacijo, ki je numerološko povezovala dve letnici po obeh štetjih, hakenkrojcerskem in tistem običajnem, in se je tudi ujemala z načrtom.«

»Nikakršne povezave ali ujemanja ne vidim,« sem dejal.

»Seveda ne, saj ne gre za očitno operacijo, čeprav je računsko zelo preprosta, potem ko veste, za kateri letnici gre in ko poznate tudi simbolno vrednost števil. Bom poskušal pojasniti počasi, postopno, da bo čim bolj razvidno. Leto 1933 je posebnega pomena že samo zato, ker je v njem število 33. To je ne le letnica Kristusove smrti, torej eden najbolj znanih datumov v svetovni zgodovini, temveč tudi številka najvišje stopnje, ki jo lahko doseže pripadnik mnogih prostozidarskih redov, tudi hakenkrojcerskega. Že to je eno od znamenj, da bi ta številka lahko bila prava. Še pomembneje pa je tole: po hakenkrojcerskem štetju je to leto 430, in seštevek števil v tej letnici je, o tem sva že govorila, 7. To je, kot tudi veste, ne le že sámo na sebi posebno število, temveč tudi številka, ki se kot ključna pojavlja v Joachimovem načrtu. Osupljivo, kajneda? Vendar pa to ujemanje za strogega duha hakenkrojcerjev še ni zadoščalo. Rešitev je potrebovala še dodatno potrditev, vsestransko je morala biti preverljiva. To preverjanje oziroma potrjevanje pa je Wolfgang izpeljal takole. Najprej se je vprašal, v kateri kategoriji števil – od vseh mogočih – naletimo na dve najtesneje povezani posebni, tako rekoč sveti števili. Odgovor: na področju letnic. To je bil dovolj jasen indic, da je pomembna letnica, da je potrebno iskati potrditev pri ustreznih letnicah. Wolfgang je zato najprej naredil takole: vzel je letnico 1933 in seštel posamezne številke v njej; dobil je število 16. Nato je vzel ne kako poljubno letnico, temveč ključno letnico hakenkrojcerjev, namreč leto 0 po njihovem štetju, po našem štetju leto 1503, in tudi tu izpeljal isto operacijo; dobil je število 9. 16 – 9 pa je seveda 7, torej spet število iz načrta. Še nejevernemu Tomažu bi to zadoščalo, a Wolfgang je hotel biti povsem prepričan, zato je še kar nadaljeval. Lotil se je te temeljne hakenkrojcerske letnice same, števila 1503. Izpeljal je tole preprosto računsko operacijo: 1503 je razdelil v dve skupini: 150 in 3. 150 je delil s 3 in dobil 50. Odštel je enico in dobil 49, kvadratni koren iz 49 pa je 7 – torej spet število, ki se pojavlja v načrtu. Vsa ta ujemanja, vse te povezave so bile preveč pomenljive, da bi to lahko bilo naključje. Kazalo je, da letnica 1933, kakor koli že obračate, pelje k usodnemu številu 7 in da je to prava razlaga načrta.«

Nisem se več mogel brzdati, na ves glas sem se zakrohotal. »Ta je pa dobra! Česa tako zabavnega pa že dolgo ne! Vzamete eno letnico in jo razložite po enem ključu; vzamete drugo in jo razložite po drugem. Potem ugotovite, da ni pomembna le ‘vsebina’, temveč tudi ‘oblika’, torej to, da gre za letnico, in od nekod rokohitrsko potegnete še tretjo letnico, jo povežete s prvo ter preračunate po tretjem ključu. Nato pa skušate še zgolj to tretjo sámo na sebi speljati na skupni imenovalec, a vam ne uspe. In kaj naredite? Ker se račun ne izide, preprosto odštejete enico in vse je v redu, račun je čist! Haha, česa tako trapastega pa od vas res nisem pričakoval. In vi to verjamete!«

Čisto je zardel v obraz. Videlo se mu je, da je zares besen, in za hip sem pomislil, da me bo udaril. Vendar ne, očitno se je obvladoval mnogo bolje kot jaz.

»Kdor ima pred seboj celoto, kdor pozna sistem in miselnost, kdor je predihal vso tradicijo razlag, ta vidi. Vi pač ne vidite. Vi se posmehujete. Hakenkrojcerji niso bili norci, pa tudi ne utopisti. Bili so realisti. Njihov načrt je bil realen in ni bilo mišljeno, da bi se izpolnil šele v nekaj tisočletjih. Tisočletje je bilo zanje po kakršnem koli štetju prevelika doba. Od časa njihove ustanovitve so se vse številke na letnicah navadnega štetja spreminjale, le enica na začetku je ostajala ista. To je bilo zanje enako, kot da je ne bi bilo. Ne nazadnje, njihovo štetje je ni imelo. Ne le zato, ker je bilo še premlado, temveč so skoz proces nenehne interpretacije sredi devetnajstega stoletja prišli do sklepa, da v njihovem štetju nikoli ne bo števila, ki se ne spreminja, saj táko število nima smisla v oznaki, ki meri čas. Čas je namreč spreminjanje sámo in označiti ga je treba s simboli, ki se tudi sami nenehno spreminjajo. Enica pri navadnem štetju, torej tista, ki je označevala tisočletje, se od začetka njihovega gibanja ni, zato je zanje preprosto ni bilo. In v miselnem sistemu hakenkrojcerjev je bilo to, da je Wolfgang to enico odštel, enako naravno in samoumevno, kot je za vas v vašem sistemu, da je petdeset pač petdeset. Z njihovega zornega kota ni nujno tako. Ob primerni utemeljitvi je petdeset lahko tudi devetinštirideset.«

Premolknil je. Molčal sem tudi jaz. Čutil sem, da ne bi bilo več dobro preskušati njegovega potrpljenja. Če odprem usta, moram dobro premisliti, kaj bom rekel. Vse skupaj se mi je seveda še vedno zdelo za lase privlečeno. Razlaga se mi ni zdela racionalna, prej dogmatična, kakršna je značilna za ideologije ter verske sekte. In v tem primeru je očitno šlo za nekaj takega. A videti je bilo, da ta stvarni človek, ki se je z menoj pogovarjal povsem razumno, te stvari jemlje precej resno. Zato sem moral biti takten.

»Toda,« sem previdno začel, »napovedana je bila letnica 1933, midva pa se tu pogovarjava o drugih, o letu 1914 na primer.«

»Da, o letu 1914. Takrat je bil načrt prvič pravilno razumljen in ugotovljen je bil natančni čas, kdaj bo začel delovati. Toda razumeti morate, da tako velikopotezen načrt ni preprosta reč. Zavojevati svet je nekaj drugega kot igrati domino. Zato je načrt zahteval natančne priprave, niso mogli kar čakati na leto 1933, da se bo začel uresničevati sam od sebe. Glede na dobo, v kateri se je to zgodilo, so sklenili, da ga bo najlaže uresničiti s pomočjo politike. Načrtovali so ustanovitev politične stranke, ki bi sprva prevzela oblast v državi, nato pa zavladala svetu.«

»A stranko so, kot sami veste, ustanovili šele leta 1919.«

»Leta 1914 se je začela prva svetovna vojna in z novo stranko je bilo treba počakati. Zgodilo pa se je še nekaj usodnejšega. Wolfgang je padel v zadnji izmed bitk na soški fronti in hakenkrojcerji so bili tako rekoč obglavljeni.«

Hotel sem ga vprašati, od kod mu vsi ti podatki, saj je še malo prej zatrjeval, da o delovanju hakenkrojcerjev do leta 1933 ni znano prav dosti, vendar sem se pravi čas zadržal. Nisem ga želel spet dražiti s svojo prenagljenostjo. Poslušal sem naprej.

»Ravnali so torej po načrtu, kot ga je leta 1914 zasnoval Wolfgang. Osnovali so stranko in na njeno čelo postavili enega izmed privržencev, ki se jim je zdel najbolj primeren. Toda tu se je zalomilo.«

»Najbrž imate v mislih to, da so Nemci izgubili vojno.«

»Ne ne, to je bilo že pozneje. Problem je bil drugje. Wolfgang je nekaj mesecev pred smrtjo, konec leta 1916, spočel sina, naslednika, ki bi po ustaljenih pravilih združbe, ko bi dopolnil dvajset let, prevzel vodenje hakenkrojcerjev. Toda človek, ki so ga postavili na čelo stranke, dokler ne bi vodenja prevzel mladi Wolfgangov sin, se pravi ta človek, Adolf Hitler, si je na svojem položaju preveč mehko postlal, da bi ga želel zapustiti. Ni se sicer odrekel osnovni hakenkrojcerjevski zamisli in zvesto je tudi sledil navodilom, ko je prav leta 1933, tako kot je bilo predvideno v načrtu, začel pohod proti absolutni svetovni oblasti. Vendar pa leta 1937, ko je prišel čas, da odstopi krmilo Wolfgangovemu sinu Ludovicu, tega ni želel storiti. Še več, izkazalo se je, da je medtem ustanovil svojo lastno organizacijo, ki s prvotnim hakenkrojcerstvom ni imela skupnega nič drugega kot simbol, svastiko, in pa načrt. Vse drugo, pravila, tradicijo, nekdanje hakenkrojcerske tovariše je Hitler zavrgel in celo preganjal. Večina med njimi je končala v koncentracijskih taboriščih.

Kako je bilo s Hitlerjem, sami dobro veste,« je dejal s posebnim prizvokom v glasu. Naostril sem ušesa. Mu je znano tudi to? Vendar je že nadaljeval: »Le tega najbrž ne veste, da hakenkrojcersko gibanje s Hitlerjevo smrtjo nikakor ni zamrlo, ne po imenu ne po duši. Naj vam najprej povem, kako je bilo z njegovo ‘dušo’. Ko je Ludovic videl, kaj se dogaja, se je zavedel, da je tudi sam v nevarnosti in s tistimi redkimi evropskimi pristaši, ki so bili še živi, se je umaknil nekam na tuje. Tam so sklenili nadaljevati prvotno zamisel. Načrt, ki ga je zapustil Joachim, je seveda zaradi Hitlerjeve intervencije zdaj dobil drugačen pomen in je zato zahteval nove interpretacije. Kako daleč so s temi interpretacijami in v kolikšni meri se je načrt približal vnovični dovršitvi, vam ne morem povedati. Znano pa je, da je gibanje, ravno če je hotelo nadaljevati izvorno tradicijo, ki so jo Hitlerjevi hakenkrojcerji nepopravljivo omadeževali, moralo spremeniti svoje ime. Enako je moral storiti Ludovic, ki po tem, kar se je dogajalo malo pred drugo vojno in med njo, seveda ni mogel obdržati svojega priimka. A navezavo nanj je vseeno hotel obdržati, to je bilo potrebno že zato, ker so člani rodbine temu priimku pripisovali posebno moč. Zato si je nadel novo, sicer po zvenu podobno, a vendarle povsem drugo ime: von Hagenkrise. In privrženci so se v skladu s tem imenovali hagenkrisarji.«

»Nekoliko nizozemsko zveni,« sem pripomnil.

»A ni,« je odvrnil. »V irskem izročilu deško ime ‘Hagen’ pomeni majhen, mlad. S tem je nekdanji von Hackenkreuz nakazoval, da gre za mlado, novo, zaenkrat še majhno različico nekdanjega združenja. Tudi drugi del imena ni nizozemski in prav tako nosi sporočilo. Vzet je iz ruščine, iz besede za podgano: ‘krisa’.«

»Hm,« sem dejal, »to je pa skrajno nenavadno.«

»Zakaj neki?« je odvrnil. »Mnogi priimki so povezani s kako živaljo, to menda veste. Na primer priimek Kunc, ponemčeno Kunz. Doktor Kunz. Vam zveni znano?«

Spet me je oblil srh, to ni več moglo biti naključje. Preveč neverjetno je, da bi bilo res. Pa vendar – pa vendar se utopljenec, to sem vedel iz svoje lastne izkušnje, do zadnje sekunde oklepa vsake rešilne bilke, do poslednjega trenutka ne izgubi upanja. Tudi sam kar še nisem hotel sprejeti očitnega, pregnal sem nadležno misel, se zbral in kolikor je mogoče stvarno nadaljeval pogovor, kot da se ni zgodilo nič:

»Že že, toda – podgana? Ali ni to vendarle nekoliko prostaška izbira za ime tako ugledne plemenite rodbine?«

»Nasprotno,« je dejal – zdelo se mi je, da kar nekoliko preveč resno in skorajda slovesno –, »vidim, da ste tudi vi podlegli navadnim, da ne rečem še sam: ‘prostaškim’ predsodkom. Podgana je danes za večino ljudi res umazano bitje, prenašalka kužnih bolezni, ki najraje živi med blatom v kanalizaciji in ki v stanovanjih ter hišah gloda električne in telefonske kable ter sploh dela le škodo. A verjemite mi, podgane so podcenjene. Malokdo danes ve, kako pomembno vlogo je imela ta žival v mnogih kulturah. Drugo ime Apolona je izpeljano iz imena za podgano. Za Japonce je simbol plodnosti in bogastva, podobno za Kitajce. Tu je še kitajsko leto podgane, ki je, in na to vas še posebej opozarjam, povezano s kitajskim simbolom . Ta je na pogled skoraj identičen z rimsko številko 7, za to pa seveda že veste, kako ključnega pomena je za hakenkrojcerje. In če se kaj ukvarjate z lunarno astrologijo, potem veste, da je mesec podgane med 7. decembrom in 7. januarjem. Spet sedmice!

Pa ne le to,« je nadaljeval ognjevito – nenadna sprememba je bila očitna, njegova zavzetost se ni ujemala z mirnim, brezbrižnim glasom, s katerim je govoril dotlej –, »ne gre le za simbolno vlogo teh živalic, temveč tudi za njihove nenavadne sposobnosti, ki jih priznava in raziskuje tudi današnja znanost. Tu seveda ne mislim na laboratorijske podgane, ki so skupaj z mišmi in pregovornimi zajci le tako imenovani ‘kanonfuter’ znanstvenih raziskav. Predvsem imam v mislih nekaj drugega. Gotovo ste že slišali, da so Titanik, preden je izplul iz Southamptona na svojo zadnjo, usodno pot, vse te drobne živalce zapustile. Navedel sem vam le znameniti primer, ki ga najbrž tudi sami poznate; lahko bi pa še tisoče drugih. Globe Star, Königsberg, Pegaz, Meduza – o vseh teh so poročali isto!

Skratka, če povzamem,« je dejal spet v maniri univerzitetnega predavatelja, »podgane očitno imajo dar videnja v prihodnost, dar napovedovanja dogodkov. In zato nemara le ni tako zelo težko razumeti, zakaj si je nekdanji grof von Hackenkreuz izbral prav táko ime.«

Tedaj je očitno tudi sam opazil, da se je preveč vnel. Ogenj v očeh mu je ugasnil; za hip se mi je celo zazdelo, da se je namesto njega v njih zasvetilo nekaj zlega, a takoj nato je povzel svoj mirni pogled in s stvarnim glasom nadaljeval:

»Seveda so legende napletle še marsikaj, ampak saj veste, kako je s tem, vsemu ne gre verjeti. Sam bi celo rekel, da večini ne in da je le malo od tega, kar utegnete slišati o hagenkrisarjih, res. A slišali boste gotovo, zdaj, ko ste tako globoko zabredli v te reči, in zdelo se mi je prav, da vam dam vsaj teh nekaj osnovnih informacij.«

»Vse to je zame povsem novo,« sem previdno dejal, »in pravzaprav še ne vem, kaj naj si o vsem skupaj mislim. Še vedno ne razumem, kako ste mogli vedeti za …«

»Takoj boste izvedeli,« mi je skočil v besedo. »Zdajle sva obdelala hakenkrojcerje po duhu, prenovljene hakenkrojcerje, hagenkrisarje. Na te lahko kar takoj pozabite, kajti za vas mnogo usodnejši so hakenkrojcerji po imenu, se pravi tista organizacija, ki ji je pečat vtisnil Hitler. Prav ti so vas namreč ugrabili in ti vam zdaj strežejo po življenju.«

Zaječal sem. Še vedno se nisem mogel privaditi misli, da je moje življenje v nevarnosti. Še vedno nisem sprejemal tega, da sem se usodno zapletel v nekakšno zaroto, s katero nimam nič opraviti in mi je zanjo prav malo mar. Vse moje življenje se je že drugič v zadnjem obdobju temeljito pretreslo ter spremenilo in tokrat nisem bil prepričan, da bom temu kos tako kot prvič, ko mi je z Barbarino pomočjo nekako vendarle uspelo.

Mojega sogovorca, kot je kazalo, moje muke niso kaj posebno pretresle. Z umirjenim, skorajda poučnim glasom je nadaljeval:

»Prvi dve leti vojne je bilo že videti, da bo Hitler dosegel svoje, in nekateri izmed tradicionalnih hakenkrojcerjev so se začeli spraševati, ali ga nemara vendarle niso ocenili narobe, ali ni nemara on tisti, ki bo nazadnje udejanjil tako skrbno pripravljani in premišljeni načrt. A potem se je, kot veste, zalomilo. Načrt se je začel izmikati, Hitlerju pa ni preostalo drugega, kot da napravi samomor. A tudi to seveda veste mnogo bolje kot jaz,« je dodal s pomenljivim glasom.

Tokrat nisem mogel molče mimo tega, njegova namigovanja so bila jasna, ni se jih dalo narobe tolmačiti. Pravzaprav to sploh niso bila več namigovanja, zadeva je bila povsem jasna. Najprej opazka, da sam dobro vem, kako je bilo s Hitlerjem, nato prejle doktor Kunz, in zdaj spet tole. Ne, ni moglo biti dvoma. Ve. Vse ve.

Zaman sem se trudil prikriti veliko vznemirjenost, s tresočim se glasom sem bolj zatrdil kot spraševal:

»Vi seveda govorite o enem od mojih domnevnih prejšnjih življenj …«

Nasmehnil se je. »Temu lahko rečete kakor želite. To je pač stvar interpretacije. Ampak da, govorim o tem, kar ste doživeli med eno izmed vaših regresij. Naj vam osvežim spomin. Pisalo se je leto 1945 …«

Deveto poglavje

Pisalo se je leto 1945. Potekali so zadnji boji za Berlin. Poleg mojega führerja je bilo v bunkerju nekaj njegovih najožjih prijateljev, doktor Goebbels z družino, Eva Braun in drugi. In mi, njegovi vojaki.

Zunaj je strahovito donelo, a v bunkerju globoko pod zemljo, za več metrov debelimi betonskimi zidovi, smo se počutili razmeroma varne. Pred počenim ogledalom v stražarski sobici sem si popravljal uniformo. Pogladil sem stotniške epolete, si nadel kapo in se odpravil preverjat stražo. Stopnice so bile ozke in strme, ko sem prisopihal na vrh, sem hlastal za zrakom. Dolgi tedni pod zemljo so nam jemali moč in tudi mojim pljučem niso najbolje deli. Toda moral sem se zbrati, stražarjem se nisem smel pokazati tako upehan. Globoko sem zajel sapo in jo za nekaj trenutkov zadržal, dokler nisem imel občutka, da me bo razgnalo. Zadihal sem, sprva zasoplo, hlastaje, vendar se je moje dihanje kmalu povsem umirilo. Stopil sem na plano.

Zunaj je bilo grmenje in pokanje seveda mnogo hujše kot globoko spodaj. Nevarno blizu je bilo slišati klice in nato posamezne strele. Stražar mi je raportiral, da je pred kako uro slišal tudi glasove v tujem jeziku, morda ruskem, natančneje ni vedel povedati. Vznemiril sem se. Torej so že tu. Kaj nam je narediti? Nam res ni več pomoči? A v naslednjem trenutku sem se spet zbral, malodušje me je minilo. Moj führer bo že vedel, sem pomislil.

Vojaku sem popravil ovratnik, ki se mu je zavihal, malo sem se še razgledal naokrog, nato pa sem se spet spustil pod zemljo. Na vrhu stopnic je mimo prisopel general Weidling. Salutiral sem mu. Mračno, a odločno me je pogledal in se napotil ven. Spustil sem se in šel, kot je bilo dogovorjeno, poročat najprej Ottu, nato svojemu nadrejenemu. Otto, ki ga je moj führer od nižjih častnikov danes edinega pustil k sebi, je izginil v njegovo sobo. Ko se je vrnil, je bil videti zaskrbljen. Odšel je v sosednji prostor ter se vrnil z doktorjem Haasejem. Odpeljal ga je k mojemu führerju in njegovi soprogi.

Spogledovali smo se in nič dobrega nismo slutili. Močno me je imelo, da bi si prižgal cigareto, vendar je bilo to strogo prepovedano. Molče smo sedeli za mizo, zatopljeni vsak v svoje misli. Čez čas se je doktor Haase vrnil, vendar iz njega nismo mogli izvleči niti besede. Mrk se je umaknil v svoj prostor. Frau Goebbels se je malo potem umaknila na samo z doktorjem Kunzem.

Tudi med kosilom se razpoloženje ni dvignilo. Navijali smo na vilice špagete ter prisluškovali bobnenju in pokanju nekje daleč zgoraj. Jed mi ni teknila, v uteho mi je bilo le, da si vsaj to delim z mojim führerjem. Otto je v njegove prostore odnesel dve porciji tega, kar smo – ne vem, katerikrat zapored že – jedli tudi drugi.

Okrog pol štirih je bilo slišati drugačen pok. Ne od zgoraj, tam bobnenje ni ponehalo, temveč nekje od blizu. Preplavila me je strahovita tesnoba. Razoglav sem skupaj še z nekaterimi stekel pred vrata mojega führerja. Tam so bili zbrani že skoraj vsi. Heinz in Borman, ki ga nikoli nisem prav posebej maral, sta čez čas potrkala in nato vstopila. Po nekaj minutah sta se vrnila bleda, pretresena. Borman je poklical mene in še tri druge oficirje na samo v sosednji prostor. Tam nam je oznanil, da sta moj führer in njegova soproga mrtva. Nas je izbral, da poskrbimo za trupli. Truplo Eve Braun naj polijemo z bencinom, zažgemo in ostanke pokopljemo v kotu vrta, kjer je bil bunker, mesto, kamor naj na enak način pokopljemo mojega führerja, pa nam bo pozneje, ko bomo odnesli trupli na plano, pokazal na zemljevidu.

Teža, ki je legla na dušo, je bila neznosna, vendar zdaj ni bilo časa za čustva. Spogledali smo se, se na kratko posvetovali in nato odšli v spalne prostore. Tam smo vzeli svoje zimske plašče in nekaj vrvi. Otto nas je spustil v prostore mojega führerja. Prvič sem bil tam notri. Smrdelo je po zažganih mandljih. Cianid, sem pomislil. Eva Braun je ležala ob soprogu spokojno, kakor da spi; moj führer je imel prestreljeno glavo.

Trupli smo povili v plašče in ju zanesli pred bunker. Tam smo omot z Evo Braun položili v jamo, ga polili z bencinom ter hoteli zažgati. Borman je velel, naj še malo počakamo. Od nekod sta se vzela dva moška, ki ju v bunkerju še nisem videl, v uniformah gestapa. Tudi onadva sta nekje iz mesta pritovorila v omot zavito truplo. Še zlasti eden mi je zbujal posebej srhljive občutke; zdel se mi je nekako domačno tuj in pogled nanj me je navdajal s tesnobno slutnjo. Borman je omot pri glavi odvil, si nekaj ogledoval in nato odobravajoče pokimal. Omot so zavili in ga položili ob truplo Eve Braun. Tudi njega smo polili z bencinom in nato obe trupli zažgali.

Ničesar nisem občutil, bil sem kot v šoku. Podobno je bilo z drugimi. Čeprav smo do prijazne in lepe gospe nekdaj vsi čutili več kot le naklonjenost, namreč pravo, globoko vdanost, smo bili zdaj vsi nekako otopeli. V nosnice nam je prodiral neznosen smrad. Trupli nista povsem zogleneli, zlasti tisto drugo je bilo pri glavi le močno ožgano, ne pa tudi upepeljeno, a Borman je dejal, da ni več časa, naj ostanke zagrebemo. Spet nas je povlekel na samo, stran od drugih, ki so bili navzoči pri pokopu. Iz žepa je izvlekel zmečkano specialko in nam pokazal neko mesto. Bilo je streljaj proč od moje rojstne ulice, pet minut hoda od bunkerja v normalnih okoliščinah, v majhnem parkcu, skritem med hišami. Sredi bitke, ki je divjala povsod okrog nas, pa se je zdelo nedosegljivo daleč. A ni bilo priložnosti za malodušje. Salutirali smo, Hans in Georg sta si naložila truplo mojega führerja, Franz je stražil zadaj, sam pa, ki sem najbolje poznal teren, sem se postavil na čelo naše male, žalostne kolone.

Skoz dim in ruševine smo se polagoma prebijali proti cilju. Nekajkrat smo se spustili v klet in se plazili na drugi strani ven skoz nizka kletna okna. S težavo smo skoznje vlekli truplo, ki je bilo več kot to, ki je bilo še vedno moj führer in je bilo zato treba z njim ravnati z vso previdnostjo. Trajalo je dolgo, zdelo se je celo večnost, preden smo prispeli na cilj. Ostal sem pri truplu, drugi trije so se razgledali naokoli. Slišal sem dva kratka strela. Čez čas so se vrnili in poročali, da je teren očiščen. Hansa in Georga sem poslal na stražo, vsakega na svoj konec parkca, s Franzom pa sva izvlekla svoji lopatki in začela kopati. Ko sva končala, mi je Franz dejal:

»Ne morem ga politi z bencinom in zažgati. Vem, da si moj führer tega ne bi želel. Zagrebel ga bom kar tako, ti pa molči, sicer te ubijem.«

Brez besed sva se sporazumela, tudi sam sem čutil podobno. Zagrebla sva ga skupaj, nato pa polila bencin po bližnjem grmu in ga zažgala. Ogenj se še ni polegel, ko se je od tam, kjer je stražil Georg, zaslišalo ostro streljanje. Prijela sva za orožje in odhitela v smer streljanja; Hans naju je dohitel, a ko smo prišli do Georga, je bilo že prepozno. S prestreljenimi prsmi je še nekaj časa hropel, nato izdihnil.

Treba se je bilo vrniti. Očitno je bil sovražnik blizu, zato smo morali biti skrajno previdni. Dogovorili smo se, da se skušata Hans in Franz prebiti do bližnjih ruševin, jaz pa ju krijem. Legel sem na rob kraterja, ki ga je naredila bomba. Ni se videlo, kako globok je, večdnevno deževje ga je napolnilo z vodo, a pod robom je bilo še dovolj prostora, da sem se namestil in si uredil varno kritje. Z enim očesom sem skozi merilec na puški preverjal okolico, z drugim sem spremljal tovariša, ki sta tekla kot za stavo. Nenadoma sta zastala. Iz ruševin, proti katerim sta se prebijala, jima je prišla nasproti skupina naših. Bila je četa gestapovcev, v skupini sem kljub oddaljenosti prepoznal tista dva, ki sta nekaj ur prej, ko smo pokopavali Evo Braun, prinesla še drugo truplo. Pogovarjali so se, Franz je kazal nazaj, proti meni, in mi pomahal, češ, naj se pokažem. Vstal sem, tedaj pa so počili streli. Bliskovito sem padel nazaj v zaklon in se previdno začel ozirati po sovražniku. Ko sem pogledal proti našim, ni bilo videti nobenega gestapovca več, le dve trupli sta ležali na mestu, kjer so prej stali. Prepoznal sem Hansa in Franza. Pa ravno onadva, me je zaskelelo pri srcu. Vendar sem se kmalu zbral. Vedeli so, kje sem, zato sem moral menjati položaj. Prižet k tlom sem se po robu z vodo napolnjenega lijaka plazil proti drugi strani. Streljanje ni ponehalo, približevalo se je. Ni me bilo strah, vselej sem si želel umreti za mojega führerja in zdaj se je pokazala priložnost. Begalo me je edino to, kaj počno naši. Vse streljanje je bilo uperjeno proti meni, pred ruševinami pa sem videl ležati le dve trupli. Kje so ostali?

Previdno sem pogledal prek roba lijaka in tedaj sem jih zagledal. Med ruševinami so se polagoma, med streljanjem, prebijali proti meni. Naši. Gestapovci. V trenutku sem dojel – in se v naslednjem hipu tudi že sprijaznil. Tako mora biti. Truplo mojega führerja je potrebno zaščititi. Tako, kot so nekdaj ščitili pokopane faraone, ko so pobili stavbenike, ki so edini vedeli, kako priti do zakopane mumije živega boga. Pokopal sem mojega führerja in – pripravljen sem.

Ni imelo smisla čakati. Odložil sem orožje, dvignil roke in vstal. Streljanje je prenehalo. Približali so se. Tisti srhljivi, poznano tuji je stopil k meni in mi pritisnil cev pištole na čelo. Odprl je usta, da bi mi nekaj rekel. Začudil sem se, čemu izgubljanje časa. Oba sva poznala pravila igre. Zakaj ne pritisne na petelina?

»Kje,« je začel, tedaj pa je strahovito treščilo. Za njegovim hrbtom je razneslo granato. Videl sem še njegov osupli pogled, ki ga je že čez trenutek zalila rdečica, nato pa me je odtrgalo s tal in pomedlo v krater. Potopil sem se na dno. Začutil sem strahovito težo na prsih, voda mi je zalila pljuča in začelo me je dušiti. Z vso močjo sem se hotel odgnati navzgor, vendar sem ostal kot prikovan na dno kraterja. Prvič, odkar sem podal prisego mojemu führerju, me je zgrabila panika. Z vsemi udi sem začel otepati okrog sebe – a bilo je, kot da me ne ubogajo, še huje, kot da jih nimam več. Ostajal sem priklenjen na mestu, hlastal sem za zrakom, a ob vsakem poskusu dobil v pljuča še več umazane vode. Bilo je nevzdržno. Prenehal sem se upirati.

Deseto poglavje

»Po Hitlerjevi smrti je pošast ostala brez glave; a ideja je ostala. Hakenkrojcerji so se pod Hitlerjevim vodstvom razvili v disciplinirano organizacijo s fanatičnimi pristaši, ki se za dosego cilja niso ustrašili nobene žrtve, niti smrti ne, in so seveda nadaljevali s poslanstvom, za katero jih je navdušil njihov voditelj.«

Presenetljivo spoznanje, da moj sobesednik očitno pozna najskrivnejše kotičke moje osebnosti, me je pretreslo v dno duše, in šok ob tem še ni povsem popustil. Le s težavo sem se zato zbral in poslušal, kaj govori. Vendar mi ni preostalo drugega. Edino tako sem namreč lahko izvedel, kako je kaj takega sploh mogoče, in edino tako sem se lahko dokopal do tega, kar me je ta trenutek vendarle najbolj zanimalo, saj me je najbolj ogrožalo, namreč: kako sem zabredel v godljo, v kateri sem postal žrtev nasilnih teroristov.

Prisilil sem se torej in mu prisluhnil.

»To ni bilo ravno lahko. Na eni strani so jih ogrožali hagenkrisarji, ki so se po pravici čutili ogoljufane in opeharjene, hakenkrojcerjem pa so tudi zamerili, da so oblatili njihovo, sicer stoletja skrbno prikrivano ime. Na drugi strani se je po vojni proti njim seveda zarotil ves svet. Nekatere od njih so prignali pred sodišče v Nürnbergu, druge, ki so se umaknili v daljne kraje, zvečine v Južno Ameriko, in skušali tam v miru nadaljevati svoje delo, so iskali tako imenovani lovci na naciste. Nemara najhuje pa je bilo, da so zapravili priložnost. Iz varne anonimnosti so stopili na plan, da bi udejanjili načrt, a ta se je sfižil in ostali so izpostavljeni, vsem na očeh, ožigosani.

Težave so se pojavljale tudi znotraj organizacije. Mlajši rodovi so začeli dvomiti. Veliko se je govorilo o tem, da je Hitler še živ in da se nekje skriva – a videti ga ni uspelo nikomur. Te govorice hakenkrojcerskemu gibanju niso bile ravno v prid, saj jim podoba voditelja, ki se strahopetno skriva, ni bila pogodu. Na drugi strani pa se je govorilo, da je vodja naredil samomor. To je bilo sicer častno, vendar so nekateri viri ob tem dodajali, da je najprej vzel ciankalij, nato pa se je za vsak primer še ustrelil v glavo.«

»Res ne vidim kake bistvene razlike pri tem, kako je to storil,« sem dejal.

»Saj, saj,« je odvrnil, »ampak saj veste, kakšna je človeška psihologija. Če je za vsak primer uporabil kar oba načina, potem je bil strahopetec. Bal se je, da bi mu lahko spodletelo. Vodja hakenkrojcerjev, ki mu je namenjeno izvršiti veliki načrt, se ne bi bal. Tak človek ima povsem drugačen vpogled v sámo srž sveta in zato tudi povsem druga merila. Tak človek bi sicer lahko naredil samomor, vendar ne na tako sramoten način. Pač pa tako, da bi svojim pristašem s tem kaj pomembnega sporočil.

Toda tega nikakor ni bilo mogoče ugotoviti. Hitlerjevega trupla ni bilo. Govorilo se je sicer, da ga imajo Sovjeti, a te govorice so ostale nepreverjene, vsekakor vsaj do padca komunističnega režima. Tedaj se je pokazalo, da ima sovjetska oziroma zdaj ruska tajna služba v skladišču lobanjo, ki naj bi bila Hitlerjeva, vendar se tega ni dalo z vso gotovostjo potrditi. Pravzaprav so šele nedavno ugotovili, da lobanja ni prava. A tudi če bi se dalo to storiti prej, se še vedno ne bi dalo razjasniti, kako je Hitler zares umrl, saj je bila lobanja v precej slabem stanju. Sploh pa, vse to govorim z današnjega gledišča, pred letom 1990, ko so ‘odkrili’ lažno Hitlerjevo lobanjo, je bila zadeva še bolj negotova. Skratka, v vsakem primeru bi bilo mogoče jasen odgovor o Hitlerjevi smrti dobiti le, če bi našli njegovo truplo. Za hakenkrojcerje ne nazadnje to tudi ni bilo zgolj forenzično vprašanje, šlo je za mnogo več; imeti vodjevo truplo, imeti tako rekoč relikvijo, bi imelo velik simbolni pomen in bi lahko pripomoglo k vnovični okrepitvi organizacije.«

»Vendar trupla niso našli,« sem dejal.

»Vendar trupla niso našli,« je nadaljeval. »Tisti, ki so sodelovali pri pokopu, so bili namreč mrtvi, v navalu nepremišljenosti pa jih je dalo zaradi konspirativnosti pobiti ravno vodstvo hakenkrojcerjev, tako da natančna lokacija ni bila znana. Približno lokacijo je poznal Borman, ki je v hierarhiji hakenkrojcerjev tedaj zasedal zelo visoko mesto, a zaradi konspirativnosti ga je poznal le on, skrivnost pa je odnesel s seboj v grob, saj je bil ubit dva dni za Hitlerjevim samomorom. Informacijo bi mogoče lahko imela skupina gestapovcev, določena za poboj tistih štirih oficirjev, ki so Hitlerja pokopali, a mednje je, kot so razbrali iz lege trupel, ko so jih našli, prav med zasliševanjem zadnjega od teh oficirjev padla granata in jih, skupaj z oficirjem, vse pobila. Pa tudi sicer prav zaradi konspirativnosti podrobnejše lokacije niso poznali; Borman jim je zaupal le, kje naj postavijo zasedo in pričakajo oficirje, ko se bodo ti vračali. Menda je bil njihov vodja mlad povzpetnik v hierarhiji in je želel na lastno pest od oficirjev pridobiti zaupno informacijo, tudi z mučenjem, če ne bi šlo drugače, vendar mu je granata prekrižala načrte.«

Molčal sem. Temu nisem imel kaj dodati. Vse to sem poznal, seveda nekoliko drugače, s svojega zornega kota. Mnoge stvari, ki so me pri tem begale, so se mi šele zdaj razjasnile. In počasi se mi je tudi že začelo svitati, v kakšno zgodbo sem se zapletel.

Moj sobesednik je nadaljeval:

»Tedaj se je začel lov za Hitlerjevim truplom. Morbidno, priznam, a saj veste, kako je: fanatični verniki so se vedno na vse kriplje borili za ostanke svojega boga. Tudi križarske vojne so se začele zaradi relikvij. Kakor koli že, trupla nikakor ni bilo mogoče locirati in nekdaj trdna organizacija hakenkrojcerjev se je začela rahljati. Tedaj pa se je zgodilo nekaj nepredvidenega. Na začetku petdesetih let je na ameriškem zahodu neki psihoterapevt svojo pacientko med zdravljenjem spravil v globok hipnotični trans. Ko se je zbudila, je govorila stavke v čudni, starinski, tuji različici angleščine. Pogovor s psihoterapevtom je pokazal, da se je v transu vrnila v preteklost, v eno od svojih prejšnjih življenj. Odkrita je bila regresija, tehnika vračanja v prejšnja življenja, ki jo seveda sami zelo dobro poznate in jo s pomočjo vaše terapevtke Barbare, ki svoj posel odlično obvlada, tudi uspešno uporabljate.«

Spet me je neprijetno zbodlo. Et tu, Brutus. Moj sogovornik ob besedi terapevtka sicer ni uporabil dvoumnega pristavka ‘domnevna’, tako kot moji nemški ugrabitelji, tudi me (vsaj zaenkrat) ni pretepal; pa vendar je bilo zame vse prej kot pomirjujoče, da ima tudi on očitno v celoti pregled in nadzor nad mojim življenjem. Seveda, če je vedel za moje regresije, celo za njihove vsebine, potem bi bilo čudno, celo sumljivo, ko ne bi vedel za Barbaro. Pa vendar: to, da je imel o meni tako natančne podatke, tudi take, ki so povsem osebne narave, ni zbujalo ravno zaupanja. Tako dobro obveščeni so lahko bili edino teroristi ali tajne službe, ljudje s sumljivimi nameni torej, s katerimi nisem želel imeti niti najmanjšega opravka. Naj je bil možak, ki mi je sedel nasproti, videti še tako umirjen, stvaren in uglajen, v njem je bilo nekaj odbijajočega in nevarnega. Paziti se bom moral.

Kot da bi bral moje misli, je povzel:

»Naj vas ne skrbi, da vem vse te stvari o vas, to pač sodi k poslu. In zagotavljam vam, da je moj opravek z vami za vas nadvse ugoden. Jaz sem tako rekoč vaš angel varuh. A o tem pozneje, naj nadaljujem, kjer sem ostal.

Kako zaresna stvar je regresija in kako uporabna, ni postalo jasno takoj po odkritju. Trajalo je kar nekaj časa, nekaj desetletij pravzaprav, da se je vednost o tem postopku toliko razširila, da so nanjo postali pozorni tudi hakenkrojcerji. In ko so se poglobili v zadevo, so naenkrat zaslutili svojo priložnost. S potovanji v preteklost bi se načeloma dalo dokopati do podatka, kje je pokopan Hitler.«

Zdaj sem se spet posmehnil jaz. »Veste kaj, tole je pa spet moje področje. In to ne poteka povsem tako, kot si očitno predstavljate vi. Regresija je resna zadeva. Sam sem bil sprva skeptičen do nje, a moja izkušnja mi je odprla oči. In zagotavljam vam, da pri tej tehniki ni mesta za šarlatane in pustolovce, tudi za njuejdževske iskalce ne vem kakšnega razodetja ne. Regresije ne moreš pri terapevtu preprosto naročiti, plačati, izsiliti, tako kot lahko naročiš frizerju, da ti naredi pričesko. Regresija je mogoča le, če pri osebnosti, ki jo bo preskusila, obstajajo določeni pogoji za to. In ti pogoji so povezani s posebno duhovno naravnanostjo, pravzaprav bi lahko celo rekel ‘stisko’. Regresija je lahko uspešna le pri nekom, ki jo zares potrebuje.«

»Načeloma to drži,« je odvrnil povsem mirno in gotovo, in niti malo priložnosti mi ni dal za vsaj trohico zmagoslavja; dlje ko je govoril, bolj je postajalo jasno, da tudi te zadeve zelo dobro pozna in razume; »vendar obstajajo, tako kot povsod, seveda tudi izjeme. A to je postranska reč. Zanimivo je, da ste prejle uporabili izraz ‘iskalci’.«

Nisem se prav natanko spominjal. »Sem res?«

»Da, govorili ste o njuejdževskih iskalcih.«

»Aha, da, najbrž res. In kaj se vam pri tem zdi zanimivo?«

Še preden mi je odgovoril, sem se nenadoma spomnil tudi sam. Nemški teroristi! Ali me niso prav oni že takoj na začetku začeli spraševati o nekakšnih Iskalcih?

Spet je bilo videti, kot da mi bere misli, in ta njegova superiornost mi je počasi šla že na živce. »To, da, natanko to. Iskalci so ravno srž vaših trenutnih problemov.«

»Ste lahko malo bolj natančni?«

Nasmehnil se je.

»Hakenkrojcerji so torej spoznali, da jim regresija vsaj načeloma vendarle omogoča, da najdejo tisto, kar bi jih spet okrepilo, da bi se lahko posvetili cilju, ki se mu je posvečal že njihov ljubljeni vodja in jim ga je tudi zapustil v svoji oporoki. Zato so se začeli množično zatekati k psihoterapevtom, v upanju, da se bodo poljubno lahko vračali v preteklost in tako odkrili, kje je pokopano Hitlerjevo truplo. A kmalu so ugotovili, kako naivna so bila njihova pričakovanja. Imeli ste prav, na ta način regresija ne more biti uspešna. Ko je minila prva histerija in ko so ugotovili, da tako ne bo šlo, so vse skupaj malo bolje premislili. Kot sem nakazal že prej, se je vendarle našla kaka izjema, ki je potrjevala pravilo, se pravi, pri enem ali dveh je bila regresija vendarle uspešna, vendar je bilo to odločno premalo. Kajti pokazalo se je, da je, prvič, regresija proces, ki ga razen v redkih primerih ni mogoče z gotovostjo nadzirati in usmerjati. Regresant ne more povsem zanesljivo vedeti, v katero od njegovih prejšnjih življenj ga bo odneslo, tako da se lahko znajde v poljubnem. Drugi problem pa je bil seveda ta, da človeka regresija odpelje v eno od njegovih prejšnjih življenj, ne pa v katero koli. Če kandidat za regresijo v prejšnjem življenju denimo ni živel v času druge svetovne vojne, ga je nemogoče poslati tja. In če ob času Hitlerjeve smrti ni bil v vodjevi bližini – to pa jih je najbolj zanimalo –, ga tja tudi regresija ne more prinesti.

Skratka, pokazala se je potencialna možnost rešitve njihovega problema, a je bila pot do tja pregrajena z na videz nepremostljivimi preprekami. Zato so zasnovali načrt, ki je dajal še največ upanja na uspeh. Vanj so vložili ogromno truda. Zbrali so podatke o vseh terapevtih po svetu, ki delajo z regresijo – te podatke seveda nenehno dopolnjujejo –, in poskušali tako ali drugače, s skrivnim infiltriranjem, prisluškovanjem, izsiljevanjem, ali pa tudi z mučenji dobiti nadzor nad njimi. In – v precejšnji meri jim je uspelo. Tako so si pridobili pregled nad tako rekoč vsemi potovanji v pretekla življenja, ki so na našem planetu potekala v zadnjih desetletjih. Pri tem so izrabljali podatke o regresijah navadnih ljudi, ki sploh niso vedeli, pod kakšnim drobnogledom so se znašli, obenem pa so izurili posebno skupino ljudi, ki so bili izjemno regresibilni, se pravi, dojemljivi za regresijo in so jo zelo dobro prenašali, tako da se jih je dalo zlahka, pa tudi brez dolgotrajnejših posledic, skoraj dan za dnem pošiljati v prejšnja življenja. Tam so skušali na podlagi posebnih znamenj poiskati ljudi, ki so v enem od svojih življenj stali ob strani Hitlerju ob njegovi smrtni uri. Za te posebno izurjene ljudi se je med poznavalci uveljavil izraz Iskalci. Ti Iskalci so izsledili tudi vas. Po nekaterih znamenjih so sklepali, da utegnete biti pravi, vendar niso ukrepali, dokler se niso povsem prepričali. Zato so vam sledili iz regresije v regresijo, oziroma natančneje, saj kaj takega tehnično ni mogoče, množica teh posebnih ljudi se je dan za dnem, mesec za mesecem spuščala v svoja pretekla življenja in vas v njih iskala. Dokler se tako z veliko truda niso prepričali, da ste pravi, niso ukrepali. Odločilna je bila vaša zadnja, predvčerajšnja regresija. Po tej ni moglo biti več nobenega dvoma, zato niso odlašali. Izsledili so vas v zdajšnjem življenju in vas, kot veste, ugrabili.«

»Predvčerajšnja regresija?« sem se odkrito začudil. »Kako pa so lahko tako hitro izvedeli zanjo?« (Moj sum glede Barbare se je še povečal.) »In kako veste zanjo vi?« sem vprašal, tokrat spet z očitnim nezaupanjem v glasu.

»To je povsem preprosto. Vaši terapevtki so prisluškovali, to je bila ena od običajnih metod. In mi smo prisluškovali njim.«

Močno me je imelo, da bi ga vprašal, kdo so ti »mi«, a to je lahko počakalo. Trenutno me je bolj begalo nekaj drugega.

»Razumem. Ne razumem pa, kako je bila lahko odločilna prav predvčerajšnja regresija. Kaj pa je bilo pri njej tako posebnega, da so me dokončno prepoznali, kakor pravite?«

»Kadar ima nekdo tako veliko regresij kot vi, se skoraj praviloma vrača v tista obdobja prejšnjih življenj, ki so tako ali drugače med seboj povezana. Zato na primer tako pogosto sanjate svoje umiranje, gotovo pogosteje, kot je to potrebno zaradi terapevtskega učinka,« se je nasmehnil.

»Ampak,« mi še vedno ni bilo jasno, »kaj je bilo v mojem zadnjem potovanju takega? Pri najboljši volji ne vidim niti najmanjšega skupnega imenovalca s Hitlerjevim oficirjem.«

»Verzi, seveda …«

»Verzi?!«

Tokrat me je on začudeno pogledal. »Mar ne veste?«

»Seveda vem,« sem dejal, a moj omahljivi glas ni kazal prepričanosti, ki so jo izražale besede. »Nostradamusova kvartina. A še vedno ne vidim …«

»Po robu Histerju …« je deklamiral, »Germanije otrok … ne zveni znano?«

Njegova vsevednost mi je ob moji očitni nevednosti šla na živce, a kaj sem mogel. Skoz zobe sem lahko zgolj stisnil: »Bi mi moralo?«

»Očitno vam ne,« je kdo ve zakaj zadovoljno dejal. Spet sem imel vtis, da gre za nekoga, ki je bil rojen za poklic predavatelja, a mu usoda tega ni namenila ter skuša to zato ob vsaki priložnosti kompenzirati. »No, pa poglejva:

Od lakote zblazneli psi bodo priplavali čez reko,

Po robu Histerju se večji del dežele bo postavil,

Tega, ki velik je, čvrsto zaprl bo v železno kletko,

Germanije otrok le gledal bo, ničesar pa napravil.

Seveda, seveda, gotovo veste,« je nadaljeval v svoji nadvse odbojni učiteljski maniri, »da obstaja več zapisov Nostradamusovih prerokb, ki se v nekaterih podrobnostih razlikujejo, in tudi več njihovih prevodov ter razlag. Vi ste s seboj prinesli tole, in mislim,« je dejal z nekoliko sarkastičnim posmehom, »da je zdaj dokončno razjasnjeno, katera različica je prava.

No, kakor koli že, čeprav so Nostradamusa razlagali že od nekdaj, jim je gornje verze uspelo dešifrirati šele po drugi svetovni vojni. Ko je nekdo našel pravi ključ za dešifriranje, posameznih podrobnosti ni bilo težko pojasniti. Ključ se je skrival v besedi ‘Hister’. Nekdo je ugotovil, da je beseda zelo podobna imenu ‘Hitler’. Z nadaljnjim raziskovanjem so odkrili, da je Hister pravzaprav starodavno ime za reko Donavo, ki teče blizu Hitlerjevega rojstnega kraja. Če zdaj pomislite na to, da je Nostradamus pisal svoje prerokbe na podlagi videnj, in če veste, kako ponavadi potekajo jasnovidni transi, potem vam ni težko razumeti, kako je iz Hister nastalo Hitler. Nostradamus je v svojem videnju očitno videl človeka, ki se je rodil blizu Donave in so ga imenovali z njemu neznanim imenom, ki si ga je zapomnil le približno; ko je v budnosti zapisoval videnje, se je, učenjak, ki je veliko bral in je gotovo kdaj naletel tudi na rimsko ime reke Donave, po spletu nezavednih asociacij – odkar poznamo Freuda, vemo, da so take asociacije nekaj povsem običajnega – tega imena spominjal kot ‘Hister’. No, ko je bilo odkrito to, je bila razlaga kvartine le še tehnično vprašanje. Če grem kar verz za verzom:

‘Od lakote zblazneli psi bodo priplavali čez reko’ – pomen je očiten. ‘Reka’ je Ren, ki razmejuje Nemčijo in Francijo; Nostradamus kot Francoz seveda vidi začetek druge svetovne vojne, ki jo tu napoveduje, v Hitlerjevem napadu na Francijo; ‘psi’ so nordijski ‘berserkerji’, ki jih Snorri Sturluson in drugi imenujejo ‘pobesneli psi’, vojaki, znani po svoji divjosti in krutosti; Provansalec Nostradamus torej govori o vojakih s severa, ki bodo, besni kot podivjani psi, čez reko Ren prišli v Francijo in jo zavzeli.

‘Po robu Histerju se večji del dežele bo postavil’: pomen je, mislim, očiten; čeprav sta Vichyjska vlada in del Francozov, kot veste, sodelovala s Hitlerjem, pa je bilo z večino seveda drugače, in v Franciji je tudi zrasel eden od najmočnejših oboroženih odporov proti Hitlerju.

‘Tega, ki velik je, čvrsto zaprl bo v železno kletko’: verz seveda govori o okupaciji ‘velikana’, Francije, mogočne dežele, ki je na primer pod Napoleonom bila najmočnejša država sveta.

‘Germanije otrok le gledal bo, ničesar pa napravil’ – tu pa se Nostradamus dotika znane teme, zgodovinske sokrivde vseh Nemcev, njihovega pasivnega spremljanja dogajanja, za katero so vendarle vedeli, a so si pred njim zatiskali oči.

No, in tole je tista povezava z enim od vaših prejšnjih življenj, o kateri sva govorila. Tako. Mislim, da zdaj veste vse,« je sklenil svoj dolgi govor in umolknil.

Vendar jaz seveda še zdaleč nisem vedel vsega; vprašanja v meni so kar vrela. Vsak odgovor je zgolj porajal nova. »Recimo, da je res, kar pravite,« se je usulo iz mene. »Da so prisluškovali Barbari in so tako izvedeli za Nostradamusove verze, za katere se tudi jaz zdajle nejasno spominjam, da so jih nekako tako razlagali – čeprav, po pravici povedano, na ves ta hokus pokus okrog Nostradamusa in njegovih prerokb ne dam kaj dosti. A pustiva zdaj to. Zanima me, kako so me lahko prepoznali že pred tem? Saj ste sami rekli, da je bil to le zadnji člen v verigi. Ampak prek regresije vendar ni mogoče prepoznati realne osebe v njenem realnem zdajšnjem življenju, iz katerega se vrača v regresijo!«

Nasmehnil se je. »Ne zamerite, ampak o regresiji veste izjemno malo.«

Njegov komaj prikriti nasmeh je načenjal moje samoljubje. Konec koncev sem se imel po nekaj mesecih že kar za nekakšnega strokovnjaka za regresijo, in prepričan sem bil, da vem o njej precej več kot on.

»Že mogoče, že mogoče,« sem zato vzvišeno dejal. »A tisto malo, kar vem, vem zagotovo. In zatrdno vem, da je človek v prejšnjih življenjih na zunaj videti povsem drugačen, pa tudi sicer je drug človek. To vam povem iz lastne izkušnje. In ne vem, kako bi me lahko potem identificirali v raznih regresijah.«

»Izurjen Iskalec zmore marsikaj, mnogo več, kot si predstavljate,« je dejal s skrivnostnim nasmeškom. »Obstajajo znamenja, na katera morda niste bili pozorni, a so tam. Na primer, nekaterim se v vsaki regresiji prikaže podoben lik; včasih je to suha, bleda ženska, drugič droben temnopolt deček z velikimi očmi, spet drugič skrivnostna, nenavadna, domače tuja postava, ki jo vidite le mimogrede, nato pa izgine in pozabite nanjo …«

Spet se je igral z mano, spet se je norčeval iz mene. Vedel je, vse je vedel. Bil mi je zoprn, jezil sem se nanj, a obenem mi je odpiral oči. Šele ko mi je to omenil, sem se ovedel, da res skoraj v vsaki regresiji naletim na tisti odbojni, vsiljivo neopazni, domačno tuji, kakor je rekel, lik.

»So pa še druge reči,« je nadaljeval. »Na primer simptom, zaradi katerega se večina ljudi odloča za regresijo, oziroma vzrok zanj. Ta se večkrat ponavlja, ne glede na to, v katero življenje se vrnete. Ne vedno sicer, a dovolj pogosto, da je lahko dobra oporna točka za Iskalca. Vi, denimo, ste, kot kaže, v vsakem od prejšnjih življenj mučno utonili.«

Od jeze in sramu sem kar zardel, celo solze so mi silile v oči. Seveda, že zdavnaj je postalo očitno, da je preučil moj terapevtski dosje, in ni mi šlo v račun, kako je mogla Barbara kaj takega dopustiti. (Ali pa so jo v to prisilili? Vsekakor moram tudi z Barbaro biti previden.) Ampak vseeno me je vsakič znova mučno zbodlo. To je bila moja najgloblja intima, počutil sem se, kot da bi mi kdo, tako kot se nam včasih dogaja v sanjah, sredi glavnega trga pred množico ljudi razgalil spolovila, ali še huje, kot da bi se nenadoma znašel sredi istega obljudenega trga med opravljanjem velike potrebe, vsem na očeh. Vsa radovednost me je naenkrat minila. Sicer sem pa zdaj res vedel že dosti več, kot sem si želel vedeti.

A on mi je spet bral misli. »Bo zaenkrat dovolj?«

Njegov vzvišeni, samozadostni nasmešek mi je šel na živce. Seveda mi je bilo dovolj, še preveč je bilo, a dovolj mi je bilo tudi njega, dovolj mi je bilo njegove superiornosti, njegove vsevednosti. Kdo pa misli, da je, da tako ravna z mano? Kot da sem jaz, univerzitetni docent, doktor arheologije, tudi že mednarodno uveljavljen znanstvenik, nekakšen šolarček pred tem Jamesom Bondom?! Šolarček, ki mu je treba vseskozi brati levite in ga poučevati o tem, kako potekajo stvari na svetu. Nebogljeno dete, ki mu lahko povemo vse, saj nam bo v svoji nebogljenosti v vsakem primeru šlo na limanice. Bes v meni je naraščal, kri je preplavljala možgane, adrenalin se mi je nevarno dvignil, tedaj pa me je naenkrat – morda prav zaradi vsega tega, kot v nenadni prebujenosti – obšel preblisk. Seveda! Kakšen tepec sem! Ne vem, s čim je uspaval mojo intelektualno budnost, najbrž je pri tem uporabil tudi kake tehnike hipnoze in sugestije, pri teh tajnih službah (ali kar koli že so) se nikoli ne ve. Vsekakor je dosegel, da v njegovi pripovedi prej nisem opazil povsem očitne nedoslednosti, ki je dokazovala, da je vse, kar mi pripoveduje, zgolj izmišljen ter slabo, neprepričljivo, predvsem pa nedosledno in nelogično sestavljen konstrukt.

»Ne,« sem zmagoslavno dejal, »še zdaleč ne.«

Zaznal je nov ton v mojem glasu in začudeno, pa tudi radovedno me je pogledal.

»Pravite,« sem nadaljeval, »da so mi že dolgo bili na sledi; da imajo pod nadzorom bolj ali manj vse terapevte, ki se ukvarjajo z regresijo, in njihove stranke; da so – kar se mi zdi sicer malo verjetno – po nekaterih drobnih ujemanjih spretni Iskalci že prej začeli sestavljati mojo identiteto, da pa se je ta razkrila šele tedaj, ko sem v regresiji po Nostradamusovem nareku pisal verze, v katerih je omenjen Hitler. Sklepam, da so takoj, ko je Barbara v svoj računalnik vnesla poročilo o najini seansi, s svojimi hekerskimi metodami že izvedeli zanj, bliskovito sestavili načrt za mojo ugrabitev ter ga tudi izpeljali …«

»Seveda, seveda,« me je, kar je bilo za njegov sicer vljudni nastop nekoliko nepričakovano, skoraj nestrpno prekinil, »vidim, kam merite. Povsem pravilno sklepate. Ugrabili so vas zato, da bi vas sami začeli pošiljati v regresijo, v upanju, da bodo tako prišli do natančnih podatkov o Hitlerjevih posmrtnih ostankih.«

Za trenutek me je zmedel. Na to nisem pomislil. A sem se takoj spet zbral. Ne smem znova zapasti v blodnjo, ki mi jo vsiljuje. Kajti to sploh ni bilo pomembno. Nič ni pomembno, kar mi govori, ker nič od tega ni res, vse skupaj je izmišljeno! In neizpodbitni dokaz za to je povsem na dlani.

»Pustite zdaj vi meni,« sem zajedljivo dejal, »da povem do konca. Potem pa lahko, če boste še želeli, ‘malo pokramljava’.«

Radovednost in začudenje v njegovem pogledu sta se še povečala.

»Oprostite,« je dejal. »Prav imate, nisem bil najbolj vljuden. Kar nadaljujte, prosim.«

»Torej, takoj ko je Barbara vnesla podatke v računalnik, so jih povezali z vsem, kar so doslej o meni že vedeli in v meni nekako prepoznali osebo, ki je bila morda s Hitlerjem ob njegovih zadnjih trenutkih. Sem prav razumel? Drži?«

»Drži,« je na kratko odvrnil.

»Potem me pa zanima tole,« sem z zmagoslavnim sarkazmom nadaljeval; »če so me identificirali s komaj verjetnimi metodami po težko prepoznavnih znamenjih, kako to, da me niso prepoznali že v regresiji, kjer sem brez kakršne koli preobleke nastopal natanko kot človek, ki so ga iskali, kot Hitlerjev grobar? To regresijo sem imel že pred tedni. Sami ste povedali, da imajo podatke o vseh regresijah. Tudi vi ste zanjo očitno vedeli – in vi mi želite zdaj prodati zapleteno zarotniško zgodbico o tem, kako so me prepoznali šele po nekaterih znamenjih in po naključnem šifriranem sporočilu iz davne preteklosti, ne pa tam, kjer je to čisto očitno? Dajte no, saj to je vendar smešno! Ste res mislili, da bom nasedel?«

Mirno me je opazoval. Niti mišica ni trznila na njegovem obvladanem obrazu.

»Ne molčim zato, ker vam ne bi mogel odgovoriti,« je nato nepričakovano spregovoril, »le privoščim vam, da vsaj malo uživate v vašem trenutku zmagoslavja. Žal pa vas bom moral zdajle razočarati. V tem, kar ste ugotovili, ni prav nobene nedoslednosti. Stvar je povsem preprosta. Najbrž še nikoli niste videli, kako izgleda terapevtov dnevnik – seveda ne, stvar je zaupna. Pa tudi če bi videli, vam to najbrž ne bi kaj dosti pomagalo. Da ne bi bil predolg: vaša terapevtka je regresije vselej zelo natanko popisala ročno v svoji beležnici. Iz nje je potem prepisovala v računalnik. Kadar se ji je vsebina regresije zdela iz takega ali drugačnega vidika občutljiva (vedeti morate, da imajo terapevti, zlasti tudi vaša Barbara, ponavadi ostro izoblikovano etično zavest in naravni nagon po zaščiti osebnih podatkov), je v računalnik vnesla le splošne oznake, ki nepoklicanemu vsiljivcu ne povedo nič, njej pa zadoščajo. Iz obzirnosti do vas je tako ravnala tudi z vašo ‘nacistično’ regresijo. V računalniško vodeni dnevnik je vpisala le približno takole: ‘travmatska izkušnja iz vojne; spet smrt z utopitvijo’. To je gotovo bil podatek, ki je pritegnil pozornost vaših poznejših ugrabiteljev, a vsekakor premalo določen, da bi lahko ukrepali. Mislim, da je zdaj tudi vam jasno, kako so se vse niti lahko sestavile šele po popisu regresije z Nostradamusovimi verzi.«

»Toda,« sem vzkliknil, »če oni niso mogli vedeti za tisto mojo regresijo, kako ste zanjo vedeli vi, in to celo, kot kaže, v presenetljivih podrobnostih!«

»Saj nismo,« je odvrnil, »vse do včeraj ne.«

»Ne razumem.«

»Pa saj je vendar očitno«, je dejal. »Povedal sem vam že, da mi nismo teroristi; nasprotno, mi vas varujemo. Že dolgo opazujemo hakenkrojcerje in jim prisluškujemo. Lahko bi celo rekel, da za vse, kar zvedo, zvemo tudi mi, le da s krajšim časovnim zamikom. Za vašo zadnjo regresijo in za namero, da vas ugrabijo, smo zvedeli nekoliko prepozno, da bi ugrabitev preprečili, a, kot veste, vseeno dovolj zgodaj, da smo vas pravočasno rešili. Obenem smo seveda nemudoma zavarovali tudi vašo terapevtko, saj je bilo povsem jasno, da je tudi ona njihova potencialna tarča.«

»Torej je tu?« sem skoraj veselo vzkliknil, ne da bi pomislil, kako to pomeni, da je tudi Barbara očitno v podobnih škripcih kot jaz.

»Ni tu, je pa na varnem, v naših rokah. Čuva jo druga skupina na drugem mestu, zaradi varnosti. A naj nadaljujem. Seveda smo vaši terapevtki tako kot vam takoj pojasnili, kolikor se je na kratko seveda dalo, za kaj gre, in tedaj se je sama spomnila vaše ‘nacistične’, kot ji pravite, regresije, in ker je menila, da bo vam to koristilo, nam pa pomagalo, nam je izročila njen dovolj natančen popis iz svoje beležnice.

Tako,« je sklenil. »Zdaj pa mislim, da sva zadevo vendarle nekoliko razjasnila. Še kako vprašanje?« je na videz prijazno, v resnici pa profesorsko zafrkljivo vprašal.

Poparjeno sem molčal in zrl v podboj vrat.

Enajsto poglavje

Še vedno sva sedela drug nasproti drugega, vsak v svojem naslanjaču. Med krajšimi premolki, ki so tu pa tam prekinjali najin pogovor, se je občasno slišalo oddaljeno škrebljanje podgane. Vendar zdaj nisem mislil nanjo. Po vsem, kar sem slišal od svojega, zame malce zagonetno dvoumnega sogovornika, se je podoba začela nekoliko jasniti. Očitno sem padel v kremplje nevarni sekti fanatičnih hakenkrojcerjev. Ti iščejo posmrtne ostanke svojega voditelja Adolfa Hitlerja, saj naj bi ta relikvija dala nov zagon njihovemu gibanju, njihovim prizadevanjem, zavladati svetu. Za ta namen so uporabljali regresijo. Organizirali ali mogoče bolje, zdresirali so Iskalce, nekakšne pse slednike, in ti so po prostornem svetu prejšnjih življenj iskali ljudi, ki so bili s Hitlerjem v času njegove smrti. Svojim zasledovancem so sledili iz regresije v regresijo, dokler se niso natanko prepričali, da gre za prave ljudi. Po vrnitvi so poročali o vsem, kar so videli, in če so zasledovanci ustrezali pričakovanjem, so jih hakenkrojcerji ugrabili. S pomočjo posebej za to specializiranih terapevtov so jih nato skušali spraviti v tisto prejšnje življenje, ki jih je pri njih najbolj zanimalo, pri tem pa upali na to, da bo življenjski odsek, v katerega bo ugrabljence popeljala regresija, čim bliže trenutku, ki ga iščejo. In med vsemi možnimi potencialnimi kandidati na vsej zemeljski obli sem bil njihov najboljši približek, njihov najvišji dobitek – jaz!

Zdaj sem seveda razumel, zakaj so me nemški teroristi ugrabili, in zdaj so se mi razjasnili nekateri drobci njihovega pogovora z mano, ki so mi bili doslej povsem nerazumljivi.

A nekaj mi je pri vsem tem vseeno ostajalo še nejasno. Namreč: kdo so moji rešitelji? Kakšno vlogo igrajo pri vsem tem oni? Ambivalentni občutki, ki so me prevevali ob mojem sogovorniku, niso dali slutiti nič dobrega. Nagonsko sem odlašal z razčiščevanjem tega, saj sem se bal novih slabih novic; vendar pa stanje negotovosti, v katerem sem bil, ni bilo dosti boljše, zato sem nazadnje zbral pogum in vprašal:

»Osnovna slika mi je zdaj jasna. Nemški teroristi so bili hakenkrojcerji, katerih glavna tarča sem. Po vsem, kar ste mi povedali, mi je tudi povsem jasno, zakaj je tako. A nekaj ste pri svojih pojasnilih izpustili, glede tega zato še vedno tavam v temi. Upam, da mi boste lahko zadovoljivo pojasnili tudi to.«

»In kaj naj bi bilo to?« me je s skoraj prijaznim nasmeškom, za katerim pa je le s težavo skrival svojo tako motečo vsevednost, vprašal.

»Zanima me – kdo ste vi? Kakšno vlogo igrate vi pri vsem skupaj?«

»Ah, to je pa zelo preprosto,« je odvrnil. »Navaden uradnik sem, ki malo skrbi za red na tem področju.«

No, če kaj, potem uradnik zagotovo ni bil. »Tega seveda ne bom kupil,« sem dejal.

Nasmehnil se je. »Pravzaprav nisem dosti drugačen od vas,« je rekel po kratkem premolku, »ni dosti manjkalo, pa bi bila kolega. Študiral sem namreč književnost. A potem se je zasukalo drugače. Vendar ne bi zdaj o tem. Manj ko veste, bolje je za vas. Da vas pomirim, naj vam povem le to, da res delam v eni od vladnih služb, kateri, vam ne morem povedati, in da tesno sodelujemo s podobnimi službami mnogih drugih vlad, spet ne morem povedati, katerih, in da zaradi okoliščin, ki morajo ostati skrivnost, nekako celo koordiniram delo vseh teh služb.«

»To mora biti pa velika reč,« sem posmehljivo dejal, a on se za to ni zmenil. Le oplazil me je s profesionalnim no comment pogledom.

»Torej ste vohun,« sem dejal. »Nekakšen James Bond.«

»Lahko mi rečete mister M«, je mirno odvrnil.

Spet sva nekaj časa molčala.

»In kaj zdaj?« sem naposled vprašal?

»Zdaj? Prav nič,« je vedro dejal. »Zdaj bova najprej jedla.«

Šele tedaj sem opazil, da sem pravzaprav močno lačen. Še vedno nisem povsem natančno vedel, kateri dan in katera ura je. Zdelo se mi je, kakor da je moja zadnja regresija potekala včeraj, a z mojim sogovornikom sva jo omenjala kot predvčerajšnjo; v tem kratkem obdobju se je zgodilo veliko: ne le da so me kar dvakrat ugrabili, temveč sem bil tudi dvakrat v nezavesti, in niti malo se mi ni sanjalo, kako dolgo sta trajali ti stanji.

Mister M je odšel iz sobe in se čez nekaj minut vrnil v spremstvu možakarja, ki ni bil prav nič podoben natakarju, čeprav je potiskal pred seboj voziček z jedmi. Ponudba ni bila ravno vrhunska, lahko sem si mislil, da nismo v hotelu, a pri moji zlakotenosti so bili sendviči enako dobri kot najslastnejši biftek. Medtem ko sva jedla, so se mi po glavi podile informacije, ki sem jih dobil ob najinem dolgem pogovoru, in vse moje misli so se polagoma začele usmerjati v isto smer.

»Kako naprej? Kaj to pomeni zame? Kaj boste naredili z menoj?« sem spraševal, bolje, momljal s polnimi ustmi.

Mister M je olikano najprej do kraja prežvečil grižljaj, ki ga je mlel z zobmi, se s prtičkom obrisal in dejal:

»Kako to mislite: kaj bomo naredili z vami?«

»No, očitno sem v vaših rokah.«

»Povedal sem vam že, da nismo teroristi. Gotovo gledate ameriške filme. Mi smo the good guys,« je dejal z rahlim posmehom v glasu, ki se mu je videlo, da sam takih filmov ne ceni ravno najbolj.

»Torej – sem prost? Lahko grem, kamor hočem?«

»Če tako želite,« je dejal in znova lahno zagriznil v sendvič, ki ga je elegantno držal s tremi prsti, medtem ko sta prstanec in mezinec iztegnjena štrlela pokonci.

»Vstal sem. No … torej grem,« sem omahovaje, sploh ne prepričano dejal.

»Tamle so vrata,« je mirno pokazal mister M.

»In kaj me čaka za vrati?« sem vprašal.

»Nisem jasnoviden, da bi vam lahko to napovedal,« je malomarno odvrnil. »Po govorici mimoidočih boste najbrž kmalu ugotovili, v kateri državi ste. Ker nimate pri sebi ne denarja ne dokumentov, boste verjetno nekako skušali priti do vašega veleposlaništva, ki je seveda v glavnem mestu. Mogoče boste do tja štopali, ali pa našli kak drug način, saj ste verjetno iznajdljivi. In če vas med potjo po kakem čudnem naključju ne ujamejo hakenkrojcerji, boste skoraj zagotovo …«

»Dovolj,« sem dejal in potrto spet sedel. »Torej sem vendarle vaš ujetnik.«

Mister M se mi je prijazno, skoraj dobrodušno nasmehnil. »Ujetnik? Nikakor! Povsem resno sem mislil. Če želite, lahko odidete. Ali mislite, da bi vam to dovolil, če bi bili ujetnik?«

»Ampak vse to, kar ste povedali o tem, kaj me čaka zunaj …«

»Povedal sem le tisto, kar je res.«

»In zakaj me ne bi mogli, če je tako in sem res v kaki tuji deželi, vi, ki ste me pravzaprav spravili sem, varno prepeljati na našo ambasado?«

»Tako preproste pa zadeve vendarle niso,« je dejal. »Ne le zato, ker hakenkrojcerji prežijo tudi na nas in bi nas, ko bi se takole izpostavljali, prelahko spet izsledili. Še pomembneje je, da bi šla naša konspiracija tako po zlu.«

»Mislite …«

»Našo organizacijo, seveda. Verjetno razumete, da na nobenem veleposlaništvu ne vedo za nas. Naša naloga je tako tajna in naš uspeh tako zelo odvisen od najstrožje konspirativnosti, da v vsaki izmed sodelujočih držav za nas ve le peščica ljudi. Ne moremo torej z vami kar prikorakati na vašo ambasado, povedati, kar sem povedal vam, in nato mirno spet oditi na lov za nevarnimi, podivjanimi hakenkrojcerskimi nacisti.

Pa tudi če bi lahko,« je nadaljeval, »tudi če bi si to lahko privoščili – kaj bi vi imeli od tega? Kako bi vam to lahko pomagalo? Kako bi vas vaša ambasada, ali pa policija pri vas doma, na primer, zaščitila pred hakenkrojcerji? Saj še vedo ne zanje, in če jim vi poveste, kar ste izvedeli od mene, vas bodo zagotovo vtaknili v norišnico. Saj,« se je nasmehnil, »to niti ne bi bilo tako slabo, ko bi bili tam varni. A našli bi vas tudi tam, seveda. Ali vam še ni jasno, da hakenkrojcerji niso navadni teroristi in da vam, ko vas enkrat vzamejo na piko, pravzaprav ni več pomoči?«

Dlje ko je govoril, bolj sem bledel. Še dobro, da sem spet sedel, kajti noge sem imel čisto mehke. Vse, kar je govoril, se je zdelo strahovito samoumevno in smiselno. Prav je imel. Ko te enkrat vzamejo za tarčo teroristični fanatiki, je s teboj konec.

»Torej,« sem skušal reči čim bolj neprizadeto, kajti sram me je bilo, da bi pred tem človekom pokazal strah, čeprav ga je moj hripavi glas verjetno izdajal, »torej sem pečen. A dead duck, kakor pravite Angleži?« sem želel biti duhovit, da bi pregnal občutek neznosne more, ki mi je težil prsi.

»Tega pa nisem rekel,« je dejal. »Pa tudi tega ne,« se je zagonetno posmehnil, »da smo Angleži.«

»Kdo pa potem?« sem bil odkrito začuden. Njegova aristokratska angleščina, vzdevek mister M, mednarodno koordiniranje tajnih služb, če sem ga prav razumel – morda sem res videl preveč vohunskih filmov, a vsekakor sem dobil občutek, da gre za eno od angleških tajnih služb.

»Se vam zdi to res tako pomembno?« je vprašal. »Ali ni tako, da bi vas morala bolj zanimati vaša lastna usoda?«

»Ne vem, zakaj se mi vse bolj dozdeva, da je ta odvisna od vas.«

»Lahko bi tako rekli.«

»Razsvetlite me torej, prosim,« sem zajedljivo dejal.

»Tale vaš ton je povsem nepotreben. Oba sva odrasla, položaj je resen, poskušajmo se vesti temu primerno. Predlagam, da najprej še enkrat pregledava dejstva. Ugrabili so vas fanatični hakenkrojcerji, ki želijo najti truplo svojega ljubljenega voditelja. Našli so vas prek regresije, ta je zanje eno najpomembnejših orodij, ki jih uporabljajo. Mi smo vas rešili iz njihovih rok. Niste naš ujetnik. Imate proste roke, gledano formalno, lahko odidete, kadar hočete in kamor hočete. Res pa je, da bi bilo to za vas nevarno; pa ne le nevarno, najverjetneje kar usodno. Zdaj pa poslušajte, kaj vam zato ponujam: ponujam vam zaščito pred hakenkrojcerji.«

»Zaščito? V zameno za kaj?« sem sumničavo dejal.

»No, pravzaprav ničesar ne terjamo od vas. A upamo, da boste pripravljeni sodelovati z nami …«

»Saj sem vedel! Saj sem vedel! Zaščitili me boste, a le, če sodelujem z vami, če tako rekoč prestopim v vaše vrste!«

Presenečenje na obrazu mistra M je bilo videti pristno: »Da prestopite v naše vrste? Kje pa! Mi še na misel ne pride! Pa tudi ne bi bilo kar takoj mogoče. Veste, za ‘naše vrste’ so potrebna leta in leta urjenja, pa še potem se nam lahko pridružijo le najuspešnejši, crème de la crème tako rekoč. In vi to niste, brez zamere.«

Pravzaprav bi moral biti tega vesel, a sem bil vendarle malce poparjen. S suhim glasom sem vprašal: »Kaj ste pa potem imeli v mislih?«

»Prav nič nevarnega, vsaj ne nevarnega za vas. Takoj vam pojasnim. Kot kaže, ste v nekaterih svojih prejšnjih življenjih, reciva temu tako, živeli ob takem času, na takih krajih in v takih okoliščinah, da ste imeli dostop do informacij, ki so za hakenkrojcerje izjemnega pomena. Prav zato so vas tudi ugrabili. Nameravali so vas prisiliti v regresije, od koder bi jim vi nato prinašali te informacije. Pomislil sem, da bi lahko to obrnili nam v prid. To seveda pomeni: tudi vam,« se je hitro popravil. »Namreč, če bi pristali, da vas v regresijo pošiljamo mi, bi lahko te podatke prinašali nam. Uspeh sicer ni stoodstotno zagotovljen, toda precej verjetno je, da bi nam to lahko pomagalo pri iskanju hakenkrojcerjev in pri njihovi dokončni likvidaciji.«

»Če sem vas prav razumel,« sem se suho odkašljal, »želite z menoj opravljati nekakšne sumljive psihološke poskuse.«

»Nikakršnih sumljivih poskusov,« je bil odkrito začuden, »sploh nikakršnih poskusov. Kar zadeva vas, se ne bi dogajalo nič takega, česar ne bi bili že vajeni. Tako kot doslej bi občasno šli na regresijo, le da pod vodstvom naših strokovnjakov, in tudi poročali bi seveda samo nam, to pa čim podrobneje.«

»In kako dolgo bi to trajalo?« me je zanimalo.

»Težko rečem. Načeloma do takrat, ko bi nam uspelo odkriti hakenkrojcerje. Seveda pa bi vi lahko svoje sodelovanje pretrgali, kadar bi želeli. A v tem primeru …«

Tedaj je v sobo brez trkanja pritekel oborožen atletski moški in mistru M nekaj šepnil. Obraz mojega sogovornika se je zresnil. Prišleku je zamrmral nekaj kratkih ukazov, nato pa se je obrnil k meni in mirno, vljudno dejal:

»Oprostite za tole prekinitev, a naši so v bližini opazili sumljive premike. Moramo se umakniti na varnejšo lokacijo. Vi seveda lahko naredite, kakor hočete, a drznem si vam predlagati …«

»Z vami grem,« sem dejal. Vsega skupaj nisem imel časa podrobneje premisliti, a nisem želel biti žrtev še enega terorističnega napada. Možnost, ki mi jo je ponujal mister M, se je v danih okoliščinah res zdela še najbolj ugodna zame. Kazalo je, da nimam česa izgubiti, temveč lahko le pridobim, če njegovo ponudbo sprejmem.

»Potem pa le urno,« me je prijel pod roko in povlekel za seboj iz sobe na dolg hodnik. Po njem so že tekli oboroženi ljudje. V bližini je bilo dvigalo, in mister M me je peljal vanj. Z nama sta šla, očitno na njegov ukaz, dva izmed njegovih mož. Mister M je pritisnil na stikalo z napisom –1. Klet, sem pomislil. Po osvetljenih lučkah sem videl, da smo bili v sedmem nadstropju. Očitno torej v mestu. »Zdaj vam moram žal prevezati oči,« mi je dejal mister M, »konspiracija, saj razumete«. Ne da bi počakal na moj odgovor, mi je prek glave poveznil kapuco in jo ob nosnem korenu zategnil. Nisem protestiral. Vse se je dogajalo prehitro zame. Prepustil sem se toku dogodkov.

Dvanajsto poglavje

Soba, kamor so me pripeljali, je bila precej prijetnejša in prostornejša od tiste, v kateri sem se prebudil po osvoboditvi iz rok teroristov. Imela je troje vrat; ena so vodila v skupni prostor, nekakšno dnevno sobo, kjer je vselej bil kdo iz ekipe mistra M, druga na hodnik, ki je bil prav tako dan in noč zastražen, za tretjimi pa je bila manjša kopalnica s straniščem. Pohištvo je bilo udobno: imel sem široko posteljo, dva globoka naslanjača, okroglo mizico med njima, pod zabitim oknom pa še pisalno mizo s pisarniškim stolom. V kotu je bila televizijska mizica, na njej televizor z DVD predvajalnikom, poleg stojalo, polno zgoščenk z raznovrstnimi filmi. Televizor ni sprejemal nobenega kanala, na njem je bilo mogoče gledati le filme z zgoščenk. Soba je bila očitno dobro zatesnjena, saj se zunanji glasovi niso prebili vanjo. Le od spodaj se mi je včasih zazdelo, da slišim podobno škrebljanje kot poprej. Podgane, sem sarkastično pomislil, večne prijateljice ujetnikov.

Potovanje je po moji približni presoji trajalo nekaj ur, ne več kot tri ali štiri. Po zelo kratki, a divji vožnji, med katero me je neusmiljeno premetavalo na zadnjem sedežu, so me na pol vodili na pol nesli v helikopter; tudi ta je letel le nekaj minut, morda deset, nato smo pristali in pot nadaljevali z letalom, sklepal sem, da manjšim, zasebnim. Skoz letališke kontrole nam očitno ni bilo treba iti; s človekom, ki ima prek glave poveznjeno črno vrečo, bi mimo njih najbrž le težko prišli ‘konspirativno’, kot je temu pravil mister M. Leteli smo približno uro ali še manj, po pristanku pa smo se dobre pol ure spet peljali z avtomobilom. Ko je šofer ugasnil motor, so mi kapuco sneli. Bili smo v manjši garaži, iz nje smo se po stopnicah, ki so sicer vodile še naprej navzgor, povzpeli v prvo nadstropje. In tu smo se ustalili.

Kako uro po prihodu mi je eden od oboroženih postavnih mladcev prinesel oblačila, za katera se je izkazalo, da so mi povsem prav, spodnje perilo, nekaj sokov in dva sendviča. Vprašal sem ga, kje je mister M, vendar se na moje besede ni odzval. Ko je stvari odložil, je brez besed odšel v skupni prostor. Stopil sem za njim in začuden ugotovil, da so vrata zaklenjena. Tako je bilo tudi s tistimi, ki so vodila na hodnik. Bil sem besen, vendar sem se kmalu sprijaznil s tem, da ne morem prav dosti narediti. Pojedel sem torej sendviča, popil malo soka in začel zlagati perilo ter obleke v omare. Nato sem na slepo izbral eno od zgoščenk in, zleknjen v udobnem naslanjaču, začel gledati film.

Kaže, da me je med tem početjem zmanjkalo. Prebudilo me je rahlo tresenje za ramena. Odprl sem oči. Pred menoj je stal mister M v spremstvu še enega, prav tako na prvi pogled inteligentnega, vendar nič kaj atletsko grajenega možaka srednjih let v očalih s kovinskimi okvirji, in se mi smehljal. Planil sem pokonci in takoj izstrelil:

»Zakaj me imate tu zaklenjenega? Sem mogoče vaš ujetnik? Kolikor se spomnim, ste še pred nekaj urami govorili drugače!«

Kazalo je, da ga moje razburjenje ne gane preveč. »Pomirite se, pomirite,« mi je prigovarjal z blagim glasom kakor otroku, kar je še dodatno podžigalo mojo jezo, »seveda niste ujetnik. Kaj pa mislite? Naš gost ste.«

»Ali se goste zaklepa v sobe?!« sem vzkliknil s še vedno povišanim glasom.

»Vse to je le zaradi vaše varnosti. Od tega trenutka naprej vas seveda ne bomo več zaklepali, to vam obljubljam. Najbrž pa razumete, da smo vsi skupaj v zelo delikatnem položaju in da mora naša lokacija ostati tajna. Zato vas prosim, da ne poskušate brez mojega dovoljenja zapuščati teh prostorov. Ogrozili bi vse, ne le vas same, temveč tudi nas!«

Njegovo mirno govorjenje je polagoma pomirilo tudi mene. Ne nazadnje nisem smel pozabiti, da so me res rešili iz rok teroristov, in povsem jasno je bilo, da sem nehote zabredel v svet, o katerem pravzaprav nimam niti najmanjšega pojma, saj nimam izkušenj z njim in ne poznam pravil obnašanja v njem. Gotovo je bilo edinole to, da so drugačna od tistih, ki sem jih poznal dotlej.

Ko je mister M videl, da sem se umiril, je prijazno vprašal:

»Ste se namestili? Bi potrebovali še kaj?«

»Hvala, zaenkrat ne,« sem odvrnil. »Morda edinole,« sem se spomnil, »brivski aparat in pribor za čiščenje zob.«

»Mislim, da so vam vse to že prinesli, medtem ko ste dremali,« je še vedno prijazno dejal mister M. »Pa tudi vse drugo, kar bi utegnili potrebovati v kopalnici.«

Nisem vedel odgovoriti drugega, kot da sem se zahvalil.

Mister M mi je nato predstavil moškega, ki je bil z njim, profesorja Whiteheada. Rokovala sva se, nato smo sedli, mister M na pisalni stol, midva s profesorjem v naslanjača.

»Kot ste že imeli priložnost videti,« je začel s pogovorom mister M, »nam naš sovražnik ne da miru. Zato si tudi mi ne moremo privoščiti počitka, ampak se moramo čim prej lotiti dela. Niti minute ne smemo več izgubiti. Ste razmislili o tem, o čemer sva govorila, tik preden smo odšli sem?«

»Pravzaprav,« sem dejal – in nato umolknil. Vse se je dogajalo prehitro, in v resnici o tem po našem pobegu pred teroristi sploh še nisem premišljeval. Ko mi je mister M povedal, kaj pričakujejo od mene, sem ga, po pravici povedano, nameraval poslati k vragu. Dobro sem vedel, da ko se enkrat zapleteš v vohunske ali protiteroristične zadeve, se iz tega do smrti ne izkoplješ več. A potem so najin pogovor grobo pretrgali in s tesnobo sem se zavedel, kako je smrtna nevarnost, ki mi očitno grozi, res ves čas na preži. Če odklonim sodelovanje, če odidem domov, seveda ne bo nikogar, ki bi me pravočasno opozarjal, da so me teroristi odkrili in me želijo napasti, nikogar, ki bi me branil pred njimi in najbrž, potem ko bi takole odrekel pomoč mistru M, tudi nikogar, ki bi me potem rešil iz njihovih rok. V takem položaju je bila svobodna izbira čista iluzija, optična prevara tako rekoč. V resnici sploh nisem imel izbire, če sem želel preživeti.

Mister M in profesor sta vljudno molčala in čakala, da končam stavek, ki sem ga začel. Ni imelo več smisla zavlačevati, kot je kazalo, sem se bil odločil.

»Sprejemam vašo ponudbo,« sem dejal. »Sodeloval bom z vami.«

»Čestitam, iskreno čestitam,« je dejal mister M s takim tonom, da nisem čisto natanko vedel, ali to izreka zadovoljno ali rahlo posmehljivo, »prav ste se odločili. Po pravici povedano, od vas, razumnega človeka, v položaju, v kakršnem ste, niti nisem pričakoval drugega. Zato sem si tudi drznil s seboj že kar pripeljati profesorja Whiteheada, da se seznanita. Profesor je doktor psihologije in je vodja naše skupine strokovnjakov za regresijo.«

Profesor se je v svojem naslanjaču rahlo priklonil.

»Vodil in koordiniral bo tudi vse v zvezi z vašimi regresijami. Tako. Zdaj vaju pa puščam sama, da se v miru pomenita,« je dejal mister M, se dvignil in odšel.

Trinajsto poglavje

Zelo kmalu se je pokazalo, da bodo moje regresije trši oreh, kot smo vsi skupaj pričakovali. Profesor Whitehead me je pri najinem prvem srečanju podrobno izprašal o mojih dotedanjih izkušnjah z regresijo, o razlogih, zakaj sem se sploh odločil zanjo, o mojem odnosu do Barbare. O njej sami me ni spraševal; glede na to, kar sem izvedel od mistra M, sem upravičeno lahko sklepal, da se je imel z njo priložnost pogovoriti sam.

Najin prvi poskus regresije je profesor načrtoval že nekaj dni po tem srečanju. Seanso naj bi imela kar v moji sobi. Pomembno je bilo, da sem pri tem kar se da sproščen. Zunanje okoliščine so to seveda oteževale, a v svoji novi sobi sem se v nekaj dneh vsaj za silo udomačil, in ta občutek je bil po profesorjevih besedah pomemben predpogoj za uspešno regresijo. Zdaj se je tudi pokazalo, zakaj sem imel v svoji sobi dva tako udobna naslanjača.

Profesorjeva tehnika uspavanja je bila precej drugačna od tiste, ki jo je uporabljala Barbara. Vendar ni delovala. Profesor se je z menoj trudil skoraj uro, nato pa je vidno razočaran zapustil mojo sobo.

Znova je poskusil naslednjega dne, z drugo metodo. Pa tudi tokrat ni šlo. Obred sva nato ponavljala dan za dnem, vsakič z nekoliko drugačno metodo, a prav nobena ni bila uspešna. Profesor je nato poskusil še s sodelavci, a tudi tem ni šlo dosti bolje. Delen uspeh je imela le terapevtka, s pomočjo katere sem se za povsem kratek trenutek vrnil v svoje vikinške čase, a moj ‘obisk’ je bil mnogo krajši od tistih, ki sem jih bil vajen doslej, in je name napravil precej majhen vtis. Še manjšega je napravil na profesorja.

Mister M me je redno obiskoval, mi občasno poročal o tej ali oni akciji hakenkrojcerjev, o tem, kako vsakič izginejo brez sledu, o nekaterih pomembnih svetovnih dogajanjih in podobno. Vsakič se je pozanimal tudi o napredku, ki smo ga dosegli pri regresiji. Seveda je bil o tem gotovo že natanko obveščen, vendar me njegovo igrano zanimanje ni preveč motilo. Razumel sem ga kot prijazno spodbudo, kot nekakšno sugestijo, skratka, kot eno od sredstev, kako premagati odpor moje duševnosti, ki je očitno nisem imel prav dobro pod nadzorom, in jo pripraviti do sodelovanja.

Profesor je z menoj ure in ure razpravljal o mojih občutkih in o mojih morebitnih hipotezah o tem, zakaj regresija noče uspeti. Zanimalo ga je na primer, zakaj je bil po mojem mnenju neuspeh nekoliko manjši, ko je z menoj delala terapevtka, kot pa, kadar me je skušal uspavati terapevt. Spraševal me je, ali me morda moti to, da me ne uspavajo v mojem maternem jeziku. Do potankosti je želel vedeti, v kakem položaju me je ponavadi uspavala Barbara, in nenehno sem mu tudi moral zagotavljati, da je sedež, na katerem imam seanse, skrajno udoben.

Čez čas se nama je pri teh pogovorih začel redno pridruževati tudi mister M. S seboj je vselej imel debele snope zapiskov. Izkazalo se je, da so to natančni angleški prevodi popisov regresij, ki sem jih imel z Barbaro, posnetih bodisi z njenega računalnika ali prepisanih iz njenega terapevtskega zvežčiča. Obdelovali smo regresijo za regresijo, mister M je želel vedeti za vsako podrobnost, ki sem se je spominjal, in kadar sem mu povedal kaj takega, česar v zapiskih, ki jih je imel pri sebi, očitno ni bilo, si je to vselej vestno zabeležil. Profesor me večinoma ni spraševal o stvarnih vsebinah tega, kar sem doživljal v regresiji, temveč o občutkih, ki sem jih imel pri tem.

Niso ju vse regresije zanimale enako. Za tiste, v katerih sem se vračal v svoje prejšnje življenje Vikinga, se največkrat nista zmenila. Nekoliko več pozornosti – ampak pogosto se mi je zdelo, da bolj vljudnostne kot pa zaresne, pristne, in to me je malce begalo – sta posvečala tistim, v katerih sem bil nemški oficir iz Hitlerjevega spremstva med drugo svetovno vojno. Vse bolj je postajalo jasno, da se jima daleč najpomembnejše zdijo regresije, v katerih živim svoje provansalsko življenje, povezano z Učiteljem oziroma, kot sem zdaj že vedel, z Nostradamusom, za nekatere prerokom, za druge, med drugim tudi zame, šarlatanom iz šestnajstega stoletja.

To me je sprva nekoliko presenečalo. Predstavljal bi si, da se jim bodo moji spomini na Hitlerja vendarle zdeli uporabnejši. Vendar sem kmalu začenjal razumevati, zakaj vendarle ni nujno tako. Nostradamus in Joachim von Hackenkreuz sta bila sodobnika, morda sta se celo poznala. Za nekoga, ki bi želel dognati logiko delovanja, psihologijo in filozofijo hakenkrojcerjev, bi bilo idealno izhodišče, ko bi lahko natanko preučil življenje in delovanje Joachima von Hackenkreuza; če ne to, pa vsaj čas in okolje, v katerem je živel. Konec koncev je najbrž zamisli za svoje ideje dobival prav iz tega časa in okolja. Naloga, ki jo je imel mister M, namreč izslediti in uničiti hakenkrojcerje, je bila izjemno težavna in zapletena. Očitno je bilo potrebno za to uporabljati najzahtevnejše, najbolj vrhunske metode, take, ki navadnemu človeku niti na misel ne bi prišle. Morda je na primer v šestnajstem stoletju vladal kak običaj, ki bi se ga hakenkrojcerji, zvesti izročilu, držali še danes, čeprav danes še zdaleč ne bi bil več običajen, temveč tak, da bije v oči. In mogoče bi jih lahko prepoznali po prav taki malenkostni podrobnosti. Da, hakenkrojcerji se mistru M zagotovo ne bodo kar sami od sebe javili. Izda jih lahko kvečjemu tako neznatna podrobnost, da načeloma človek nanjo še pomislil ne bi. In mister M ter profesor Whitehead, ki se posebej zanimata za čas, v katerem je živel Joachim, sta morda na lovu za prav táko podrobnostjo.

Seveda pa to najbrž ni edini razlog, sem razmišljal še naprej. Tu je še dekle, ki ga poznam iz provansalskih regresij in je zdaj očitno s hakenkrojcerji. Mistru M sem pri enem izmed pogovorov o mojem provansalskem življenju povedal, da je v njem nastopalo tudi dekle, ki je bilo v zdajšnjem življenju med mojimi ugrabitelji. Najbrž je hitro ugotovil, da je prav ona nemara celo najpomembnejša, vsekakor pa najbolj sveža sled, ki bi nas lahko pripeljala do teroristov. Zato je seveda res najpomembneje, da se osredotočimo predvsem na moje provansalsko prejšnje življenje.

Tako vsaj sem si tedaj sam pojasnjeval vse skupaj, in pogovori z mistrom M so moje domneve potrdili; z vedno večjo radovednostjo, domala že zavzetostjo sem zato sodeloval z njim in dr. Whiteheadom. V rednih presledkih smo poskušali z regresijo, a vselej brez uspeha. S toliko večjo vnemo smo se potem vsakič znova lotili pregledovanja zapiskov starih regresij. Mister M je beležil nove podrobnosti, kadar sem se jih spomnil, me pogosto tudi sam prosil, naj kak spomin podrobneje opišem, in me hvalil, kadar mi je uspelo. Skratka, nastala je domala idilična rutina, ki je trajala že nekaj tednov.

Tedaj pa se je dogodil preobrat.

Tretji del

Štirinajsto poglavje

Vrata so se sunkovito odprla in v sobo je z zanj nenavadno naglico planil mister M.

»Vzemite vse svoje stvari in za mano,« je nič kaj prijazno dejal. »Pa hitro, kajti zdaj gre zares. Kaže, da so nas odkrili.«

Kot v potrditev njegovih besed je ne prav daleč stran zadonela eksplozija in zaslišali so se kratki, odsekani rafali, med njimi pa glasni vzkliki. Planil sem s postelje, pograbil potovalko, vanjo na hitro zmetal svoje reči in se pognal za mistrom M, ki je že izginjal skozi druga vrata v sobi in tekel po stopnicah navzgor, na podstrešje.

»Je to pametno?« me je za hip prešinilo. »S podstrešja ni mogoče nikamor drugam kot na streho,« vendar ni bilo časa za pomisleke. Sopihal sem po strmih stopnicah za mistrom M, ki se je vzpenjal osupljivo hitro, in bil vesel svojih nekdaj rednih tekaških navad, ki so mi omogočale, da sem mu vendarle nekako sledil. Više ko sva bila, bolj se je streljanje oddaljevalo, naraščal pa je drugačen hrup, ki ga nisem mogel takoj razpoznati. Ko sva planila skoz podstrešna vrata, se je izkazalo, da ima sicer poševna streha na sredini terasast udor, ravno dovolj velik za pristanek in vzlet manjšega helikopterja. Mister M je izginil vanj in mi molel roko. Komaj sem bil na pol noter, se je helikopter že dvignil.

»Kaj se dogaja,« sem, da bi prevpil hrup propelerjev, zarjovel proti mistru M, ki se je privezoval na sedežu ob pilotu, medtem ko sem sam sedel za njima na golih, neudobnih tleh poleg škatle, polne orožja. Sprva ni ničesar odgovoril, le na kosu papirja je nekaj kazal pilotu; ko pa sem ga prijel za ramo, se je obrnil in nestrpno zavpil: »Pozneje, za vraga, kaj ne vidite, da zdaj ni pravi trenutek? Raje preglejte orožje in se pripravite, da ga boste uporabili, če bo potrebno.«

Te besede me niso ravno opogumile. Ne le zato, ker z orožjem sploh nisem znal ravnati in ga tudi nikakor nisem nameraval uporabiti, temveč tudi zato, ker tega mirnega človeka še nikdar nisem videl tako napetega in, zdelo se je celo, ne povsem obvladanega. O njem sem dobil vtis, da ve vse in je vselej kos položaju, zdaj pa je bil videti nenavadno nervozen. Torej gre tokrat zares.

Zunaj se je ravno dobro pričelo mračiti. Medtem ko je mister M nekaj kričal v prenosni telefon in je helikopter ostro zavijal v meni neznano smer, sem gledal skozi okno in skušal prepoznati temnečo se pokrajino pod seboj. Vse naokrog je bilo polno tovarniških hal in dimnikov, česa drugega pa v polmraku ni bilo jasno razbrati. »Mi sembra, che siamo soli,«******** sem slišal pilota reči mistru M, ki je le mrko pokimal. V daljavi levo zadaj se je zarisovala svetleča kača, verjetno avtocesta, od katere smo se oddaljevali in leteli skoz temo proti svetlobnemu otoku nekje spredaj. Polagoma je bilo po zaslugi vse številnejših drobnih lučk zaznati rob naselja, morda mesteca, in plovilo se je začelo spuščati proti najbližjim hišam. Ko smo bili že zelo nizko, sem opazil, da letimo nad morjem. Pristali smo na majhnem pomolu pred staro hišo v mediteranskem slogu.

»Kot kaže, se nam je zaenkrat uspelo izmuzniti«, mi je skoz hrup zavpil mister M, ki se je na svojem sedežu obrnil nazaj. Njegov obraz je bil spet videti tisti stari, gotovi, samozavestni.

Po pristanku sva skočila s helikopterja, ki je nemudoma odletel. Mister M me je povlekel v najbližjo hišo. Z mrkim možakom, ki nama je natočil žganje, je spregovoril nekaj hitrih besed v narečni italijanščini. Možakar je odšel, midva pa sva s kozarčkoma v rokah sedla za okorno leseno mizo.

»Kje sva?« so bile moje prve besede.

»V Benetkah,« je odgovoril brez omahovanja.

»In kaj je bilo vse tole?«

»Odkrili so nas. Očitno nas je eden od hakenkrojcerjev, ki jim je ob zadnjem napadu uspelo pobegniti, zasledoval. Najverjetneje je bilo to tisto dekle. Seveda, ko smo poleteli s helikopterjem in potem z letalom, ni več mogla za nami. Vendar je dobila trdno sled. Vsak polet je danes potrebno javiti ustreznim kontrolam, tudi če letite s svojim letalom ali helikopterjem, sicer se hitro primeri, da vas imajo za terorista in vas sestrelijo. Po enajstem devetem je še posebej nevarno leteti brez prijave. Hakenkrojcerjem torej ni bilo potrebno drugega, kot da pregledajo vse prijave poletov, jih sestavijo skupaj, in že so lahko odkrili naš končni cilj. Ne sicer povsem natančne lokacije, a državo in kraj, kjer je letalo pristalo, vsekakor. Vse drugo je bilo pri njihovi organiziranosti mačji kašelj, v nekaj kratkih tednih so nas potem lahko našli. Skrbno so pripravili napad in ob primernem trenutku, ko je bila naša ekipa najmanj pozorna in tudi številčno razredčena, udarili.«

»Toliko o vaši vrhunski izurjenosti in konspirativnosti,« sem pripomnil. »Se vam to pogosto dogaja? Kako pogosto vas takole odkrijejo, recimo, na teden?« nisem skrival sarkazma.

»Zdajle je bilo pravzaprav prvič zares«, je povsem resnobno odvrnil. »Njihova predanost se očitno veča, slutijo, da ste zanje izjemno pomembni. Treba bo nekoliko spremeniti dosedanjo taktiko in varnostne ukrepe.«

»Ampak zaenkrat jih še niste. Kaj, če nama je tudi sem kdo sledil, kak posebno ‘predan’?« sem še kar zbadal.

»Tega seveda ne moremo povsem izključiti,« je dejal, »zato pa tudi pripravljamo poseben manever.«

»Manever,« sem se posmehnil, »ta vaš čudni bojevniški žargon. Se vam ne zdi …«

Tedaj je ostro zazvonilo. Dvignil je telefon k ušesu, nekaj časa pozorno poslušal, nato pa brez besed pritisnil na tipko za konec in telefon spravil nazaj v žep.

»Greva,« me je povlekel za seboj. »Svoje reči lahko pustite kar tukaj, ne boste jih več potrebovali.«

Po malem sem se že privajal na ta divji življenjski način in zato nisem spraševal, zakaj sem še pol ure pred tem vse svoje stvari moral jemati s seboj, zdaj pa jih ne potrebujem več. Verjetno je bilo treba v prejšnjem skrivališču »vse počistiti za seboj«, tule pa bodo to v miru lahko postorili drugi, morda tisti možakar, ki naju je sprejel. Pustil sem torej potovalko in odšla sva v zdaj že dodobra stemnjeno noč. Videti je bilo, da mu je kraj dobro poznan, saj je zanesljivo korakal po ozkih, vijugavih uličicah, ki so postajale vse bolj obljudene. Čez dobre pol ure sva se že prebijala skoz pravo gnečo pisano oblečenih ter hrupnih ljudi in komaj sem mu še lahko sledil.

Nenadoma je zavil vstran. V neosvetljeni stranski uličici naju je čakal prejšnji možakar s torbo v roki. Ko je prepoznal M-ja, je vzel ven dve dolgi, črni ogrinjali, rdeče obrobljena trirogeljna črna klobuka in beli maski. Medtem ko sva si kar prek obleke nadevala ta oblačila, je stražil pri vhodu v uličico, nato pa, ko sva končala in se mimo njega zlila v reko ljudi, ki se je stekala proti trgu svetega Marka, izginil kot kafra.

Mister M me je prijel pod roko. Občutek je bil neprijeten.

»Da vas ne izgubim,« je dejal. »Vsaj zaenkrat vas še ne smem.«

Šele zdaj sem se zavedel, da so okrog naju bolj ali manj sami zamaskirani ljudje, večina v prav takih oblačilih in maskah kakor midva, tako da se ni dalo razločiti človeka od človeka. »Seveda, beneški karneval,« sem se spomnil. Dogodki zadnjih dni so me tako zelo vrgli iz običajnega življenjskega ritma, da sem na to povsem pozabil, čeprav sem na beneškem karnevalu bil že večkrat, nazadnje z Lariso …

Korak mi je klecnil. Spomin na Lariso je v meni za hip znova prebudil razpoloženje in občutke, za katere sem mislil, da sem jih s svojo prvo uspešno regresijo nekako prebolel, a mi je stres, v katerem sem bil v zadnjem času, zdaj ob najbolj neprimernem trenutku grozil, da me spet vrne v prejšnje stanje. Z vso jasnostjo in ostrino, ki ju daje bolečina, sem se zavedel, da zame brez Larise prav nobena stvar na tem svetu nima nikakršnega smisla, da mi je vseeno za te čudne vohunske igrice, ki se jih gre mister M s tistimi hakenkrojcerji in hagenkrisarji in ne vem kom še, in da imam vsega tega dovolj. Ne grem se več.

V tem trenutku pa me je moj spremljevalec, kakor da bi spet povsem natanko vedel, kaj se godi v mojih mislih, tako grobo prijel pod komolcem in mi zarinil prst globoko v njegov pregib, da mi je ostra bolečina povsem drugačne vrste pregnala vse prejšnje podobe. Oči mi je zalila krvava jeza in prevzela me je sla po takojšnjem maščevanju. A še preden sem lahko kar koli ukrenil, se je nekoliko sklonil k meni, da bi ga v hrupu, ki naju je obdajal, lahko slišal, in mi z ostrim, stvarnim glasom, ki ni trpel ugovarjanja in me je takoj spet postavil na trdna tla trenutne resničnosti, začel govoriti.

»Prej vas nisem želel preveč plašiti, pa tudi ves čas so nam bili za petami in kdo ve, kaj bi se lahko zgodilo. A zdaj sva na varnem, izgubljena tule za vsakogar, in niti najboljši sledniki naju ne morejo odkriti. Malo težko se bova slišala, res, vendar sva lahko povsem brez skrbi.«

Medtem naju je reka mask naplavila na trg, kjer je bil hrup še večji. Z več strani se je oglašalo rjovenje glasbe, maske so rajale, vpile, se opotekale po trgu v manjših ali večjih gručah. Mnoge so slonele ob zidovih in se zaupno sklanjale druga k drugi. Tudi midva sva zavila k zidu. Mister M me je objel prek ramena, se sklonil k mojemu ušesu in nadaljeval:

»Še dobro, da smo ravno v tem obdobju leta, in še dobro, da smo bili nedaleč od Benetk, ko so nas odkrili. Še vedno sicer ne vem natanko, kako se je to sploh lahko zgodilo, a zdajle za naju to ni najvažnejše. Moji ljudje ta trenutek že raziskujejo, kaj je šlo narobe, in iščejo nov varen prostor za vas, seveda pa morate vedeti, da bo to nekaj časa trajalo. Vsaj kak teden ali dva. Do takrat se bo treba potuhniti.«

»Dvomim, da beneški karneval traja tako dolgo,« sem dejal.

»Vaš sarkazem me ponavadi zabava, a zdajle je zadeva resna in nimava časa zanj. Tale karneval je prišel kot naročen, saj omogoča, da zabrišemo sledi za vami. Seveda ne prav za dolgo, a to kratko obdobje moramo izrabiti. Zdaj me pa pozorno poslušajte in, prosim, brez neumestnih pripomb. Predolgo vendarle ne morem takole šepetati v vaše uho, ne da bi postala sumljiva. Razen, seveda, če vas ne začnem poljubljati in otipavati, a ne verjamem, da bi vam bilo to všeč. Tudi meni ne bi bilo.«

»Vam tudi ne priporočam,« sem bruhnil, a sem se nato obrzdal, ne le zato, ker sem vedel, da je možak kljub svojim letom v odlični telesni kondiciji in zagotovo mojster ne vem koliko borilnih veščin ter so zato moje grožnje prazne, celo smešne, ampak tudi zato, ker sem se vendarle zavedal resnosti položaja.

Mister M je nadaljeval povsem mirno, kot da se ni zgodilo nič: »Naj nam je to še tako malo všeč, boste morali kak teden ali dva preživeti sami, brez našega varovanja. Tule imate«, je segel pod tuniko in od nekod privlekel zajeten sveženj ter mi ga skrivaj podal, »osebno izkaznico ter potni list z vašo sliko, a na drugo ime, kreditno kartico, ki jo uporabite le v skrajnem primeru, in pa pet tisoč evrov. Za teden ali dva bo že zadostovalo. Pojdite …«

»Samega me boste pustili?« sem ga prekinil.

»Zagotavljam vam, da je tako najbolj varno …«

»… s kreditno kartico in pet tisoč evri?« sem spet zajedljivo, hkrati pa tudi iskreno presenečeno nadaljeval. »Kako pa veste, da ne bom pobegnil? Kaj vam zagotavlja, da me boste še kdaj videli? Da ne bom raje pobral šil in kopit, kot pa se šel te vaše igrice, ki so poleg tega zame še smrtno nevarne? Ste mi vsadili čip na kako skrito mesto pod kožo in bom, če pobegnem, eksplodiral? Me bo po čipu našla zasledovalna naprava? Ste mi vbrizgali počasi delujoči strup, za katerega imate le vi protistrup in bom čez nekaj dni mrtev, če pobegnem? Ali nemara …«

Prekinil me je. »Preveč filmov gledate. Poskusite se no malo zbrati, tole ni šala,« mi je govoril na uho, in če ne bi nosil maske, sem prepričan, da bi lahko na njem spet videl tisti zoprni, samozavestni nasmešek, ki me je tako odbijal in jezil. »Te igrice so smrtno nevarne za vas, in iz njihovih krempljev se lahko izvijete le tako, da sodelujete z nami. Sploh pa, kako in kam lahko pobegnete? Če boste uporabljali svoje staro ime in dokumente, ki jih seveda nimate pri sebi, potem nikamor; kot ste lahko videli, vas naši in vaši sovražniki v trenutku najdejo kjer koli, mi pa, tudi to zdaj bržkone že veste, prav tako. S svojim novim potnim listom? Da, sovražniki vas najbrž kak mesec ne bi našli, a mi bi vas takoj, saj smo vam ga vendarle dali sami. In tudi če pustimo vse to ob strani: kaj pa lahko naredite z borimi pet tisoč evri in s kreditno kartico, nad katero imamo spet nadzor mi?«

Seveda je imel prav, in čutil je, da to vem. Zato je nadaljeval: »Torej, če povzamem tam, kjer ste me prekinili s svojimi ne preveč duhovitimi pripombami: pojdite najprej za teden dni na Dunaj. Tam se nastanite v kakem hotelu srednjega cenovnega razreda, da ne boste zbujali pozornosti …«

»Ali ne bi bilo bolje, da bi šel raje v kake bolj oddaljene kraje, če ne želim zbujati pozornosti?« sem rekel. »Recimo na kak samoten otok v Indoneziji?«

»Prvič naj vam bo jasno tole: vaš potni list zadovoljivo krije vašo identiteto, če ga uporabljate za prijavo v kakem hotelu v zahodni Evropi. Če potujete z letalom ali če hočete prespati v hotelu denimo v Moskvi, kjer ob prijavi vsak potni list preverjajo računalniško, marsikje tudi biometrično, se s tem že odpira precej velika možnost, da vas odkrijejo. Pa tudi če bi se vam uspelo prebiti do kakega odročnega kraja denimo v Kambodži, Sudanu ali tudi zgolj v kaki zakotni gorski tirolski vasici: bolj ko je kak kraj odročen, bolj kričeče tujec štrli ven iz njega, manj je zares skrit. Skrijete se lahko le v brezimni množici na najbolj očitnem mestu, tako kot midva zdajle. – Lahko torej nadaljujem, ne da bi me prekinjali?«

Poparjeno sem prikimal.

»Na Dunaju se vedite tako, kot bi se vsak povprečen turist. Preden pridete v hotel, obvezno kupite kovček ali potovalko in pa par oblek, sicer boste zbujali pozornost. Hodite na kraje, kamor ponavadi hodijo turisti, skratka, uživajte. Natanko čez teden dni, ob sedmih zvečer, bodite v cerkvi svetega Štefana. Tedaj bo tam bogoslužje, spominska maša za nekim pred leti umrlim priljubljenim profesorjem, in cerkev bo nabito polna. Bodite skrajno desno, če se da, ob steni, vštric s sedmo vrsto klopi, šteto od zadaj. In čakajte.«

»Na kaj?«

»Prav natanko vam ne morem povedati, saj moramo vse še organizirati. A če bo dotlej vse pripravljeno, vas bo nekdo poiskal. Ne skrbite za podrobnosti.«

»Kaj pa, če me bo zgrešil?«

»Ne bo vas zgrešil. A lahko se zgodi, da še ne bomo pripravljeni ali pa da vas ne bo mogel poiskati brez nevarnosti, da se izda, s tem pa izda tudi vas. Potem vas seveda ne bo poiskal. Če torej ne bo nikogar, mirno počakajte do konca maše in se naslednjega dne odpravite v Bruselj.«

»Kar tako?«

»Kar tako. Denarja imate dovolj. Tam ponovite vajo z Dunaja, igrajte turista, natanko čez štirinajst dni, šteto od danes, pa pridite ob enajstih dopoldne v baziliko v Koekelbergu. Ne morete je zgrešiti, največja v mestu je in vsi turistični vodniki jo omenjajo. Tudi tam bo maša, ob tej uri imajo na ta dan vselej maše zadušnice, vendar seveda še ne vemo, za kom bo ravno takrat. Tudi to drobno negotovost bi se sicer zlahka dalo že v nekaj urah odpraviti,« je dodal s svojim značilnim smislom za črni humor, »a mislim, da ne bo potrebe. V dveh tednih bo naša konspiracija zanesljivo spet stoodstotna, tako da ne potrebujemo več nabito polne cerkve. Vi le glejte, da boste tam. Ste si zapomnili?«

Pokimal sem.

»Potem pa pojdiva, da ne bova sumljiva,« je dejal. Prijel me je spet pod roko in me vodil naravnost tja, kjer je bilo rajanje najbolj divje. »Da zabriševa sledove,« mi je vpil na uho.

Po nekaj urah utrudljivega karnevalskega divjanja sva se, skupaj z že malce razredčeno množico, ki se je opotekala proti železniški postaji, tudi sama prebijala tja. Nekaj ovinkov pred ciljem mi je moj spremljevalec še enkrat zavpil: »Ne pozabite, kot povprečen turist,« nato pa je neopazno izginil v temo stranske uličice. Ostal sem torej sam. Pred mano se je iz črnine nad gladino vode že dvigal obris Statione termini, zlovešče, kot napoved dogodkov, ki mi jih je še namenila neljuba usoda.

******** Mislim, da smo sami.

Petnajsto poglavje

Verjetno nikoli ne bom pozabil nekega orgelskega koncerta v dürnsteinski cerkvi, ki mi je približal Bacha in po dolgih letih abstinence znova obenem tudi cerkveno glasbo. Leta pred tem, ko sem bil še otrok, mi je mogočno, slovesno petje ob polnočnici v prestolnični katedrali že nagnalo solze v oči. In ko sem mnogo pozneje ob Larisi poslušal globoko doneče pesmi pravoslavnih menihov med pobožnim obredom v neki uralski cerkvi, se mi je zdelo, da je v tej glasbi duhovnost dosegla svojo najnaravnejšo podobo. A nič od tega se ni moglo meriti z vtisom, ki mi je po vsem telesu sprožal mravljince tistega dne med čakanjem v Koekelbergu.

Na Dunaju sem se skoraj dolgočasil. Mesto sem zelo dobro poznal še iz študentskih let. Willendorf ni daleč od Dunaja in med tamkajšnjimi izkopavanji sem večkrat obiskal tudi avstrijsko prestolnico. Kot »turist« sem zdaj znova kolovratil po že znanih krajih, palačah, muzejih, parkih in komaj lahko užival v svoji nenadejani in – kot sem iz dneva v dan čutil – vse bolj le navidezni kratkotrajni svobodi. Pravzaprav se nisem počutil dosti drugače kot tedaj, ko sem še bil v skrivališču z mistrom M in njegovim spremstvom. Na vsakem koraku sem se čutil opazovanega in scenariji, ki mi jih je glede mojega morebitnega pobega navedel mister M, so nenehno pozvanjali v moji glavi ter mi preprečevali občutek prostosti. Tako sem pravzaprav že kar nestrpno čakal na srečanje v svetem Štefanu.

Da bi imel kaj početi, sem nakupil nekaj knjig, denarja sem imel dovolj. Kadar se mi ni ljubilo pohajkovati po mestu, sem bral. Posebej všeč mi je bila neka še nerazrezana knjiga, ki sem jo dobil v antikvariatu. Pogosto sem v starejših knjigah bral o tem, kako mora bralec knjigo najprej »razrezati«, in vselej me je zanimalo, kakšen občutek je to. Zdaj sem sklenil to preskusiti.

A ko sem vzel v roke nož, me je preblisnila neka zamisel. Nisem še bil gotov, ali sem v resnici – seveda neprostovoljni – sodelavec tajnih služb ali žrtev predrznih zločincev. A to ne pomeni, da bi se moral pasivno prepustiti toku dogodkov. Mister M me je sicer prepričal, da nima smisla bežati. Lahko pa sem se vsaj malo pripravil na to, če bi se kaj takega vendarle kdaj zgodilo.

Po svoji stari navadi sem bankovce, ki sem jih dobil od mistra M, hranil, skoraj vse stroške pa ne glede na njegova navodila plačeval s kreditno kartico. Dva bankovca po petsto evrov sem na enem robu nalahno premazal z lepilom in vlepil med dve nerazrezani strani. Papir, ki so ga uporabljali včasih, je bil debelejši in kompaktnejši od tega danes, in kdor ne bi res natanko preiskoval strani za stranjo, denarja ne bi našel. Ponarejeno osebno izkaznico, ki mi jo je poleg potnega lista dal mister M, sem skril pod vložek čevlja, natanko pod nart, tako da me ni ovirala pri hoji. Potem sem se odpravil v trgovino in kupil eno tistih značilnih roza škatlic napolitank Manner. Vrnil sem se v hotel, zavil v polivinil tri tisoč evrov in zavoj zaprl v škatlico, to pa spet ovil v plastično vrečko. Paketek je bil majhen, brez težav sem ga skril pod svoj široki plašč. Odšel sem v Schönbrunn. Ljudi je bilo zelo malo, in to je bilo kakor nalašč za moj namen; težko bi mi kdo neopazno sledil. Stopal sem navkreber proti mogočni Gloriette na vrhu hriba nasproti dvorca in preverjal, ali kdo hodi za mano. Nato sem zavil v gozd, poiskal drevo z votlim deblom – tam jih je polno –, za vsak primer počepnil, kot da opravljam potrebo, in v drevesno duplino potisnil svoj tovor. V spomin sem si vtisnil lego drevesa in se nato vrnil v mesto. Mistru M bom dejal, da so mi izkaznico ukradli, denar pa da sem zapravil. Bilo mi je vseeno, ali verjame ali ne. Kaj mi je mogel? Svoje misli in skrbi sem poslej spet posvečal srečanju, ki me je čakalo v cerkvi svetega Štefana.

Ob dogovorjenem dnevu in dogovorjeni uri je bila tam res maša, cerkev je bila, kot je bilo napovedano, polna, vsi so očitno bili tam, razen tistega, ki sem ga čakal. Zadnji sem se poklapano pobral iz mogočnega svetišča, naslednjega dne sedel na vlak in se odpeljal v Bruselj.

Bruslja nisem poznal tako dobro kot Dunaja. Tu sem bil le enkrat na kratko na neki konferenci, in od vsega sem si najbolj zapomnil na videz sicer prijazne, a zelo nesnažne, neurejene in neorganizirane domačine, ki še malo niso spominjali na mojega ljubljenca Hercula Poirota. Tokrat sem imel dovolj časa, da si mesto ogledam podrobneje. Vsak dan sem dolge ure peš pohajkoval po velikih avenijah, nazadnje zavil skoz kraljevi park in se z njega mimo cerkve svetega Mihaela spustil na Grand place, zaradi stavb, ki ga obkrožajo, nemara najlepši trg na svetu, nato pa, ko je pritisnil mraz – in v tem letnem času je bilo presneto mraz –, se vrnil v hotel, v hotelskem baru popil še káko pivo in se odpravil spat.

Seveda sem med temi pohajkovanji veliko premišljeval, predvsem o nenavadni zgodbi, v katero sem se proti svoji volji zapletel. Še vedno se nisem mogel povsem odločiti, ali naj zgodbam mistra M verjamem ali jih imam za izmišljotine – preveč neverjetne so bile slišati, da bi lahko bile resnične. Na drugi strani pa je vse skupaj vendarle morda imelo smisel, še zlasti, če sem pomislil na svoja lastna izkustva v regresiji, ki so bila povsem in zgolj moja ter pristna in nikakor niso mogla biti le morebitna manipulacija mistra M. Konec koncev se je tudi to, kar sem lahko razbral iz svojega na srečo kratkega »srečanja« s hakenkrojcerji, povsem ujemalo s pripovedovanjem mistra M oziroma mu vsaj v ničemer ni nasprotovalo.

Ko bi bila Larisa še živa, bi seveda razmišljal drugače. Ne bi se, tako kot zdaj, kar prepustil toku dogodkov, temveč bi skušal najti rešitev, ki bi naju spravila ven iz te nesrečne zgodbe. A Larise ni bilo več, in če sem dobro pomislil, me je ravno to pravzaprav tudi pripeljalo tja, kjer sem bil zdaj. To moje premišljevanje, ki je povezovalo Larisino smrt in mojo vpletenost v hakenkrojcersko zaroto, je morda res bilo nekoliko zmedeno, vendar ne povsem nelogično. Le težko bi namreč zanikal, da je med obojim povezava, ki je sicer nisem povsem jasno razumel, a mi je bolj kot vse grožnje in modrovanja mistra M preprečevala, da nisem pobegnil iz te zgodbe – ali vsaj skušal pobegniti iz nje.

Tako sem se dogovorjenega dne odpravil proti Koekelbergu. Ko sem z nekaj minutno zamudo – zjutraj je bila ostra poledica in sem hodil malce počasneje, kot sem načrtoval – vstopil v mogočno cerkev, je maša že potekala. Večina izmed prisotnih, tudi duhovnik, so bili »bruseljski Afričani«. Ob oltarju je bila velika, s črnim trakom prevezana slika temnopolte ženske. Umaknil sem se v spodnjo ladjo, da ne bi motil žalujočih. Tam ni bilo nikogar. Sedel sem v klop in spremljal obred, ki je potekal spredaj. Nekako na sredini maše je k mikrofonu stopila krepka temnopolta ženska srednjih let. Organist – ta je bil belec – je ubral znano cerkveno pesem, ona pa je, ne da bi prišla navzkriž z njegovim igranjem, zapela vsaj na videz neko čisto drugo, povsem očitno kongoleško melodijo, v enem od afriških jezikov, to pa tako presunljivo lepo, da so mi od ganjenosti, tako kot tedaj v otroštvu med polnočnico, in kljub okoliščinam, zaradi katerih sem sploh bil tu, solze zalile oči. Naslonil sem se nazaj, v duhu plaval z melodijo po čudno domači, čeprav obenem tuji pokrajini, in skoz meglico v očeh opazoval stroge oblike na stropu mogočne stavbe, ki so bile v kričečem nasprotju z mehkobo pesmi, ki je napolnjevala vso cerkev …

… ko me je nenadoma iz zamaknjenosti grobo iztrgal krepak stisk za ramo. Na hitro sem si obrisal oči in se ozrl. Iz vrste za mano so se mi izpod klobuka, ki je zakrival skoraj polovico obraza, odbijajoče hladno smehljale oči mistra M.

»Urejeno,« je dejal, kot bi nadaljeval pogovor izpred nekaj minut, »lahko greva.«

Zunaj je čakal avtomobil z bruseljsko registracijo. »Tu smo ga najeli za nekaj dni, da ne bi zbujali pozornosti,« je moj pogled pravilno tolmačil in komentiral mister M. »A midva ga za tako dolgo sploh ne bova potrebovala. Zdajle greva v hotel po vaše stvari, nato pa naravnost na severni kolodvor. Spotoma vam vse pojasnim.«

V hotelu sem na hitro zmetal stvari v potovalko in na recepciji plačal z gotovino. Mister M me je s šoferjem čakal v vozilu. Odpeljali smo se do severnega kolodvora in tam zavili v veliko podzemno garažo. Vozili smo globlje in globlje, vse do sedme podzemne etaže. Bil sem nekoliko presenečen, da naju šofer ni odložil kje blizu perona in bova na vlak očitno morala z dvigalom. Ko pa je ustavil poleg rabljenega audija srednjega cenovnega razreda z napol zatemnjenimi stekli in sva z mistrom M zložila svoje torbe v njegov prtljažnik ter sedla vanj, sem vendarle vprašal:

»Ne greva z vlakom? Čemu potem ves ta cirkus?«

»Ne morete iz svoje kože, kajne,« se mi je nasmehnil. »Pa sem prepričan, da bi sami uganili, če bi se vam le ljubilo za hip opustiti vašo uporniško držo in bi malo logično ter konstruktivno pomislili.«

»V rabljenem osebnem avtomobilu srednjega razreda z ravno tako malo zatemnjenimi stekli, da to ne zbuja pozornosti, da pa skoznje ni mogoče jasno videti oseb v avtu, sva bolj neopazna in neizsledljiva kot na vlaku,« sem takoj dejal. »In tako globoko smo se peljali zato, da bi se izgubil signal, če nam morda kdo sledi s sledilno napravo. To je vendar očitno. Toda ali ob vsej vaši vrhunski vohunski izkušenosti ter tehnologiji, ki vam je na voljo, tega res niste mogli izpeljati drugače kot na tako patetičen način, ki spominja na vohunske trilerje izpred nekaj desetletij?«

»Ne boste verjeli, kako uporabne so v našem poslu ravno nekoliko starinske metode,« je dejal. »Bolj sodobne metode ko uporabljate, laže vas bodo odkrili. Zadeva je podobna kot plačevanje na staromodni način, z gotovino, ali na sodobnejšega, s kreditno kartico ali prek interneta. V prvem primeru vas bodo izjemno težko izsledili, v zadnjih dveh nemudoma.«

Molčal sem. Tako kot vselej njegovim pojasnilom ni imelo smisla ugovarjati. Bila so jasna in razumljiva.

Medtem je šofer z najetim avtomobilom odpeljal, midva pa sva kar obsedela v audiju. »Midva ne greva?« sem vprašal.

»Še ne,« je odvrnil. »Če želite, lahko celo malo zaspite. Čakala bova do vlaka, ki pride ob šestih. Z njim se pripelje nekaj deset lastnikov avtomobilov, parkiranih v tejle garaži. Pomešala se bova mednje in šele takrat odpeljala.«

Nisem vedel, od kod mu ta gotovost, a nisem spraševal. Naslonil sem se nazaj in zatisnil oči. Okoliščina, da je moje kratkotrajne »svobode« konec in da sem spet v pogonu, je name očitno delovala tako utrujajoče, da sem že čez nekaj minut zaspal. Ko sem se prebudil, sva ravno puščala za seboj še zadnje ulice meni ne preveč ljubega mesta.

Šestnajsto poglavje

Spominjal sem se naše prve preselitve. Prek glave so mi poveznili kapuco, ki je tam ostala vso dolgo pot, tako da nisem mogel vedeti, kam se peljemo. Tokrat je bilo drugače. Očitno sem uspešno prestal ‘preskus’ in si pridobil njihovo zaupanje. Z mistrom M sva prečkala mejo in se že vozila po Luxemburgu. Nekaj minut za mejo sva zavila z glavne ceste na podeželsko, s te čez čas na neko manjšo stransko, s te pa spet na s peskom posuto pot, ki naju je kmalu pripeljala do idilične graščine ob majhnem ribniku. Malo naprej je bila lična uta, pred njo sta stala dva oborožena stražarja, za njo se je razprostiral pokošen travnik, ki se je v daljavi stekal v gozd.

Mister M je ustavil pred glavnim vhodom. Prijel sem svojo prtljago in se namenil za njim proti poslopju, on pa se je obrnil proti meni, me nagajivo pogledal, mi pomahal s kazalcem levo-desno pred nosom in dejal:

»Vi pa še ne. Torbo pustite kar tule in pojdite najprej malo na sprehod. Na primer tjale, k tistile uti.«

»Zakaj pa ravno tja?« sem nejevoljno vprašal. Motilo me je, da mi spet za vsako stvar ukazuje, kaj naj počnem in kako.

»Verjemite, še hvaležni mi boste,« je dejal, se zasmejal in odšel v hišo.

Nejevoljno sem odšel proti uti. Podpirali so jo štirje stebri, sicer pa je bila na vse strani odprta. Ko sem se približal, sem videl, da v njej na gugalniku nekdo sedi in gleda prek travnika proti gozdu. Bliže ko sem bil, bolj nemirno mi je srce utripalo. Zadnje korake sem skoraj tekel.

Zaslišala me je, se obrnila, z nasmehom vstala in mi podala roko.

Bila je Barbara.

S prihodom Barbare so se stvari čez noč spremenile. V moje bivanje, ki sem ga v zadnjih tednih občutil kot čudno vmesno stanje med polsnom, morečimi sanjami, vicami, zgolj namišljenim svetom vohunskega filma, pri katerem sem hkrati igralec in gledalec, je nenadoma spet posijalo nekaj žarkov resničnosti. Barbara je bila taka, kakršne sem bil vajen: stvarna, mirna, zadržano prijazna, pametna, vseskozi bolj prizemljena od mene, in prav to je bilo tisto, kar sem od svoje ugrabitve naprej najbolj pogrešal: občutek normalnosti, vsakdanjosti, dolgočasne nepomembnosti.

Mojega sebičnega zadovoljstva ni motila niti pomisel, da je Barbara po vsej verjetnosti tu zaradi mene, morda ne povsem po svoji volji. Tudi če je res bilo tako, tega vsaj prvi dan po prihodu z ničimer ni pokazala. Prostodušno se je pogovarjala z mistrom M, tako se mi je vsaj zdelo, in se brez težav, kakor da bi bila tega že vajena, vključila v naš vsakdanji red, ki so ga krojila pravila konspiracije. Sklepal sem, da so tudi njo, najbrž s podobnimi argumenti kot mene, pridobili za sodelovanje in da tu verjetno ni le zato, da bi bila na varnem pred teroristi. Misel na to me je celo pomirjala. Če je ta razumna ženska pristala na to, potem sem se tudi sam odločil pravilno. Kolikor sem se seveda sploh imel možnost odločiti sam.

Moje domneve so se kmalu potrdile. Po prvem dnevu, ko sva se sicer lahko prisrčno, a le na kratko pozdravila – oborožena stražarja, ki sta brez zadrege stala poleg, se niti za trenutek nista umaknila, zato se po pozdravu nisva mogla pogovarjati zares sproščeno, ampak sva se omejila na par običajnih konverzacijskih fraz –, sem Barbaro videval le v skupnih dnevnih prostorih. Ni bila videti preveč razpoložena za pogovor; če sem se ji približal, se je s kakim izgovorom hitro vrnila v svojo sobo. Mistra M ta čas ni bilo na spregled. Tretji dan po Barbarinem prihodu smo se nato sestali mi trije ter profesor Whitehead, in mister M je povedal, kar sem že sam uganil: Barbara je tu zato, da bo pomagala pri moji regresiji. »Da se končno vendarle že premaknemo z mrtve točke,« kot je dejal.

Pofesor Whitehead je Barbari precej natančno poročal o dosedanjih neuspešnih poskusih. Barbara ga je pozorno poslušala, le občasno ga je prekinila s kakim vprašanjem. Njun pogovor je ves čas potekal strogo strokovno, in nisem prav dobro razumel, zakaj moram biti poleg tudi sam. Nagnil sem se k mistru M, ki je sedel ob meni in tudi sam le poslušal, ter ga vprašal, zakaj so poleg poklicali tudi mene.

»To je bila izrecna želja gospe Kratochwilove,« mi je namenoma dovolj glasno, da ga je Barbara lahko slišala, odvrnil mister M.

Barbara se je nemudoma odzvala. Opravičila se je profesorju Whiteheadu, da ga prekinja sredi govorjenja, se obrnila proti meni in dejala:

»Terapevti s svojim strokovnim, racionalnim pogledom včasih vidimo eno, regresanti s svojo neposredno izkušnjo pa nekaj drugega. Zato sem prosila, Peter, da bi bil poleg tudi ti, da bi mi lahko, če mi kak podatek profesorja Whiteheada ne bi bil povsem jasen, pomagal s svojim videnjem zadeve.«

Njen waleški naglas, ki se ga je očitno navzela med magistrskim študijem, mi je zvenel prijetno. Opravičil sem se, da tega nisem vedel, in terapevta sta nadaljevala s pogovorom. Mojo »pomoč« sta potrebovala le enkrat.

Ko sta končala, si je Barbara, ki je že ves čas med pogovorom pridno uporabljala svojo beležnico, vanjo še nekaj časa zapisovala, nato pa pogledala mistra M in rekla:

»Mislim, da imam vse, kar potrebujem. Začeli bi lahko čez dva dni.«

»Odlično,« je oživel mister M. »Čez dva dni torej. Zdaj pa mi dovolita, draga prijatelja,« je nagovoril naju z Barbaro, »da se na štiri oči pogovorim s profesorjem Whiteheadom. Pozneje obiščem tudi vaju,« je prijazno, tako se je vsaj zdelo, pokimal.

Barbara je nemudoma vstala in odšla. Pohitel sem za njo in jo ravno še videl, kako je skoz skupni prostor izginjala v svojo sobo. Verjetno bi se rada čim bolje pripravila na regresijo in zato hiti, dokler so vtisi, ki si jih je ustvarila med pogovorom s profesorjem Whiteheadom, še sveži, sem se tolažil. A nekaj grenkega priokusa je vendarle ostalo; nisem se mogel znebiti misli, da se me Barbara iz razloga, ki mi ni povsem jasen, namerno izogiba.

Čez dva dni smo potem začeli. Že najina prva regresija se mi je zdela uspešna. Spet sem se vrnil v vikinške čase, a ne le v droben izsek iz njih, temveč je bilo potovanje v preteklost tokrat, po dolgih dolgih tednih, spet običajne dolžine. Profesor Whitehead, ki je bil pri teh prvih nekaj regresijah še poleg, potem pa ga naenkrat sploh ni bilo več videti, je bil videti zadovoljen, in tudi mister M je spodbudno kimal.

Polagoma se je domet mojih potovanj v preteklost razširil. Vse pogosteje sem se vračal v obdobje druge svetovne vojne, pa tudi v svoje provansalsko življenje. Mister M me je po vsaki regresiji najprej zaslišal sam in si vestno zapisoval vse, kar se mu je zdelo zanimivo. Šele nato me je prepustil Barbari, da sva vse skupaj predelala še midva.

Te predelave so mi bile še posebej v uteho. Najprej že zato, ker sva na njih lahko govorila v svojem maternem jeziku in ne v angleščini, tako kot tedaj, ko sta bila poleg dr. Whitehead in mister M. Predvsem pa iz razloga, ker na njih nisva brskala, tako kakor mister M, za morebitnimi sledovi, ki bi nas lahko pripeljali do hakenkrojcerjev, temveč sva se posvečala temu, čemur je bila regresija v resnici namenjena: meni in zdravljenju moje ‘duše’, kot je včasih rada govorila Barbara, da bi me malce podražila, saj je vedela, da mi taki izrazi niso všeč.

Barbaro sem sprva videval le med seansami ter včasih v skupnih prostorih. Med terapijo je bila taka, kakršne sem bil vajen; a kadar sva se srečala mimo najinega terapevtskega odnosa, sem še vedno imel vtis, da se izogiba pogovoru z mano. To me je nekoliko begalo. Vendar sem se spomnil, kako sem bil na začetku svojega sodelovanja z mistrom M tudi sam odljuden in razdražljiv. Vse to jo gotovo utesnjuje in mori, sem si govoril in se skušal domisliti, kako bi ji lahko pomagal.

Pri regresijah nam je šlo dobro, celo vedno bolje, zato sem mistra M prosil, naj nama z Barbaro dovoli, da se kdaj sprehodiva v bližnji okolici gradu, če že ne skupaj, pa vsaj vsak posebej. Nekaj tednov na to uho ni hotel slišati, nato pa je nepričakovano popustil, in odtlej sem se lahko veselil najinih sprehodov.

Barbara je bila na njih mirna in zadržana. Govorila sva o mojih potovanjih v preteklost, o mojem duševnem zdravju, o mojih tako rekoč že ozdravljenih težavah z dihanjem in podobno, še vedno pa sva se izogibala pogovorom o mistru M in o tem, zakaj sva sploh tu. Sam sem se sicer želel pogovarjati tudi o tem, a Barbara je pomenek vselej usmerila drugam. Še več, kadar sem vztrajal, se je celo ujezila in odšla nazaj v grad, tako da sem s sprehodom nadaljeval sam.

Čeprav so torej najine seanse dobro napredovale – in kljub najinim sprehodom –, je Barbara, tako se mi je zdelo, postajala vse bolj mrka, redkobesedna in celo nervozna. Tudi sam sem doživljal táko krizo, vendar sem jo prebolel že pred tedni. Prepričan sem bil, da jo bo slej ko prej tudi Barbara, zato si ob njenem vedenju kljub občasnim skrbem nisem delal kakih posebnih pomisli. Preprosto sem se še vedno predvsem veselil, da je ob meni, in niti njeni očitajoči pogledi, ki mi jih je včasih namenila, me niso mogli vreči iz tira. Čakal sem, da se privadi in sprejme zadeve, kakršne so. Potem se bo, o tem sem bil prepričan, vse obrnilo na bolje.

Ko sva se z Barbaro nekega dne – bila je že pozna pomlad – spet sprehajala in prišla do konca travnika, na rob gozda, od koder je bil naš grad videti že prav majhen, se je nenadoma ustavila in umolknila. Pogled je upirala v tla in videti je bilo, kot da v sebi nekaj premleva in pretehtava. Nisem je želel motiti pri tem, zato sem molčal tudi sam. Da bi premagal zadrego, sem stopil nekaj korakov proti bližnjemu drevesu, začel žvižgati in s tal pobirati stare hrastove šiške. Tedaj je Barbara naenkrat spregovorila in me s povsem spremenjenim, brezbarvnim, hladnim glasom vprašala:

»Koliko sploh zares veš o vsem skupaj?«

Bil sem presenečen. Tem pogovorom se je doslej izmikala, zdaj pa je sama načela to temo.

»O čem?« sem vprašal za vsak primer, da bi se povsem prepričal.

»O tem, kar počnemo tu. In zakaj, s kakšnim razlogom.«

»Ne dosti več od tega, kar mi je povedal Mister M,« sem zgovorno odvrnil, ves vesel, da je končno prišlo do tega. »Če začnem kar od začetka: vem, da je baje neki Joachim von Hackenkreuz iz Provanse v šestnajstem stoletju osnoval nekakšno prostozidarsko sekto hakenkrojcerjev. Ta sekta naj bi imela svoje posebno štetje let, ki se začenja leta 1503, ko je da Vinci začel slikati Mono Lizo – ne vem,« se nisem mogel vzdržati komentarja, »zakaj se vsa okultna in prostozidarska združenja tako rada sklicujejo na da Vincija.«

»Mhm,« je skoraj nekoliko nestrpno dejala Barbara. »In potem?«

»Joachim je postavil pravila sekte, ta je delovala v tajnosti, njen cilj pa je bil, tako kot je vselej v takih primerih, enkrat v prihodnosti zavladati svetu. Zato je ustanovitelj hakenkrojcerjev pripravil nekakšen zagoneten načrt, za katerega moram priznati, da mi ni povsem jasen, a to je seveda povsem nepomembno. Pomembno je, da so hakenkrojcerji v obdobju pred drugo svetovno vojno prepoznali svoj trenutek. Organizirali so se v okviru nacionalsocialistične stranke v Nemčiji. Ker je bil eden od Hackenkreuzev, neposrednih potomcev Joachima, mrtev, drugi pa še premlad, so začasno postavili na čelo vidnega člana sekte Adolfa Hitlerja. A tega je uspeh povsem prevzel; ko je mladi Hackenkreuz postal polnoleten, mu ni hotel predati vodstva, temveč je, nasprotno, njega in njegove privržence, torej tiste, ki so ostali zvesti prvotnemu izročilu hakenkrojcerskega gibanja, celo preganjal. Po vojni so nacisti, Hitlerjevi pristaši, nadaljevali njegovo delo, mladi Hackenkreuz pa je ustanovil novo gibanje hagenkrisarjev, ki se je navezalo na prvotno, pravo hakenkrojcersko tradicijo. O hagenkrisarjih ne vem prav dosti, pravzaprav je to vse, več o njih mi mister M ni povedal, pa me tudi ne zanima zares. Moj problem so hakenkrojcerji. Ti namreč zelo nujno potrebujejo Hitlerjeve ostanke kot nekakšno relikvijo, ki bi gibanju znova dala zagon. V ta namen so med drugim vzpostavili tudi nadzor nad izvajanjem regresije po vsem svetu in tako nazadnje našli mene, Hitlerjevega, kot veš, pogrebnika. In tako sem postal njihov plen.«

»In tvoje sodelovanje z mistrom M?« je sumljivo brezbarvno vprašala Barbara.

»To seveda ni nekaj, česar bi si želel, in tega si tudi nisem sam izbral. A kaj drugega mi je preostalo? Mister M me je rešil in zaščitil pred hakenkrojcerji, in ne le da mu s sodelovanjem nekako vračam uslugo, temveč je tudi meni v korist, če izsledi in uniči to zločinsko sekto. Prej namreč tudi sam ne bom mogel svobodno zaživeti. Zato sem pristal na to, da me pošilja nazaj v regresije, kjer iščem kakršne koli podatke, ki bi nas lahko spravili na sled hakenkrojcerjev. Še zlasti obetavne so v tem pogledu provansalske regresije, tiste, saj se spomniš, po katerih so me pravzaprav tudi odkrili, kajti med hakenkrojcerskimi teroristi, ki so me ugrabili, je bilo tudi dekle, ki je bilo v mojem prejšnjem provansalskem življenju moja znanka. To je najtrdnejša oporna točka, ki jo imamo doslej, tako vsaj mislim. A vse to ti je seveda poznano.«

»Tako, tako,« je dejala Barbara. »Zanimivo.« Malo je premolknila, nato pa z zamišljenim glasom nadaljevala. »Nekaj od tega, kar si povedal, sicer drži. A gledano v celoti, so zadeve povsem drugačne.«

Osuplo sem jo pogledal. »Kako to misliš: drugačne?«

»Pa začnimo kar na začetku. Leto 1503, ki je leto 0 po štetju hakenkrojcerjev, je sicer res leto, ko je da Vinci začel slikati Mono Lizo, vendar Joachim te letnice ni izbral zaradi tega. Nisi nikoli pomislil, da začetek slikanja neke slike morda niti ni tako zelo simbolna letnica? Ali ne bi bilo bolj naravno, da bi izbral leto, ko je bila slika končana? In sploh: zakaj ravno leto 1503? To ni ravno okrogla letnica. Ali ne bi bilo bolj razumno, ko bi izbral kako drugo, primernejšo, z večjo simbolno težo? Zakaj ravno 1503?«

»Ja, zakaj?«

»Zato, ker se je tega leta malo pred božičem rodil Nostradamus. Joachim von Hackenkreuz je sicer res preučeval tudi da Vincijeve spise, tako kot vsak učenjak njegove dobe. A zares velik vtis so nanj naredile Nostradamusove prerokbe. Prav ob njih je prišel na zamisel o ustanovitvi skrivnega reda, ki bo v prihodnosti zavladal svetu.«

»Dobro, torej štejejo od Nostradamusove rojstne letnice in ne od datuma, ko je da Vinci začel slikati Mono Lizo. Mister M se je pač zmotil. Tako ali tako se mi je zdelo, da mu glede številk ne gre vselej zaupati in da je njegova matematika nekoliko čudna. A ne vidim, kako bi lahko to pri vsej stvari kar koli spremenilo.«

»Ne vidiš ali nočeš videti?« je z očitno nejevoljo v glasu vprašala Barbara.

Take zajedljivosti pri tej vselej mirni, vljudni, prijazni ženski nisem pričakoval. Res sem bil malce sarkastičen, a raznih teorij zarote sem se v zadnjih tednih že preobjedel. Nisem se preveč dobro znašel med njimi; komaj sem se malo privadil tisti, ki mi jo je s težavo vbijal v glavo mister M, že mi Barbara prihaja z novo. Zato nisem odgovoril, temveč sem trmasto molčal.

Barbaro je – česa drugega od nje tudi ne bi pričakoval – nenadna jeza hitro minila. V svojem običajnem tonu je nadaljevala:

»Nostradamus je, kot ti je verjetno znano, svoje prerokbe zapisal v kvartinah, torej štirivrstičnih kiticah. Po 100 kvartin je razporedil v eno centurijo. Centurij je bilo 10, se pravi, da je napisal 1000 štirivrstičnic, tisoč prerokb. Toda tako v prvi popolni ohranjeni izdaji iz leta 1566, ki jo je avtoriziral sam Nostradamus in je dolgo veljala za izgubljeno, kot v Rigaudovi iz leta 1568, ki je za nekatere nepristna, je prerokb le 942. Sedmo centurijo namreč sestavlja le 42 kvartin.«

»Vse to je gotovo zelo zanimivo in tega seveda nisem vedel. A kaj ima vse to opraviti z godljo, v kateri sva se znašla?«

»Poglej,« je utrujeno dejala in jasno se je videlo, kako se premaguje, da ne bi spet pokazala zanjo res neznačilne jeze, »če ti zdajle takoj povem končni rezultat, ti ne bo nič jasno in ti bom tako ali tako morala razlagati natanko vse to, kar ti skušam zdajle. Zato predlagam, da skušaš malce potrpeti in me pustiš, da povem vse po vrsti, saj boš tako najhitreje izvedel, kar te zanima.«

Pohlevno sem prikimal in sam pri sebi preklinjal svoj vzkipljivi in neučakani značaj.

»Sedmo centurijo sestavlja le 42 kvartin,« je povzela. »Zakaj le 42? Zakaj je vrzel ravno v sedmi centuriji? Je Nostradamus napisal tudi preostalih 58 kitic, a jih ni vključil v zbirko? Če je tako, zakaj ne in kje so te prerokbe? Kaj je napovedano v njih? Moralo je res biti kaj posebnega. Nostradamus je namreč svoje prerokbe zavil v šifre prav iz razloga, da jih ni bilo tako zlahka razvozlati in da se je tako izognil cenzuri. Zakaj je bil tu potreben še dodaten ukrep?

Vsa ta vprašanja so raziskovalce zaposlovala stoletja in jih pravzaprav še danes. Vendar ne le njih. Naj je njihova znanstvena vedoželjnost še tako velika, ni nič v primerjavi s tem, kako obupno si tega podatka želi Robert von Hagenkrise, današnji vodja hagenkrisarjev, legitimni in trenutno najmlajši polnoletni neposredni potomec Joachima von Hackenkreuza.«

»Tisti von Hagenkrise, o katerem mi mister M ni vedel povedati nič konkretnega?«

Nasmehnila se mi je. Prav nič zajedljivo, prijazno, mehko, kakor mati otroku, mi je rekla:

»Se ti res še ni posvetilo? Mister M je vendar Robert von Hagenkrise.«

Sedemnajsto poglavje

Dogodki zadnjih mesecev so večkrat presegali mojo domišljijo. V prejšnjem življenju, če imenujem tako obdobje pred prvo regresijo, se mi še sanjalo ni, da so sploh mogoče stvari, ki sem jim bil odtlej sam priča. A noben pretres (z izjemo Larisine smrti, seveda), ki sem ga doživel dotlej, se ni mogel meriti s tem, kar me je obhajalo, ko mi je Barbara povedala, da je mirni, uglajeni, aristokratski, športni mister M v resnici von Hagenkrise.

Seveda, zdaj sem v trenutku sprevidel, da ima prav. Nenadoma so pred mojimi očmi vstale povezave, ki sem jih globoko v sebi napletel že prej in so le čakale primernega trenutka, da se pokažejo tudi moji jasni zavesti. Podgana, katere škrebljanje je bilo slišati v vsakem skrivališču, v katerem je poleg mene bival tudi mister M; njegov pohvalni poučni govor o plemenitosti teh odvratnih drobnih stvorov; njegovo ostro ugovarjanje, celo užaljenost, ko sem se posmehoval zame čudnemu, nerazvidnemu, šarlatanskemu sistemu hakenkrojcerjev; predvsem pa njegovi izjemna omikanost in vsestranska superiornost – od samega začetka mi je bilo sumljivo njegovo žlahtno aristokratstvo v vedenju in konverzaciji, ki se je mnogo bolj prilegalo kronani glavi kot navadnemu vohunu. Jasno, kdo drug, če ne on, je lahko Hagenkrise!

»Kako me je samo naplahtal!« sem vzkliknil; »čeprav mu sprva nisem verjel, me je nazadnje o vsem prepričal. Najbrž bi mu celo verjel, da sloni letajo po zraku,« sem se jezil. »Nadzor nad regresijami, Iskalci, nacistični hakenkrojcerski fanatiki, Hitler, iskanje njegovega trupla – vse to si je preprosto izmislil …«

»No, ne prav vsega,« me je prekinila Barbara. »Kot že rečeno, celotna slika je sicer sprevrnjena, a mnoge posameznosti držijo. Ti je mister M govoril o Wolfgangu von Hackenkreuzu, ki je leta 1914 razvozlal Joachimovo sporočilo?«

»Da, in pri tem je razvil neko čudno numerološko mahinacijo. Če se prav spomnim, je šlo za kombinacijo ključnih letnic. Čakaj malo, kako je že šlo? O tem sva se celo prepirala. Nekaj o svetih številih v letnicah. Leto 1933, torej leto nastopa nacistov, je nekaj posebnega, ker je v njem sveto število 33. Po hakenkrojcerskem štetju je to leto 430, ki je spet nekaj posebnega, ker daje v seštevku 7, to pa je ne samo sveto število, temveč tudi število, s katerim je Joachim v svojem sporočilu napovedal začetek odvijanja velikega načrta. In še nekaj je bilo; aha, po neki čudni, zapleteni operaciji, ki je zdaj ne znam obnoviti, naj bi tudi letnica 1503, torej rojstna letnica hakenkrojcerjev, pomenila število 7.«

»Hm hm. Številke so že prave,« je dejala Barbara, »čeprav je ta matematika tudi meni malce čudna. Kaj pa verz?«

»Verz? Kakšen verz?«

»No, sporočilo! Saj ravno to je ključ! Prav v njem se omenja število 7!«

»Da, to je mister M ves čas govoril in nato izpeljeval rokohitrske matematične operacije, s katerimi je potem prišel do tega števila. Niti z besedo pa ni omenjal kakega verza!«

Bil sem besen, ker me je von Hagenkrise, tedaj zame še mister M, vlekel za nos, in peklilo me je, da je Barbara o teh stvareh bolje poučena. Zanimalo me je, od kod ji vsi ti podatki, a še bolj me je trenutno zanimalo tole z verzom. Zato sem poslušal naprej.

»Verz, ali če hočeš: sporočilo, ali še bolje: šifrirani zapis, očitno v latinščini, je bil sam na sebi precej zagoneten, a potem, ko se jim je zazdelo, da so ga razvozlali, se jim je pokazal kot jasno navodilo. Takole je šel:

‘ADAM NOSTER. LIBER. 7.’«

»In kaj za vraga naj bi to pomenilo?«

»Wolfgang von Hackenkreuz ga je razvozlal takole: ‘ADAM NOSTER’, torej naš Adam, pomeni Kristusa. Simbolna identiteta med Kristusom in Adamom je v krščanski teologiji znana že od nekdaj. V patristiki, na primer, o tem razpravlja Klement v svojih Homilijah. ‘Noster’ je po Wolfgangu le dodaten namig, da gre za Boga, namreč po analogiji z molitvijo ‘Oče naš’, ‘Pater noster’. ‘LIBER’ po latinsko pomeni ‘prost’, ‘svoboden’. ‘Svoboden’ v zvezi s Kristusom je lahko po Wolfgangu pomenilo le eno: smrt na križu, ki je bila nekakšna Kristusova ‘osvoboditev’ od jarma človeškosti in obenem odrešitev, torej spet osvoboditev človeštva od izvirnega greha. Se pravi: Kristus na križu. Kristus je na križu umrl leta 33. Ko Wolfgang leta 1914 to sveto letnico prestavi v svoje stoletje, dobi leto 1933. Ko to prevede v hakenkrojcersko štetje, dobi letnico 430, njen seštevek pa je, kot veš, ravno 7, torej zadnji znak v Joachimovem sporočilu, ki po Wolfgangovem mnenju zato pomeni numerični izraz, se pravi, številčni ekvivalent vsebine sporočila. Tako je bilo to sporočilo razvozlano, v njem so prepoznali letnico 1933 in potem zadeve nekaj časa potekajo tako, kot ti je pripovedoval mister M. Vse do …«

»Toda,« sem vskočil, »tale razlaga je pa vendarle precej iz trte izvita!«

»Se ti zdi?« je vprašala Barbara. »Meni se pa zdi povsem logična, še zlasti če pomisliš, kako so bili naravnani hakenkrojcerji, kaj so pričakovali, katerim stvarem so pripisovali pomen. Vendar imaš prav, razlaga ni bila povsem pravilna, in če me ne boš prekinjal, ampak me boš pustil povedati do konca, boš kmalu izvedel ne le to, temveč tudi še vse drugo,« me je okrcala za mojo nevljudno prekinitev.

»Ne bom več,« sem skesano dejal, »samo uho me je.«

»Kako Hitler vodenja reda ni hotel prepustiti Ludovicu von Hackenkreuzu, to že veš, kajneda?«

Prikimal sem.

»In veš tudi, kako se je nato von Hackenkreuz preimenoval v von Hagenkriseja ter ustanovil red hagenkrisarjev. Ne veš pa, kako so se zadeve razvijale naprej. Vojne je bilo konec, mnogi vidni predvojni hakenkrojcerji so bili pobiti, kljub temu pa je v obeh frakcijah, ki sta se, to je najbrž razumljivo, na smrt sovražili, ostalo živih dovolj pomembnih, vplivnih, sposobnih ljudi, da sta se, vsaka zase, postavili na noge. Večina starejših, bolj tradicionalno usmerjenih pristašev je prestopila med hagenkrisarje, tisti pa, predvsem so bili to mlajši, ki jih je omamila in kot nalezljiva bolezen okužila krvoločna Hitlerjeva arijska blodnja, so ostali hakenkrojcerji, kljub slabemu glasu, na katerega je prišel njihov simbol. A se za to niso zmenili; kakor od nekdaj so hakenkrojcerji in hagenkrisarji tako ali tako tudi zdaj delovali v kar največji možni konspirativnosti.

Frakciji sta imeli zdaj ne le vsaka povsem drugačno članstvo, temveč sta se tudi sicer razlikovali. Končni cilj je bil sicer pri obeh tisti, ki ga je ob ustanovitvi zastavil Joachim von Hackenkreuz, se pravi, zavladati svetu. A do tega sta se nameravali prikopati vsaka drugače. Hakenkrojcerji tako, da najdejo truplo karizmatičnega vodje, obudijo fanatizem, ki je nosil naciste na krilih pred vojno in pretežno tudi med njo, in ponovijo Hitlerjev poskus, ne da bi seveda ponovili njegove napake.«

»Torej ta del zgodbe vendarle drži,« sem poklapano dejal.

»Da,« je odgovorila Barbara, »tu se Robertu von Hagenkriseju ni bilo potrebno preveč truditi z bistroumnimi konstrukti, da bi te zavedel, saj so mu že sama dejstva šla dovolj na roko. Čeprav zadeve vseeno niso povsem take, kakor ti jih je predstavil. Ampak naj grem lepo po vrsti, saj bom kmalu pri kraju.

Obe sekti sta se počasi postavljali na noge. Obe bi seveda želeli druga drugo uničiti, vendar to ni bilo tako preprosto, saj sta bili obe zelo previdni in druga drugi nista dali prave priložnosti za dokončni obračun. Prednost hakenkrojcerjev sta bila njihova brezobzirnost in fanatizem, prednost hagenkrisarjev pa razumnost, inteligentnost in prefinjenost njihovega vodje. Hakenkrojcerji so laže pridobivali nove člane, konec koncev so bili glede tega tudi precej manj selektivni, predvsem so zahtevali brezpogojno vdanost, in v časih, v kakršnih živimo,« je zavzdihnila, »so brez težav nanovačili kar precej mladih ljudi. Hagenkrisarji so v nasprotju s tem svoje člane izbirali izjemno skrbno, zato jih je bilo manj, a ti so bili toliko sposobnejši.

Zaradi posebne usmerjenosti v preteklost sta obe sekti do najvišje mere razvili zlasti vohunsko in obveščevalno dejavnost. Hakenkrojcerji so iskali vse mogoče načine, kako se dokopati do podatka, kje je pokopan Hitler, hagenkrisarji pa so vsepovsod iskali morebitne namige, kako pravilno razvozlati šifrirano sporočilo Joachima von Hackenkreuza, ki je zanje še vedno pomenilo temeljno poslanstvo in smisel obstoja. Jasno je namreč bilo, da rešitev, ki jo je predlagal Wolfgang, ni mogla biti prava, saj je spodletela, vsa substanca hagenkrisarjev (in nekdaj hakenkrojcerjev) pa je bila v veri v nezmotljivost sporočila.

Ludovic je dneve in dneve, leta in leta prebedel nad lističem z zapisanimi šiframi, in kazalo je že, da bo moral rešitev uganke zapustiti potomcu in nasledniku (Roberta mu je po mnogih neuspešnih poskusih in zamenjavi nekaj žena uspelo zaploditi, šele ko je bil že v zrelih letih); tedaj pa se mu je nekega dne kot strela z jasnega posvetilo. Našel je rešitev.«

»Kako? Tiste čudne šifre je pravilno razvozlal?« sem vzkliknil. »Kako pa si lahko o tem tako zelo prepričana?«

»Seveda, stoodstotno prepričana ne morem biti, a zdi se mi, da je uganil pravo,« je dejala.

»No, me pa res zanima,« sem bil iskreno radoveden. Kajti meni »ADAM NOSTER. LIBER. 7.« ni govorilo prav ničesar.

»Tudi tokrat se je pokazalo, da je rešitev prav preprosta, ko jo enkrat najdeš; bila je celo tako presenetljivo očitna, da je prav nenavadno, da se ni do nje dokopal že kdo drug. Še zlasti zato, ker ima vendar Nostradamus v njihovem gibanju tako eminentno mesto, da se celo njihovo štetje začenja z letnico njegovega rojstva. Skratka, kakor koli že, zadeva je, boš videl, res presenetljivo samoumevna. ‘Adam Noster’ – le obrniti je treba, in dobimo ‘Noster Adam’, torej, če le malo zgladimo oziroma prestavimo eno črko na drugo mesto (pa saj je menda očitno, mar ne?), ‘Nostradame’, kot je bil francoski priimek Nostradamusa. Osupljivo preprosto, kajne? In ko je imel Ludovic ta prvi ključ, pot do drugih dveh ni bila tako zelo težka. ‘Liber’ v latinščini sicer res pomeni ‘svoboden’, ‘prost’, vendar obenem tudi ‘knjiga’. Nostradamusova knjiga – to so vendar njegove prerokbe! In številka 7 – to je vendar tista nepopolna sedma centurija, ki ima le 42 kitic!«

»Zanimivo,« sem dejal, »res je videti logično. In nobenega hokus pokusa s števili poleg.«

»No, povsem brez tega tudi tu ni šlo,« je z nasmeškom dejala. »Rešitev je vsekakor bilo potrebno potrditi tudi še numerološko, ne nazadnje je hakenkrojcerje tega skozi stoletja učil skrivni nauk, ki jim ga je – gotovo ne brez razloga – predal njihov ustanovitelj. In res, tudi numerološko se je razlaga potrdila, čeprav se Ludovic, ki je bil bolj filolog kot matematik, tu ni prav pretirano trudil. Ugotovil je, da je numerična vrednost števila ohranjenih kvartin iz sedme centurije (torej: 42 = 4 + 2 = 6) enaka numerični vrednosti »Kristusovega« števila (33 = 3 + 3 = 6) – da, šifra je morala biti zapletena; treba jo je bilo brati vsaj z dvema ključema; Wolfgang nikakor ni bral povsem narobe, ‘Adam Noster’ je pomenil tudi Kristusa. Tako je bilo tudi numerično potrjeno, da gre razlaga v pravo smer. S to vrednostjo je potem Ludovic delil število ohranjenih kvartin te centurije (torej: 42 : 6), in dobil je – 7, zadnji znak v sporočilu, torej nekakšen končni izid, rezultat, ki si ga je zato podobno kot Wolfgang razlagal kot numerični ekvivalent celote. Vsekakor je to povsem zadostovalo kot potrditev pravilne rešitve.«

»Osupljivo,« sem malce dvoumno dejal, »kako se nova rešitev spet prilega sporočilu, katerega besedišče ostaja nespremenjeno.«

»Da, prav zares,« je dejala Barbara, ki ni opazila komaj prikritega sarkazma v mojem glasu, »in človek se skoraj vpraša, ali nimajo hakenkrojcerji oziroma hagenkrisarji vendarle prav s svojo vero v načrt. Namreč, zakaj ga niso pravilno razvozlali že prej, čeprav so menili, da so ga? Po njihovi razlagi zato ne, ker čas za to še ni dozorel, in uganka je bila sestavljena tako, da jo je bilo mogoče pravilno razvozlati šele natanko ob pravem času …«

»Ja, vem, vem, zdajle se spomnim, s kakšnim sumljivim navdušenjem mi je o tem pravil že mister M,« sem dejal, »ampak meni se še vedno zdi zgolj posrečen rebus, nič več kot to. Sploh pa: v redu, številke se ujemajo; kakor koli obračamo sporočilo, razvozlano je. In kaj zdaj? Kaj pomeni? Ali sploh kaj pomeni?«

»Von Hagenkrise je povsem prepričan, da pomeni, in tudi, da ve, kaj. Saj zato si postal – sva postala,« se je popravila, »vpletena v to zgodbo.«

»Kako to misliš? Nobene povezave ne vidim.«

»Poslušaj torej do konca,« me je spet opomnila, in nadaljevala.

»Ko je Ludovic razvozlal šifro, je zelo hitro ugotovil, za kaj pravzaprav gre. To ni bilo neposredno navodilo, kako zavzeti svet, temveč ključ do skrinjice z navodili, če lahko tako rečem. Ključ je bil razmeroma jasen. Nostradamus, sedma centurija, tista, ki izmed vseh izstopa po tem, da ni popolna. Oseminpetdeset kvartin manjka. Zdaj je Ludovik odkril tisto, česar vsi preučevalci Nostradamusa seveda niso mogli: te kvartine manjkajo zato, ker se v njih skriva napotilo za hakenkrojcerje, načrt, kako doseči tako skrbno pripravljeni cilj. Konec koncev, če človek malo pomisli, je zadeva logična. Joachim von Hackenkreuz je, kot vemo, natanko preučeval Nostradamusove spise. Bila sta rojaka, oba iz Provanse, mogoče sta se celo poznala. Nostradamus je moral v teh kvartinah napovedati bodisi to, kako bo neka skupina zavladala svetu, ali pa kaj takega, kar bi lahko to omogočilo. Zato tudi ne preseneča, da se je hakenkrojcersko štetje začelo z letnico Nostradamusovega rojstva.«

»Kakšen načrt za osvojitev sveta bi pa lahko vsebovali verzi?« sem dvomeče pripomnil. »In če so ga res, zakaj ga niso udejanjili že prej, na primer, zakaj ga ni že sam Joachim? Sploh pa, kje je ta načrt?«

»No, tega načrta si seveda ne smeš predstavljati kot kak izdelan vojaški načrt za konkretne vojne operacije ali kot jasno politično strategijo. Sam veš, kako približno so videti Nostradamusove prerokbe, in ni zelo verjetno, da bi bile manjkajoče dosti drugačne. A naj nadaljujem. Ludovic je dešifriral sporočilo. Jasno je postalo, kaj morajo iskati. Le tega niso vedeli, kje in kako.«

»Hja,« sem se posmehnil, »kot bi iskal iglo v kopici sena. Kot bi imel, tako kot v filmih, ključ od omarice za prtljago, pa se ti še sanjalo ne bi, kje, v katerem mestu, kateri državi, na kateri celini je ta omarica. Dovoli da uganem: Ludovic tistih oseminpetdesetih verzov ni našel.«

»Tako nekako,« je potrdila. »Evforija, ki je sprva zajela Ludovica, ni trajala dolgo. Kmalu se je bil prisiljen strezniti. Spoznal je, da razvozlanje šifre ni bilo dovolj. Brskal je po zgodovini reda, poglabljal se je v spise o Nostradamusu, prebiral zgodovinske knjige, ki so popisovale tisti čas, stare kronike, celo cerkvene knjige, sam je obiskal Provanso in Nostradamusovo hišo, tudi na njegov grob je šel, a nič ni pomagalo. Nobenega sledu, niti najmanjšega namiga ni našel o tem, kje bi lahko bile manjkajoče kvartine. Ko je umrl, je sinu zapustil nerešeno uganko.«

Umolknila je. Bila je vidno utrujena. Ob koncu travnika, na robu gozda, sva v polkrogu zavijala nazaj proti gradu. Nisva želela, da von Hagenkrise nad naju spusti svoje pse čuvaje. Možgani so mi mrzlično delovali. Skušal sem si ustvariti podobo glede na vse te nove podatke, ki sem jih izvedel. Slika se je začela polagoma jasniti. Le nekaj niti sem še moral povezati skupaj. Pogledal sem proti Barbari.

»Razmišljaš?« sem vprašal.

»Razmišljam,« je dejala. »Razmišljam, kako neresnično se zdi vse to, kar pripovedujem. Pa vendar … pa vendar sem tu, pa vendar si ti tu, in nad najinima glavama Damoklejev meč v obliki morda najbolj predanih, odločnih, krvoločnih, organiziranih, inteligentnih ljudi na zemeljski obli.« Zavzdihnila je. »Ko bi vsaj vse to bile sanje.«

»Pa žal niso,« sem dejal.

»Ne, žal niso.«

Spet sva oba nekaj časa molčala, a nisem dolgo zdržal. Nisem je želel priganjati, toda v glavi se mi je porajalo še nekaj vprašanj, ki mi niso dala miru. In na nič drugega nisem mogel misliti, niti na obzirnost ne, dokler jih nisem razčistil. Zato sem pretrgal molk:

»In hakenkrojcerji?« sem vprašal.

»Da, hakenkrojcerji,« je dejala, »vem, kaj razmišljaš. O Ludovicovem odkritju niso vedeli ničesar, pa tudi vprašanje je, ali bi jih sploh zanimalo. Od časa, preden je nad vsem dobil nadzor Hitler, sta do takrat minili že dve desetletji. Nacisti so sicer obdržali ime, ki ga je gibanju dal Joachim, ter svastiko kot simbol, a idejno so se odvrnili povsem stran. Vse svoje sile so posvečali iskanju groba ljubljenega vodje, vendar neuspešno. Iskali so morebitne preživele med tistimi, ki so ga pokopali, a v vseh arhivih so lahko našli le podatek, da so vsi Hitlerjevi pogrebci še isti dan padli. Celega Berlina pa tudi niso mogli razkopati, in tako so ostajali praznih rok. Počasi so začeli zgubljati upanje, organizacija se je krhala in kazalo je že, da bodo hakenkrojcerji povsem razpadli, tedaj pa se je zgodilo – saj veš, kaj.«

»Da, izvedeli so za regresijo,« sem dejal.

»To je seveda vse spremenilo,« je nadaljevala. »Spet se jim je zbudilo upanje, tokrat razmeroma oprijemljivo. Zelo hitro so namreč dognali, kako uporabna utegne biti za njihove namene. Večino svojih sil so zato zdaj usmerili sem in v nekaj letih razvili izredno napreden ter učinkovit način nadzora nad terapevtskimi ordinacijami, kjer je potekala regresija, po vsem svetu. Obenem so tudi sami izurili strokovnjake za regresijo ter hkrati še Iskalce; ampak vse to seveda že poznaš,« je dejala.

»Poznam.«

»Za regresijo je izvedel tudi Robert von Hagenkrise, ki je bil v podobno nemočnem položaju kot hakenkrojcerji. Vedel je, kaj išče, le tega ni vedel, kje. Precej očitno je bilo, da je odgovor na to verjetno mogoče najti v preteklosti. Tudi hagenkrisarji so zaman brskali po zgodovinskih virih. Nazaj v preteklost niso mogli. Tedaj pa se je – kot Božja Previdnost, bi kdo rekel, zanje pa je spet bilo kot predvideni del načrta, ki ga je zasnoval Joachim – naenkrat pokazala možnost, da naredijo na nek način ravno to. Pravzaprav niso ravnali dosti drugače kot hakenkrojcerji. Izurili so spretne terapevte ter posebno dovzetne medije, ki so jih ti terapevti pošiljali v regresije, ter obenem poskušali nadzorovati regresijo čim bolj globalno. Kmalu so opazili, da jih je pri tem nekdo že prehitel. Prebrisani Robert je sklenil to izrabiti v svojo korist. Neopazno se je infiltriral v hakenkrojcersko nadziranje regresije. Tako je vedel toliko kakor oni, pa še nekoliko več; hakenkrojcerji namreč niso vedeli, da jih nadzira.«

»Ampak,« sem dejal, »ne glede na to je von Hagenkrise za vsako informacijo lahko izvedel šele za hakenkrojcerji. Torej so ti ostali v prednosti pred njim.«

»Tega se je zavedal tudi Robert, zato se ni zadovoljil le z nadzorovanjem. Naredil je drzen, tvegan korak, ki mu je zagotovil prednost: mednje je podtaknil svojega vohuna, ali natančneje: vohunko, in tako je bil o vsem ne le takoj obveščen, temveč je v posameznih primerih lahko celo vplival na ravnanje svojih nasprotnikov.«

»In ta vohunka – si ti?« sem vprašal. To bi pojasnilo, sem pomislil, od kod ji vsi ti podatki.

Osuplo me je pogledala. »Jaz?«

Videl sem, da sem ga očitno polomil. V zadregi sem povesil pogled in molčal.

Hitro se je zbrala. »Ne, nisem jaz,« je dejala z utrujenim glasom. »Ena od tvojih provansalskih deklin je. Mislim, da si jo spoznal tudi v živo. Ko so te ugrabili hakenkrojcerji, je bila poleg.«

Preslišal sem bodico v njenem glasu in se sam pri sebi začudil. Ona? Seveda sem se spomnil ženske, ki je bila v prejšnjem življenju prijateljica moje Ljubljene. Kolikor sem lahko videl, je bila edina med mojimi ugrabitelji, ki ji je uspelo pobegniti. Takrat se mi je to zdelo srečno naključje, a zdaj se je izkazalo drugače. Če je bila dvojna agentka, potem je seveda jasno, kako da je odnesla celo kožo. Zaradi konspiracije se je pretvarjala, da se bojuje z možmi mistra M, in ti so se iz enakega razloga pretvarjali, da streljajo nanjo, a očitno so jo nalašč pustili živo.

»Spominjam se,« sem dejal.

»Imeli so srečo, da so jo našli,« je nadaljevala Barbara. »V enem od prejšnjih življenj je živela ne le v času Nostradamusa, temveč tudi v njegovi bližini. Pritegnili so jo v svoje vrste in jo izurili za nevarno vlogo dvojne agentke. Tako je nabirala informacije pri obeh skupinah. S tem je bila v določeni prednosti pred drugimi Iskalci. Zato te je prek regresije sama odkrila že pred hakenkrojcerji, in von Hagenkrise te je že lep čas imel pod drobnogledom. Tvoje regresije so bile uspešne. Vsaj te, provansalske, ki niso vsebovale zate nobenih kočljivih okoliščin, sem vestno in izčrpno zapisovala v računalniški dnevnik. Vanj so, kot veš, imeli tako rekoč prost dostop, enako kakor tudi hakenkrojcerji, le da teh Nostradamus ni preveč zanimal, vsaj tedaj še ne; bolj so se osredotočali na čas Hitlerjeve smrti. No, von Hagenkriseju se je vsekakor zdelo, da je bolje pustiti zadevam, da gredo svojo naravno pot. Regresija je občutljiva zadeva, hujši pretres jo lahko zmoti ali celo dokončno zavre, zato se ni želel vmešavati. Tedaj pa so prišli tisti nesrečni znameniti verzi, v katerih je Nostradamus napovedal Hitlerja. Hakenkrojcerji, ki so bili ves čas na preži, so ukrepali nemudoma. Katharina (tako je ime dvojni agentki) je komaj še uspela von Hagenkriseju pravočasno sporočiti, da te bodo ugrabili. Njena dvojna igra je bila seveda izjemno tvegana, a uspešna. Veš, kaj se je zgodilo potem; prišel si v roke Roberta, in ta že ves čas uspešno manipulira s tabo.«

Te zadnje besede mi niso bile preveč všeč. Zvenele so kot očitek, ki ga nisem zaslužil. Res je, manipulirali so z mano, toda kaj sem mogel? O stvareh, ki sem jih zdaj prvič slišal od Barbare, se mi niti sanjalo ni. Če bi se mi, zagotovo ne bi sodeloval pri tem peklenskem načrtu. Sploh pa, sem se znova spraševal, kako to, da je Barbara o vsem tem tako natanko poučena? Skoraj ne more biti drugače, kot da je ena od njih. Da, gotovo je tako in to je le še ena manipulacija, posebej sprevržena. Moral bom biti previdnejši, sem pomislil.

A jezik je bil, presneti moj temperament, spet hitrejši od moje pameti. V trenutku, ko sem se opominjal k previdnosti, je iz mene že užaljeno izbruhnilo:

»In ti? Od kod veš vse to? So tudi s tabo manipulirali? Ali pa je še huje in si tudi ti ena od njih ter zdajle manipuliraš z mano? Saj, če dobro premislim, sva se seznanila v izjemno sumljivih okoliščinah. Še zdaj ne vem, kdo te je poslal k meni; oziroma, šele zdaj se mi je počasi začelo svitati, kako je očitno bilo. Von Hagenkrise te je poslal, zato da iz mene izmamiš podatke, ki jih potrebuje.«

Pogledala me je s tako iskreno žalostjo, da sem na mah utihnil. Kazalo je, da sem ga spet polomil. Tiho, žalostno, brez očitkov je spregovorila:

»Sam veš, da ni bilo tako. Da ni moglo biti tako. Kdo bi pa lahko vedel, kaj si bil v svojih prejšnjih življenjih, preden si začel z regresijo?«

Sprevidel sem, kakšen tepec sem bil. Nenehni stres je očitno načenjal mojo zmožnost logičnega, treznega razmišljanja. Barbara pa je nadaljevala:

»Seveda pa se imaš vso pravico spraševati, od kod vem vse to, kar sem ti povedala.«

Začudeno sem opazil, da so se ji orosile oči. Obrisala si jih je, se zbrala in nadaljevala:

»Kar takoj ti povem, da od Roberta von Hagenkriseja, da me ne boš nenehno prekinjal. A dovoli mi, prosim, da v miru povem vso zgodbo.«

Podatek me je osupnil, a še močnejše je bilo v meni čustvo sočutja ob tej osebi, ki me je z močjo svoje osebnosti vodila v prejšnja življenja, zdaj pa je bila videti pred menoj nenadoma tako nebogljena, pomoči potrebna. Nemo sem prikimal.

Osemnajsto poglavje

»O vsem tem nisem vedela prav ničesar, dokler te niso ugrabili hakenkrojcerji,« je dejala Barbara. »In če te ne bi spoznala, potem bi verjetno za vselej ostala v blaženi nevednosti. – Pa ne misli, da te česar koli obtožujem,« je pohitela, ko je s svojo prirojeno obzirnostjo opazila, da bi se dalo njene besede razumeti tudi kot očitek, »veriga vzrokov in posledic je vselej neskončna, tudi če se tega ne zavedamo. Konec koncev sem – naj ti, da ne boš v prazno ugibal, kar takoj povem: na prošnjo tvojega dekana, enega od mojih nekdanjih pacientov – jaz poiskala tebe. Tudi to je sicer bila le posledica nekega vzroka, a kot rečeno: nikakršnega smisla nima tega razvijati še naprej. Dejstvo je, da so me v noči, ko so te ugrabili, obiskali hagenkrisarji, mi prikazali položaj tako, kot so hoteli, da ga vidim, in me odpeljali – na varno pred teroristi, so dejali. Seveda sem se upirala, saj sem za naslednji dan pričakovala, da se od tabornikov vrne moj sinko. A rekli so, da bodo za Simona že poskrbeli. Ni mi preostalo drugega, kot da vzamem najnujnejše in odidem z njimi. Konec koncev so me prestrašili, da mi grozi napad teroristov.

Noč sem prebila v neudobni sobi kako uro vožnje od doma; kje natanko, ne vem, saj so mi že takoj na začetku čez glavo poveznili nekakšno neprosojno črno vrečo. Zaradi moje varnosti, so govorili.

Zjutraj me je obiskal Robert von Hagenkrise. Takrat so te že imeli v svojih rokah in povedal mi je, da si zaenkrat na varnem in da isto velja tudi zame. Malce mi je odleglo, a moja prva skrb je bil Simon. Von Hagenkrise je dejal, da je tudi on na varnem. Zahtevala, nato prosila, nazadnje pa rotila sem ga, naj ga privedejo k meni, a z zoprnim, vsevednim nasmeškom mi je ves čas ponavljal le, da je varneje zanj in zame, če ga nekaj časa ne vidim. Odšel je in me zapustil v joku. Vse skupaj je bilo preveč nepričakovano in me je zlomilo. A ko sem prišla k sebi, sem se zaklela, da se kaj takega ne bo več ponovilo.

Polagoma sem ugotovila, da sem v majhnem stanovanju s trdno zabitimi okni in z enimi samimi vhodnimi vrati, pri katerih sta v majhni predsobici stražila dva oborožena hrusta. Po stanovanju sem se lahko svobodno gibala, nista me nadlegovala. Prinašala sta mi hrano in pijačo, perilo, nekaj oblačil, celo televizijo sta mi dovolila gledati, a na moja vprašanja nista odgovarjala.

Von Hagenkrise mi je prinesel fotografije in video posnetke Simona, kako se igra z deklico svoje starosti v razkošno opremljenih prostorih. Nato mi je podal prenosni telefon, vanj vtipkal neko številko in mi naročil, naj sinka pokličem. Povedala naj bi mu, da sem morala na hitro odpotovati in da bo zato nekaj časa ostal pri moji prijateljici. Da naj ne skrbi, saj se bova kmalu videla. Komaj sem zadrževala solze, ko sem ga tiho vprašala, zakaj je to potrebno. ‘Potrebno je,’ je odgovoril, nič drugega. A moj poklic je, da znam presojati značaje, in povsem jasno je bilo, da pri njem s prepričevanjem in ugovori ne bom nič opravila. Da sodi v tisto vrsto najbolj grozljivih ljudi, pri katerih zadeve vselej potekajo tako, kot si jih zamislijo.

Pritisnila sem torej na tipko telefona, na drugi strani se je oglasil tuj glas in na mojo prošnjo so k telefonu poklicali Simona. Fantu je bilo pri moji ‘prijateljici’ očitno všeč, in ob vsej bolečini mi je bilo to vsaj v majhno tolažbo. Poslovila sem se od njega, mu naročila, naj bo priden in vrnila telefon von Hagenkriseju, ki je stal nekaj metrov stran v diskretni razdalji.

Nato mi je ponudil sodelovanje. ‘Pri čem?’ sem vprašala. ‘Pri najbolj veličastni in vredni stvari, kar jih je kdaj bilo,’ mi je odvrnil. Povedala sem mu, da velja do takih stvari vselej biti nekoliko skeptičen in naj mi zato ne zameri, če želim slišati še kaj več. Strinjal se je in mi povedal, da gre za projekt z regresijo. Želel je, da bi jim pomagala usmerjeno pošiljati ljudi v preteklost. Povedala sem mu, da mi poklicna, pa tudi osebna etika tega ne dovoljujeta. ‘Zakaj pa ne?’ se je čudil, ‘saj ste to vendar počeli že doslej. ‘A ne za kogar koli drugega,’ sem mu odvrnila, ‘vselej le zaradi pacienta in njegovih koristi’. ‘Pa saj ravno za to gre tudi pri našem projektu,’ mi je dejal, ‘za korist vašega pacienta’. ‘To bom lahko presodila le, če mi boste o tem projektu povedali kaj več,’ sem dejala. ‘Tega pa ne morem,’ je odvrnil in najin pogovor se je za ta dan končal.

Nato je prihajal vsak drugi dan. Bil je še kar prijazen, prinašal mi je video posnetke Simona, se na videz dobrodušno prerekal z menoj o moji poklicni etiki ter me z vedno novimi argumenti skušal prepričati, naj kar na slepo sodelujem z njimi. Ko je videl, da ni posebej uspešen, se je začel pogovarjati o tebi. Zanimale so ga vse mogoče podrobnosti …«

»Oprosti,« sem jo prekinil, »ampak saj sem skoraj vse dneve preživel z njim! Če ga je zanimalo kar koli o meni, zakaj se ni raje obrnil kar name?«

»Lahko bi ti seveda odgovorila s frazo: ‘To moraš pa kar njega vprašati’. Oba prav dobro veva, kaj ga je zanimalo. Na vsak način je želel zvedeti, na katere dražljaje se odzivaš, kadar te spravljam v hipnotično spanje, kako se vedeš med regresijo in po njej, kako natančno popisuješ, kar si doživel, predvsem pa, ali sem opazila kakršno koli povezavo med konkretnim prejšnjim življenjem, v katerega se vračaš v regresiji, in kakim dogodkom, ki bi utegnil na to vplivati: na primer način, kako te vodim v regresijo. Mojo beležnico so zasegli, imeli so torej približno tako popoln pogled v vsebino tvojih prejšnjih življenj kot jaz sama, a o tem me ni spraševal. O tem se je verjetno pogovarjal s teboj. Od mene je pričakoval bolj ‘tehnično’ pomoč.«

»Da, o tem se je res pogovarjal z menoj, ves čas tako rekoč. Potem ko me njegovim specialistom nikakor ni uspelo spraviti v dovolj globoko hipnozo, da bi doživel regresijo, sem moral pred njim dan za dnem obnavljati vse, česar sem se spominjal o prejšnjih življenjih, v vseh podrobnostih. Še posebej ga je zanimalo moje provansalsko življenje. Šele zdaj, ko si mi pojasnila nekatere stvari, mi je jasno, zakaj. Takrat pa sem čisto nasedel njegovi razlagi. Že na enem od prvih pogovorov sem mu povedal za nenavadno vedenje teroristke, ki je v enem od prejšnjih življenj bila moja znanka. To je, kot vidim zdaj, takoj prekanjeno izrabil. Natvezil mi je, da je ona edina ali vsaj daleč najboljša sled za hakenkrojcerji, ki jo trenutno imajo, zato da ji moram slediti, tako kot so Iskalci sledili meni, in si skušati zapomniti vsako podrobnost iz sveta, ki ga delim z njo, saj naj bi tako utegnili naleteti na informacije, ki bi lahko pomagale odkriti in onemogočiti današnje hakenkrojcarje. Da, ko se poslušam tole govoriti, se tudi meni zdi povsem bedasto,« sem ugotavljal, »a takrat se je zdelo, še zlasti ob podpihovanju mistra M, ki je, kot vidim zdaj, s prefinjeno sugestijo ves čas usmerjal moje mišljenje, povsem logično in smiselno.«

»Da, tako so stvari potekale,« je dejala Barbara. »Za von Hagenkriseja vsekakor neuspešno. Tistih nekaj tvojih potovanj v Provanso ni zadoščalo. Mnoge podrobnosti si med tem tudi že pozabil. Nujno so potrebovali podatke o Nostradamusu, da bi se lahko dokopali do tega, kar iščejo. Ti jim teh podatkov sicer nisi prinesel, si pa bil poleg Katharine edini, ki bi jih lahko. Vendar si bil obetavnejši od nje. Največji zadetek pri njenih regresijah je bil zanje ta, da te je prepoznala in te jim izročila. A ni imela takega dostopa do tega, kar jih je zanimalo, kakor ti, ki si očitno bil Nostradamusov pisar. Kaj boljšega bi si lahko želeli!«

»Kakšen tepec sem bil,« sem se pridušal.

»Saj nisi mogel vedeti,« je tolažilno dejala. »Sreča – ali pa smola, kakor koli gledaš – je bila, da te niso mogli spraviti nazaj v provansalsko življenje, kljub temu, da so imeli izvrstne hipnotizerje in so o regresiji vedeli pravzaprav vse. Zato so seveda tudi zelo kmalu ugotovili, kje tiči ovira. So ljudje, ki se odzivajo le na določen sprožilec, sicer pa ne. Tale primerjava bo morda malce drzna, a je nazorna, zato jo bom vseeno uporabila: nekatere spolno vzburja dotik prsi, nekatere vratu; nekatere seks s starejšimi, druge z mlajšimi; ene s suhimi, druge z debelimi – in na to pravzaprav nimamo vpliva. Naše telo deluje samodejno, odziva se ne glede na našo voljo. Nekaj podobnega je pri tvoji dovzetnosti za regresijo. Odzivaš se le na moj glas, na mojo navzočnost, na moje vodenje, in proti temu niso mogli narediti prav ničesar.«

»Da,« sem žalostno dejal, »že vidim. Sreča zame, smola zate.«

»V drugačnih okoliščinah to zame nikakor ne bi bila smola,« je tiho dejala, nato pa nadaljevala z običajnim glasom: »Von Hagenkrise je počasi izgubljal potrpljenje. Uganila sem, da bi te zelo radi spravili v regresijo, a te brez mene ne morejo, in moja samozavest je malce narasla. Zdaj sem vedela, da me nujno potrebujejo, in to mi je dajalo občutek moči. Upirala sem se vse odločneje.

Tedaj pa je bilo von Hagenkriseju nekega dne dovolj. Namesto običajnega posnetka s Simonom, kako se veselo smeji, igra in ima vsega v izobilju, mi je prinesel takega, na katerem je prestrašeno jokal v temnem kotu umazane sobe s pustimi betonskimi zidovi. Izgubila sem oblast nad seboj, zarjovela sem in planila na pošast, a me je z lahkoto obvladal. Tip ima menda črne pasove iz kar nekaj borilnih veščin.«

»Da, vem,« sem s cmokom v grlu dejal.

»Pravočasno sem se spomnila svojega sklepa in nisem jokala. To bi mojemu položaju le škodilo. Lahko sem pokazala bes, norost, moč, nikakor pa ne slabosti in ponižnosti. Pomirila sem se in začel se je ledeno hladen, stvaren pogovor, tako kot med bančniki pri finančnih poslih. Pristala sem, da bom sodelovala, von Hagenkrise pa je obljubil, da v tem primeru mojemu sinu ne bodo skrivili niti lasu. ‘Seveda pa zdaj,’ sem mu dejala, ‘ko sva prišla do te točke, nima več prav nobenega smisla, da mi kar koli prikrivate. Najbrž boste razumeli, da mi bo pri mojem delu s Petrom samo v pomoč, če bom natanko, prav v vseh podrobnostih vedela, za kaj gre. Lahko me seveda naplahtate,’ sem dejala, ‘in kar se tiče mene, mi je prav vseeno. Briga me le moj sin in prav nič drugega. A če ne bom zares vedela, za kaj gre, moje delovanje morda ne bo tako uspešno, kot bi lahko bilo.’

Ni takoj odgovoril. Končno je dejal, da se mora o tem posvetovati, in odšel. Najbrž se je hotel pogovoriti s svojimi regresijskimi strokovnjaki, in kot kaže, so podprli to, kar sem povedala. Naslednjega dne se je vrnil in ostal ves dan. Povedal mi je vse, kar si slišal od mene, in voljno odgovarjal na vprašanja, ki sem mu jih postavljala. Konec koncev, ne le da so mu potrdili, da to lahko mojemu delu s teboj le koristi, ampak tudi sicer ni imel česa izgubiti. Zdaj, ko so bile zadeve že tako daleč, mi je bilo seveda jasno, da nikoli več ne bom svobodna. Preveč sem vedela. Do smrti bom delala zanje, ali pa me bodo ubili. Upala sem edinole, da bo držal obljubo in da bodo Simonu omogočili normalno življenje. Tako je torej s tem,« je dejala.

Nekaj časa sva bila tiho. Položaj, v katerem je zaradi otroka bila Barbara, je bil stokrat slabši od mojega, tako hud, da nisem našel primernih besed. Le »oprosti, nisem vedel«, sem lahko potiho iztisnil iz sebe, ne da bi se ji upal pogledati v oči.

»Vem, da nisi,« je tudi ona potiho dejala, nato pa spet umolknila.

Stala sva tako na prostranem travniku, vsak zase zatopljena v neprijazne misli. Te so se začele v meni kopičiti kot grozeči oblaki pred nevihto. Polaščal se me je temen obup. Kakor koli sem zadeve obračal, v nobenem primeru se ni obetalo nič dobrega. Prej nasprotno. Slabše že ne bi moglo biti.

»Prav nobene rešitve ne vidim. Tudi če bi nama uspelo pobegniti hagenkrisarjem,« sem mračno rekel, »bi naju lovili hakenkrojcerji!«

»Ne,« je dejala. »Prej sem ti že omenila, da je zadeva s hakenkrojcerji skoraj povsem taka, kot jo poznaš, le da z majhnim dodatkom. Ko so te hakenkrojcerji zajeli, se je von Hagenkriseju ponudila priložnost, da ubije dve muhi na en mah. Že nekaj časa je po zaslugi svoje vohunke vedel, kje je glavni štab hakenkrojcerjev. Zdaj, ko je bila njihova najudarnejša skupina na terenu, je bila najugodnejša priložnost, da enkrat za vselej opravi z njimi. In tako je tudi storil. Udaril je na dveh koncih naenkrat, in to uspešno. Hakenkrojcerjev pravzaprav ni več, Peter.«

»Toda kaj pa ta nenehna opreznost pred njimi, beg najprej v bližino Benetk, nato od tam sem, pa …«

»Vse le cirkuška predstava zate, Peter, zgolj zate,« je žalostno dejala.

»Kaj pa moj Dunaj, moj Bruselj, moja dvotedenska svoboda?«

»Navidezna svoboda,« je odvrnila. »O tem smo se dogovorili skupaj s von Hagenkrisejevimi strokovnjaki. Soglašali smo, da ni dovolj, če zaupaš meni, temveč si mora za uspešno regresijo tudi von Hagenkrise pridobiti tvoje zaupanje. Pripraviti te je bilo treba do prostovoljnega sodelovanja, s prisilo ne bi dosegli želenega cilja.«

Spet sva nekaj minut molčala. Še vedno mi ni prišla na misel nobena pametna beseda, niti tolažilna ne. Ne nazadnje bi tudi sam bil potreben tolažbe, bila sva v isti godlji. Njena je seveda bila hujša zaradi sina; a na drugi strani je imela prednost, da je ves čas vedela, za kaj gre, mene pa so od samega začetka vlekli za nos. Verjel sem v zlobne hakenkrojcerje, ki se želijo polastiti Hitlerjevih posmrtnih ostankov (no, ta vera je bila upravičena), in v dobre zaščitnike, ki jih je vodil mister M in ki so preganjali nacistične hudobce ter branili nedolžne. Tako zelo sem verjel, da me je samega potegnilo noter in sem začel sodelovati z žarom, ki je skoraj že mejil na privrženost. Ne da bi se mi glede tega vsaj malo sanjalo, sem lovil duhove, obenem pa, kot nekakšen stranski produkt, hagenkrisarjem prinašal podatke, za katerimi so se v resnici gnali. Menil sem, da rešujem svet, zares pa sem bil orodje pri njegovem morebitnem zasužnjevanju.

Kri mi je zavrela. Dovolj je bilo. To se mora nehati. Nemudoma! Ne vem še, kako, a mora se!

Obrnil sem se k Barbari in odločno dejal: »Tega ne mislim več trpeti!«

Vprašujoče me je pogledala. V trenutku sem se ovedel dvoumnosti svojega vzklika, zato sem hitro dodal. »Hagenkrisarje mislim, in tega, kar počno z mano, kar počno z nama.«

»Jaz tudi ne,« je tiho dejala. »Prav zato sva zdaj tule, zato sem ti vse povedala. Tega ne morem več početi. Preveč je v nasprotju z mojimi načeli, da bi lahko s tem živela. Odločila sem se, in mislim – upam –, da se nisem zmotila,« je dejala.

»Da, upreti se je treba,« sem dejal. »Oba skupaj bova dosegla več kot en sam.«

»Upreti?« je dejala. »Ja, res je to nekakšen upor. A nisem prepričana, da je prav, če v to vpletam tudi tebe.«

Takih besed nisem pričakoval. Nekaj ni zvenelo prav. Tudi njena drža, glas in pogled niso izražali nikakršne uporniškosti.

»Kaj pa imaš v mislih?« sem previdno vprašal.

»Psihologinja sem, znam presojati ljudi. Tako kot vsi von Hackenkreuzi je tudi Robert von Hagenkrise racionalen človek. Vse njegovo delovanje in nehanje je usmerjeno v en sam cilj, tisti, ki ga je v šestnajstem stoletju zasnoval Joachim. Zanj je le ta cilj, vse drugo je sredstvo za dosego tega cilja. Za tisto, kar mu pri tem ne more pomagati ali ga pri tem ne more ovirati, se ne zmeni, tistega zanj ni. V žepu imam pismo in v njem naslov sestrične. Upam, verjamem, da bo Simona poslal k njej, ko bo spoznal, da mu ne more več ne koristiti ne škoditi. Konec koncev ni pošast, le robot je. Ne ubija brez razloga, preprosto zato ne, ker vse počne z razlogom. Psihologinja sem, znam presojati ljudi,« je kot v nekakšnem transu ponavljala svojo mantro.

»Barbara!« sem vzkliknil v zli slutnji, »kaj nameravaš?!«

»Dovolili so mi uspavalne tablete, da bi bila dovolj spočita in bi lahko čim bolje opravila delo. Po eno na dan sem dobila. Nisem jih uporabila. Na skrivaj sem jih zbirala in zdaj jih imam dovolj. Ne bo preveč mučno,« je mirno, skoraj preveč mirno rekla. »Zaspati, mirno zaspati, to je rešitev.«

»Kaj pa govoriš!« sem zdaj že kričal. »Kar ubila bi se! Sina in mene pa pustila v tej godlji! Ne bo šlo,« sem se togotil, »takole pa ne bo šlo!«

Brezvoljno me je pogledala. »Imaš kako boljšo rešitev?«

»Imam,« sem še vedno vpil, »seveda imam!«

Pričakujoče me je gledala.

»Ne vem še, kakšno,« sem razburjeno govoričil, »ampak nekaj bom naredil, nekaj bom vsekakor ukrenil, da končam to grdobijo, da presekam ta gordijski vozel!«

»No, potem pa vso srečo,« je dejala Barbara s šibkim glasom in se napotila nazaj proti graščini.

»Počakaj!« sem zavpil in pohitel za njo. »Zakaj se ti pa tako mudi umreti? Gotovo je kaka rešitev, vselej je! Le poiskati jo je treba!«

»Da, le poiskati,« je pritrdila, »a jaz ne zmorem več. Moje delovanje služi tujemu cilju, zločinskemu, in to je zame nesprejemljivo. Za Roberta von Hagenkriseja šteje le končna rešitev, vse drugo je nepomembno. Endlösung,« je prezirljivo prhnila. »V končni posledici niso hagenkrisarji prav nič boljši od hakenkrojcerjev!«

»Že vem,« sem vzkliknil in mrzlično iskal rešilno zamisel, »potrpi no še malo, za božjo voljo! Če ne zaradi mene, pa zaradi Simona! Pravkar sem se nečesa domislil! Vem, kako se bom zadeve lotil!«

»Kako?« je brezbarvno vprašala.

»Tako, da bom to, kar išče von Hagenkrise, našel pred njim in nato zamenjal za svobodo nas treh,« sem bleknil, kar mi je v tistem trenutku ravno prišlo na misel.

Barbara je molčala. Videti je bilo, kot da premišljuje. Pogled se ji je zaziral v daljavo, od časa do časa je rahlo prikimala. Nato je spet vprašala:

»In kako misliš to izpeljati?«

Pojma nisem imel, kako. Vendar ji tega seveda nisem mogel povedati. Zato sem še naprej improviziral:

»Najbrž bi bilo treba začeti pri Joachimovem šifriranem sporočilu, za katero si mi povedala,« sem rekel. »Če vse, kar ti je povedal von Hagenkrise, drži, in če je njegova interpretacija pravilna, se pravi, če je to, kar išče, res tistih manjkajočih 58 Nostradamusovih kitic, potem je logično sklepati, da je v tem sporočilu vsebovano tudi navodilo, kako do njih. Dešifriral bom zapis, kaj pa drugega.«

»Hm. Si mar pozabil, da so to poskušali že drugi pred teboj? Že pol tisočletja si ga prizadevajo dešifrirati, a je doslej delno uspelo le dvema, pa še tema ne povsem, čeprav sta imela vpogled v večstoletno zgodovino poskusov rešitve uganke.«

»Prav to je moja prednost,« sem samozavestno dejal, »svež um. Niti malo nisem obremenjen z znanjem, ki ga imata onadva. Mnogo bolj od njiju sem pripravljen na nepričakovano in nepredvidljivo! Sploh pa, saj veš, slepa kura zrno najde.«

»Manipuliraš; tudi slepa kura zrno najde, kar ne pomeni, da ga nujno najde,« je jezljivo dejala; a po tonu njenega glasu se je slišalo, da se ji vračata volja in samozavest.

»No, ta ga bo,« sem bil odločen. »Konec poležavanja, delo naju čaka!«

Devetnajsto poglavje

V naslednjih dneh sem vsak prosti trenutek izrabil za iskanje skrivnega pomena sporočila, ki ga je potomcem pustil Joachim. »ADAM NOSTER. LIBER. 7.« Za izhodiščno pomoč sem imel rešitvi Wolfganga in Ludovica. Zlasti Ludovicova se je zdela kar pravilna, vendar pa ni povedala bistvenega: kje iskati izgubljene verze iz Nostradamusove sedme centurije. S to uganko si je zdaj glavo očitno zaman belil tudi Robert von Hagenkrise. To je zame pomenilo dodaten izziv. Ne da bi ta aristokratski nadutež in vsevednež tokrat o tem kaj vedel, sva tekmovala, se vsak zase poganjala proti istemu cilju. No, ne čisto vsak zase: sprva sem bil v Robertovi »ekipi«, če se izrazim športno. A zdaj, ko mi je Barbara razjasnila zadeve, sem seveda igral proti njemu.

Po ritmu, ki ga je skupaj s Hagenkrisejevimi strokovnjaki določila Barbara kot še sprejemljivega za moje zdravje, smo poskusili z regresijo vsake štiri dni. Zdaj, ko mi je Barbara razodela, za kaj v resnici gre, sem vedel, da von Hagenkriseju ne dajejo želenega rezultata, in potrudil sem se, da je pri tem tudi ostalo. Po prebuditvi iz hipnoze nisem več kar takoj v vseh podrobnostih opisoval vsega, česar sem se spominjal, temveč sem prej sam pri sebi na hitrico skušal ugotoviti, ali ne gre za kak podatek, ki bi bil uporaben tudi zame in bi ga bilo Hagenkriseju bolje zamolčati. Izkušeni zasliševalec je kmalu opazil, da se je nekaj spremenilo, in mi je začel postavljati sumljiva vprašanja. Tedaj sem se domislil, kako ubiti dve muhi na en mah.

»Poglejte,« sem mu nekoč dejal, »pri tako pogostih regresijah je včasih malce težko skakati iz enega sveta v drugega. Sicer se po prebujenju vsega prav dobro spominjam, a včasih mi preprosto zmanjkuje besed, da bi to ustrezno opisal. Tako je, kot če bi zelo hitro preskakoval med dvema jezikoma, ki ju ne obvladam povsem. Včasih se potem človek ne spomni takoj izraza v enem od jezikov, čeprav ga pozna.«

»Razumem,« je dejal. »Kaj predlagate? Da spet podaljšamo obdobje med dvema regresijama?«

»Ne, nikakor. Moram priznati, da se me malce že kar loteva iskalska mrzlica,« sem zvijačno dejal, »in želim si, da bi čim prej našel kaj uporabnega, kar bi pomagalo opraviti s hakenkrojcerji. Malo sem razmišljal o tem in zdi se mi, da bi mi pomagalo, če bi nekoliko več vedel o času in prostoru, kamor potujem. Saj imam tako ali tako na pretek prostega časa, ki ga ubijam na razne nekoristne načine. Najbrž ne more škoditi, če namesto tega listam po kakih zgodovinskih ali umetnostnozgodovinskih knjigah. Tudi kak slovarček bi mi prišel prav, recimo francoski in latinski,« sem, kolikor se je dalo brezbrižno, navrgel.

Sumničavo me je gledal. Videlo se je, da ne ve, kaj naj si misli. Nato pa je krč na njegovem obličju popustil, nasmehnil se je in dejal:

»Zakaj ne. Kolikor hočete. Pojutrišnjem dobite prvo pošiljko.«

Njegov nasmešek mi ni bil preveč všeč. Vedel sem, da me bo poslej nadzoroval še ostreje in da bom moral mnogo bolj paziti. A tveganje se je zdelo nujno. Pri razreševanju šifre nisem prišel niti za korak naprej in upal sem, da bom v knjigah o Provansi v šestnajstem stoletju ter njeni umetnosti morda našel kak namig. Pomagati sem si nameraval tudi s slovarjem; moja latinščina, ki smo jo imeli v prvih dveh letnikih fakultete, je namreč že malo zakrnela.

Von Hagenkrise je držal besedo. Čez dva dni so mi res prinesli kopico knjig, in zakopal sem se vanje v upanju, da bom slej ko prej naletel na sled, ki me bo usmerila na pravo pot; a kazalo je, da zaman. Minilo je nekaj tednov, vmes smo se nekajkrat selili, nastopili so vroči poletni dnevi, vendar pri dešifriranju zagonetnega sporočila nisem prišel niti za korak naprej. Da bi bila mera polna, se je zdelo, kot da tudi Hagenkriseja mineva potrpljenje. Večkrat je bilo na njegovem licu opaziti nervozen tik, zgodilo pa se je tudi – čemur prej nikdar nisem bil priča –, da je koga grobo ozmerjal. Tudi sam sem postajal razdražen in razumel sem ga. Njegov oče je razvozlal skrivnost, ki je stoletja niso mogli, on sam je moral le še postaviti piko na i. Tako blizu je že bil – a zdaj se mu je naenkrat zaprlo. Tako kot meni. Pravzaprav je bilo pri meni še huje: meni se niti odprlo še ni.

Tedaj pa se je zgodilo nekaj nepričakovanega.

Od časovnega potovanja sem bil še ves omotičen. Barbara me je s svojimi mirnimi, mehkimi besedami vodila v svet budnosti, v sosednji sobi je bilo slišati nervozne korake nekoga, očitno von Hagenkriseja, kako nemirno hodi gor in dol. Tako sem ga slišal hoditi tudi, ko me je Barbara uspavala, in začuda me ni motilo; nasprotno, enakomerni ritem me je še dodatno potapljal v sen. Potoval sem skoz temo proti svetlobi …

Sonce je že kukalo v sobo. Pomel sem si oči, nato pa preplašeno skočil pokonci. Kaj si bo mislil Učitelj! Dan je že, jaz pa poležavam na svojem ležišču. Učitelj je vselej vstajal zgodaj. Dekla mu je pripravila rani zajtrk, nato se je v jutranjem hladu nekaj časa sprehajal po zarošenih travnikih. »Dobro je,« je govoril, »ako po jedi telo snov, ki jo sprejme vase, pravilno razporedi po telesu. Bog nas je obdaril z razumom, narava nam je dala ude. Ni boljšega za zdravo presnovo, kakor jutranji sprehod po polju z dolgimi, enakomernimi zamahi rok. To požene energijo v vse kotičke trupa in okončine, tako da dobijo hrano, ki jo potrebujejo. Ko je telo preskrbljeno, bo glava delovala bolje.« Po zajtrku je nato preučeval knjige in pisal do srede dneva, ko je začel sprejemati bolnike. Najprej gospodo, nato preproste ljudi iz okolice, ki mu niso mogli plačati drugače kot z molitvijo, zahvalo v Božjem imenu in dobrimi željami.

Hitro sem se opravil, stekel na dvorišče, načrpal v vedro vode iz vodnjaka in se na kratko poprhal po obrazu. Nato sem planil v Učiteljevo delovno sobo, da bi videl, ali me morda ne potrebuje zaradi kakega prepisa ali da mu prirežem peresa.

Učitelja ni bilo. Sploh nikogar ni bilo v hiši. V paniki sem stekel na bližnji pašnik, kjer je dekla drobnici polagala sol. »Anamarija,« sem zadihano vzkliknil, »kje je Učitelj? V delovni sobi ga ni.«

»Kje neki?« se je navihano posmejala. »So mladi gospodič pozabili? V veliko mesto so se odpravili, že zarana, ko je bila še tema. Danes je velika maša.«

Udaril sem se po čelu. Saj res! Danes je nedelja! Maša v katedrali v Aixu! In jaz sem še tu!

Planil sem nazaj v hišo, urno nase navlekel pražnja oblačila, planil v hlev, osedlal najvzdržljivejšega konjiča in zdirjal po cesti proti mestu.

Pokrajina je letela mimo mene. Kjer je cesta delala daljše zavoje, sem jo ubiral po bližnjicah prek travnikov in skoz oljčne nasade. Zgodaj popoldne sem končno pridirjal v mesto. Konja sem pustil pri jaslih v krčmi, da se naužije zasluženega počitka, sam pa sem planil proti cerkvi. Ko sem se zadihan pomešal med zadnje vrste, je nadškof ravno delil blagoslov. Ljudje so se začeli razhajati, tudi sam sem smuknil iz cerkve; nekateri, zlasti ženske, so takoj odšli domov, moški so v gručah postajali pred stavbo in se pogovarjali. Mimo je prišla A. in me spod čela nagajivo pogledala. Zardel sem; sram me je bilo greha, da sem pred svetim prostorom pomislil na njeno belo kožo in mehke obline, ki jih je bilo slutiti pod naborki njenih oblačil. Svoje misli sem na silo preusmeril k Ljubljeni, k njenim modrim očem, drobnemu materinemu znamenju na boku in nagajivi jamici v bradi, ki me je privlačila skoraj še bolj kakor njeno polno, voljno telo.

Tedaj je iz cerkve prišel Učitelj. Povsod okoli njega so se gnetli ugledni meščani in ga spraševali vse mogoče. Vljudno, s prijaznim nasmeškom jim je odgovarjal. Ko me je zagledal, se me je vidno razveselil. Otresel se je spremljevalcev in prišel k meni.

»Vesel sem, da ti je uspelo,« mi je dejal. »Danes je poseben dan. Zelo sem si želel, da se skupaj sprehodiva pred cerkvijo.«

Prijel sem ga pod roko in v krogu sva se začela sprehajati po trgu pred svetiščem. Šla sva mimo A., ki se je poslavljala od prijateljic; Učitelj jo je ošinil z mrkim pogledom, ki ga pri njem nisem bil vajen, in nekaj zamrmral v brado. Molče sva naredila nekaj krogov, zatopljen je bil v misli, nisem ga želel motiti. Tedaj se je nenadoma ustavil, se obrnil k meni, me prijel za dlani, se mi zazrl globoko v oči in s toplim glasom rekel:

»Kadar zablodimo in ne vemo več, kako naprej, nam Kristus Odrešenik vselej pokaže pravo pot. Zato imam tako rad to cerkev. On je res naš rešitelj, Soter.«

Pobožno sem prikimal. Spustil je moje dlani. Hodila sva naprej in se pomenkovala o pripravi zdravilnih zelišč. Na Gospodov dan, dan počitka, seveda nisva mogla delati. Toda za naslednji dan je želel, da mu spet pomagam zapisovati, kar je bil dognal. »In potem,« je nadaljeval, »zvečer, ko se bova naveličala utrudljivega prirodoslovja, bom nemara spet govoril verze.«

Učitelj je bil z menoj vselej prijazen, a zdelo se je, da mi je tega dne še posebej naklonjen. Od časa do časa je vzel mojo dlan v svojo in se mi zaziral v oči. Vsakič, ko sva šla mimo vodnjaka, je pogledal stran in po latinsko tiho nekaj mrmral v brado. Slišalo se je kot »aqua detrimentosa, aqua detrimentosa«, »škodljiva voda, škodljiva voda«. Tik preden sva končala s sprehodom, ker ga je kočijaž že klical v voz, pripravljen, da odpelje nazaj, se mi je spet postavil nasproti, me pogledal tokrat žalostno, in zresnjen dejal: »Ko boš odrešen, boš pogubljen«. Nato je odšel.

Bil sem zbegan. Nisem vedel, kako naj si razložim te besede. Tako skrivnostne so bile kakor verzi, ki mi jih je narekoval včasih zvečer, le da so se mi ne vem zakaj zazdele bolj zlovešče. A ni bilo časa za premišljevanje, tudi sam sem se moral podvizati, če sem se želel še za dne vrniti. Jezditi sam po teh krajih ponoči ni bilo varno. Pohitel sem v krčmo. Konj si je malo opomogel, dovolj, da sva lahko krenila na pot. Nazaj grede ga nisem več tako močno gnal.

Ko sem pod noč prijahal na cilj, je bil Učitelj v spodnjih prostorih. Služkinja mi je v kuhinji naložila močnika v skodelo. Lačen kot volk sem popadel hrano in se do sitega najedel. Šel sem v svojo sobico, padel na posteljo in zaspal kot ubit.

Prebudil me je enakomeren, oster hrup, kot da nekdo z lesenim kladivom tolče po steni ali kot da kdo z okovanimi škornji hodi pred mojo posteljo gor in dol. Skušal sem se znebiti nadležnih šumov, zato sem povlekel pernico čez glavo; tedaj pa me je posrkalo v črno brezprostorje in …

Dvajseto poglavje

Odprl sem oči. Barbara se mi je, tako kot vselej, mehko smehljala. Na naslonjalo njenega stola se je z roko opiral von Hagenkrise. Barbara ga je, potem ko sem se prebudil, poklicala v sobo.

»No, kako? Je bilo kaj?« je nestrpno vprašal.

»Dajte mu nekaj minut, da se zbere,« je mirno dejala Barbara. Prihod iz prejšnjega življenja je vselej šok, in potrebno je nekaj časa, da se človek privadi.«

Nekaj minut sem res potreboval, a ne zaradi regresijskega šoka. Po tolikih potovanjih v preteklost ta zame ni bil več tako močan, vsakič sem si opomogel hitreje. Barbara je to dobro vedela, a želela mi je priskrbeti nekaj časa, da se vsaj malo pripravim na poročanje. Če sem se doslej povsem osredotočal le na spomin na to, kar sem bil doživel, če sem skušal, ne več sicer v nezavednem transu, temveč buden, podoživljati in nato opisovati čim bolj verodostojno, saj naj bi bila, kot mi je govoril mister M, pomembna prav vsaka podrobnost, sem zdaj nenadoma stal pred povsem drugačno nalogo. V načinu mojega poročanja se ni smelo nič spremeniti, še vedno sem moral poročati podrobno, to pa je pomenilo, da sem se še vedno moral poskusiti čim bolj vživeti v preteklost, ki sem jo pravkar zapustil. A obenem sem moral z mislijo prehitevati svoje pripovedovanje in skušati predvsem izločiti to, kar bi utegnilo biti pomembno za naju z Barbaro, česar pa von Hagenkriseju nisem želel razkriti. Če se je le dalo, sem moral tudi, spet neopazno, v svojo pripoved vtakniti kako napačno sled. Preveč regresij je že poteklo brez uporabnih podatkov za Roberta (to mi je bilo zdaj, ko sem vedel, kaj pravzaprav išče, povsem jasno), postajal je vse bolj nestrpen, sumničav in nezaupljiv. Če sem želel najin načrt izpeljati, sem moral ubrati novo taktiko. Ta je bila načeloma povsem preprosta: zamenjava vlog. Tako kot me je doslej on vodil za nos, bom poslej jaz njega, po možnosti celo tako, da si bom pridobil njegovo večje zaupanje. To sva z Barbaro nujno potrebovala, saj zgolj brskanje po knjigah gotovo ne bo zadoščalo. Če mi uspe razvozlati šifro, bo morda potrebno iskanje manjkajočih verzov bog ve kod, za to pa sva pri svoji omejeni – kaj, omejeni, skoraj nikakršni! – svobodi gibanja imela bolj malo možnosti.

Mrzlično sem iskal v pravkar doživljenem kako skrito sporočilo, ki bi mi lahko pomagalo, in si obenem v presledkih skušal izmisliti navidezno sled, ki bi bila dovolj prepričljiva, da bi pritegnila von Hagenkrisejevo pozornost. Seveda, paziti sem moral, da je ne bi prikazal kot take, temveč sem mu jo moral podtakniti, tako da jo bo »odkril« sam. Nisem namreč smel pozabiti, da po njegovem mnenju ne vem, za kaj v resnici gre, temveč iščem morebitne zanimive podatke o Katharini.

A vse to je bilo zame mnogo preveč zapleteno. Toliko nalogam naenkrat – že vsaka zase je bila dovolj zahtevna – nisem bil kos, in po preteku nekaj minut nisem imel v glavi niti najmanjšega načrta. Odlašati nisem več smel, celo Barbara, ki je prav tako morala paziti, da ne bi zbudila von Hagenkrisejevega suma, me je prijazno spodbudila, naj poskušam »zbrano, mirno, počasi, brez naglice, saj se nam nikamor ne mudi,« pripovedovati, kako je bilo.

Začel sem torej. Do vseh potankosti sem popisoval svoje pozno prebujenje in pogovor s služkinjo, pa divjo ježo, prihod v mesto. Ko sem omenil A., se je von Hagenkrise, ki se je medtem udobno namestil na stolu in zbrano poslušal, presedel, odkašljal in vprašal:

»Je to ta, ki je danes teroristka?«

»Ne,« sem odvrnil, »te tokrat ni bilo.«

»Mhm, mhm … Nič za to,« je dejal, »le nadaljujte. Čim podrobneje!«

Zdaj, ko je bil kot lovec na preži, se je spet imel povsem v oblasti in svojo vlogo je igral odlično. Niti za trenutek ni pozabil, da mora zbujati videz, kot da se zanima za Katharino.

»Torej,« sem nadaljeval, »mimo je prišla A. in …«. V zadregi sem umolknil.

»In kaj?« je malo povišal glas von Hagenkrise. Tudi Barbara me je gledala z odkrito radovednostjo; to je mojo zadrego še povečalo.

»Prav vsaka podrobnost najbrž le ni tako bistvena,« sem začel, »in …«

»Ravno nasprotno,« je s svojim starim, vsevednim nasmeškom dejal Robert, »prav vsaka podrobnost je lahko pomembna.«

»No torej,« odkašljal sem se, »pogled nanjo me je za hip vzburil. A sem nespodobno misel hitro pregnal, pomislil sem na svojo Ljubljeno in skušnjava me je minila«.

Barbara je imela oči uprte v beležnico, v katero je zvesto zapisovala vsako mojo besedo. Najbrž so vse skupaj tudi snemali, a za učinkovitost seanse je bilo seveda bolje, da je ta potekala čim bolj sproščeno in po ustaljenih navadah. Hagenkrise je to gotovo dobro vedel, zato tega ni spreminjal. Barbara je torej zapisovala besedo za besedo, in čeprav ji nisem mogel videti vsega obraza, sem jasno čutil, da se je na njem za hip zarisala lahna sled nejevolje. Vendar zdaj nisem mogel premišljevati o tem, nadaljeval sem:

»Potem je s prijateljicami odšla.«

»In je v tej regresiji niste več videli?« je vprašal Robert.

»Ne,« sem se zlagal. Bilo mi je nelagodno pred Barbaro in z A. sem želel opraviti čim prej. Preskočil sem torej Učiteljevo nejevoljo, ko jo je zagledal, ter njegove besede, ki sem jih razumel kot nasvet (»kadar zablodimo in ne vemo več« in tako naprej) in začel pripovedovati, kako sva se z Učiteljem sprehajala po dvorišču.

»A to vas najbrž ne zanima več,« sem dejal, »ne verjamem, da bi Učitelj lahko imel kaj s teroristi …«

»Vi kar lepo pripovedujte naprej,« je s svojim običajno mirnim, hladnim, gotovim glasom dejal von Hagenkrise.

Pripovedoval sem torej naprej. Prišel sem do mesta, ko me je Učitelj prijel za dlani, me žalostno pogledal in izrekel »Ko boš odrešen, boš pogubljen.« A namesto teh zagonetnih besed so, niti ne vem od kod in kako, tako da sem bil tudi sam nemalo presenečen, iz mojih ust nenadoma prišle čisto druge besede:

»Pridi, prijatelj, zaupal ti bom skrivnost, ki je ne poznajo niti moji najbližji.«

Nekoliko osupel sem obmolknil. V kaj se zapletam? Kako bom zdaj to izpeljal? Kateri vrag me je spet premamil v tole avanturo, ki se morda ne bo dobro končala. Nič ni bilo narobe, da sem zamolčal Nostradamusove zagonetne besede; morda je bilo v njih celo kako sporočilo, ki bi lahko koristilo von Hagenkriseju. A da sem namesto njih tako nespametno bleknil o »skrivnosti«, iz tega se ni moglo izcimiti prav nič dobrega.

In res, von Hagenkrise je takoj zastrigel z ušesi, iz žepa je vzel droben notes in si hitro nekaj zapisal, Barbara pa je, ravno nasprotno, dvignila pogled iznad svoje beležnice; v očeh sem ji bral odkrito začudenje, pomešano s svarilom. Ni namreč mogla vedeti, da si izmišljujem, in me je najbrž hotela opozoriti. Kajti če bi mi Učitelj res zaupal kako skrivnost, te nikakor nisva smela deliti z Robertom, temveč sva jo morava ohraniti zase. A zadeva je bila mnogo bolj zapletena.

Von Hagenkriseju moj molk ni bil všeč. »Nadaljujte, nadaljujte,« je skoraj nestrpno dejal in v očeh mu je poblisknila tista nenadna grožnja, ki sem jo pred časom pri njem že spoznal. Vdal sem se torej v usodo trenutnega navdiha in se podal v neznano:

»Učiteljeve besede so me navdale s hvaležnostjo in spoštovanjem,« sem pleteničil ter upal, da se ne bom s kako negotovo kretnjo izdal. »Prijel me je pod roko in šla sva h kočiji, ki ga je že čakala. Konji so bili nemirni, kočijaž jih je le s težavo krotil. Ko je to videl, se je obrnil k meni in dejal: ‘Kaže, da se bova o tem bolje pogovorila jutri; zdajle, kot vidiš, ni pravi čas. In potem bova zapisovala verze,’ me je potolažil, saj je vedel, kako pri srcu mi je ta opravek. Nato se je poslovil in odpeljal.«

»In potem?« je na videz malomarno vprašal von Hagenkrise. »Kaj vam je povedal naslednjega dne?«

»Tega pa ne vem,« sem odvrnil. »Po najinem slovesu sem odšel do svojega konja in se odpravil proti domu. Spomnim se divje ježe in tega, da se je proti koncu poti začel spuščati mrak, nato sem se prebudil.«

Barbara me je izpod čela pohvalno pogledala, von Hagenkrise pa ni mogel povsem skriti razočaranja. »Tule se morda kaj obeta,« je govoril, »na vsak način moramo izvedeti, katero skrivnost vam je želel zaupati. Morda bo pa kaj takega, kar nas zanima. Vidite,« je z narejeno vnemo dejal, »prav take stvari iščemo! Tisto, česar ni v zgodovinskih knjigah. Da,« je govoril z navidez vedno večjim zanosom (občudoval sem ga, kako dober igralec je), »to se mi zdi obetavno.«

Tedaj se je vmešala Barbara. »Ampak saj veste, da je regresija nepredvidljiva. Nikoli ne moremo povsem zagotovo vedeti, kam se bo vrnil regresant, v katero življenje, v katero obdobje tega življenja.«

»Čisto tako seveda ni,« je odvrnil von Hagenkrise. »Načeloma imate seveda prav, ampak znano vam je, da je izurjene Iskalce včasih mogoče pošiljati na zaželene ‘lokacije’, če se tako izrazim. Uspeh sicer res ni stoodstotno zagotovljen, ampak možnosti so razmeroma dobre. In tudi naš Peter se, kot je očitno, zlasti če z njim delate vi, najraje vrača v svoje provansalsko življenje. Poskušali bomo zatorej tako dolgo, dokler nam ne uspe.«

Barbara ni več oporekala. Pravzaprav to niti ne bi bilo pametno. Zdaj, ko sva oba vedela, za kaj gre, ko sva bila povezana v isti zgodbi, je bilo zelo pomembno, da ostaneva skupaj. Von Hagenkrisejevo prepričanje, da je Barbara nekakšno zagotovilo, da se bom v svojih regresijah najraje vračal v Provanso, nama je v tem pogledu prišlo zelo prav, in ni ga bilo pametno spodbijati.

»Zdaj, ko ste opravili svoj del, mi dovolite, da še sama opravim svoje terapevtsko delo,« mu je dejala.

Hagenkrise se je skoraj zaničljivo nasmehnil in odšel. Ostala sva sama.

Enaindvajseto poglavje

Redke ure, ki sva jih z Barbaro smela prebiti skupaj in na samem, so bile vsaj zame dolgo edini res svetel žarek sredi najinega neprostovoljnega ujetništva. Prepričan sem bil, da sem nama to drobno svoboščino izposloval jaz. Bivanje v zaprtih prostorih z zagrnjenimi okni je name delovalo moreče in depresivno, vleklo me je ven, med ljudi, ali vsaj pod prosto nebo – kamor koli, le da ni bilo sredi teh zidov, ki sem se jih že preobjedel. Po mojem »samostojnem« izletu na Dunaj in v Bruselj, še posebej pa po prihodu Barbare in po prvih uspešnih, kakor sem mislil, regresijah sem vse bolj pritiskal na mistra M, naj mi občasno dovoli vsaj kratek sprehod v naravo. Konec koncev se tedaj še nisem imel za ujetnika, poleg tega pa sem menil, da sem si z Dunajem in Brusljem vendarle priboril nekaj zaupanja. Mister M je bil nekaj časa neomajen. Skliceval se je na to, da so hakenkrojcerji nenehno na preži in da se moramo, žal, temu prilagajati, če se ne želimo izpostavljati nevarnosti. »Nepotrebno tveganje,« je ponavadi sklenil najin pogovor. Njegovi izgovori so se mi zdeli vse manj prepričljivi. Nato pa je nekega dne nenadoma popustil; še več, dovolil je celo, da se lahko sprehajam skupaj z Barbaro.

Šele pozneje sem izvedel, da je bila to njena zasluga, in ne posledica mojih pritiskov. Vsaka moja regresija ni bila uspešna, vsaj ne tako, kot si je to želel von Hagenkrise. Pogosto sem se vračal tudi v svoja druga prejšnja življenja, ki ga niso zanimala, in ne le v provansalsko. S tem smo po njegovem mnenju zgubljali dragoceni čas in pritiskal je na Barbaro, naj moje vračanje v preteklost bolj natančno usmerja. Odgovarjala mu je, da tudi sama z delom ni zadovoljna, razlog za to pa da je v stresnih pogojih, v katerih vse skupaj poteka. Čeprav je imela za tako argumentacijo tudi svoje razloge, je bilo povsem očitno, da ima prav. Robertu je bilo brez posvetovanja s strokovnjaki lahko jasno, da nenehno napete okoliščine niso najboljše izhodišče za terapevtsko metodo, ki je vendarle zahtevala popolno zbranost in osredotočenost. Ker sem ravno tedaj tudi sam pritiskal nanj, je nazadnje pristal na moje sprehode. Toda Barbara se ni ustavila le pri tem. Von Hagenkriseja je uspela prepričati, da bi bilo dobro, ko bi na te sprehode z menoj hodila tudi sama, saj bi se tako povečal moj občutek zaupanja vanjo, kar je za uspešno regresijo nadvse odločilnega pomena. Tako sta sklenila nekakšen dogovor. Von Hagenkrise nama je dvakrat na teden dovolil »izhod na prosto«, Barbara pa se je zavezala, da z menoj ne bo govorila o tem, kar ji je, ko se je odločila (pod pritiskom, seveda) za sodelovanje, zaupal von Hagenkrise. Konec koncev kakšna posebna zaveza niti ni bila potrebna; Robert je imel v rokah njenega sina in jo je lahko izsiljeval, kolikor je hotel. Za Barbaro ga je pravzaprav moralo skrbeti precej manj kot zame; na njeno molčečnost se je lahko povsem zanesel. Na to, delno zmotno presojo je verjetno nekoliko vplivala tudi njegova aristokratska nadutost; ne enemu ne drugemu ni pripisoval, da bi si drznil kakor koli ukrepati v nasprotju z njegovo voljo. Barbaro je držal v šahu s strahom za otroka, mene z mojo naivnostjo, o kateri se je lahko že dodobra prepričal.

Ti izhodi so bili najina rešitev. Sprva so nama pomagali, da se nama v svetu, ki nikakor ni bil urezan po najini meri, ni zmešalo oziroma da nisva zapadla v depresijo. Pozneje, ko mi je Barbara odprla oči in sva sklenila najino malo zaroto, pa so postali še posebej pomembni, saj sva lahko premlevala najin načrt in se posvetovala drug z drugim, ne da bi se morala bati, da nama prisluškujejo.

Po incidentu v bližini Benetk, ko sva z mistrom M pobegnila s pomočjo beneškega karnevala, smo se v naslednjih nekaj mesecih večkrat selili, vselej menda v bolj konspirativna skrivališča. A odkar so moje regresije potekale razmeroma gladko, se pravi, odkar sem se v njih dokaj redno vračal v Provanso, smo bili že nekaj tednov na isti lokaciji. Ko sva z Barbaro tu prvič dobila dovoljenje za izhod, sva videla, da smo na otoku, očitno daleč sredi morja, saj v nobeno smer ni bilo videti nobenega drugega kopnega. Kraj je bil res precej osamljen, idealen za skrivališče; nobena ladja ni priplula mimo in celo na nebu ni bilo videti značilnih belih oblačkastih črt, ki jih za seboj puščajo reaktivna letala. Naše posestvo je bilo skrito med velikanskimi tropskimi drevesi na gričku nad zaprtim zalivom, in kadar so nama dali prosto, sva sestopila na peščeno plažo, se kopala, poležavala in se pogovarjala.

Že ko sem Barbaro spoznal, so me pritegnili njen topli glas in mehke poteze njenega obraza. Pozneje mi je bila všeč tudi njena mirna samozavest, s katero me je vodila v moja prejšnja življenja, ter življenjska modrost, ki je prihajala do izraza, kadar sva predelovala moje regresije. Zdaj pa, ko naju je povezovala neprijazna skupna usoda, sva se očitno še dodatno zbližala, in na njej sem začel opažati tudi druge privlačnosti, ki so me prijetno vznemirjale, zlasti, kadar je z mokrimi kopalkami prihajala iz objema valov, ki so na obalo nanašali vedno nove plasti svežega peska.

Včasih sem se tako komaj uprl skušnjavi, da ji nisem začel ob teh priložnostih vsaj diskretno dvoriti. A čas ni bil pravi. Okoliščine, v katerih sva se znašla, so od naju zahtevale, da vse svoje sile posvečava udejanjanju najinega načrta.

»Najprej sem že preklinjala, kako si lahko tako nepreviden.«

Barbara je na hrbtu ležala na prijetno toplem pesku in popoldanskemu soncu nastavljala svoje zdaj že zagorelo telo.

»Čisto sem bila prepričana, da si končno naletel na káko odrešilno Nostradamusovo skrivnost, pa jo boš takole na pladnju podaril zločincem.«

»No no,« sem dejal, »tako neumen pa spet nisem. Česa takega nikdar ne bi naredil. Saj sva se vendarle dogovorila! In rekla sva tudi, da bova zdaj midva von Hagenkriseja speljala na limanice.«

»Aha,« je dejala, »torej si o Nostradamusovi skrivnosti spregovoril po skrbnem premisleku, na podlagi dobro pripravljenega, prefriganega načrta.«

Molčal sem. Seveda, moja terapevtka, ki je poznala vse moje skrivnosti in slabosti, ni spregledala, kako nesramno sem improviziral. Zato se ni imelo smisla pretvarjati.

»In kaj bova zdaj?« je nadaljevala. »To je tako, kot če sestradanemu tigru pred nosom pomahaš s krvavim kosom mesa. Zdaj, ko je dobil v nozdrvi vonj svojega plena, ne bo odnehal. Pritiskal bo in naju priganjal tako dolgo, dokler ne bo dobil tega, kar želi.«

»Toda saj to se je prej ali slej moralo zgoditi,« sem se branil. »Njegovi jekleni živci so polagoma začeli popuščati, to si najbrž opazila tudi sama. Že mogoče, da imajo von Hackenkreuzi dovolj potrpežljivosti, da na primeren trenutek za zavojevanje sveta čakajo stoletja. A ko so cilju blizu, jim je očitno zmanjka. Treba mu je bilo končno ponuditi kaj uporabnega.«

»In kako je, prosim, lahko uporabna tvoja izmišljotina, zaradi katere so se mu zgolj pocedile sline?« je sarkastično vprašala, nato pa globoko zavzdihnila in s spremenjenim glasom nadaljevala:

»Sicer pa imaš prav. Tako res ni šlo več naprej. Ohraniti morava prednosti, ki jih imava, sicer načrta ne bova utegnila izpeljati.«

Umolknila je. Tudi sam sem molčal.

»Kako torej naprej?« je čez čas vprašala.

»Pojma nimam,« sem dejal. »Želim si, da bi mi Nostradamus povedal več.«

Razumela je šalo in zasmejala sva se. Dvignila se je in mi veselo rekla: »Greš malo plavat?«

»Zakaj pa ne,« sem se tudi sam skobacal pokonci in stekel po pesku za njo, ki se je že vrgla na glavo v sredo velikega vala. Nikdar nisva plavala daleč od obale, saj so naju posvarili, da je tok izjemno močan in bi naju, če bi naju zaneslo ven iz zaliva, odnesel na odprto morje.

Ko sva imela dovolj prijetne osvežitve, sva se vrnila na obalo. Barbara je skušala kar na sebi vsaj malo ožeti mokre kopalke.

»Saj jih lahko slečeš,« sem bleknil in v istem hipu zardel. »Nisem mislil tako … Obljubim, da ne bom gledal,« sem pohitel.

»Ali lahko obljubiš, da tudi oni ne bodo?« je nagajivo vprašala in z glavo pokimala proti posestvu.

Kadar sva se takole sproščala na obali, sem kar pozabil, da nisva sama in da naju na vsakem koraku zanesljivo spremlja budno oko stražarjev. Če bi bilo kar koli narobe, če jim kar koli ne bi bilo všeč, bi bili, o tem sem bil prepričan, v nekaj trenutkih pri naju.

Sicer pa je vroče sonce obljubljalo, da bo mokre cunjice na naju kmalu posušilo. Spet sva legla na pesek in Barbara me je vprašala:

»Saj res, povej mi zdaj, kako je bilo v zadnji regresiji. Slišala sem le različico za von Hagenkriseja in tudi predelala sva lahko le to. A ne smeva dopustiti, da bi bile tvoje regresije le pretveza. Še vedno sem tvoja terapevtka, še vedno se ukvarjam tudi s tvojo dušo. Kadar doživiš pravo regresijo, bova tako tudi ravnala. In zdajle bo ravno prava priložnost, da tvoje zadnje potovanje predelava še zares.«

To je bilo nekaj novega. Za predelavo sem bil vajen notranjih prostorov, kjer sem se v trenutkih ranljivosti, ki vselej spremljajo vrnitev iz regresije, počutil varnega. A doslej se ni še nikdar zgodilo, da bi v regresiji doživel kaj takega, česar von Hagenkrise ne bi smel slišati. Zato tudi pri poročanju ničesar nisem zamolčal. Kar sva z Barbaro predelovala, sva lahko zgoraj, v sobi. Tudi če so prisluškovali, niso mogli izvedeti ničesar, česar niso že vedeli ali česar ne bi smeli izvedeti. Zdajle je prvič bilo drugače, in bilo mi je skorajda malce nelagodno.

Zaprl sem oči in se skušal sprostiti. Nato sem začel pripovedovati. Večinoma sem pripovedoval isto kot prej, ko je bil poleg še von Hagenkrise, le da sem se zdaj, ko sem bil bolj zbran, spomnil več podrobnosti.

Prišel sem do trenutka, ko je moj Učitelj karajoče ošinil A. in mi kot svarilo ali napotilo glede tega dekleta, tako se je vsaj zdelo, rekel tiste besede, ki mi tudi zdaj niso bile povsem jasne. Preden sem jih izrekel, sem za trenutek umolknil.

»Je to vse?« je vprašala Barbara.

»Ne, samo …«

»Samo?«

»Skušam se natanko spomniti Učiteljevih besed,« sem dejal.

»Tistih o skrivnosti, ki ti jo bo zaupal?«

»Ne, ne, to je bila le različica za von Hagenkriseja. Ničesar takega mi ni rekel. Pač pa nekaj drugega.«

»Kaj pomembnega?«

»Ne vem … Ne, mislim, da ne.«

»Zakaj pa potem tega nisi povedal, ko je poslušal tudi von Hagenkrise? Si se šele zdaj spomnil?«

Spravila me je v zadrego. Nisem želel lagati, a kako naj ji povem, da sem ta del prej, pri poročanju, izpustil ne zaradi Hagenkriseja, temveč predvsem zaradi nje, ker mi je bilo vpričo nje neprijetno toliko omenjati A. Govoril sem si, da gre za moje prejšnje življenje, na katero pač ne morem vplivati in se mi ga ni treba sramovati. Če je bilo v mojih prejšnjih življenjih res kaj sporno, potem je bilo to tisto življenje, v katerem sem bil Hitlerjev oficir. Tole provansalsko pa se je zdelo čisto v redu. A vseeno sem občutil rahlo nelagodje. Sklenil sem, da bo najbolje, če povem po pravici. No, vsaj približno.

»Učitelj me je, če sem prav razumel, rahlo ošvrknil glede onega dekleta,« sem rekel.

»Glede A.? Tvoje druge ljubice?«

»No, če se misliva takole pogovarjati …«

Nasmehnila se je. Čutila je napetost v mojem glasu in ni več drezala vame. Prijazno je vprašala:

»In kako te je ‘ošvrknil’? Je povedal kaj konkretnega?«

»Niti ne,« sem odvrnil. »Pravzaprav je rekel nekaj čudnega, ne čisto jasnega, a natanko se spominjam, da sem to razumel kot svarilo, ali še bolje, kot napotilo.«

Odprla je usta, da bi nekaj rekla, a si je premislila. Čakala je, da nadaljujem.

»Rekel je: ‘Kadar zablodimo in ne vemo več, kako naprej, nam Kristus Odrešenik vselej pokaže pravo pot. Zato imam tako rad to cerkev. On je res nas rešitelj, Soter.’«

»Hm,« se je muzala, »če sem prav uganila, kako je bilo med teboj in tvojo A., potem se mi te besede niti ne zdijo tako zelo čudne in nerazumljive.« A ko je videla, da spet zardevam, me je obzirno prosila, naj pripovedujem naprej.

Povedal sem torej še preostalo zgodbo. Kako sva hodila in se pomenkovala, kako sva se dogovorila, da bo naslednjega dne spet narekoval verze, kako je, ko sva hodila mimo vodnjaka, nekaj komaj razumljivega mrmral o nekakšni škodljivi vodi in kako mi je, preden se je poslovil in odpotoval s kočijo nazaj v Salon, izrekel verze, ki jih nisem razumel, a so me navdajali z neprijetno slutnjo, da ne obetajo ničesar dobrega.

»Hm. Ko boš odrešen, boš pogubljen,« je ponovila za menoj Barbara. »Res je slišati zagonetno. Se je potem zgodilo še kaj?«

»Nič. Učitelj je odšel, sam pa sem zajahal konja in oddirjal za kočijo. Potem sem se prebudil.«

Molčala sva in premlevala vsak svoje misli. Najhujša vročina je začela že malo popuščati. Nekaj deset metrov stran so se kot gotske katedrale dvigovala visoka, ozka drevesa, ki so bila predaleč od obale, da bi nama dajala senco. Sredi dneva sva se zato večino časa hladila v vodi, ko se je dan začel nagibati proti večeru, tako kakor zdajle, pa je bilo ravno najbolj prijetno za lenobno poležavanje.

Barbara se je prevalila na bok in me gledala s svojimi prijaznimi, mehkimi očmi. »Še malo, pa se bova morala vrniti,« je dejala. »Ne maram, da Robert pošilja po naju tiste svoje gorile.«

»Tudi meni je neprijetno,« sem rekel in umikal pogled.

»No, zdaj pa le povej,« me je še naprej gledala, tokrat že nagajivo, »kaj vse imaš na vesti s tisto svojo A., da te je Nostradamus tako ostro prijel.«

»Saj me ni ostro,« sem se nekoliko jezno odzval na njeno zbadanje.

»Da ne?« se je še naprej smehljala. »Kako je že rekel … ‘kadar zablodimo’?«

»Kdo ve, kaj je s tem mislil,« sem nejevoljno dejal.

Ko je videla, da mi ni do šale, je takoj odnehala. Spet je legla nazaj na hrbet in še nekaj časa sva tako ležala, dokler ni predlagala:

»Greva?«

»Greva,« sem odvrnil.

Medtem ko sva s tal pobirala svoje stvari, me je vprašala:

»Kaj pa je bila tista čudna beseda na koncu?«

»Katera čudna beseda?«

»No, na koncu svarila ali navodila – ali kako že temu praviš – tvojega Učitelja?«

»Čudna beseda? Čakaj, da malo pomislim … Aha, misliš ‘Soter’? To pomeni ‘Odrešitelj’, ‘Odrešenik’. Kristus Odrešenik. Gotovo si že slišala za kako cer…«

Tedaj me je prešinilo kakor strela z jasnega, da sem obstal kot vkopan in najbrž imel take oči, kot da vidim Marsovca.

»Peter!« se je prestrašila Barbara, »kaj pa je? Je kaj narobe?«

»Jaz tepec!« sem se udaril po čelu in se sesedel nazaj na tla. »Ves čas sem imel pred očmi, pa nisem opazil!«

»Česa, za božjo voljo, daj povej že vendar!«

»Šifrirani izrek! ‘ADAM NOSTER. LIBER. 7.’ Se še spomniš Wolfgangove razlage? ‘Adam’ je ‘Adam Kadmos’ in pomeni pravzaprav Kristusa! Res je, v tem izreku je res imenovan Kristus, a ne kot Adam – ali vsaj ne zgolj kot Adam –, temveč s svojim najpogostejšim atributom: kot Odrešenik! Ali ne vidiš? ‘Noster’ je anagram za ‘Soter’, torej Odrešenik.«

»Hm, anagram s preostankom,« se Barbara ni bila pripravljena kar tako na vrat na nos pridružiti mojemu navdušenju. »Črka ‘n’ je odveč.«

»Nič ni odveč,« sem vzkliknil. Izrek je s pikami razdeljen na tri enote, kajneda, in ‘Adam Noster’ je ena od enot; se pravi, je enota. Besedi je treba obravnavati kot enoto, ni le ‘Noster’ anagram, temveč oboje skupaj, ‘Adam Noster’.«

»In?« je pričakujoče vprašala. »Kaj pomeni?«

»Ne vem še, to moram še raziskati. Ampak nobenega dvoma ni, da je tako! Se ti še ni posvetilo? Kot je ugotovil Ludovic, po eni razlagi šifra govori o Nostradamusu, o njegovi pomanjkljivi sedmi centuriji. In prav ta Nostradamus mi kot nekakšno navodilo (le da sem si ga narobe razlagal kot navodilo za ravnanje z A.) sporoča: ‘Kadar zablodimo in ne vemo več, kako naprej, nam Kristus Odrešenik vselej pokaže pravo pot. Zato imam tako rad to cerkev. On je res nas rešitelj, Soter.’ Ali res ne vidiš? Saj jasneje ne bi moglo biti? Iz katere cerkve pa je Učitelj pravkar prišel? Pred katero cerkvijo sva se sprehajala?«

»Tega pa res ne vem,« je rahlo užaljeno odgovorila.

»Pred cerkvijo Kristusa Odrešenika!« sem skoraj zavpil. »Soterja! In kaj mi govori moj Učitelj? ‘Kadar zablodimo in ne vemo več, kako naprej’ – to se vendar nanaša na razreševanje šifre, sporočila! Zablodila sva, zablodili smo vsi skupaj in ne vemo več naprej. In kaj potem še pravi Učitelj? Kaj naredimo v takem primeru? Kristus Odrešenik nam pokaže pravo pot! Tako pravi! In da ne bi bilo dvoma, ali gre za Kristusa kot osebo ali za cerkev, še doda: ‘Zato imam tako rad to cerkev.’ In potem še pika na i: izrecno pravi ‘Soter’, torej izreče besedo, ki je kot anagram vsebovana v sporočilu! Barbara!« sem vpil, navdušenje me je namreč povsem prevzelo, »imava ga, le še nekaj podrobnosti mora razčistiti.«

»Malo tiše,« me je opomnila, »saj veš, da ima tu najbrž vsak grm ušesa.«

A mojega navdušenja ni mogla omajati. Glas sem seveda znižal, kajti imela je prav, nedvomno so naju opazovali. A bil sem prepričan, da v rokah držim rešitev. Moral sem le še sesti za knjige, malo pobrskati po latinskem slovarju, in rebus bo razrešen!

Malce sem bil užaljen, ker Barbara ni povsem delila mojega navdušenja. Jezilo me je, da očitno dvomi o mojih sposobnostih. Načeloma je imela prav: pametni ljudje, ki so svoje življenje posvetili razreševanju skrivnostne uganke, rešitve niso našli, meni pa je to uspelo v borih nekaj dneh. Njen trezni, zmerni razum jo je upravičeno svaril pred prenagljenimi sklepanji. A upoštevati je treba, da rešitve nisem našel čisto sam, temveč mi je pri tem pomagal tisti, ki so ga imeli hakenkrojcerji in pozneje hagenkrisarji tako v čislih, da so od datuma njegovega rojstva – tako kot danes domala ves svet to počne od datuma Kristusovega rojstva – začeli svoje štetje let: pomagal mi je Učitelj, sam veliki Nostradamus. On mi je dal iztočnico za dokončno razrešitev šifre, in nisem dvomil, da je prava. Ludovic von Hagenkrise je pravilno razbral, da šifra govori o manjkajočih verzih Nostradamusove sedme centurije, ni pa znal iz sporočila razbrati, kje so ti manjkajoči verzi. In to sem ugotovil – ali bom vsaj prav kmalu ugotovil – jaz!

Tega dne sem se odpravil spat z gotovim prepričanjem, da bom uganko že naslednjega dne do kraja razrešil.

Dvaindvajseto poglavje

Naslednji dan je zame prinesel hladno prho. Ne le da se preostanek šifre ni vdal tako zlahka, kot sem naivno pričakoval dan pred tem, ampak se je izkazalo, da imam še druge, trenutno morda celo pomembnejše skrbi. »Nostradamusova skrivnost«, ki sem jo iznašel za von Hagenkriseja, je tega tako zelo razvnela, da naju je z Barbaro ves čas neučakano hodil spraševat, kdaj ocenjujeva, da bom pripravljen na naslednjo regresijo. To me je opomnilo, da moram takoj pripraviti vsaj zasilen scenarij za zgodbo o »skrivnosti«, ki jo bom moral odslej spretno podtikati von Hagenkriseju. Vendar mi nič pametnega ni prišlo na misel.

Z Barbaro sva odlagala regresijo, kolikor se je dalo, a Robert ni strpel in je že tretji dan preprosto ukazal, naj jo opraviva. Ugovori niso pomagali in treba je bilo poskusiti. Ni se nama bilo potrebno kaj dosti pretvarjati, regresija ni uspela; preveč sem bil vznemirjen zaradi reševanja uganke, da bi premogel potrebno zbranost za vrnitev v preteklost. Krivdo za neuspeh sva zvalila na von Hagenkriseja, ki je seveda pred nama ni hotel sprejeti in je besnel. A kot kaže, se je tudi o tem posvetoval s svojimi strokovnjaki, in najbrž so potrdili, kar sva mu povedala midva, namreč, da bi se bilo bolje držati utečenega ritma in ne prehitevati. Tako sva si izborila še nekaj prostih dni.

Komaj sva čakala na tisti dan v tednu, ko nama je bilo dovoljeno iti na obalo. Čim sva ocenila, da sva dovolj daleč od posestva, sva se začela pogovarjati.

»Si sporočilo že razrešil?« me je vprašala Barbara.

»Ne še.«

»Pa si vsaj še zmeraj prepričan, da govori o katedrali v Aix-en Provence?«

»Stoodstotno,« sem ji zatrdil.

»Potem morava najti način, kako priti tja. Morda se nama tam razkrije to, kar zdaj še ni razvidno. Saj, kaj pa lahko izgubiva?«

»In kako bova to izpeljala?« sem bil radoveden. »Malce dvomim, da naju bo von Hagenkrise kar tako pustil tja, da niti ne omenjam tega, da se mu bo moralo zdeti tudi zelo sumljivo.«

»Naredila bova tako, da ne bo sumljivo in da bo sam zahteval, da greva tja,« se je zvito nasmehnila. »Malce tvegano je, a druge poti ne vidim.«

Prišla sva do najine plaže. Slekla sva se do kopalk in legla na pesek, ki je bil že razgret. Strmel sem v modro nebo in vprašal:

»In kako si si to zamislila?«

»Tudi naslednja regresija bo morala spodleteti. Oziroma bolje: tehnično bo uspela, a ne glede na to, v katero prejšnje življenje se boš dejansko vrnil, boš poročal, kot da si bil v enem od svojih neprovansalskih življenj. Tega ne morejo preveriti, tako da nama glede tega nič ne morejo.«

»Ampak von Hagenkrise bo ponorel,« sem dejal. »Saj vendar vidiš, da je ta nekdaj mirni človek povsem na koncu z živci.«

»Rekla sem, da bo tvegano,« je odvrnila. »A druge poti ni. Kajti potem ga bom lahko prepričala, da je največ možnosti za regresijo, kakršno hoče, če jo opravim na kraju, kjer se je končala tvoja zadnja provansalska regresija, torej v Aixu. Tudi če bo tekel to preverjat k svojim strokovnjakom, mu bodo lahko le potrdili, da je regresantov fizični stik z okoljem, ki je prežeto z močnimi spomini, lahko odličen stimulator za to, da se vrne prav v to okolje.«

»Hm, ne sliši se slabo,« sem moral priznati. »Vendar tudi če nama to uspe, ne verjamem, da bi naju med regresijo pustil kar sama. Kot veš, je vselej poleg, tako da ne vem, kdaj si bova imela čas na skrivaj ogledati cerkev.«

»Saj si je ne bova,« se je nasmehnila. »V tem je lepota načrta. Ti si jo boš ogledal zelo natančno, in to ne na skrivaj, temveč s privoljenjem samega von Hagenkriseja. Rekla mu bom, da je to bistveni del tvojega ‘vživljanja v okolje’, v katero bi se rad vrnil z regresijo. Konec koncev je poleg cerkve v Aixu danes le še malo krajev takih, kot so bili v šestnajstem stoletju. Natanko si boš torej ogledal cerkev – poskrbela bom, da te ne bo pri tem nihče motil, češ, da bi to lahko oviralo tvoje ‘vživljanje’ – in našel tisto, kar iščeva. Ampak prav veliko časa vseeno ne boš imel, zato bi bilo zelo dobro, če bi lahko že prej v celoti razvozlal sporočilo.«

»Genijalen načrt,« sem dejal z neprikrito zavistjo, »zakaj se ga nisem domislil jaz?«

»Zato, ker imaš zdaj druge naloge. Pravzaprav sta dve. Razrešiti šifro in izmisliti si nadaljevanje ‘zgodbe’ o Nostradamusovi domnevni skrivnosti.«

»No, tudi ti lahko pri tem sodeluješ,« sem rekel.

»Ne, jaz sem svoje opravila,« se je nagajivo nasmejala in se zatopila v branje knjige, ki jo je prinesla s seboj k vodi.

Ostal sem torej prepuščen sam sebi in svoji iznajdljivosti, in to mi ni bilo niti malo všeč.

»ADAM NOSTER. LIBER. 7.«

Premleval sem v glavi ta zapis in skušal uganiti, kaj bi lahko pomenil. Nekaj izhodišč sem že imel, na primer vse prejšnje interpretacije, ki so v neki meri zadevale, pa svojo ugotovitev (oziroma točneje: tisto, ki mi jo je prišepnil iz preteklosti sam Učitelj), da je »Adam Noster« anagram in da se v njem skriva beseda »Soter«. Skušal sem razvozlati, kaj še poleg tega.

Če od »Adam Noster« odštejem »Soter«, dobim črke »adamn«. Da, če bi bila angleščina, sem se pošalil sam pri sebi, ne bi bilo težav. A skoraj zagotovo je latinščina. Premetaval sem črke gor in dol, jih razporedil v vse mogoče besedne kombinacije, za katere se je zdelo, da bi lahko kaj pomenile, a mi ni dosti pomagalo. Potreboval bi dostop do interneta ali vsaj latinski slovar (moja latinščina je že nekoliko zakrnela), tega pa sem pustil v svoji sobi. Prepoznal sem nekatere, kot se mi je zdelo, latinske besede, velelnike, a mi niso povedali ničesar uporabnega.

Poskusil sem še z drugega konca. Kaj, poleg sedme Nostradamusove centurije, bi lahko pomenilo »Liber. 7.«? Liber septem. Septem liber … Seveda! »Septem artes liberales«! Sedmero umetnosti, srednjeveški šolski kanon, seznam predmetov, ki so jih poučevali v srednjem veku, pa tudi še v renesansi! Vendar me je trenutno navdušenje kmalu minilo. Naprej se nisem premaknil niti za ped. Prav nobene zamisli nisem imel, kaj bi lahko to sporočalo, pa tudi nikakršne povezave nisem našel s prvim delom šifre, v katerem se je pojavljal – o tem sem bil povsem prepričan – »Soter«. Spet in spet sem prebiral celotno sporočilo, napenjal možgane, premleval in premleval, črke so mi švigale pred očmi in se menjavale kot na igralnem avtomatu, in … zaspal sem.

Prebudilo me je nežno tresenje za ramena. Odprl sem oči in nad seboj zagledal vedri Barbarin obraz. Z njenih kopalk je kapljala voda. Nagajivo se je razkoračila nad menoj, da sem planil pokonci, kajti mrzle kapljice so me neprijetno zbadale. Smejala se je. »Morala sem te zbuditi,« je rekla, »da se, če že ne drugega, vsaj malo obrneš, sicer te bo opeklo.«

Na koncu jezika sem že imel zbadljivko, a sem se pravi čas obvladal. Le kaj mi je? sem se spraševal. Saj je čisto prijazna, in tole škropljenje je bilo zgolj povsem običajna nedolžna šala. Pripravil sem se do nasmeha in se pognal v vodo, da se prebudim ter predvsem ohladim.

Ko sem se vrnil, je Barbara odložila knjigo. Sedla je, z rokami objela kolena in vprašala:

»No?«

»Kaj no?« sem se pretvarjal, da ne vem, kaj ima v mislih.

»Si že razrešil Joachimovo šifro?«

»Še ne,« sem dejal, »a prepričan sem, da jo bom. Zaenkrat sem še pri prvih dveh besedah, ki sta skoraj zagotovo anagram. Imam nekaj kandidatov za drugi del anagrama, vendar ne vem čisto natanko, kaj bi počel z njimi. Še najverjetneje se mi zdi, da gre za kratico ‘ad man.’ za ‘ad manum’, kar po latinsko pomeni ‘(imeti) pri roki, pri sebi’. Torej – ker temu sledi Soter –: za nekaj, kar ima Kristus pri sebi.«

»Kaj pa ostalo?«

»Tudi o tem sem seveda že razmišljal; pojavila se je zanimiva možnost, ki pa je ne morem uskladiti s prvo polovico šifre. Tega drugega dela po mojem ne morem ustrezno razrešiti, dokler ni jasen prvi del. ‘Liber. 7.’ lahko pomeni kar koli.«

»Hm. Nič kaj dobro torej ne kaže.«

»No, tako slabo spet ni. Povsem sem namreč prepričan, da gre za cerkev Kristusa Odrešenika v Aix-en-Provence. Šifra, ki kaže na Nostradamusa, on sam, ki mi daje povsem jasne, izrecne napotke – nemogoče, da bi se vse to ujemalo zgolj po naključju! Rešitev je že prava,« sem odločno dejal, »le dokončna še ni. Gre za nekaj, kar je tako ali drugače ‘pri roki’ Kristusu v tej katedrali; a kaj natanko bi to bilo, bom lahko videl, šele ko bom tam in jo bom natančno preiskal. Če nama bo seveda sploh uspelo priti tja.«

»Ne skrbi,« je samozavestno dejala, »to je moja naloga. Ti pa se zdaj raje posveti iskanju nadaljevanja zgodbe o Nostradamusovi skrivnosti, ki jo moraš še prodati von Hagenkriseju,« je resno dejala, se zleknila, spet vzela v roke knjigo in brala naprej.

Saj res, še to, sem z nejevoljo pomislil.

Valovi slasti so mi poganjali skoraj nevzdržno ščemenje v rastišča las in dlak po vsem telesu. Čutil sem njeno mehko, toplo dlan, ki se je nežno sprehajala po mojem trupu, in v njenih laseh vonjal ožgane poletne provansalske trave. Tiho je ječala pod mojimi poljubi in se zvijala, kot da bi se mi nežno, obzirno izmikala. »Ljubljena,« sem sopel v njeno uho, »do konca boš v mojem srcu edino ti, in umrl bom s tvojim imenom na ustnicah«.

Tesneje se je privila k meni in se nekaj trenutkov nato stresla v silovitem krču. Kmalu nato je streslo tudi mene. Zadihana sva obležala tesno privita drug k drugemu, skrita pred radovednimi očmi za kamnito ograjo ob robu manjšega gozdička. Zdaj, ko je luna že zavladala na nebu, ni bilo več tiste zadušljive vročine, pred katero smo se prek dneva skrivali v vse mogoče temne, hladne kotičke, še vedno pa je bilo prijetno toplo. Le moje srce je začel ovijati strupeni hlad. Bil sem pred najtežjim trenutkom v svojem življenju.

Podobno težo sem čutil sinoči, ko sem povedal Učitelju. Vedel sem, da mu novica ne bo pogodu, in res je, ko jo je slišal, temna senca preletela njegov obraz. »Želel sem si, da se to ne bi zgodilo, upal sem,« je zavzdihnil, »a nad nami je volja, ki te stvari ureja po svoje.« Njegov pogled se je spet nekoliko zmehčal. »Videl sem to že davno.«

Spomnil sem se Učiteljevih svaril, ki mi jih je, sicer nikdar vsiljivo, vselej prijazno, modro, v lepih, včasih zagonetnih izrekih namenjal, kadar je videl, kako se z A. spogledujeva. »Videli ste naju …« sem dejal.

»Videl sem to v zvezdah,« je odvrnil.

Vedel sem, da včasih vse noči preučuje nebo in si nekaj zapisuje. Tudi sam sem ponoči večkrat napeto upiral svoj pogled navzgor in skušal razbrati pisavo na oddaljenem firmamentu, a nisem razbral niti ene same črke, kaj šele lepih verzov, ki mi jih je ob večerih narekoval Učitelj. Spomnil sem se ljudi, tudi tistih iz najvišjih stanov, ki so mu prinašali bogata darila v zahvalo za pesmi, s katerimi je videl v njihovo bodočnost.

»So v zvezdah popisana vsa naša življenja, življenja ljudi v preteklosti in prihodnosti?« sem vprašal.

»So,« je prikimal. »Vendar ne samo v zvezdah. Povsod okrog nas so, v vsaki stvari. Narava je ena sama, od nekdaj in za vekomaj in v vsakem živem bitju. Vse na tem svetu je prek nevidnih niti povezano med seboj, in vse je tu z namenom. V vsaki stvari, v vsakem kamnu, travi, kobilici, zvezdi se skriva sporočilo za vsakogar od nas, in komur je dano videti, lahko to sporočilo prebere.«

Učiteljeva modrost in pa skrb zame, ki sem jo jasno slutil ves čas, ko sem smel biti pri njem v službi, sta me ganili. Nisem si mogel dobro predstavljati svojega življenja brez zapisovanja njegovih čudovitih pesmi in brez najinih večernih pogovorov, pravzaprav naukov, ki mi jih je ob takih priložnostih radodarno naklanjal. A zdaj so me čakale nove obveznosti in nova odgovornost, in Salon je bil od Aixa predaleč, da bi lahko ob večerih prihajal opravljat delo, ki me je najbolj veselilo in si drugega niti nisem dobro predstavljal.

Vseeno pa je bil pogovor z Učiteljem lažji od tega, ki me je čakal z Ljubljeno. Kako ji povedati, da od srca ljubim njo in le njo, a da mi starši nikoli ne bodo dovolili, da se poročim z navadnim kmečkim dekletom. Še več, ugled, ki sem si ga pridobil kot Učiteljev pisar, mi je celo omogočil, da se s poroko vzpnem še više, v družino mestnega sodnika, očeta A., kateri sem bil, to so vedeli tudi starši, več kot očitno všeč. Ne da bi ji dvoril, me je vselej spogledljivo opazovala, in kadar me je gospod sodnik ob nedeljah povabil na kosilo, kar je bila izjemna čast, sem se popoldne z njo sprehajal po obsežnih vrtovih njihovega posestva. Bila je privlačna, bistra, omamno zapeljiva, in večkrat me je že imelo, da bi jo ob taki priložnosti poljubil na vabeče, mokre, mehke ustnice, a me je spomin na Ljubljeno v zadnjem trenutku zadržal. Ljubljena nemara ni bila tako vznemirljivo mamljiva, njena moč je bila v njeni preprosti, odkritosrčni, do kraja predani ljubezni, v njenih globokih, modrih očeh in v tihi dokončnosti, s katero se mi je predajala. Z njo sem si predstavljal mirno, srečno podeželsko družinsko življenje sredi kopice otrok in pod vodstvom Učiteljeve modrosti. Življenje, ki se mi je obetalo z A., je bilo drugačno, precej manj urezano po moji meri: sprva delo pisarja pri višjemu sodniku, nato počasno vzpenjanje po hierarhiji. Med tednom obiski v uglednih mestnih hišah, konec tedna na prireditvah, potovanja v tujino … A izbira seveda ni bila moja. Izbrali so starši, njeni in moji. Pogodba je bila sestavljena in v mesecu dni bodo brali oklice.

V sebi sem iskal besede, s katerimi bi to pojasnil, a Ljubljena je, kot da bi to prebrala v kaki drobni kretnji, v hipu vse doumela in zalile so jo solze. Objemal sem jo, ji nežno šepetal besede ljubezni in tolažbe, a njena žalost je bila neutolažljiva. Tudi meni je bilo neizmerno hudo. Laže bi mi bilo, če bi se razjezila, me zmerjala, potiskala stran od sebe; vendar je vse razumela, v neizmerljivi bolečini se je le privijala k meni in se stresala v tako silovitih krčih, da me je resno zaskrbelo za njeno zdravje.

Razšla sva se, šele ko je jutranja svetloba že začela preganjati pastirje noči z vse bolj modrega neba. Gledala me je z rdečimi, suhimi, izjokanimi očmi, v katerih se je zrcalila bolečina najine ljubezni, kot da me gleda zadnjič. Tudi sam sem si otiral solze, ko sem hodil proti konju. Zajahal sem ga, se še enkrat ozrl proti ljubljeni postavi, ki je v jutranjem somraku izginjala proti vasi, in oddirjal proti domu.

Dva dni pozneje so mi sporočili, da je Ljubljena mrtva. Omahnila je pred sodnikovo kočijo, ki je peljala visokega gospoda po uradnih opravkih v Avignon. Obšla me je nedoumljiva žalost, in za njo temna slutnja. Ta me je silovito povlekla vase kot v črno luknjo, z vrtoglavo hitrostjo me je odplavilo po njenem rovu …

Obrisal sem si mokroto, ki sem jo čutil na licih. Bil sem še pod močnim vtisom pravkar doživetega, a vseeno mi je že bilo povsem jasno, kaj je moja naloga. Moral sem se zbrati. Po dveh, treh minutah sem bil pripravljen. Globoko sem zavzdihnil in odprl oči. Barbara me je s svojega stola opazovala mirno in prijazno radovedno, tako kot vselej. Von Hagenkrise se je komaj brzdal, da je ohranil vsaj navidezno mirnost, kakršne sem bil vajen iz začetnih dni najinega poznanstva.

»No?« je dejal, »ste že pri moči?«

Prikimal sem.

»Je bilo zanimivo?«

»Zelo,« sem odvrnil.

»Potem naju pa nikar ne pustite predolgo čakati.«

»Izkrcali smo se na bregu neznane pokrajine,« sem začel. »Hallgir in nekateri drugi bojevniki so s svojimi sekirami …«

Von Hagenkrise je besno zaklel in brez besed odvihral iz sobe. Z Barbaro sva ostala sama.

»Kaj zdaj?« sem jo vprašal.

»Nič, nadaljuj,« je mirno rekla.

Brez besed sva se sporazumela. Skoraj nemogoče je bilo, da soba ne bi bila ozvočena, zato sva morala odigrati igro do konca. Razpletal sem torej izmišljeno vikinško zgodbo o napadu na neko germansko vas; Barbara me je pridno prekinjala z občasnimi vprašanji ter si ves čas zapisovala v beležnico. Ko sva končala, se je na vratih pojavil von Hagenkrise.

»Vi zdaj pojdite,« mi je rekel in se niti ni preveč trudil za vljudnost, »vi,« je s kazalcem pokazal na Barbaro, »pa še malo počakajte.«

Vstal sem in stopil proti vratom. S pogledom sem skušal opogumiti Barbaro, a to očitno ni bilo potrebno. Ni bila videti prestrašena, temveč trdna, odločna, samozavestna. Pustil sem ju torej sama.

O tem, kako je potekal njun pogovor, mi je lahko poročala šele naslednjega dne, ko sva spet imela svoj redni »izhod«.

»Ni kričal, bil je na videz miren, a ledeno, grozljivo miren,« je dejala. »Rekel je, da je nad zadevo obupal in da je projekt, ki ga je začel z nama, sklenil končati. Napak da je presodil možnosti, ki so se ponujale s teboj. Da bo našel druge poti. Nato je spet privlekel ven tiste grozne posnetke z mojim sinkom …«

Tu je malce premolknila. Obrisala si je solze, ki so se ji ulile, se enkrat ali dvakrat useknila v robček in nadaljevala.

»… ne bom opisovala. Govoril je, da sem ga prevarala in da bomo zdaj čutili posledice vsi trije: Simon, ti in jaz. Skušala sem ostati trdna. Vedela sem, da bodisi govori v nepremišljeni jezi ali izsiljuje. Kajti če bi se zares že odločil, mi tega ne bi govoril. V svoji aristokratski sterilnosti bi preprosto odšel in prepustil umazani posel svojim vojakom. A ne, ni storil tega. Pravzaprav ni vedel, kaj naj stori, in njegove grožnje so bile posledica njegove nemoči. To mu res ni podobno, a je psihološko povsem razložljivo.

Poskušala sem govoriti čim bolj mirno. Paziti sem morala, da mu ne bi očitno ugovarjala, kajti v razpoloženju, v kakršnem je bil, bi ga to v njegovem besu le še podžgalo. Ta samozavestni človek je zgubljal tla pod nogami in njegove samozavesti nisem smela še dodatno spodkopavati z oporekanjem. Pritrdila sem mu, da sem nad zadnjo regresijo tudi sama malo razočarana, saj sem pričakovala, da se boš, tako kot v zadnjih regresijah vse pogosteje, vrnil v Provanso. Vendar da si, razloga za to da ne poznam, s svojimi mislimi očitno nekje drugje. Morda vpliva nate vse to okolje, njegovi stražarji oziroma vojaki, morje, divjina, v kateri smo – ne morem natanko vedeti. A nobenega dvoma ni, in to lahko preveri, sem mu rekla, tudi pri svojih strokovnjakih za regresijo, da je ves proces regresije povezan z močnimi čustvenimi stanji, ki nanjo lahko odločilno vplivajo. Če te želimo spraviti v točno določeni izsek iz tvojega življenja, sem mu dejala, te moramo na to ustrezno pripraviti, torej doseči, da boš primerno čustveno naravnan.

Vprašal je, kaj imam v mislih. Kako bi bilo to mogoče doseči. Tu sem zdaj morala biti previdna. Jasno je, kako bi to najlaže izpeljali, sem dejala, a to najbrž ne pride v poštev. Zato da sem bom morala domisliti česa drugega, četudi manj učinkovitega.

Prekinil me je in me vprašal, kaj da ne pride v poštev. Povedala sem mu. Spomnila sem ga, da se z regresijo vračamo v posamezne izseke iz prejšnjih življenj, največkrat zato, ker imajo močan čustveni naboj, ki ne presahne, temveč deluje tudi na naše trenutno življenje; pogosto kot motnja, fobija, nevroza, vendar tudi v bolj pozitivnih oblikah. Konec koncev je vseeno, kako: važno je, da deluje, da sta prek njega sedanjost in preteklost povezani. Če bi nam torej uspelo, sem ga prepričevala, da bi danes v tebi prebudili kake močne občutke iz preteklosti, bi to najverjetneje usmerilo tvojo regresijo. ‘Na primer?’ je vprašal. ‘Na primer,’ sem odvrnila, ‘če bi mu naredila regresijo v Provansi, najbolje, da kar v cerkvi, pred katero se je končalo njegovo zadnje potovanje tja, potem bi se najverjetneje vrnil prav na tisti kraj.’ ‘Saj veste, da to ni mogoče,’ mi je zabrusil, ‘ne moremo kar tako prikorakati v Provanso in čez noč pričarati primerno bivališče. In tudi če bi lahko, ne moremo kar najeti cerkve za naše namene.’ ‘Saj sem rekla, da ne pride v poštev,’ sem dejala. Potem je bil nekaj časa tiho; videlo se je, da napeto premišljuje in preigrava različne možnosti. Z nekoliko priljudnejšim glasom me je prosil, če lahko nekaj minut počakam; da se kmalu vrne, le nekaj da mora preveriti. Vrnil se je čez dobre pol ure. Najbrž se je posvetoval s svojimi psihologi in operativci na terenu. ‘Prav,’ je dejal, ‘poskusili bomo. A to je vajina zadnja priložnost.’«

Gledala sva v valove, ki so danes za spremembo malce bolj pohlevno plivkali na obalo. »Greva v vodo?« je rekla Barbara. »Tako ali tako je danes zadnjič. Čez dva dni odpotujemo, in sem se gotovo ne bova več vračala. Upam, da se zavedaš, da sva vse stavila na eno kocko,« me je opomnila.

»Zavedam, zavedam,« sem dejal, »ampak čaka naju morje.«

Po včerajšnji odigrani seansi sem bil vse preveč napet glede izida pogovora med von Hagenkrisejem in Barbaro, da bi lahko v miru predelal svojo dejansko regresijo. Pravi trenutek za to se je ponudil šele zdaj, ko sem dobil vsa pojasnila. Barbara me je navadila, da moram svoje regresije vselej predelati, pa tudi sicer je bilo pri včerajšnji nekaj, kar mi ni dalo miru.

Ko sva prišla iz vode, sem jo zato prosil, če ji lahko pripovedujem, kako je bilo z mojim potovanjem včeraj.

»Seveda, seveda,« je dejala, »oprosti, čisto sem pozabila. Tale včerajšnji pogovor s Hagenkrisejem je bil zame preveč stresen.« Namestila se je udobno, kolikor se je le dalo. Beležnice ni imela pri sebi, a tudi če bi jo imela, je ne bi smela uporabiti. Nikdar nisva mogla biti prepričana, da naju ne bodo preiskali, in če bi Robert izvedel za najino potegavščino, bi bilo z nama nedvomno konec.

Pripovedoval sem podrobno, kolikor sem le mogel. Zadrega, ki sem jo pred Barbaro glede svojih provansalskih deklet občutil prejšnjič, je bila stvar preteklosti. Za preveč pomembne reči je šlo, da bi se lahko oziral na take malenkosti. Zato sem pazil, da ne bi ničesar izpustil; ne pogovora s svojim modrim Učiteljem, ne ljubljenja in nato mučnega pogovora z Ljubljeno, ne svojega obupa in temne slutnje ob novici o njeni smrti.

»Vidiš, tvoja duša vendarle še ni povsem zdrava,« je dejala Barbara. »Ne gre le za težave z dihanjem, v tebi se očitno skrivajo še drugi strahovi in travme, ki te ovirajo, da bi normalno zaživel. Sicer se jih je dalo rahlo zaslutiti že prej, a zdaj so povsem jasni.«

»Kako to misliš?« sem se iskreno začudil.

»Povej mi sam, kako si razlagaš to, kar si mi pravkar pripovedoval,« me je pozvala.

»Kako si razlagam? Ni mi čisto jasno, kaj bi bilo tu potrebno razlagati. Zadeva je vendar povsem očitna in vsaj za tiste čase precej samoumevna. Pri nas se še pred sto leti mladi zvečine niso mogli poročati med seboj iz ljubezni, temveč največkrat iz koristi, nuje ali zaradi ambicioznosti staršev. Še bolj je to veljalo v renesansi. Navedel bi ti lahko …«

»Ni treba,« me je mehko, sploh ne grobo prekinila. »Vse to vem. Nisem mislila tega. Pač pa tvoj občutek krivde ob smrti Ljubljene …«

»Ob njenem samomoru, zaradi mene!«

»Natanko tako. Ali ne vidiš vzorca? Ljubljena je zaradi tebe naredila samomor; skočila je pod kočijo, končala je pod njenimi kolesi, in to je v tvojo vest zarezalo strahovito rano. Toda ali te ne preganja podoben občutek tudi zaradi Larise? Tudi ona je končala pod kolesi vozila, in to samo zaradi tebe, ker si jo pripeljal sem iz daljne Rusije. Če je ne bi, bi bila še živa.«

»Toda saj je vendar sama tako želela!«

»Natanko tako! Zato pa je to tudi bil na neki način samomor.«

Tole je le bilo preveč kruto in povsem nepotrebno. Ne le, da se sploh ni zdelo prepričljivo in utemeljeno, temveč je bilo tudi žaljivo zame. S stisnjenimi zobmi sem užaljeno dejal:

»Nikakršen samomor ni bil, temveč avtomobilska nesreča. In ne vidim, kje bi tu lahko bila moja krivda. Mislil sem, da skušajo terapevti svojim pacientom pomagati, da se rešijo občutkov krivde, ne pa, da jim jih skušajo zbujati, in to še tako za lase privlečeno, kot to skušaš narediti zdajle ti.«

Barbara je ostala mirna. »Ni tako, sam veš, da ni. Poglej,« je prijazno dejala in me mehko prijela za roko, »ne trdim, da je Larisa naredila samomor ali da si imel ti pri tem prste zraven. A oba veva, kako izjemno težko si prebolel njeno smrt, mnogo teže, kot smrt bližnjega preboli velika večina ljudi. Regresija nam pogosto daje odgovore tudi na taka vprašanja. Zato te ničesar ne obtožujem, ampak skušam s pomočjo tvojih preteklih življenj zgolj iskati vzorec, da bi našla pojasnilo za to. Razrešujem šifre tvojega duhovnega življenja, podobno kot ti skušaš razrešiti šifro Joachima von Hackenkreuza. In zdi se mi, da se ujema. V preteklem življenju si ljubljeno dekle pustil zaradi druge. Naredila je samomor, končala je pod kolesi voza, in tebe je povsem upravičeno pestil občutek krivde ter, kot še praviš, temne slutnje. Ko se je ponesrečila Larisa, je tvoj nezavedni spomin to povezal z na videz podobnim dogodkom iz preteklosti, z ljubljeno žensko, ki je umrla v prometni nesreči, in Larisino smrt interpretiral kot uresničenje tiste temne slutnje. Čeprav veš, da pri Larisi ni šlo za samomor in da ni na tebi niti najmanjše krivde, globoko v sebi vseeno občutiš – ne da bi se tega zavedal – prav to. In kot kaže, te še vedno žre, drugače v regresiji ne bi podoživel ravno tega.«

Razmišljal sem o njenih besedah. Njena dlan je v moji ležala zapeljivo mehko, tako da mi je bilo prijetno, a obenem sem se počutil tudi malce nelagodno. Komaj sem se tega zavedel, je vsa mehkoba izginila. Barbara je začutila, kako je moja dlan v njeni postala mrtva. Takoj je umaknila roko in se resno nasmehnila.

»In verjetno tudi vem, kaj je v tebi spet sprožilo te občutke krivde,« je dejala z že skoraj pretirano stvarnim glasom.

Molčal sem in v zadregi odvračal pogled.

»Saj sva odrasla človeka, jaz sem tvoja terapevtka in ti že čisto s terapevtskega vidika zagotavljam, da teh stvari ni zdravo pometati pod preprogo. Najbolje je, da si jih povemo kar na glas,« je odločno dejala in me pogledala v oči. Ko je videla, da od mene ne more pričakovati pomoči, je nadaljevala, sam pa sem že ob njeni prvi besedi zardel in nato vse močneje zardeval:

»Peter, to je med terapevtom in pacientom nekaj povsem naravnega. Imenuje se ‘transfer’. Povezana sva prek najintimnejših skrivnosti tvoje duše in to naju zbližuje, to med nama izgrajuje polje zaupanja in naklonjenosti. Pri psihoterapiji se to bolj ali manj vselej zgodi, še zlasti, če gre za dva samska človeka podobne starosti. Pri naju pa je še ena okoliščina, ki na to dodatno vpliva: skupaj sva v isti godlji, življenjsko nevarni. Sva žrtvi ugrabiteljev. Saj bereš časopise in verjetno veš, kakšni psihološki mehanizmi delujejo v tako izjemnih razmerah. Stockholmski sindrom ni edini. Tudi med talci se pogosto stkejo tesne čustvene vezi. Midva sva se znašla v obeh situacijah: terapevtski in ugrabiteljski, in povsem naravno je, da morda drug do drugega čutiva večjo naklonjenost, kot bi jo sicer. To pa je zate povsem nesprejemljivo. Tvoje nezavedno – prosim, ne skoči takoj pokonci, to ni tvoje razmišljanje, ponazorila bi ti le rada, kako deluje mehanizem tvojega nezavednega – tvoje nezavedno razmišlja približno takole: njegova ljubljena žena se v grobu niti ohladila še ni, on pa že pogleduje za drugo. Na to se potem naveže še spomin iz preteklosti, ki tudi kaže strukturno podoben položaj. Pa smo tu, kjer smo: pri vnovičnem občutku krivde, ki te pošlje nazaj v regresijo v trenutek, ko je ta občutek nastal. In midva se zdaj o tem pogovarjava zato,« mi je kočljive zadeve, ki so mi bile načeloma seveda jasne, a so mi vseeno v lica in vrat naganjale izdajalsko rdečico, razlagala potrpežljivo kot otroku, »da to predelaš, da se znebiš občutka krivde, ki je tu in zdaj povsem neutemeljen, in ga pustiš tam, kamor sodi: v nespremenljivi preteklosti.«

Nobene magične besede ni izrekla. Le to, kar sem v sebi čutil tudi sam. A – delovalo je. Nenadoma sem nekoliko laže zadihal. Čutil sem, da to, kar je bilo pravkar izrečeno, najinega medsebojnega odnosa ne bo poslabšalo, temveč prej narobe.

Videla je, kako je krč mojih obraznih mišic popustil, in razumela. Ker sem bil tiho, tudi sama ni več ničesar rekla. Ni bilo potrebno. Ležala sva in uživala še zadnje žarke poznopopoldanskega sonca.

»Morda so sploh najini zadnji,« sem pomislil.

Četrti del

Triindvajseto poglavje

Kako smo prišli v Provanso, koliko časa je trajalo naše potovanje – o vsem tem nisem imel niti najmanjšega pojma. Kazalo je, da so nama z Barbaro pred odhodom (niti tega ne vem, ob kateri uri smo odšli) v hrano ali pijačo vmešali močno uspavalo in naju nato preprosto »pretovorili« kakor prtljago. Manjša uganka je tudi bila, kako so naju spravili mimo vseh mejnih kontrolnih točk. A ne nazadnje za organizirane hagenkrisarje to najbrž ni smelo biti pretežko. Zdaj sem že vedel, česa vsega so zmožni.

Ko sem se prebudil, sem imel vtis, da je noč. Ležal sem na postelji v manjši, temni sobici z zabitimi oknicami. Vstal sem in odprl edina vrata. Vodila so v prostorno sobo, v njej je za večjo mizo sedela Barbara, počasi pila veliko skodelo kave ali čaja in se sproščeno, tako je bilo vsaj videti, pomenkovala s von Hagenkrisejem.

»No, ste se nazadnje le zbudili,« me je ta pozdravil, ko me je opazil. »Po vašem trdnem spancu bi človek sklepal, da imate povsem mirno vest.«

»Ali pa precejšnjo količino narkotikov v sebi,« sem zlovoljno odvrnil. Njegova prisiljena vedrina in tokrat slab čut za humor sta mi šla na živce.

»Z mistrom M se pogovarjava, kdaj bi odšli v Aix,« mi je prijazno, s spodbudnim nasmeškom dejala Barbara.

»Ali nismo že tam?« sem vprašal.

»Ne čisto,« je odvrnil von Hagenkrise, »a tudi prav daleč ne. Zavedati se morate, da je celo za nas težko kar na vrat na nos z vso ekipo priti v kateri koli poljubni kraj na svetu, še zlasti, če je tako obljuden, in ohraniti konspirativnost, ki je za vse nas življenjsko pomembna. Vendar smo blizu. Kako uro avtomobilske vožnje stran.«

Primajal sem se za mizo in sedel. Ponudili so mi kavo, a sem odklonil. »Pred spanjem ne,« sem dejal. Zvečer ali ponoči nikdar ne pijem kave, saj imam potem nočne more.

Barbara se je zasmejala. »Saj si komaj vstal, pa bi že šel spet spat?«

»Koliko pa je sploh ura?« sem vprašal.

»Osem – zjutraj,« je povedal von Hagenkrise.

»In kako dolgo sem, hm, ‘spal’?«

»Blizu dvajset ur,« je ustrežljivo s podatkom spet postregel Robert. »A če se vam še spi, izvolite. Želim, da ste čez dva dni povsem spočiti in pripravljeni.«

»Čez dva dni torej?« Pogledal sem Barbaro.

S komaj opaznim nasmeškom mi je prikimala.

»Čez dva dni,« je namesto nje odgovoril von Hagenkrise. »In dobro se pripravita! Počnita zaradi mene kar koli, le iz hiše seveda ne smeta. Prenevarno je.«

»Kaj pa najini ‘izhodi’?« je vprašala Barbara.

»Zaenkrat nobenih izhodov,« je bil odločen Robert.

»Toda …«

»Če bom zadovoljen z vama, tedaj – mogoče, pozneje,« jo je prekinil z nepopustljivim glasom, ki ni trpel ugovorov, in odšel.

Z Barbaro sva se poparjeno spogledala. Nobenih dogovarjanj torej, nobenega natančnega usklajevanja. V hiši, ki je lahko ozvočena in opremljena s kamerami, bi bilo to preveč tvegano. Prepuščena sva bila zgolj svoji iznajdljivosti. Še dobro, da sva vsaj okvirni načrt izdelala pred dnevi, ko sva to še lahko počela varno.

Pogovarjala sva se o raznih nepomembnih rečeh. Stražarjev v sobi sicer ni bilo, a vedela sva, da imajo zidovi v tej hiši oči in ušesa. Barbara mi je z navdušenjem, ki me je kar malce presenečalo, govorila o knjigi, ki jo je brala zadnja dva tedna na plaži. Knjiga po mojem mnenju ni bila kaj prida, videl sem kičaste platnice in sklepal, da gre za ‘žensko branje’. Prepričan sem, da bi Barbara sama izbrala kaj drugega. Tako pa sva bila prepuščena okusu ječarjev, ki so nama na najino željo po navodilih von Hagenkriseja sicer prinašali vse mogoče, tudi knjige, a ne vedno prav tistih, ki sva jih želela. Zanje je bila knjiga pač – knjiga.

»Notri je tudi posebno lep ljubezenski prizor,« mi je dejala.

Skoraj proti svoji volji sem zavil z očmi. Barbara se je pretvarjala, kot da tega ne vidi.

»Res bi rada, da ga prebereš in mi poveš, kaj si o njem misliš,« je dejala in stopila proti svoji sobi. »Čakaj, takoj ti jo prinesem.«

Čez čas se je res vrnila s tisto knjigo in jo položila na sredo mize. Sklonil sem se naprej, da bi jo vzel v roke, a me je zadržala in rekla:

»Ne, želim, da prebereš v miru. Ne boj se, stran, kjer se prizor začenja, je označena.«

»Prav,« sem še vedno začuden in rahlo nejevoljen dejal. Odtlej pogovor nekako kar ni več stekel. Mrzlično sem razmišljal, kako bi vendarle našla način, da se dogovoriva vsaj za najnujnejše reči, a mi na misel ni prišlo nič pametnega. Tudi Barbara naenkrat ni bila več tako zelo zgovorna. Enkrat ali dvakrat je celo zazehala in kar malo užaljen sem bil, da jo moja družba tako dolgočasi. Ne nazadnje sva si komaj nekaj dni nazaj – na zelo nekonvencionalen način sicer, a vendarle – priznala svojo, hm, ‘naklonjenost’. Ko je ozračje postajalo že nevzdržno, je nenadoma vstala in živahno, kot da bi se nenadoma prebudila, rekla:

»Nič, grem v svojo sobo. Brat. Vse, samo da preženem čas. In tebi priporočam isto.«

Vstal sem in se brez besed obrnil, da bi odšel v svojo sobo, a me je Barbara s prijemom roke ustavila.

»Na,« je dejala in mi molila tisto knjigo, »tole si pozabil.« Malo je pomolčala, me nato pomenljivo pogledala v oči in rekla: »Obljubil si, da boš prebral in mi povedal svoje mnenje. Saj boš, kajneda?«

Bil sem nejevoljen. Nisem mogel razumeti, zakaj je naenkrat moje mnenje o ‘lepih ljubezenskih prizorih’ v literarnih plažah tako pomembno. Ženske muhe, sem pomislil pri sebi in zaradi ljubega miru pokimal. A Barbara je očitno videla, da ne mislim čisto zares, zato me je še enkrat ustavila, že kar vroče pogledala in zahtevala:

»Obljubi!«

Nisem vedel, kaj je šinilo vanjo, a jasno je bilo, da ne bo miru, dokler ne obljubim. Torej sem obljubil. Videl sem, da je kljub temu nekoliko v dvomih, a je nisem želel pomiriti. Po pravici povedano niti nisem bil prepričan, da bom ustregel njenim muham. Naglo sem odšel v svojo sobo, Barbara pa v svojo.

Legel sem na posteljo in premišljeval o zadnjih dogodkih, pa o tem, kar naju čaka. Zdaj, ko se nisva več mogla varno usklajevati, bova morala delovati zelo premišljeno. Predvsem bova morala biti tudi pozorna drug na drugega, še več, drug drugemu bova morala nekako brati misli. Kadar sta si dva človeka zelo blizu, je kaj takega vsaj v določeni meri gotovo mogoče. Bilo je jasno, da sva se z Barbaro v zadnjih tednih zbližala. Toda ali je to dovolj? Se dovolj dobro poznava? To je najbrž še pomembneje. Gotovo, Barbara me razmeroma dobro pozna, ne nazadnje je moja terapevtka in ve o meni marsikatero intimno podrobnost. Kaj pa jaz o njej?

Naenkrat sem ugotovil, da o svoji terapevtki Barbari, do katere sem začel gojiti več kot le ‘pacientska’ čustva, pravzaprav ne vem ničesar. Vem, a kot da tega skorajda nimam za resen podatek, da ima sina Simona, pojma pa nimam, kdo in kje je njegov oče. Znano mi je le, da je trenutno samska, ker mi je to sama povedala. Ne vem, od kod je, ali v svojem življenju poleg službe počne še kaj drugega, ali veliko potuje, se ukvarja s kakim športom – vse to je bilo zame popolna neznanka. In s táko neznanko, tujko, naj bi se zdaj sporazumeval zgolj z mislimi!

Res je, vselej sem bil precej zaprt vase, zato tudi nisem imel prav dosti prijateljev. Od nekdaj sem se raje brigal zase, spraševati druge ljudi o njihovi zasebnosti se mi je zdelo celo nespodobno. Ta moja drža je bila tipično ‘angleška’, in po svoje mi je bila všeč. Zdaj pa sem jo obžaloval. Ko bi bil drugačen, bi to žensko zdaj gotovo bolje razumel.

Vendar, sem premišljeval še naprej, zdaj je, kar je. Za nazaj tega ni več mogoče popraviti. Lahko pa se potrudim in se poboljšam za naprej. Za začetek gotovo ne bo škodilo, če naredim Barbari to drobno uslugo in res pozorno preberem odlomek, o katerem se želi tako goreče pogovarjati. Že samo to, da bom videl, kaj ji je všeč in kaj je zanjo ‘lep ljubezenski prizor’, mi bo o njej lahko povedalo marsikaj.

Vzel sem torej v roke knjigo, ki mi jo je prinesla. Na platnicah je pisalo: »Susan Sontag, The Volcano Lover«. Tipično, sem pomislil, ženska fantazma o vročekrvnem ljubimcu, ki bruha ogenj in lavo. Pa poglejmo.

Ko sem odpiral knjigo, je ven padel listek. Knjižno znamenje, me je prešinilo. No, zdaj sem ga pa polomil. Z njim je bila označena stran, ki bi jo moral prebrati, zdaj pa ne bom vedel, katera je. Naj preberem celo knjigo? Seveda, to bi lahko naredil, a se mi je upiralo. Naj grem raje k Barbari v sobo in jo vprašam? Doslej mi kaj takega niti na misel ni prišlo. Neprostovoljna ječa, v kateri sva bila, je verjetno na naju vplivala tako, da sva pretirano cenila svoj zasebni kotiček, naj je bila ta zasebnost še tako zasilna iluzija, in obenem drug pri drugem spoštovala ta drobni otoček zasilne svobode. Tega tudi zdaj nisem želel spreminjati.

Medtem ko sem takole premišljeval o svoji zagati in v rokah nervozno obračal listek, sem nenadoma opazil, da je na njem z drobnimi črkami s svinčnikom nekaj napisano. Približal sem ga k luči in prebral:

»Dokler se ne moreva sestajati nenadzorovana, se lahko dogovarjava takole. A le v skrajnem primeru. Če bova to počela prepogosto, bodo posumili. Če imaš kako sporočilo zame, ga napiši na ta listek, tik preden mi knjigo vrneš. – Ko to sporočilo prebereš, ga zbriši. Če nimaš radirke, s kakim gumijastim predmetom, mogoče podplatom čevlja. Znajdi se.«

Zardel sem od sramu in zavisti. Medtem ko sem se sam še (neuspešno) ubadal z vprašanjem, kako vzpostaviti možnost skrivnega dogovarjanja med nama, mi je iznajdljiva Barbara že poslala prvo sporočilo!

Štiriindvajseto poglavje

Odpravili smo se dovolj zgodaj, da smo v Aix prišli v času, ko je bila cerkev še odprta. Barbari sem vrnil knjigo s sporočilom: »Ne čez dva dni, čez tri. V cerkvi potrebujem vsaj pol ure. Podnevi.« Vso stvar sem dobro premislil. Cerkev bi si ne nazadnje lahko ogledal tudi ponoči, bi me že kako spravili vanjo. Uporabljati bi pač moral ročno svetilko, prava reč. A na von Hagenkriseja se ni bilo mogoče povsem zanesti. Prepričan sem bil, da bi ga zanimalo, kaj počnem. Bi že našel kak način, da bi me opazoval, in utegnil bi uganiti, da nekaj iščem. Če pa grem v cerkev sredi belega dneva, ko je odprta za obiskovalce, bo moja naloga lažja. Seveda me bodo tudi v tem primeru gotovo imeli pod nadzorom, še laže kot ponoči, vendar zdaj moje početje ne bo tako sumljivo. Vedel se bom kot turist med drugimi turisti, s kakim katalogom v rokah se bom radovedno sprehajal od ene znamenitosti do druge in tako v miru, ne da bi bil komur koli sumljiv, poiskal, kar me zanima.

Barbara je sporočilo dobila. Že popoldne istega dne sva odigrala komedijo za morebitne prisluškovalce, pogovarjala sva se o tistem ‘lepem ljubezenskem prizoru’, ‘ni mi bil preveč všeč’. Barbara je ‘užaljeno’ odšla v svojo sobo, a se je že kmalu vrnila.

»Kar ne morem verjeti, da si tako zadrt,« mi je dejala, in videl sem, kako se enemu od sicer diskretnih stražarjev – ti ponavadi niso kazali čustev in so bili videti bolj kot roboti –, ki je na drugem koncu mize malical, ustnice komaj opazno krivijo v privoščljiv nasmešek; »preberi še enkrat tale odstavek,« mi je molila knjigo pod nos.

Nisem povsem natanko vedel, za kaj gre, a očitno je Barbara tako ravnala z nekim namenom. Vzel sem torej knjigo in začel brati odlomek, tedaj pa sem opazil, da so tri besede na tej strani rahlo podčrtane s svinčnikom: »zakaj«, »čez« in »tri«. Tvegano, a učinkovito. V nedogled res nisva mogla ravnati po istem vzorcu. Če bi si nenehno izmenjavala knjigo in jo izmenično nosila vsak v svojo sobo, bi to prej ali slej postalo sumljivo. Pretvarjal sem se torej, da berem, in medtem razmišljal, kako naj ji pojasnim. Najin način komunikacije je vendarle bil nekoliko okoren, dopuščal je nekaj kratkih gesel, daljših razlag pa ne. Čez čas sem dvignil pogled in ‘skrušeno priznal’, da je ‘vendarle imela prav’ in da na ‘prizoru res je nekaj’ (stražar na koncu mize se je pomilovalno nakremžil). Vendar, sem dodal, mene bolj zanimajo stvarne knjige, na primer o umetnosti, ki je zame kot arheologa pravzaprav prvi predmet zanimanja. »Imam odlično knjigo o provansalski umetnosti,« sem ji pomenljivo dejal, »rad bi ti jo pokazal.«

Zaznala je poudarek v mojem glasu. »No, pa prinesi,« je zdolgočaseno dejala.

Skočil sem v svojo sobo in prinesel eno od knjig, ki mi jih je na mojo željo pred tedni priskrbel von Hagenkrise, »Arhitekturne spomenike v Provansi«.

»Tole je ta cerkev, kamor gremo,« sem ji pokazal. »Prava arhitekturna mojstrovina. Poglej, jasno se vidijo gotski in romanski elementi. Vidiš ta špičasto obokana vhodna vrata, pa filigransko natančno obdelane stebre? In tile križni oboki v notranjosti.« Stražar, ki je dajal zadnje grižljaje v usta, je zazehal. »Posebna znamenitost cerkve,« sem nadaljeval, »pa je tale triptih Nicolasa Fromenta iz 15. stoletja, imenovan ‘Goreči grm’. Tule, vidiš, na srednji podobi, je Marija z Jezusom,« sem govoril in s prstom pokazal najprej na Jezusa, nato pa na napis pod sliko. Tam je pisalo: »Triptih Goreči grm Nicolasa Fromenta iz Avignona. Iz konzervatorskih razlogov ga za obiskovalce odprejo le en dan v tednu, tradicionalno ob četrtkih.« Barbara je prebrala, se mi nasmehnila in pokimala. Razumela je. »Posodi mi jo no za kak dan,« je prosila, »res je videti zanimiva.«

Naslednjega dne je von Hagenkriseju pojasnila, da še nisva pripravljena, da potrebujeva še en dan. Pisano je pogledal, a ni rekel ničesar. Le prikimal je. Torej je bilo to opravljeno. Ko sem zvečer odprl knjigo o provansalski arhitekturi, ki mi jo je vrnila Barbara, je ven padel listek:

»Ne pozabi na zgodbo o Nostradamusovi skrivnosti! Kako napreduje?«

»Slabo,« sem zamrmral sam sebi in zaspal.

Naš načrt je bil tak: po ogledu – zanj so mi odobrili eno uro, Barbara je svoj del naloge opravljala odlično –, ki naj bi obnovil moje v nezavednem ohranjene daljne spomine, se odpeljemo ven iz mesta in počakamo na noč. Potem se vrnemo, Barbara, von Hagenkrise in jaz odidemo v cerkev in tam z Barbaro opraviva regresijo. Von Hagenkrise je od nekod dobil ključ za enega od stranskih vhodov, ki je vodil v zakristijo. Vse skupaj je bilo sicer malce tvegano, katedrala je sredi naselja, obkrožena s hišami, in pri našem početju bi nas lahko kdo opazil. Zato je von Hagenkrise izbral drugo uro zjutraj, za katero se je zdelo, da bodo takrat ljudje večinoma že spali.

Za ogled so me odložili na bližnjem parkirišču in prijetno vznemirjen sem odšel v cerkev. Čez ramo sem imel obešen fotoaparat – von Hagenkrisejeva domislica –, v rokah pa sem držal turistični vodnik. Pred cerkvijo se je okrog svojega vodiča zbirala gruča japonskih turistov. Pohitel sem mimo njih in vstopil v mogočno svetišče. Srce mi je divje utripalo, po glavi se mi je podilo sporočilo »ADAM NOSTER. LIBER. 7.«, pa moja delna rešitev anagrama, »Soter« in »ad. man.«. Iskal sem torej podobo Kristusa in morda nekaj, kar ima pri sebi, »pri roki«. Kaj natanko označuje in na kaj se nanaša preostanek šifre, to sem moral ugotoviti v naslednji uri.

Notranjščina cerkve me je nemudoma prevzela s svojo gladko, strogo, v višino usmerjeno eleganco, kakršna je značilna za gotske katedrale. Postavil sem se na sredo glavne ladje in se razgledoval naokoli. Cerkev so že stoletja dograjevali in dopolnjevali njeno opremo, in to je moje iskanje na eni strani lajšalo, kajti prav vsega si mi ni bilo potrebno ogledovati. Kar je bilo mlajše od šestnajstega stoletja, ni prihajalo v poštev, saj se šifra na to ni mogla nanašati. A obenem me je pri srcu stisnila bojazen: kaj, če je namig, ki bi se moral skrivati v cerkvi, bil vsebovan v katerem od tistih predmetov ali slik, ki so jih medtem bodisi ukradli ali zamenjali z novimi? Na to prej nisem pomislil in predstava, da bi se kaj takega res utegnilo zgoditi, me je za trenutek ohromila.

Iz odrevenelosti me je zdramil hrup pri vhodnih vratih. Prihajali so Japonci. Nisem imel prav dosti časa, zato sem se moral podvizati. Prav nič si nisem želel, da bi se z njimi drenjal po tistih kotičkih, ki so me najbolj zanimali. Na hitro sem torej premislil, kako bi bilo najbolje ravnati. Najpametneje je bilo, da se osredotočim najprej na tisto, kar je zame najbolj očitno pomembno, se pravi, na podobe Kristusa v cerkvi. Najbolj znani sta bili dve taki upodobitvi. Ena je bila v kamnitem stranskem oltarju družine Aygosi: Marija z Jezuščkom v naročju. A ta ni prišla v poštev, skulptura je bila v katedralo postavljena šele v devetnajstem stoletju, in tega Joachim von Hackenkreuz vendarle ni mogel predvideti. Preostal je tako le še triptih, prav tako podoba Marije z Jezuščkom v naročju. Tja sem se zdaj nameril z vso naglico, da bi prehitel Japonce, ki so se pod vodstvom vodiča počasi pomikali skoz katedralo.

Triptihe sem od nekdaj imel rad. Všeč mi je bila slika, ki se odpira in zapira. V normalnih okoliščinah bi gotovo občudoval to mojstrovino iz petnajstega stoletja, ki je prikazovala Marijo in Jezuščka, kako sedita na skalnati vzpetini na gorečem grmu. Ta je, to sem vedel, aluzija na tretje poglavje Eksodusa, se pravi, druge Mojzesove knjige v Bibliji. Levo od grma je v daljavi zaznati mesto, desno se vije reka. Pod grmom so angel, neki moški, očitno pastir, s psom, ter čreda koz in ovac. Angel iz knjige nekaj prebira pastirju, ki si v strahospoštovanju sezuva čevlje. Krili triptiha predstavljata kralja in kraljico, ki, obkrožena z dostojanstveniki, vsak na eni strani klečita na klečalniku ter s sklenjenimi rokami molita.

Krili sem takoj zavrgel, od njiju si nisem obetal rešitve. Toliko bolj sem se zato osredotočil na osrednji del triptiha z Jezusom. Prebral sem, da naj bi po razlagah teologov triptih prikazoval pot duše k odrešitvi. Beseda »Liber.« v sporočilu bi lahko nakazovala tudi na to. Latinska beseda »liberatio« in francoska »libération« pomenita »osvoboditev«. »Odrešitev« in »osvoboditev« sicer nista povsem isto, a odrešitev je na nek način osvoboditev, recimo od greha, od grešnega življenja, tako da je povezava tu vsekakor bila. Poiskati je bilo treba še to, na kar se je navezovalo število 7. Zatopil sem se v sliko. Štel sem ovce, koze, debla, iz katerih je poganjal goreči grm, a nikjer nisem prišel do števila 7. Pa tudi če bi: kaj bi si z vsemi temi namigi sploh lahko pomagal?

Treba je bilo poskusiti drugače. Poglejmo, sem si rekel, kaj je pri sporočilu gotovo. Da gre za anagram, ki zanesljivo pomeni Odrešenika, Kristusa. Sporočilo s tem kaže na katedralo, ki je cerkev »svetega Odrešenika«, najbrž pa tudi na podobo Kristusa v cerkvi. Drugi del anagrama po vsej verjetnosti pomeni »ad manum«, pri sebi, pri roki. Poglejmo torej, kaj ima Kristus na tej sliki pri sebi, »pri roki«, če sploh ima kaj.

Osredotočil sem se torej na središče slike, kjer je v naročju Marije sedel Jezušček. In tedaj sem opazil, da ima res nekaj »pri roki«, a ne le pri roki, temveč da dobesedno nekaj drži v roki. Bila je podobica, ali pa zrcalo, ni se dalo povsem jasno razločiti, a vsekakor je šlo za zrcalno podobo Marije in Jezuščka.

To gotovo ne more biti naključje, sem mrzlično razmišljal, to mora nekaj pomeniti. Pa poglejmo. »Zrcalo« je po latinsko »speculum«. Se pravi …

In tu sem obstal. Niti koraka naprej nisem več mogel narediti, doživel sem popolno blokado. Čas je tekel, in kot da to ne bi bilo dovolj, je skupina Japoncev zdaj prišla do triptiha. »Flóment, Flóment,« so vznemirjeno in navdušeno vzklikali, listali po svojih knjižicah in si pridno zapisovali, kar jim je poleg tega govoril vodič. V takih okoliščinah nisem mogel zbrano razmišljati. Tako ali tako sem se znašel v slepi ulici in poskusiti sem moral še kaj drugega.

Zapodil sem se torej po cerkvi na lov za kako drugo Kristusovo podobo, a sem bil slej ko prej neuspešen. Slike križevega potu niso prišle v poštev, saj so jih v katedralo prinesli šele sredi sedemnajstega stoletja, drugih starejših podob Kristusa pa na mojo osuplost v cerkvi ni bilo. Tudi sicer obetavna Dareteva »Poslednja večerja« je bila s konca sedemnajstega stoletja. Obupano sem blodil od enega kotička do drugega in zaman iskal ter vmes preklinjal japonske turiste, ki so bili za moj okus nespodobno glasni; vedli so se prav otročje. Pred vsako novo postajo ogleda so vznemirjeno vzklikali, kot da je pred njimi sama Mona Liza. »Flóment, Flóment,« sem poslušal, in potem »Aygosi, Aygosi«, »Dalet, Dalet,« »Amand, Amand« in tako naprej, brez konca in kraja. Pošteno so mi šli na živce.

Tedaj pa me je nenadoma nekaj streslo kot z elektriko. Kaj so vpili nazadnje? »Amand«? V hipu se mi je v možganskih vijugah spet odvrtelo Joachimovo sporočilo in anagram »Adam Noster« v njem: »Ad man. Soter … Ad man … Amand …«. Planil sem k japonski skupini. Pravkar so se odpravljali od enega izmed stranskih oltarjev. Mrzlično sem ga preiskoval, vendar nisem našel ničesar posebnega. Poznobaročni oltar, na obeh straneh prav tako poznobaročni podobi, ki mi nista govorili ničesar, pa tudi v poštev nista prišli, saj nista bili dovolj stari. Hotel sem že – naj je bilo to še tako neprijetno, pa tudi nevarno, saj bi s tem gotovo zbudil pozornost; nisem dvomil, da me ljudje von Hagenkriseja opazujejo – oditi za Japonci in njihovega vodiča vprašati, čemu so tu vzklikali »Amand«, tedaj pa sem zagledal.

Na tleh stranske kapele je bil za varovalno ograjo že malce obledel talni mozaik, očitno iz prvih zametkov katedrale. Upodabljal je možakarja v dolgi, sivi obleki in s sivo meniško čepico na glavi. Na mizici pred njim so bili steklenica vina in vrček piva ter nekaj kovancev. Pod nogami je bil polkrožni napis, malce že zabrisan, a vseeno razberljiv. Pisalo je: »sanct. Amandus«. »Sveti Amand.«

Od vznemirjenja me je obšla slabost in skoraj sem klecnil. A še pravi hip sem se spet zbral. Tako torej, sem premišljal, »Adam Noster« ni anagram za »ad man. Soter«, temveč za »Amand Soter«. Cerkev Kristusa Odrešenika, v njej pa mozaik svetega Amanda!

Časa ni bilo več dosti. Ura, ki so mi jo namenili za ogled katedrale, se je skoraj že iztekla. Če govori sporočilo o svetem Amandu, potem mora ključ tudi za preostali del biti na mozaiku.

Tedaj sem zagledal, da drži Amand v rokah zaprto knjigo. Na zelenih platnicah se je z že precej zabrisanimi zlatimi črkami medlo svetil napis. Nisem ga mogel prebrati. Stopil sem čisto k zaščitni ograji, a ni bilo dosti bolje. Previdno sem se ozrl naokoli. Bil sem globoko v stranski kapeli, iz glavne ladje me ni bilo videti. Odločil sem se. Nisem imel druge izbire, moral sem tvegati. Prevalil sem se prek ograje, se spustil na kolena ter od blizu in s pomočjo dlani, s katerimi sem drsel prek obarvanih kamenčkov, skušal razbrati napis. Nenadoma sem zaslišal približujoče se glasove. Ravno še pravi čas sem smuknil za varovalno ograjo in si oddihoval. Pogledal sem na uro. Moj čas je minil.

Če sva z Barbaro hotela, da nama von Hagenkrise vsaj malo zaupa, sva se morala držati dogovorjenega. Pohitel sem torej iz cerkve in proti avtomobilu z zadimljenimi stekli. Sedel sem zadaj poleg Barbare, ki me je gledala zaskrbljeno in radovedno. Pomirljivo sem se ji nasmehnil.

Na platnicah knjige, ki jo je imel v rokah sveti Amand, je pisalo: »Plato. Res publica.« Šifrirano napotilo Joachima von Hackenkreuza je govorilo: »Katedrala svetega Odrešenika, mozaik svetega Amanda, 7. knjiga Platonove Države«.

Petindvajseto poglavje

Prebudilo me je lahno tresenje za ramena. Bil je von Hagenkrise oziroma mister M, kakor sem se moral venomer opozarjati, kadar sem ga ogovarjal. Nisem namreč smel pozabiti, da po njegovem ne vem, kdo je zares.

»Čas je,« je dejal. »Gremo. Si želita prej še malo pretegniti ude?«

Pogledal sem Barbaro.

»Na stranišče moram,« je dejala.

»Jaz tudi,« sem pohitel. Mislil sem, da bova tako dobila priložnost vsaj za kratek posvet pred regresijo, a sem se uštel. Iz avta smo izstopili vsi, tudi šofer in Robert, ter lenobno začeli pretegovati zaležane ude. Bili smo na kolovozu sredi gozda in na nebu je že vladala trda tema. Barbara je kmalu izginila nekam proti desni, oba moška sta vljudno stopila proti levi do prvega drevesa in začela urinirati.

»Kaj pa čakate?« mi je zavpil von Hagenkrise, »zdajle je priložnost, pozneje ne bomo ustavljali.«

Nisem mogel za Barbaro, preveč očitno bi bilo. Z vzdihom sem se torej pridružil obema moškima in tudi sam opravil malo potrebo.

Po poti smo bili potem tiho. Ko je avto ustavil nekaj ulic od katedrale, je von Hagenkrise z ledenim nasmeškom, v katerem je bilo jasno zaznati grožnjo, rekel: »Le glejta, da tokrat ne spodleti, sicer …«

»Grožnje ne bodo ravno pomagale,« se je takoj jezno uprla Barbara, »če želite uspeh, mora zlasti Peter biti povsem sproščen.«

Hagenkrise je na to le prhnil in izstopil iz avta, midva pa za njim. Čim bolj neopazno smo skušali priti do cerkve. Tam je von Hagenkrise privlekel iz notranjega žepa suknjiča ključ in skozi stranska vrata smo smuknili noter. Prišli smo v zakristijo. Hagenkrise je zaklenil vrata, prižgal medlo žepno svetilko, ki jo je imel s seboj, in se nato obrnil k Barbari:

»Kam zdaj? Bo tule v redu, ali je bolje, da opravimo v cerkvi?«

»Raje tule,« je dejala, ko je opazila nekaj oblazinjenih stolov. »Bojim se, da je v cerkvi preveč neudobno, in za hipnozo Peter vsekakor potrebuje čim udobnejši položaj.«

»Prav,« je dejal, »kar namestita se in začnita. Jaz bom na tem stolu,« je pokazal na najbližjega. »Tu imate bralno lučko,« ji je podal drobno napravico, »da si boste lahko zapisovali.« Tudi sam je od nekod privlekel drobno beležnico in pisalo.

Barbara je vzela lučko. Izbrala sva dva stola in ju postavila tako, kot nama je najbolj ustrezalo. Nato sva nekaj časa delala dihalne vaje in meditirala. Ves ta cirkus je bil potreben zaradi Hagenkriseja. Dobiti je moral vtis, da poskušava dati vse od sebe in da natanko veva, kaj počneva. »Si pripravljen?« me je čez kakih petnajst minut vprašala Barbara.

Prikimal sem.

»Začneva?«

»Začniva.«

In je začela, tako kakor ponavadi. Seveda niti malo nisem bil pripravljen na regresijo. Po glavi so mi švigale vse mogoče kombinacije in scenariji, kaj bom povedal von Hagenkriseju, ko se ‘zbudim’ iz regresije. Pred mojimi očmi so rojile podobe Učitelja, Ljubljene, A., pa prizori z Učiteljevega dvorišča in iz katedrale, ki sem jo danes tako pozorno pregledal. Vmes sem večkrat zmagoslavno pomislil, kako mi je kar v prvem poskusu uspelo razvozlati šifro … Tedaj pa sem nenadoma v vseh udih, trupu in glavi začutil strahovito težo, potegnilo me je v divji vrtinec in …

… ta dar devištva, ki vama ga je naklonil Bog Oče Vsemogočni, tako kot nam je, grešnikom, naklonil tudi mnoge druge darove, in ki ga bosta zdaj podarila drug drugemu in tudi Bogu. Rečeno je: kar je združil Oče nebeški, tega naj človek …

Strogi škofov glas – A.-jin oče je s svojim ugledom dosegel, da nama je v katedrali poročno mašo bral sama Njegova Prevzvišenost gospod škof – je odmeval pod visoki obok svetišča, a ga nisem preveč pozorno poslušal. Najbrž nisem najbolj vdana Božja ovčica, sem skesano pomislil, a si nisem mogel pomagati. Pogled mi je begal po prostoru, gledal sem visoke mestne dame in gospode, ki so kazali mrke obraze in bili (vsaj na videz) zatopljeni v škofove besede ali pa v knjižico, ki so jo držali v roki, jo prebirali in med tem neslišno premikali ustnice. S strani, s triptiha, je z gorečega grma na kamnitem griču name zrl naš Odrešenik, sedel je v naročju svoje matere Presvete Device Marije, v roki je držal drobno ogledalce. Pod njegovimi nogami so se pasle koze in ovce in spomnil sem se Ljubljene, katere lasje so bili še mehkejši od kožuha mlade ovčice; a sem misel nanjo v hipu pregnal. Bila je mrtva, taka je bila Božja volja. Župnik je omahoval, ali naj jo pokoplje znotraj zidov župnijskega pokopališča; ni namreč bilo povsem jasno, ali je pod kolesa sodnikovega voza omahnila ponesreči ali se je vrgla podenj zanalašč. A Učitelj, ki mu je pred meseci uspešno pozdravil gnojne čire, ki so se mu nabrali v dimljah in pod pazduhami, ga je uspel na mojo prošnjo prepričati, da jo je pokopal v blagoslovljeno zemljo.

A. je sedela z drugimi ženskami v klopeh na levi polovici cerkve. Zdelo se je, da zbrano posluša stroge škofove besede, a tega nisem zares verjel. Predobro sem jo poznal. Ko bi jo tudi škof, potem najbrž ne bi govoril o Božjem daru devištva, ki ga bova drug drugemu podarila v svetem zakonu …

Zadonela je slovesna glasba. Stopil sem iz klopi, na drugi strani je enako naredila A. K nji je pristopil njen oče; prijela ga je pod roko in čakala. Pravzaprav so vsi čakali. Učitelj me je nalahno dregnil pod rebra in ovedel sem se. Urno, a še vedno slovesno sem zakorakal po sredini ladje proti oltarju. Učitelj, ki je prijazno privolil, da bo kljub pomislekom, ki mi jih je večkrat izražal glede A., na poroki moja priča, me je komaj dohajal. Bil sem mu več kot hvaležen. Zamisel o Učitelju kot poročni priči ni bila moja, sam se mu take prošnje niti ne bi upal predstaviti. Tako so želeli A.-jini starši. Njena družina je bil uglednejša od moje, vse, kar sem sam lahko ponudil v zameno za to, je bilo moje poznanstvo, pravzaprav že skoraj kar prijateljstvo z Učiteljem, ki je veljalo več kakor bogata bala. Zato sem vendarle moral pred učitelja s prošnjo, in na moje presenečenje je privolil.

»To je najmanj, kar lahko naredim zate,« je dejal prijazno in obenem, tako se mi je zdelo, žalostno in nekako sprijaznjeno. »Tvoja žrtev bo neprimerno večja.«

Navadil sem se že, da mi Učiteljeve besede niso vselej povsem razumljive, zato se tudi teh nisem trudil razumeti. Vesel sem bil, da je pristal, in zdaj je stal ob meni v trenutku, ko sem storil največji korak v svojem življenju.

Obred je trajal izjemno dolgo, a naposled se je vendarle končal. Posedli smo se v kočije in se odpeljali na sodnikovo posestvo v bližnjem naselju. Imel je tudi več hiš v samem mestu, in ena od njih bo poslej moj novi dom, saj nama ga je podaril za poročno darilo. Malce ven iz mesta, na deželi, pa je imel manjši dvorec, v katerem je bilo dovolj prostora za pogostitev tako velikega števila svatov, kot se jih je zbralo na poroki.

Peljali smo se mimo kamnitega griča, podobnega tistemu, ki sem ga danes med mašo gledal na sliki z našim Odrešenikom. Spomnil sem se, kako sva z Učiteljem kako leto za tem, ko sem nastopil službo pri njem, potovala po deželi vse do Arlesa na eni strani in do Verdona na drugi in iskala votline v skalnatih gričih, ki jih je Učitelj vestno popisoval v svoje knjige. Govoril mi je, da so v teh jamah v davnih letih živeli ljudje, naši predniki. Eno takih jam mi je pokazal tudi prav blizu svojega takratnega posestva; oddaljena je bila komaj pet minut ježe. Tam sva z Ljubljeno preživela prvo skupno noč, in zdaj, ko sem odhajal na gostijo, ki ji bo sledila poročna noč z A., me je spomin na votlino spet neprijetno zapekel v duši.

Jedli smo in pili, kot sam nisem še nikoli v življenju. Učitelj se je zgodaj poslovil, govoril je, da za njegovo zdravje ni dobro, če veliko pije in je pozno zvečer. Vsi so ga spoštljivo pozdravljali, ko je odhajal proti svojemu koleslju. S solznimi očmi sem stekel za njim. Peklilo me je, da si bo zdaj poiskal drugega pisarja in da bo nekdo drug postal njegov ‘mladi prijatelj’, kot mi je rad govoril zadnji dve leti. Nisem si predstavljal, kako bom zmogel brez njega, saj mi je v vsem bil najboljši svetovalec; le poslušal ga nisem vselej.

Bil je že v kočiji, a ko me je zagledal, kako tečem proti njemu, je kočijažu rekel, naj počaka. Zadihan sem se ustavil ob njem in solze so mi tekle po licih.

»Saj se bova še videla, mladi prijatelj,« je dejal, mi toplo stisnil roko in dal kočijažu znamenje. Oddrvel je v temno noč, za njim pa moj pogled, ki se je nenadoma stopil s črnino, v katero je izginjal Učitel skupaj z vrtincem prahu, ki je spremljal njegov voz …

Ko sem se prebudil, sem nekaj časa obmiroval brez misli ter pustil, da mi podobe, ki sem jih doživljal, znova presvetlijo možganske vijuge. Ko je bilo to pri kraju, je bila moja prva, presenečena pomisel: deluje. Čustveni vpliv okolja na smer regresije, zvijača, ki sva si jo izmislila z Barbaro, da bi lahko vodila von Hagenkriseja za nos, je zares delovala! Prav jasno sem lahko razpoznaval, kako je moj sinočnji obisk katedrale pravzaprav motiviral tole zadnjo regresijo. Tako rekoč do zadnjih, osupljivih podrobnosti!

Vendar zdaj nisem imel časa razmišljati o tem. Treba je bilo poročati, z drugimi besedami, treba si je bilo izmisliti zgodbo, ki jo bo bistroumni in sploh ne naivni von Hagenkrise pripravljen kupiti in ki bo obenem koristila načrtom, ki sva jih imela z Barbaro.

Polagoma sem odprl oči in tako nakazal, da sem se prebudil.

»Spet si nazaj,« je z mirnim glasom dejala Barbara, ki sem jo v soju drobne lučke komaj razločno videl. V očeh se ji je prižgala iskrica nagajivosti. Očitno je opazila, da sem doživel pravo regresijo, ne le namišljeno, in najbrž ji je godilo, da me lahko uspava tudi proti moji volji. »Ko boš pripravljen, nam pripoveduj.«

Poleg Barbare se je prižgala še ena lučka in osvetlila von Hagenkriseja v naslanjaču, že pripravljenega, z beležnico in pisalom v roki.

Ni imelo smisla čakati. Zdaj sem že vedel, da se je najbolje kar prepustiti trenutnemu navdihu in mu slediti. Če pripoved ni logična, ampak je zagonetna – toliko bolje! Razglasili jo bomo za šifro, ki jo je potrebno razrešiti, sem si dajal poguma.

Začel sem torej:

»Stopal sem poleg konjiča, na katerem je sedel Učitelj, in ga vodil za uzdo. Pot se je vpenjala proti nizkemu prelazu, na katerem je samevalo nekaj hiš. Ko sva prispela do njih, me je Učitelj usmeril na levo, stran s poti, na komaj vidno stezico med redkim grmovjem in raztresenimi skalami. Konj je stopal previdno …«

»Bi nam prihranili te leposlovne opise?« se je oglasil von Hagenkrise.

Zbal sem se, da pretiravam. A Barbara me je branila: »Predlagam, da ga pustiva, naj govori, kakor se spominja. Ko se človek prebudi iz regresije, nima vsega, kar je v njej doživel, pred seboj na dlani tako kakor denimo zgodbo, ki jo je prebral in zdaj pozna njeno vsebino. Pogosto je ravno nasprotno, vsega se mora spomniti postopno, po vrstnem redu, tako kot je doživel. Nadaljuj, Peter,« se je obrnila k meni.

»Tako sva potovala kake pol ure. Sonce sva imela ves čas za hrbtom, kar je pomenilo, da se vzpenjava proti severu.« Spet nisem vedel, od kod jemljem vse to, a očitno sem imel nekaj literarne nadarjenosti.

»Malo sem se že dolgočasil, vendar si iz spoštljivosti do Učitelja nisem drznil pretrgati molka. Učitelj je bil videti pogreznjen v globoke misli …«

Von Hagenkrise je imel prav. Nič pametnega mi ni prišlo na misel, zato sem zavlačeval ter podaljševal povsem nepomemben opis poti kar v nedogled. Pa še povsem v napačno smer se mi je zadeva razvijala. Če sva z Barbaro želela nadaljevati po začetem načrtu, sem moral vsako namišljeno regresijo izpeljati tako, da si bom (ali bova, kakor bo pač naneslo) pred naslednjo pravo regresijo lahko ogledal tisto, kar naju posebej zanima. In čeprav svoje pravkaršnje regresije še nisem utegnil v miru premisliti in v celoti analizirati, je vendarle bilo jasno, da moram vse skupaj speljati na Nostradamusovo posestvo. A v tejle moji zgodbi, ki jo tvezim Robertu, zadeve potekajo kvečjemu nasprotno: z Nostradamusom odhajava na pot, nekam se vzpenjava. Kam? In kaj ima vse to opraviti s skrivnostjo, ki sem jo moral von Hagenkriseju košček za koščkom prinašati na pladnju, če naj bi bil načrt, ki sva ga z Barbaro zasnovala, uspešen? Kako za vraga naj se izmotam iz te zagate?

Očitno drži, kar pravijo pesniki: tam, kjer je stiska največja, se že kaže tudi rešitev. Ko nisem več vedel, ne kod ne kam, in sem se izgubljal v opisih dolgočasne poti, sem se povsem nepričakovano, kar iznenada spomnil nekega predavanja, ki sem ga poslušal s svojim nekdanjim dekletom v Dürnsteinu. Dürnstein ni zanimiv le zaradi bližine Willendorfa in zaradi ruševin mogočnega gradu, ki kraljujejo nad rečno dolino, temveč je s svojimi slikovitimi balvani in skalnimi stolpi tudi priljubljeno plezalsko središče. Poleti je vasica polna plezalcev, in ob večerih so tam pogosto zanimive prireditve na prostem, med drugim tudi predavanja, na primer o posameznih alpinističnih odpravah, pa tudi o zgodovini alpinizma. S prijateljico sva tako nekoč poslušala predavanje nekega mlajšega, resnega moškega o zgodovini zahajanja v gore. Pripovedoval je, da so se v Evropi nanje med prvimi vzpenjali filozofi in pesniki. Dokumentirano naj bi tako bilo, da sta se sveti Avguštin in Petrarka vzpela na Mont Ventoux ter s te vzpetine vzhičena opazovala razgled. Vse skupaj se mi je vtisnilo v spomin po vsem sodeč zato, ker sem goro Mont Ventoux v Provansi poznal iz svoje arheološke stroke. V bližini gore je namreč več votlin z neolitskimi najdbami, ki so arheološko zanimive.

Prešinil me je torej spomin na to predavanje, in naenkrat se mi je v glavi izoblikovala »zgodba«. Odtlej pa do konca »regresije« sem pripovedoval gladko, čeprav ne povsem brez nepotrebnih »literarnih odlomkov«. Trudil sem se namreč pripovedovati čim bolj doživeto, tako kot sem ponavadi poročal o pravih regresijah, ko je v mojo pripoved vselej vdirala rahla patina davno minulega časa. Le da se je takrat to dogajalo samodejno, zdaj pa sem se zares nekako moral preleviti v spretnega literata. Sam nisem vedel, kako, a začuda mi je uspevalo.

»… Učitelj je bil videti pogreznjen v globoke misli; le od časa do časa me je usmeril, kam naj grem, kajti tudi tista drobna stezica se je že izgubila v nizki travi. Čas sem si preganjal s tem, da sem se tu pa tam sklonil, pobral kamen in skušal z njim zadeti eno od mnogih skal, s katerimi je bilo poraslo pobočje. Tako še opazil nisem, da se približujeva vrhu, ki so ga neusmiljeno bičali močni sunki vetra. Kar naenkrat sva bila na njem in pred nama se je odprl veličasten razgled.

‘Dragi prijatelj,’ mi je blago dejal Učitelj, ‘vem, da ti je bila pot naporna, in hvaležen sem, da si me spremljal, ne da bi si prej potešil svojo radovednost glede namena najinega potovanja. A zdaj ti ga lahko razkrijem. Razgled s tega vrha, na katerega le redko stopi človeška noga, z Vetrovne gore, me napolni s posebno ostrovidnostjo, tako da ne vidim le oddaljenih krajev, ki jih z ravnice niti ob najbolj jasnem dnevu ni mogoče videti, temveč se mi odpira tudi pogled v čase, ki jih z ravnice našega življenja ni mogoče videti.’

Nisem povsem natanko razumel, o čem govori Učitelj, a sem še vedno raje spoštljivo molčal. Nadaljeval je:

‘Tu mi Vsemogočni naklanja videnja, ki jih skušam potem popisati v tistih verzih, ki jih ob večerih po mojem nareku zapisuješ.’

‘Videnja?’ sem vprašal. ‘Tako kot v Svetem pismu videnja prerokov?’

‘Podobno,’ je dejal Učitelj, ‘le da moja videnja niso sveta. Bog mi ni namenil, da bi mogel videti svete dogodke v prihodnosti, temveč take, ki se dotikajo posvetnih reči.’ Nekaj časa je molčal. ‘A vseeno so Božji dar, in moram ga sprejeti.’

Učitelj je potem s konja, na katerem je prijahal, snel svojo bisago. V njej je imel moder steklen kamen ter manjšo preprogo. Sedel je na preprogo, kamen vzel v roke in dolgo gledal vanj. Nenadoma se je stresel, kot bi se prebudil iz spanca, se dvignil, pospravil kamen in preprogo nazaj v bisago ter dejal:

‘Lahko greva.’

Po poti nazaj ni bil več tako zamišljen, temveč sproščen in zgovoren. Ko sem ga videl takega, sem se opogumil in ga vprašal:

‘Učitelj, ste imeli videnje?’

‘Imel,’ je odvrnil z nasmeškom.

‘In kaj je bilo v njem?’

‘Videnja niso nekaj, kar bi bilo mogoče opisati,’ je prijazno in poučno odvrnil. ‘Podoba so, ki jo lahko prelijemo le v drugo podobo. To bova naredila danes zvečer, ko se vrneva domov.’

‘Mi boste torej narekovali videnje, ki ste ga imeli danes?’

Spet se je nasmehnil. ‘Tako je. Vendar ne imej prevelikih pričakovanj, mladi prijatelj. Tega, kar sem videl, ti ne boš mogel videti, Videl boš le, kar se vidi, ko se moje videnje prelije v drugo podobo.’

Nisem bil prepričan, da Učitelja povsem razumem. Premišljal sem o njegovih besedah in njihovem pomenu, in v premišljevanju nama je čas hitro minil. Kmalu sva bila spet na ravnici, na poznani poti proti domu. Učiteljeve besede so me vznemirjale in niso dovolile mojemu telesu, da se utrudi. Ko je sonce že začelo zahajati in sva se počasi bližala domu, sem nazadnje vprašal.

‘Učitelj, je to, kar sem videl danes, skrivnost?’

Resno me je pogledal. ‘Je in ni,’ mi je dejal. ‘Je skrivnost, kajti le malo ljudi ve za to. Je skrivnost, kajti le On ve, komu bo to namenil in zakaj. Vendar to ni tista skrivnost, ki sem ti jo želel zaupati.’

‘Katera pa je?’ nisem mogel brzdati radovednosti.

‘Ne uide nama,’ je dejal učitelj. ‘Jutri, jutri, zdajle sem preveč utrujen.’

Noč se je medtem že spustila nad cesto. V daljavi sva zagledala lučke domačega kraja, tedaj pa se je vse zameglilo in zavrtelo v vrtinec – in prebudil sem se.«

Moji pripovedi je najprej sledil molk. Nisem vedel, kako sem z njo zadovoljil von Hagenkriseja. Tole odlašanje s skrivnostjo se je celo meni zdelo malce za lase privlečeno, in vedel sem, da ga ne smem prepogosto uporabiti. A morda bi se vendarle dalo iz te pripovedi sklepati, da si vse bolj pridobivam Učiteljevo zaupanje in da mi polagoma odstira skrivnost za skrivnostjo. Ali pa tudi, da me postopno pripravlja na skrivnost. Da, sem razmišljal sam pri sebi, tudi tako bi se dalo to razumeti.

Molk je prva pretrgala Barbara. Vendar ni nagovorila mene, temveč Roberta:

»Imate kaka vprašanja za Petra? Midva morava, kot veste, tole malo predelati. Ampak vsekakor lahko sodelujete tudi vi. Če vas kaj zanima, je to enako dobra priložnost za predelavo, kot če o tistih stvareh, ki s terapevtskega vidika zanimajo mene, sprašujem jaz.«

Izraz na Robertovem obrazu ni izdajal ničesar. Ni se dalo ugotoviti, ali je zadovoljen ali ne. Zaprl je beležnico in mirno dejal:

»Nimam vprašanj. A tvegano je tu ostati še dalj časa. Če nimata nič proti, predlagam, da se vrnemo in da predelavo opravita pozneje.«

»V redu,« je dejala Barbara. »Pravzaprav bo zdaj, ko ste naju opomnili, da se tu ne moreva povsem sprostiti in brez strahu predati predelavi, res bolje, da odidemo nekam, kjer se bo to dalo,« je skoraj zajedljivo dejala. A Hagenkrise se ni odzval. Stopil je proti vratom zakristije, previdno pokukal skoznje, in nekaj minut pozneje smo že drveli z našim vozilom v temno provansalsko noč.

Šestindvajseto poglavje

Po dveh »uspešnih« regresijah je Barbara očitno ocenila, da lahko spet nekoliko pritisneva na von Hagenkriseja. Sam sem se, ko smo se proti jutri vrnili v naše skrivališče, na pol mrtev od utrujenosti kar oblečen vrgel na ležišče in že skoraj zaspal, tedaj pa sem ju zaslišal, kako se v jedilnem prostoru prerekata.

»Mislim, da človeku ni treba biti poseben strokovnjak, da bi videl, kako imam prav,« je jezno sikala Barbara. »Čustva, ki se mu prebudijo v kraju, ki se ga nezavedno spominja, izjemno ugodno vplivajo na njegovo regresijo, in to je potem mogoče usmerjati skoraj natančno tja, kamor želimo. Za domneve o tem sem že slišala, a nikdar še ni bilo znanstveno verodostojno potrjeno. Zdaj pa se dogaja pred mojimi očmi!«

»Po pravici vam bom povedal, da mi je vaša nenadna vnema nekoliko sumljiva,« sem slišal Robertov glas. »Pa se nam ja ne želite pridružiti? Lepo prosim, kar, z veseljem vas sprejmemo. Še plačali bi vam,« je sarkastično govoril.

»Vi dobro veste, od kod moja vnema,« je dejala, »in samo upam, da tale vaš sarkazem ne pomeni, da ne nameravate držati dane besede glede mojega sina. Dogovorila sva se, da mu ne boste skrivili lasu, če bo moje delo s Petrom uspešno.«

»Še več,« je dejal, »obljubljam vam, da ga v tem primeru tudi vam ne bom.«

Barbara je le prezirljivo prhnila.

»Lahko pa si seveda tudi premislim,« je dejal, »če se boste takole vedli.«

»In kako potem pričakujete, da bom z vsemi silami delala za vašo korist, če mi boste takole grozili? Vse sile pa moram uporabiti, če želim ustreči vašim zahtevam, kajti te so precej nadstandardne. Kar tecite povprašat tiste vaše strokovnjake, kako te zadeve potekajo. Tudi mene potrebujete, nikar mi ne grozite!« se je bolj in bolj razvnemala. »Ste že slišali za transfer? Za posebno čustveno povezanost med terapevtom in pacientom, ki največkrat odigra bistveno vlogo pri zdravljenju, torej v našem primeru pri regresiji? Pacient s svojim terapevtom, kadar se ujameta, splete edinstveno vez, ki je ne more ponoviti v nobenem drugem terapevtskem odnosu. In midva s Petrom sva se, kot kaže, v tem pogledu ujela natanko tako, da to docela ustreza vašim načrtom!«

»Priznam, priznam,« je momljal von Hagenkrise, »a, za božjo voljo, govorite malo tiše, saj vas lahko vsi slišijo.«

»Me prav malo briga,« mu je zabrusila, nato pa vendarle znižala glas. »Ne veste, kako mi gre na bruhanje, da to počnem, a bog ve, da zaradi svojega otroka nimam druge izbire,« je nadaljevala. »Poskušam torej iz Petra iztisniti čim več v skladu z vašimi željami. Da bi lahko to dosegla, je med drugim potrebno vsaj dvoje. Najprej, v nasprotju s Petrom moram do potankosti poznati vaše želje, zato sva se morala o njih iskreno pogovoriti. Vsaj upam, da sva se res iskreno, sicer je ves trud zaman.«

»Sva se,« je suho dejal, ko je videl, da čaka na njegov odziv.

»In drugič, s Petrom si morava biti čim bolj blizu. Jaz ga moram čim bolje čutiti, on pa mi mora čim bolj zaupati, se mi tako rekoč predati. Lahko si mislite, da je to lahko zelo delikatno in naporno, saj ta čustvena vez nikakor ne sme prerasti v ljubezenska nagnjenja.«

»In zakaj moram zdaj poslušati vaše pridige?« Iz njegovega glasu je bilo razbrati razdraženost. Barbara je začela dobro, vendar je očitno malo pretiravala. Upal sem, da bo to tudi sama opazila.

In res je, k sreči. Spregovorila je mirneje.

»Prosim vas le, da mi omogočite delati tako, da bom lahko rešila življenje svojemu otroku. Drugo me niti malo ne briga.«

»In kaj konkretno želite?«

»Peter je bil na zadnjih regresijah tako lahko vodljiv tudi zato, ker sva imela na otoku nekaj priložnosti, da se zbližava. Če tega ne ohraniva, se bojim, da bomo nazadovali.«

Zavladala je tišina. »Prav, je nato dejal von Hagenkrise. Se bomo pogovorili o tem jutri. Tudi vi boste razumeli, da je bilo na otoku drugače. Tam smo bili sami. Tu pa smo vsem na očeh, zato moramo zelo dobro premisliti, kako to izpeljati, da vseeno ostanemo neopazni. Glavnih sovražnikov smo se sicer, kakor kaže, znebili, a še vedno smo marsikomu trn v peti, zato moramo biti previdni.«

»Velja,« je dejala Barbara. »Jutri torej,« sem jo še slišal reči, nato pa me je zmanjkalo.

»Idejo mi je dala pravzaprav vaša zadnja regresija,« je dejal von Hagenkrise, ko smo stopali iz avta. »Malo smo preverili, in v tem letnem času je Mont Ventoux – oziroma Vetrovna gora, kot ste jo imenovali sami – še današnje dni precej slabo obljuden. Fantje so zjutraj preiskali teren, in če se ne oddaljita prek tistega grebena tamle, nas živa duša ne bo videla. Imata dve uri, golobčka,« ni mogel iz svoje kože, »za sprehod. A ne hodita prek tistega grebena,« je še enkrat zabičal, »kajti sicer bo sprehoda nemudoma konec.«

Zagnala sva se v pobočje, da se čim prej čim dlje umakneva od svojih ječarjev. Po približno dvajsetih minutah sva zavila v redek kostanjev gozd, ki se je zdel idealen za najine potrebe. Tu sva bila skrita pred nepoklicanimi očmi in ušesi, in težko bi se nama kdo približal, ne da bi ga opazila.

Sedla sva na podrto deblo. »Pripoveduj!« je dejala Barbara. »Si kaj odkril?«

»Sem,« sem ponosno dejal. »Razrešil sem uganko zapisa.«

Gledal sem, kako se bo odzvala. Ostala je mirna. Videl sem, da mi ne verjame preveč, in to me je spravilo v slabo voljo. Najprej sem že imel v načrtu, kako ji bom polagoma popisoval svoje raziskovanje v cerkvi korak za korakom, tako kot je zares potekalo, kako bom s spretno pripovedjo stopnjeval pričakovanje in kako bo pripoved dosegla vrhunec, ko bo njen junak, jaz, bistroumno razrešil uganko. A Barbarina, kot se mi je zdelo, nejevera mi je vzela vse veselje. Zdaj sem ji želel čim prej dokazati, da je neupravičeno skeptična do mene. Zato nisem kaj dosti ovinkaril, temveč sem kar takoj prešel na bistveno in zdrdral:

»Rešitev ni bila v Kristusovi podobi. Anagram sem sicer delno pravilno razrešil; v njem je res ‘Soter’, ‘Odrešenik’, vendar ta kaže le na ime cerkve, kjer je treba iskati rešitev ključa, ne pomeni pa, da je ta ključ na sliki s Kristusom, v tem, kar je Kristusu ‘pri roki’, ‘ad manum’, kakor sem sprva razumel drugi del anagrama. Preostale črke ‘adamn’ namreč niso pomenile kratice ‘ad man.’, temveč nekaj povsem drugega: ‘Amand’. Ko se mi je posvetilo to, rešitev ni bila več daleč. Amand je ime svetnika, zaščitnika vinarjev in trgovcev. V cerkvi je talni mozaik z njegovo podobo. Na njej je upodobljen s knjigo v roki, in ta knjiga je Platonova Država. Stvar je torej jasna,« sem zmagoslavno končal.

Barbara me je vprašujoče pogledala. »Da, anagram je očitno mogoče razrešiti tudi tako, in zanimivo ujemanje je, da je v cerkvi podoba, ki tej rešitvi ustreza. A kaj nama to pove? Sploh pa, kako je s preostankom šifre? Kaj pomeni ‘LIB. 7’? In kako je to povezano s svetim Amandom?«

»Takoj bo,« sem dejal in spet začel postajati boljše volje. Dramaturški učinek mojega pripovedovanja bo, kot se je pokazalo, vendarle mogoče doseči. »Dovoli mi najprej kratek ekskurz. Verjetno se spominjaš, da sem kot podiplomski študent delal pri znanem profesorju Zettlingerju. Ta je bil velik ljubitelj Platona. Ko sva se potikala po votlinah okrog Willendorfa in Dürnsteina, mi je vselej pravil o znameniti Platonovi prispodobi o votlini.« Zaradi večjega učinka sem tu malo pomolčal.

»In?« je še vedno na videz zdolgočaseno vprašala Barbara.

»Platon v tej prispodobi govori o ljudeh, zaprtih v votlini, ki še nikdar niso videli svetlobe sonca, temveč vselej gledajo zgolj sence …«

»Gospod učenjak,« me je prekinila Barbara, »tudi mi smo na fakulteti imeli filozofijo in to prispodobo seveda poznam. A kaj ima opraviti z najino zgodbo?«

»Prispodoba o votlini je v sedmi knjigi Platonove Države,« sem zmagoslavno rekel. Z zadoščenjem sem opazil, kako se ravnodušno nezaupanje v njenih očeh umika povsem drugačnemu občutju.

»‘ADAM NOSTER. LIBER. 7.’ potemtakem pomeni …«

»Da. Šifra nas pelje do sedme knjige Platonove države, oziroma do tega, po čemer je ta knjiga tako znamenita. To pa je prispodoba o votlini. Votlina!«

»Osupljivo,« je občudujoče zamrmrala. »Vendar pa … še vedno mi ni jasno, kako nama to pomaga. Sklepava lahko, da je manjkajoče Nostradamusove verze potrebno iskati v ‘Platonovi votlini’. A kje je Platonova votlina?«

»Ne v Platonovi,« sem dejal, »samo v votlini.«

»Ampak votlin je na tisoče, najbrž na milijone,« je dejala. »Arheolog bi to bržkone moral vedeti.«

»Res je, a le ena je seveda prava.«

»In kako bova ugotovila, katera je to?«

»Mislim, da že vem,« sem odvrnil. »Toda najprej predelajva mojo zadnjo regresijo. Ne nazadnje si še vedno moja terapevtka, mar ne?«

Ko sem bil s pripovedjo pri kraju, je Barbara predlagala:

»Si za to, da se malo sprehodiva? Tako zelo pogrešam svobodo gibanja v naravi. Saj se lahko pogovarjava tudi med hojo.«

Bilo mi je seveda prav.

»Sprašujem se, ali je najin zadnji pogovor o Larisi in tvoji nezavedni krivdi zaradi njene smrti padel na plodna tla ali ne,« je začela Barbara. »Kaj misliš ti?«

»Ne vem,« sem iskreno dejal, »saj prav za to imam tebe, se mi zdi.«

»Ni povsem tako,« je dejala Barbara. »O tebi lahko pravzaprav izvem le to, kar mi poveš sam, in s teboj lahko naredim le tisto, kar želiš narediti tudi sam.«

Malo je premolknila in nato nadaljevala:

»Ljubljene se še vedno spominjaš na vsakem koraku, a občutek imam, kot da v tej regresiji nekako bolj sprijaznjeno kot prej, v razpoloženju, ki ga skoraj ne bi znala natanko opisati. Videti je, kot da je to prej razpoloženje, hm … razpoloženje človeka, ki mu je bilo odpuščeno, kot pa nekoga, ki ga pesti krivda. Se ti ne zdi?«

Vsaj v tem trenutku, ko sem imel v mislih nekaj povsem drugega, o tem gotovo nisem mogel razmišljati tako, kot je to želela Barbara, zato nisem odgovoril.

»Bega me edino to, kar ti je spet govoril Učitelj,« je nadaljevala. »Kako je že rekel? Da bo ‘tvoja žrtev neprimerno večja’ ali nekaj takega. Te besede so za tvojo notranjo osebo gotovo pomenljive, sicer ne bi postale del tvoje regresije. Toda kako jih razumeti?«

»Obljubim, da bom ob prvi priložnosti skušal to v miru premisliti in predelati,« nisem več zdržal. »Ampak tega pogovora nisem začel zaradi akademske razprave o mojem morebitnem občutku krivde.«

Barbara me je pogledala odkrito začudeno, trenutek nato pa užaljeno.

»In zakaj potem, če ne zato?« je vprašala.

»No, saj vendar veš, da vse to lahko počaka,« sem dejal, »godlja, v kateri sva se znašla, pa ne more. Najprej se morava rešiti iz nje, potem pa se bova lahko v miru posvetila meni in mojim kompleksom. Tole zadnjo regresijo sem želel s teboj obnoviti zato, ker se v njej verjetno skriva dokončna rešitev šifre,« sem dejal, »tisto, o čemer si spraševala pred pol ure: za katero votlino gre.«

»Mhm?« je nekoliko raztreseno zamrmrala Barbara, »spomni me, izgleda, da mi je ušlo.«

»Votlina vendar, oddaljena pet minut ježe od Nostradamusove hiše, tista votlina, v kateri sem z Ljubljeno preživel prvo skupno noč! Da je Joachim von Hackenkreuz, ki je očitno nekako odkril manjkajoče verze, te skril v votlini, je logično. Hiše propadajo, votline ostajajo. Če so verzi morali čakati stoletja, je bilo najbolj varno, da jih zaupa takemu kraju. Toda votlin je ogromno. V kateri votlini? No, pa poglejva: šifro je sestavil Joachim von Hackenkreuz. Govori o manjkajočih Nostradamusovih verzih. Kot si mi sama povedala, hakenkrojcerji oziroma zdaj hagenkrisarji svoja leta štejejo od Nostradamusovega rojstva naprej. Nostradamus je v vsej zgodbi ključna oseba. Se ti ne zdi najbolj samoumevno, da je von Hackenkreuz verze skril v votlini, ki je povezana z Nostradamusom? Na primer v votlini povsem blizu njegovega domovanja?«

»Res se zdi logično,« je zamišljeno odvrnila Barbara.

»Povrhu me pa na to spomni še regresija, in to natanko v pravem trenutku! Ne, še vedno ne verjamem v razne njuejdževske hokus-pokuse in čire čare, ne verjamem v magijo, čarovnijo, vendar tudi ne v mistiko naključja! Da bi bilo vse to naključje, se mi zdi povsem nemogoče. Ker sem o realnosti regresije povsem prepričan, se mi zdi precej bolj racionalno sprejemljiva razlaga, da imam, ne da bi vedel, kako je to mogoče, očitno v sebi nezavedne spomine na prejšnja življenja in da moj nezavedni razum iz teh spominov vselej izbeza tista mesta, ki bi lahko pojasnila uganko, s katero se na primer ukvarjam.«

»Zdajle si čisto šolsko pravilno opisal regresijo,« je dejala Barbara. »Le namesto ‘uganke’ je potrebno vstaviti ‘duševne motnje’, ‘komplekse’ in podobno. A saj to ni pomembno. Pomembno je, kaj bova naredila naslednje. Tvoja razlaga se zdi sprejemljiva. Poanta je, da morava nekako priti na Nostradamusovo tedanjo posest in poiskati tisto votlino. Drži?«

»Natanko tako,« sem prikimal.

»To pa je spet moja naloga,« je rekla Barbara.

Sedemindvajseto poglavje

Nadaljnji razvoj dogodkov je bil v precejšnji meri odvisen od tega, kako bom uspel za von Hagenkriseja razvijati svojo pravljico o Nostradamusovi skrivnosti. Zato sva zdaj oba vse svoje sile usmerila v to. Barbara nama je izposlovala sprehod dvakrat na teden na pobočjih Mont Ventouxa, tako da je postalo načrtovanje spet nekoliko preprostejše. Najprej sva ugotovila, da moram pri naslednji ‘regresiji’ von Hagenkriseju vendarle ponuditi nekoliko več. Soglašala sva namreč, da ga prav dolgo ne bo mogoče vleči za nos z nenehnimi odlašanji. Tvegati je bilo torej treba in ‘skrivnosti’ dati ime, potem pa von Hagenkriseja v naslednjih ‘regresijah’, če bodo te sploh še potrebne – na tihem sva vendarle upala, da bova v kratkem uspela najti manjkajoče verze in bova lahko pobegnila –, korak za korakom voditi do domnevnega skrivališča oseminpetdesetih kvartin sedme centurije. Seveda, ‘skrivnost’ je morala biti povezana s temi kvartinami.

Dogovorila sva se tudi, da me tokrat Barbara ne sme več zares uspavati. Moje prave regresije so prinašale preveč dobre rezultate, da bi se jim odpovedala, a tako pogostih uspešnih regresij nisem mogel imeti. Konec koncev regresija ni popoldanski dremež, temveč izčrpa telo in duha, in med eno in drugo regresijo mora nujno preteči nekaj časa, če naj bo uspešna. Barbara mi je povedala, kako naj naravnam svoje misli, ko mi bo govorila svoje običajne besede uspavanja, da tem ne bom podlegel.

Pravilno dozirati je bilo torej treba le še ‘skrivnost’. Biti je morala prepričljiva in – to je bilo nadvse pomembno – tesno povezana z Nostradamusovim posestvom. Kajti nekako sva morala doseči, da nama ga bo von Hagenkrise pustil raziskati; kako bova sicer prišla do votline, kjer so bili po najinih pričakovanjih skriti verzi? Za tak podvig sva morala Roberta spet prepričati, kako je za uspešno regresijo ključnega pomena, da se čim bolj vživim v okolje in čas, kamor naj bi se vrnil po naslednji namig o skrivnosti.

»Sonce je bilo že precej nizko na nebu. Hodila sva po visoki travi nedaleč od Učiteljeve hiše in se pomenkovala. Učitelj mi je kazal razne trave, govoril njihova latinska imena in mi pripovedoval, katere bolezni zdravijo. Vendar mi tega dne nič ni šlo v glavo; venomer sem mislil le na skrivnost, za katero mi je Učitelj obljubil, da mi jo bo razkril. Toda bližal se je večer, o skrivnosti pa niti besede.«

Barbarini napotki so bili uspešni. Kljub običajnemu postopku nisem zaspal. Moral sem le ležati pri miru in od časa do časa zamrmrati kako besedo – Barbara mi je povedala, da med regresijami to večkrat naredim. Ko je minil potrebni čas, me je, tako kot sva se dogovorila, z vprašanjem, ali sem buden, opomnila, da se moram zdaj »prebuditi«. Mel sem si oči, začudeno gledal naokrog, še malo počakal, nato pa začel pripovedovati pravljico za von Hagenkriseja.

»Nisem več strpel. ‘Učitelj,’ sem dejal, ko je za nekaj trenutkov premolknil, ‘je to skrivnost, o kateri ste mi govorili včeraj?’ Karajoče me je pogledal. ‘Dragi prijatelj, tvoja neučakanost kaže, da morda še nisi dozorel za to, da bi znal pravo skrivnost varno nositi v sebi.’ V hipu me je zalila rdečica sramu in skesano sem sklonil glavo. Učitelj pa je z blagim glasom nadaljeval: ‘Vse, kar vidiš okoli naju, je Božja skrivnost. Največja in nedoumljiva. Vse druge so v primerjavi z njo majhne in nepomembne.’ Hodila sva še nekaj časa molče. Čeprav me je razganjalo od radovednosti, svoje nestrpnosti nisem več smel pokazati. Vedel sem, da mi bo Učitelj zaupal, kar se je bil namenil, ko bo sam ocenil, da je primeren trenutek za to.

Bližala sva se hiši. Tedaj pa se je pod staro oljko ustavil, se obrnil k meni in spregovoril:

‘Mlad si še, nedolžen, in nisi še spoznal človeške hudobije. Na svetu je mnogo dobrega, a tudi mnogo zla. Mnogi modri ljudje so se spraševali, zakaj je Bog dopustil tudi zlo na svetu, zakaj ni sveta naredil samo dobrega. Tudi sam sem se tako spraševal, dokler me Gospod ni razsvetlil. Kakor ni svetlobe brez teme, tako tudi dobrega ni brez zla. Človek je ustvarjen tako, da po Božji modrosti vzdržuje to ravnovesje. Po Božji milosti je dober, po svoji lastni volji pa šibek in slab.’«

Sam pri sebi sem se čudil, od kod mi nenadoma te modrosti. Verjetno sem jih prevzemal iz knjig, ki sem jih bral v zadnjih dneh, tistih, ki mi jih je prinašal von Hagenkrise, da bi se laže potopil v renesančno Provanso. Z naraščajočo samozavestjo pisatelja, ki je absolutni gospodar svoje zgodbe, sem nadaljeval:

»Naredil je premor, vzel moje dlani v svoje, me pogledal v oči in mi z mirnim, toplim, a resnim glasom rekel: ‘Podobe, ki se mi kažejo na Vetrovni gori, so Božji dar. Niti enega Božjega daru ne smemo zavreči. A med njimi so take, glede katerih me obhaja slutnja, da prinašajo ne le trenutno, temveč dokončno, nepopravljivo zlo. Ne smeš misliti, dragi prijatelj,’ mi je še krepkeje stisnil dlani, ‘da zlo prihaja od Boga. Bog le vse vidi, tako tudi zlo; ne preprečuje ga, saj je človeku dal svobodno voljo, iz te pa prihaja zlo.’

Spet je premolknil. Skušal sem razumeti, kaj pomenijo njegove težke besede, a je že govoril naprej: ‘Božjega daru torej ne smemo zavreči. Zato sprejemam tudi podobe tega dokončnega zla, ki mi jih naklanja Nebo, le da jih obdržim zase in jih zato zapisujem sam. Nikomur naj jih ne bo dano videti, niti tebi ne. Ko bodo moji zapisi podob, ki so mi bile zaupane po milosti Božji, ugledali luč sveta, teh najbolj zloveščih ne bo med njimi. Skrbno jih shranjujem v posebno skrinjo in čuvam na mestu, ki ga je le težko odkriti, čeprav je povsem blizu; danes sva že šla mimo njega. Razkrite bodo, le če bo Božja volja, da jih bo kdo našel.’

Spustil je moje dlani in se namenil proti hiši. Večer se je že prevesil v noč, v oknih so brlele svetilke.

Pohitel sem za njim.

‘Učitelj,’ sem dejal, ‘kajne, to je tista skrivnost?’

Pokimal je.

‘In zakaj ste mi jo razodeli?’

Ustavil se je. Bila sva že precej blizu hiše, a vseeno dovolj daleč, da najinega pogovora ni bilo mogoče slišati.

‘Staram se,’ je dejal. ‘Ostrina očesa mojega duha se veča, a moje roke postajajo šibkejše. Potrebujem nekoga, ki mi bo pomagal shranjevati zle podobe v skrivališče. In le tebi lahko zaupam.’

Po teh besedah je znova odšel proti hiši, proti svetlobi, ki je bleščala sredi črnine noči – in tisti trenutek me je že zmanjkalo, prebudil sem se tu.«

Osemindvajseto poglavje

Domislica je bila očitno prava; Hagenkrise nama je zdaj jedel iz roke. Opustil je svojo običajno previdnost in se razmeroma lahko pustil prepričati, da smo najeli hišo v neposredni bližini Nostradamusovega nekdanjega posestva. Že takoj prvi dan našega bivanja tam nama je z Barbaro dovolil, da greva na sprehod. Resda nama je s seboj za spremstvo dal enega od stražarjev; konec koncev smo bili v neposredni bližini naselja. Vendar mu je naročil, naj bo diskreten in naj naju ne moti, ko bova ‘predelovala’, temveč naj se tedaj umakne nekoliko na stran.

Vzpetino, ki je bila oddaljena kakih petnajst minut hoje, je bilo videti že od daleč. Bila je edina na obširni ravnici. Takoj sva se usmerila proti njej. Obkrožal jo je majhen gozdiček. Ko smo se mu približali, sva stražarja prosila, naj naju počaka tam, češ da greva v gozdiček, ki je poln energijskih tokov, opravljat meditacijo in predelavo. To je bilo povsem v skladu z navodili, ki jih je dobil. Sedel je pod košat grm, prižgal cigareto in se s praznim pogledom zazrl proti naselju. Midva pa sva odšla v gozdiček in, takoj ko so naju zakrila debla, planila proti vzpetinici, da poiščeva votlino. Našla sva jo brez težav. Okrog nje je bilo polno toaletnega papirja ter uporabljenih kondomov, notri je smrdelo po človeških iztrebkih. Z odporom sva vstopila. Barbara je imela pri sebi lučko, ki jo je dobila od Roberta zadnjič v zakristiji. Pazila sva, da ne pohodiva kake nesnage, in pozorno preiskovala ped za pedjo votline. Pregledala sva vse: od stropa prek sten do kamnitih tal, vendar ni bilo videti niti najmanjšega udorine niti kakega znamenja, če ne štejemo kopice nespodobnih napisov, ki so »krasili« votlino. Ker je tudi smrad že postajal neznosen, sva jo ucvrla ven.

»Kaj zdaj?« je vprašala Barbara. »Ni videti, da bi bila na pravem mestu.«

»Mogoče morava priti s kakim orodjem in poskusiti prekopati tla ali stene,« sem dejal z glasom, ki je izdajal, da sem tudi sam negotov.

»Mogoče bi pa namesto tega raje ti spet šel vprašat svojega Učitelja,« je dejala Barbara z glasom, za katerega nisem mogel povsem razbrati, ali je sarkastičen ali iskren. Vsekakor se mi zamisel ni zdela slaba.

»Da, poskusiva,« sem dejal. »Saj sva sama.«

Barbara je bila nekaj časa tiho. Potem je zavzdihnila in dejala:

»Prav, vendar ne danes, naslednjič. Danes ni več dovolj časa. Vrniti se morava, sicer naju pride tista gorila iskat.«

»Gorila« je bil res že nekoliko nestrpen, a ko naju je zagledal, se je takoj pomiril. Počasi smo korakali proti naši novi hiši in premišljeval sem, kaj nama preostane, če manjkajočih verzov ne odkrijeva.

Ničesar uporabnega se nisem mogel domisliti.

Robert je bil videti dobre volje. »Kako?« naju je pozdravil, »je bil sprehod prijeten?«

»Bil,« je dejala Barbara. »In res ne vidim razloga, zakaj ne bi bilo vsak dan tako.«

»No no,« je dejal von Hagenkrise, »potrpite malo, saj kmalu bo.« Videl je, da je Barbara nerazpoložena, zato naju je pustil pri miru in se umaknil v svoje prostore. Le preden je odšel, je še dejal: »Jutri«.

Naslednjega dne sem se spet držal Barbarinih navodil in nisem padel v regresijo. Obnavljal sem doslejšnje namišljene regresije v zvezi z Nostradamusovo ‘skrivnostjo’ in vmes štel dolge minute, pravzaprav desetine minut, ki sem jih moral prebiti povsem pri miru, kot da sem v hipnozi. Von Hagenkrise je bil poleg in nisva si smela privoščiti spodrsljaja. Čakal sem, da me Barbara vpraša, ali sem že buden.

Ko sem se ‘prebudil’, sem, da ne bi bilo sumljivo, tako kot vselej nekaj minut še počakal, nato pa začel pripovedovati.

»Spuščala sva se z Vetrovne gore. Učitelj ni bil tako dobre volje kakor ponavadi, tudi zgovoren ni bil. Vso pot je molčal, in vedel sem, da se je zgodilo nekaj posebnega. Nisem si drznil drezati vanj z vprašanji. Verjetno tudi ne bi pomagalo.

Čas je tekel mnogo počasneje kot sicer. Cela večnost je minila, da sva prispela do deželne ceste. Tu je bilo malo bolje, od časa do časa sva srečala kakega popotnika, in pozdravili smo se. Ker mi je bilo pošteno dolgčas, sem stopal hitreje kot ponavadi. Konju, ki sem ga vlekel za uzdo, je bilo verjetno vseeno, a tudi Učitelj se za to ni zmenil. Ko sva v daljavi zagledala prve obrise hiš domačega kraja, je sonce še osvetljevalo njihove strehe.

Na domačem dvorišču sem Učitelju pomagal s konja. Tega je takoj nato prevzel hlapec, sam pa sem Učitelja, ki je imel od ježe povsem otrple noge, prijel pod roko in ga pospremil v njegove prostore. Legel je na posteljo in želel, da pokličem deklo, naj mu sezuje škornje, a prosil sem ga, naj mi dovoli, da to storim sam. Ni nasprotoval. S težavo, saj takega dela nisem bil vajen, sem mu sezul visoke usnjene škornje ter mu pomagal sleči vrhnja oblačila. Z vzdihom olajšanja se je zakopal v blazine in zaprl oči.

Nisem vedel, kaj naj storim. Ničesar ni rekel, a kazalo je, da želi biti sam. Ko sem po prstih odšel proti vratom, sem zaslišal njegov utrujeni glas: ‘Prinesi papir, črnilo in pisalo.’ Veselo vznemirjen sem se obrnil k njemu: ‘Bova zapisovala?’

‘Tokrat bom sam,’ je blago dejal.

Videl je moje razočaranje, in je dodal:

‘Zle podobe.’

Tedaj sem dojel, zakaj je bil na poti domov tako slabe volje, potrt in molčeč. Dano mu je bilo eno od tistih videnj, ki, kot je govoril, niso bila za nikogaršnje oko, niti za moje ne. Odhitel sem torej po pisalni pribor, tako kot mi je naročil. Prinesel sem mu ga in ga položil na pisalno mizo.

‘Pridi jutri zarana,’ mi je dejal, ‘še preden se dvigne sonce, in me prebudi.’

‘Z veseljem, Učitelj,’ sem odvrnil in čakal na pojasnilo.

‘Zle podobe vselej odnesem v skrivališče čim prej. A danes sem preveč utrujen. Opravila bova jutri zjutraj.’

Opravila, sem pomislil. Torej me bo tokrat vzel s seboj! Srce mi je divje bilo od vznemirjenosti – in nato sem se prebudil.«

Nisem natanko vedel, kako bo ta vnovična nenadna prekinitev »tik pred zdajci« delovala na Hagenkriseja. Bo opazil, da ga vlečem za nos? Vendar nisem imel izbire. Z Barbaro nama manjkajočih verzov še ni uspelo najti, zato sem tudi s svojo zgodbico za Roberta moral zavlačevati. Ko sem končal s pripovedjo, sem ga torej zaskrbljeno pogledal. Ravno je nekaj zapisoval v beležnico. Ko je končal, ni dvignil pogleda. »Vidva le nadaljujta,« je dejal in zapustil sobo v naglici, naju pa v negotovosti.

Devetindvajseto poglavje

Sedel sem za veliko mizo, na kateri so se bohotili papirji. Od časa do časa sem pomočil peresnik v stekleničko s črnilom in podpisoval listine, ki mi jih je podajal sodni sluga. Med tem delom me je zmotil lakaj, ki je vstopil in naznanil, da je v čakalni sobi plemeniti gospod, ki želi govoriti z menoj.

Zagodrnjal sem. Ni mi bilo všeč, da me motijo, in imelo me je že, da bi lakaju rekel, naj ga odslovi, saj nikogar ne sprejemam. Z ljudmi, ki so čakali v čakalni sobi, sem si to lahko privoščil. Čudno je bilo le, da je lakaj čakajočega imenoval »plemeniti gospod«. Ne bi ga naznanil tako, če bi šlo za navadnega meščana ali podeželana. Očitno je moral biti višjega stanu. Begalo me je, da čaka v čakalni sobi. Taki ponavadi pridejo do mene mimo čakalne sobe.

Nič, ne bom tvegal, sem pomislil. »Naj pride,« sem revsknil lakaju.

Nekaj trenutkov pozneje je v sobo počasi, opirajoč se na palico, vstopil starejši mož. Takoj sem ga prepoznal. Planil sem pokonci, stekel k njemu, ga prijel pod roko in peljal k svojemu naslanjaču, da je sedel. Odslovil sem sodnega slugo, lakaja pa poslal, da nama prinese čaja in prigrizka.

Bil je Učitelj.

V vseh teh letih, ko nisem bil več njegov pisar, sva se videla le nekajkrat mimogrede pri slovesnih mašah v katedrali Svetega Odrešenika. Včasih sem slišal o njem to in ono, ljudje niso mogli prehvaliti njegove učenosti in njegovih zdravilnih sposobnosti, prav vse pa je najbolj osupljala jasnovidnost, s katero je natančno napovedoval dogodke in o kateri so govorili šepetaje. Vselej me je ob teh priložnostih preveval otožen spomin na srečna leta, ko sem bil njegov pisar in sem po njegovem nareku zapisoval zagonetne verze.

Učitelj je v teh letih močno osivel; izguba žene in otrok, ki mu jih je pomorila kuga, je že pred časom upognila njegovo postavo, v njegovih nekdaj mirnih, četudi včasih žalostnih očeh pa sta se zdaj spreletavala negotovost in nemir.

»Učitelj moj, predragi Učitelj,« sem ves iz sebe vzklikal in si prižemal njegovo dlan na prsi. »Vam se pa res ne bi bilo treba truditi s hojo sem, kaj šele s čakanjem v čakalni sobi! Le sporočilce bi poslali, pa bi nemudoma prihitel k vam, kamor koli bi me klicali!«

»Zdaj, ko si velik gospod, drugi pomočnik mestnega sodnika, eden najpomembnejših ljudi v Aixu, se ne spodobi, da bi tekal k senilnim starcem,« je blago dejal Učitelj.

Zamahnil sem z roko. »Bolje od mene veste, kako nepomembne so te reči,« sem žalostno dejal. »Pomembno je bilo tisto, kar sem počel z vami, in ne mine dan, da ne bi s hrepenenjem pomislil na tista leta.«

»Tista leta, da,« je dejal. »Spominjam se mladega fanta, še otroka, ki mu je puh komaj začel poganjati pod brado – ki pa ima zdaj že sam svoje otroke …«

Umolknil je in iz oči se mu je utrnila solza. Najbrž se je spomnil svojih nesrečnih otrok, sem pomislil in se s svojimi dlanmi krepko oklenil njegove.

Lakaj je prinesel pladenj s čajem in pecivom ter se umaknil. Ponudil sem vroči napitek Učitelju. Vzel je skodelico ter pil iz nje počasi in dolgo, kot da je brez dna. Tudi sam sem odpil in razmišljal, kaj ga je nenadoma prineslo k meni v sodno palačo. A ni se spodobilo, da ga sprašujem. Počakati sem moral, da bo povedal sam.

Ko je odpil, se je naslonil nazaj in za nekaj trenutkov zaprl oči. »Kako tvoji otroci?« je potem vprašal.

»Fanta, Jacques in François, že spretno sukata svoja mala rapirja, a tudi pero. Njun učitelj latinščine in grščine je zadovoljen. Amélie, najmlajša – ta bo kakor njena mama. Dama.«

»Tako, tako,« je mrmral učitelj.

Spet je za nekaj časa zavladal molk.

»Verjetno se sprašuješ,« je nato povzel, »čemu sem tu. Povedal ti bom. Grozi ti velika nevarnost.«

Nisem vedel, kaj naj odgovorim, saj se mi niti sanjalo ni, na kaj merijo učiteljeve besede. Malo verjetno je bilo, da bi me opozarjal na kake politične spletke in na nevarnost, ki bi name prežala s te strani, saj se s tem nikdar ni ukvarjal, in nisem si mogel misliti, da bi se glede tega lahko kaj spremenilo. Me svari, ker sem skrenil s poti pravega duha? Res sem skrenil, sem razmišljal. Tudi meni moje življenje ni najbolj všeč. Na zunaj je seveda vse videti v najlepšem redu, celo idealno. Imam ugledno, bogato, še vedno čedno ženo, za katero se tudi po treh porodih na cesti ozre marsikateri plemič ali meščan. Imam tri zdrave otroke, ki me razveseljujejo v trenutkih, ko sem prost. Imam spoštovano in pomembno službo, sem drugi pomočnik svojega tasta, mestnega sodnika. Pa vendar, če pomislim na pokrajine duha, ki me je vanje pred dolgimi leti vpeljeval moj Učitelj, si lahko le zaželim, da bi se ti časi vrnili.

»Se še spominjaš večerov,« je nadaljeval, »ko si po mojem nareku s svojo lepo pisavo zapisoval verze?«

»Kako se ne bi,« sem dejal.

»Teh štirivrstičnic se je v vseh teh letih nabralo tisoč. Potem ko si odšel, sem imel druge pisarje, a noben jih ni zapisoval s tako polnimi vijugami, s tako ljubeznijo kakor ti.«

»Hvala vam, Učitelj,« sem ganjeno rekel.

»Pa tudi verzi niso bili več isti,« je dejal. »Po tvojem odhodu nekaj časa nisem pisal, nato me je, kot veš, zadela nesreča. Črna smrt je terjala svoj davek tudi od moje družine. Glas, ki mi je narekoval verze, je tedaj umolknil. Potoval sem in v tujih modrostih iskal utehe za svojo bolečino. Nato sem se vrnil v Provanso in glas je bil spet tu, le da zdaj še temačnejši.«

Premolknil je za hip in srebnil iz skodelice.

»Vse svoje verze sem skrbno hranil. Namenil sem se, da jih obelodanim, ko pride pravi čas. Videti je bilo, da jim je usoda naklonjena. Tudi ko mi je prejšnje poletje strela zažgala hišo …«

»Kaj res? Tega pa nisem vedel!« sem vzkliknil. »Učitelj, ali potrebujete pomoč? Ali sploh imate streho nad glavo?«

»Ne skači v besedo starcu, ko govori,« je ne več tako blago, a še vedno mirno dejal. »Nikoli se ne ve, ali mu bo uspelo povedati do kraja, kar se je bil namenil, ali pa bo prej umrl.«

Osramočeno sem sklonil glavo.

»Hiša je torej pogorela,« je nadaljeval, »a zavitki s kvartinami so kot po kakem čudežu ostali nedotaknjeni. Na zaboj, kjer sem jih shranil, se je zrušila kamnita stena in ga zavarovala pred plameni.

To je bilo Božje znamenje. Čeprav me je življenje iz dneva v dan učilo nauk o minljivosti vsega, kar je od človeka in za človeka, sem se šele zdaj zavedel, kako ranljivo je to, kar si pomagal ustvarjati tudi ti. Takoj ko smo hišo obnovili, sem najel veščega pisarja, ki mi je vseh tisoč pesmi na novo prepisal. Pred nekaj tedni je z delom končal. Prvi zapis sem še vedno hranil v skrinji v hiši; želel sem ga imeti pri roki, saj sem se pripravljal na to, da verze pošljem v tiskarno. Drugega sem za vsak primer, če spet pride do nesreče, zakopal na skednju.

A izkazalo se je, da me je pri tem moral nekdo opazovati, kajti izkopal in izmaknil je moj skriti zaklad. Tega najprej nisem opazil in še dolgo ne bi, če se ne bi pred nekaj dnevi nenadoma pojavil pri meni na domu tisti strašni človek iz Jouquesa.«

Tu je znova za hip premolknil. Dotočil sem mu čaja. Hvaležno je sprejel skodelico iz mojih rok.

»Tega dne me je obiskal eleganten, izborno oblečen aristokrat poznih srednjih let, izjemno inteligentnega videza, prodornega pogleda, uglajenih besed in vedenja, vsaj na prvi pogled. Povedal mi je, da se je imel čast seznaniti z mojim delom in da je njegov veliki častilec. Posebej da so mu pri srcu moji štirivrstični verzi, o katerih gre glas po vsej deželi in ki jih tako občuduje, da se je bil nekaterih naučil celo naizust. Nato mi je recitiral eno od kvartin, ki je doslej še nisem bil javno obelodanil in za katero razen prepisovalca nihče drug ni mogel vedeti.

Vprašal sem ga torej, od kod mu ti verzi, a on kot da me ni slišal. Recitiral je še eno, in še eno. Ko je videl mojo zaprepadenost, je dejal: ‘Mojster, ne najdem besed, s katerimi bi vam lahko izrazil svoje občudovanje zaradi teh štirih kitic; in – je dodal po kratkem premolku – še za vseh preostalih devetsto šestindevetdeset.’

Tedaj sem pomislil na skedenj; pohitel sem tja, ne da bi se menil za tujca, ki je počasi stopal za menoj, in kmalu odkril, da pesmi ni več v skrivališču, kamor sem jih skril. Pograbila me je sveta jeza.

‘Tat,’ sem vzkliknil, ‘takoj mi vrnite, kar je moje.’

Mirno me je gledal. ‘Poslušajte, Mojster,’ je dejal, ‘za nič vas ne želim oškodovati. Rad bi odkupil nekaj vaših pesmi. Ne bojte se, le majhen delček. Dobro plačam.’

‘Kolikor vidim, jih že imate,’ sem dejal.

Nasmehnil se je. ‘Nisva se razumela. Odkupil bi nekaj tistih, ki jih imate v svoji skrinji. Potrebujem jih, če sem natančen, le 58 iz sedme centurije, ostale lahko obdržite.’

‘Toda to ni mogoče, tudi če bi želeli eno samo; saj imam samo še ta rokopis,’ sem odvrnil. ‘Tudi če bi hotel, vam jih ne morem prodati, dokler jih ne dam prepisati. Sploh pa, čemu jih potrebujete, če jih že imate, in to vse, ne le teh 58?’

‘Res jih že imam, a želim, da jih imam le jaz in nihče drug. In še, da zanje veva le midva.’

‘Za to je nekoliko prepozno,’ sem izrekel besede, ki sem jih pozneje obžaloval, ‘zanje ve še ta, ki jih je zapisal prvi, in pa prepisovalec.’

‘Je vedel, prepisovalec,’ mi je tedaj dejal in me gledal s praznim, povsem mirnim pogledom peklenščka, ki me je spekel bolj od vroče žerjavice, ‘dokler ni pred dvema dnevoma tragično izdihnil in svojo dušo prepustil Bogu.’

‘Satan,’ sem zavpil in se pognal proti njemu, a z lahkoto je obvladal moje uborne ude.

‘Pomirite se, mojster,’ je dejal, ‘raje mi povejte, kdo je teh 58 pesmi zapisal prvi.’

Zmrazilo me je. Po mojem nareku si jih tisto zadnje leto, ko sva bila skupaj, zapisal ti,« je dejal Učitelj.

Zmrazilo je tudi mene. A učitelj je že nadaljeval:

»Seveda mu nisem povedal. A on se ni kaj posebej vznemirjal. ‘Nič hudega, bom že izvedel,’ je dejal in se nameril proti sobi, kjer sem imel skrinjo z edinim preostalim rokopisom, z gotovostjo človeka, ki natanko ve, kje najti to, kar se je bil namenil iskati. Planil sem za njim, a se me je spet z lahkoto ubranil. Odprl je skrinjo, začel prelagati zapise in vzel natanko 58 pesmi iz sedme centurije, nič več in nič manj.

‘Takole, Mojster,’ je dejal, ‘in zdaj plačilo. Pustim vam življenje. Pa ne le to, če boste molčali, bom pustil pri življenju tudi tiste, ki so vam najdražji.’

‘Ti so, hvala bogu, že pri Vsemogočnem,’ sem dejal in se ob pomisli na svoje nesrečne otroke in ženo pokrižal.

‘Vem, Mojster, za vašo družino. Moje sožalje. A saj so še drugi. Hm,’ se je zaigrano zamislil, ‘poglejmo, je začel naštevati na prste: ‘drugi pomočnik mestnega sodnika v Aixu, potem njegova hčerka, pa …’

‘Prenehaj, hudič, molčal bom,’ sem v bolečini vzkliknil in že v naslednjem trenutku obžaloval, saj sem se s tem izdal, da je uganil pravo.

Ko je odšel, sem vse skupaj v miru premislil. Nato sem pohitel naravnost sem. Zdaj veš,« je sklenil pripoved Učitelj.

Ganjen sem mu poljubil roko. Nisem si drznil upati, da sem mu tako pri srcu.

»Prijatelj moj mladi,« mi je dejal, »hudo mi je, da sem te iz neprevidnosti spravil v tako nevarnost.«

Zgolj odmahnil sem z roko. »Ne skrbite, Učitelj, popolnoma na varnem sem. Navsezadnje sem vendarle drugi pomočnik mestnega sodnika, in vsi mestni biriči so mi na voljo, če bi jih potreboval. Sploh pa bomo tega zlikovca poiskali in ga prijeli. Od kod ste rekli, da je?«

»Iz Jouquesa,« je odvrnil. »Vendar to ni navaden človek. Prosim te, prijatelj, bodi previden, zavaruj sebe in svoje otroke, njega pa raje pusti pri miru.«

Pomenkovala sva se še kake pol ure, nato je Učitelj odšel. Naročil sem sodnemu slugi, naj za Učitelja pokliče kočijo, a mu je Učitelj rekel, da je prišel s svojim kolesljem in da kočije ne potrebuje. Ko ga ni bilo več, me je pri srcu stiskala skrb zanj. Obhajala me je slutnja, da ga vidim zadnjič.

Na mizi sem imel še vedno kup listin. Na hitro sem jih pregledal in ugotovil, da imam dela še za dva ali tri dni. Potem prosim sodnika, naj mi da na voljo četo biričev in se odpravimo iskat tistega človeka iz Jouquesa.

Ko sem naslednjega dne v vsej naglici urejal spise, sem na dvorišču sodnije zaslišal, kako je na konju divje prijezdil sel, oddal lakaju sporočilo in nemudoma oddirjal naprej. Čez nekaj trenutkov se je lakaj pojavil v moji sobi. Sporočilo je bilo zame.

»Prijatelj, pridi, kakor hitro moreš. Zaradi diskretnosti te moram prositi, da prideš sam. N.«

Sporočilo je bilo očitno Učiteljevo. Česa podobnega v življenju še ni bil storil. Sporočila s tako vsebino mi ne bi poslal, če ne bi bil res v skrajni stiski. Nisem odlašal. Velel sem zapreči kočijo in kočijažu povedal za cilj. Zdrvela sva proti opoldanskemu soncu z vrtoglavo hitrostjo …

Počasi sem prihajal k sebi. Nad menoj je bilo modro provansalsko nebo, prav táko, kot ga lahko vidimo na Van Goghovih slikah, povsod okoli mene drevesa, levo vhod v votlino, nasproti mene pa je sedela Barbara in me radovedno opazovala.

Bil sem pretresen.

Najin načrt, ki se je tako sijajno odvijal, je pred dvema dnevoma nepričakovano zastal. V nasprotju z najinimi pričakovanji v votlini nisva našla tega, kar sva iskala. Seveda, bila je še možnost, da votlino temeljito prekopljeva, a bolj ko sva razmišljala o tem, manj nama je bilo všeč. Prvič, votlina se je ob prvem obisku zdela v celoti kamnita. Drugič, kje naj dobiva orodje za kopanje ali celo razbijanje skale? Tretjič, kako naj ga neopaženo spraviva do votline? Četrtič, kako naj ga uporabiva brez hrupa, ne da bi zbobnala na kup pol Provanse? Skratka, ni kazalo dobro in bila sva kar malce potrta. Tudi nisva bila več povsem prepričana, da nama von Hagenkrise še verjame. Po zadnji regresiji se je ovil v zagoneten molk. Morala sva torej pohiteti, čim prej odkriti skrivališče manjkajočih kvartin, sicer bo šlo vse po zlu. Sklenila sva poskusiti še z eno regresijo, od katere si Barbara sicer ni obetala kakega posebnega dobička, jaz pa sem bil vse bolj prepričan, da nama moja potovanja v preteklost pri najinih prizadevanjih nekako pomagajo.

Ko je Barbara videla, da sem buden, je začela s svojimi običajnimi vprašanji. Kolikor se je dalo natanko sem obnovil, kar sem pravkar doživel. Ko sem končal, sva oba nekaj časa molčala. Nato je Barbara dejala:

»Zanimivo, da ni bilo tokrat nobene reminiscence na Ljubljeno. To pomeni …«

»Draga Barbara,« sem jo tedaj blago prekinil, »za terapijo bo čas kdaj pozneje. V tejle regresiji se je pokazalo toliko izjemnih reči, ki z mojim duševnim zdravjem nimajo prav nič opraviti, da raje najprej ‘predelajva’ njih, če ti je prav.«

Pokimala je.

»Najprej je očitno, da se to, kar sem doživel v tej regresiji, neposredno nadaljuje v eni od moji najzgodnejših, ki sem jih imel še na ‘svobodi’. Se spominjaš moje utopitve v reki, ko me je čolnar z veslom namahal po glavi? No, k Učitelju sem tedaj hitel ravno zaradi sporočila, ki sem ga dobil v tejle regresiji.

Potem pa je očitno tudi to, da je bil človek, ki je bil poleg čolnarja z menoj v čolnu in ki me je pahnil v vodo, sam Joachim von Hackenkreuz. On je bil tudi tisti, ki je izsiljeval Nostradamusa ter mu ukradel manjkajoče verze. Zdaj torej veva, kako je prišel do njih.

In tretje, kar je zanimivo, je to, da sem te verze očitno zapisoval ravno jaz. Morda se mi vse to dogaja prav zaradi tega,« sem melanholično dejal, »morda so res vse reči na svetu povezane, kot mi je govoril Nostradamus.«

»Ne bodi no taka mevža,« se je s samozavestjo avtoritete, kakršno pač imajo terapevti, oglasila Barbara. »Še pred kratkim v take reči nisi verjel.«

»A vse kaže, da bi moral.«

Barbara je kot izkušena psihologinja natanko vedela, kako mora ravnati z menoj. Preprosto se na moje jadikovanje ni več odzivala, temveč je namesto tega besedo speljala na področje povsem stvarnih, praktičnih vprašanj.

»Torej veva nekaj presenetljivih stvari več v najini sestavljanki,« je dejala. »Toda ali nama katera koli med njimi pomaga, da prideva kam naprej? Ali zdaj veva, kje je von Hackenkreuz skril tistih oseminpetdeset ukradenih verzov? Da ne v votlini, je očitno.«

»No, to ravno ni očitno,« sem dejal. »Prej nasprotno. Namig v cerkvi Svetega Odrešenika v Aixu se mi še vedno zdi povsem jasen. Gotovo gre res za votlino. Le da sva jo iskala na napačnem koncu. Res je, precej logično bi bilo, ko bi bila ta votlina povezana z Nostradamusom. Vsak reševalec šifre bi gotovo moral pomisliti na to možnost. A je še ena, na katero bi pravzaprav moral pomisliti še prej.«

»In ta je?«

»Da je votlina povezana s krajem, kjer je živel Joachim,« sem nenadoma veselo, pravzaprav kar zmagoslavno vzkliknil.

»Z Avignonom?«

»Ne, z onim drugim. Se spomniš, kaj je rekel Učitelj? ‘Tisti strašni človek iz Jouquesa’.«

»No, pa z Jouquesom,« je neprizadeto, pravzaprav že skoraj depresivno dejala Barbara. »In kaj potem. Ali ni vseeno? Najprej sva bila povsem prepričana, da je votlina pri kraju, kjer je živel Nostradamus. Zdaj sva prepričana, da je pri kraju, kjer je živel von Hackenkreuz. A kaj bova potem, ko bova ugotovila, da tudi to ne drži, da tam sploh ni nikakršne votline?«

»Vem, da ne razumeš,« sem še vedno na krilih navdušenja vzkliknil, »a takoj ti bo vse jasno. Ne, to ni nikakršna šarlatanska mistika, vse je povezano, takoj boš videla; vse se ujema. Natanko tako je, kot mi je na začetku razlagal mister M: sporočilo je narejeno tako, da je razvozlano takrat, ko se vse ujema. In zdajle se vse ujema! Ujema se celo to, da sem jaz arheolog, kajti če ne bi bil, se ne bi!«

Barbara me je zaskrbljeno pogledala. »Se ti je od vsega hudega zmešalo?«

»Ne,« sem v nenadnem zanosu, prav nič užaljeno, vzklikal, »ni se mi! Analogija je vendar očitna! Le poslušaj! Ujema se celo s stvarmi, o katerih si človek tega sploh ne bi mislil, na primer z mojim doktorskim študijem, z mojimi obiski Dürnsteina, prav z vsem tako rekoč! Seveda, ti nisi arheologinja, zato ne veš. A pri Jouquesu v Provansi, od koder je bil Joachim von Hackenkreuz, je znamenita neolitska jama Adaouste. Tako znana je, da o njej marsikaj vem, čeprav še nikdar nisem bil tam. Leži na levem bregu reke Durance, blizu znamenite Verdonske soteske, ki je tako kot Dürnstein, ki leži na levem bregu Donave, znamenito plezalno središče. In to nikakor ni naključje! Mister M je imel prav, ko je govoril, da ne razumem čudne kabalistične logike interpretacije, ki jo je zasnoval Joachim. A zdaj razumem! Interpretacija je prava, ko se ujema prav vse! In tokrat se ujema, bolj kot kdaj koli prej. Zato niti najmanj ne dvomim. Manjkajoči verzi so v jami Adaouste pri Jocquesu, na to upam staviti glavo!«

»Nisem prepričana, da je ta sploh kaj dosti vredna, zdaj, ko se je tako pregrela,« je cinično dejala Barbara.

Nisem ji zameril. Nasprotno, zasmilila se mi je. Vselej je bila ona tista trezna, razumna, obvladana, tista, ki ve, vselej je ona pravilno presojala položaj in obdržala mirne živce. Zdaj pa se je položaj spremenil, vloge so se zamenjale. Zdaj sem jaz vedel, naj je bilo slišati še tako neverjetno. In nisem se motil. Ne, tokrat sem imel prav.

Prijel sem jo za roko in jo nežno pobožal. Ni je odtegnila. Zazrl sem se ji v oči in ji mehko dejal: »Zaupaj mi, prepričan sem, kakor nisem bil še o ničemer. Verzi so tam.«

Tudi ona me je gledala v oči. Preiskovala me je z ostrim pogledom in zdelo se je, kot da išče v mojih zenicah sledove norosti. Nenadoma pa je ostrina njenega pogleda popustila. Naslonila se je name in z utrujenim glasom dejala:

»Prav, naj bo po tvojem. Nimam kaj izgubiti. Tako ali tako ne bi več dolgo zdržala. Če imaš prav, bomo rešeni vsi trije. V nasprotnem primeru bom skušala rešiti vsaj Simona. Tablete imam še vedno.«

»Ne boš jih potrebovala,« sem ji prepričano zatrdil. »Vsaj ne vseh. Nekaj jih lahko odstopiš meni.«

Peti del

Trideseto poglavje

Nisem vedel, koliko Robertovih ljudi je vpletenih v organizacijo našega bivanja v Provansi; najbrž precej. A v hiši, ki smo jo najeli, so poleg njega in naju z Barbaro živeli še trije, vsi najbrž prvovrstni vohuni in vojaki, ki so se izmenjavali na straži. Bržkone bi za naju z Barbaro zadoščal že eden; v položaju, v kakršnem sva bila, nisva bila kos nobeni drznejši akciji. Vendar je previdni von Hagenkrise želel biti dvakrat zavarovan, ne da bi na drugi strani pri tem pretiraval. Vedel je, da so trije stražarji natanko pravo število. Če bi jih bilo več, bi najbrž v okolici zbujali preveč pozornosti.

Stražarji so bili več kot redkobesedni; z nama z Barbaro se niso nikdar pogovarjali, in to sva pripisovala strogim navodilom von Hagenkriseja. Tista minimalna količina občevanja med nami, ki jo je Robert dopuščal, je bila omejena na to, da je Barbara, ki je to nedvomno obvladala bolje od robatih možakarjev, včasih za vse skupaj, torej za naju, za stražarje in za von Hagenkriseja, skuhala velik lonec kave. Stražarji so jo sploh precej pili.

Moj preprosti, a drzni, pravzaprav smrtno nevarni načrt je temeljil prav na tem minimalnem skupnem obredu. Ta je bil že tako ustaljen, da ni zbujal nikakršnega nezaupanja, in von Hagenkrise je vsaj glede na zadnje, seveda namišljene (a on tega ni vedel) regresije lahko sklepal, da sva se z Barbaro dodobra identificirala z njegovim projektom oziroma s tem, kar sva imela za njegov projekt. Sklenil sem, da Barbari o svojem naklepu ne povem ničesar. Že najmanjša sumljiva kretnja bi naju lahko izdala, in težko je bilo pričakovati, da bi Barbara lahko ostala mirna, če bi vedela, za kaj gre. Kočljivi del sem tako na skrivaj opravil kar sam, ostalo je povsem naravno, tako kot skoraj vsak dan, naredila Barbara.

Uspavalne tablete, ki mi jih je na mojo prošnjo dala – bilo jih je dva ducata, torej polovico tistih, ki jih je imela pripravljene za skrajni primer –, sem v svoji sobi na drobno zmlel ter na skrivaj stresel v sladkornico, iz katere sem prej odstranil toliko sladkorja, da je bila koncentracija dovolj močna in da je zmes na pogled še vedno delovala kot sladkor. Srečno naključje je hotelo, da smo vsi razen Barbare pili sladkano kavo. Barbara je torej pripravila kavo ter jo vsem, razen sebi, tako kot po navadi obilno sladkala. Sam sem svojo odnesel k sebi v sobo; to ni bilo nič posebnega, bilo je celo precej običajno, saj se nisem preveč maral družiti z drugimi. Barbara je kavo kakor vselej pila v jedilni sobi; enako von Hagenkrise. Tam je tokrat pil tudi eden od stražarjev, drugi pa je kavo nesel tretjemu, ki je bil medtem na straži pred hišo. Slišal sem, kako je Barbara, potem ko je popila, poplaknila svojo skodelico ter urno odšla v svojo sobo. Čeprav je rada skuhala kavo za vse, pa ni želela biti služkinja teroristov in jim pomivati posodo. Napeto sem prisluškoval, ali se v jedilni sobi kaj dogaja. Kake pol ure ni bilo slišati ničesar, nato se je iz nje razleglo glasno smrčanje. Počakal sem še kakih deset minut, nato pa previdno pokukal skoz vrata. Tako stražar, ki je smrčal, kot von Hagenkrise sta z zgornjim delom telesa ležala na mizi in po vsem sodeč spala. Smuknil sem mimo njiju ven ter se previdno razgledal naokoli: pri skednju v bližini sta na tleh ležala še preostala stražarja; tudi ta dva sta očitno spala. Vrnil sem se v hišo in potrkal pri Barbari. Ni se oglasila. Prestrašil sem se, da je tokrat morda vendarle tudi sama kavo sladkala, in odprl sem vrata. Zamišljeno je sedela za mizo in presenečeno dvignila pogled. »Ah, ti si,« je dejala. Takoj nato se je očitno spomnila, kako nenavadno je, da prihajam k njej v sobo, in je vprašala: »Je kaj narobe?«

Povedal sem ji. Niti trznila ni. Vstala je, iz omare privlekla potovalko in začela vanjo zlagati svoje reči, ki jih je nameravala vzeti s seboj. Sam sem odšel v svojo sobo in naredil isto. Knjige sem pustil, le iz tiste z nerazrezanimi stranmi sem vzel tisoč evrov. Nato sem na list papirja načečkal: »Oglasila se bova«, ter ga potisnil pod Robertovo dlan, ki je otrpla z vso težo ležala na mizi. Ko sva bila pripravljena, sva odšla v skedenj, kjer smo imeli avto. Ključi so bili k sreči v njem. Ker so fantje noč in dan stražili, očitno niso čutili potrebe, da bi vozilo zaklepali.

Bilo je zgodaj popoldne, do noči je bilo še kar nekaj ur. Na zemljevidu sva poiskala Jouques in se odpeljala tja. Ni bilo prav daleč. V kaki uri sva bila tam. V mestecu sva povprašala za pot do jame Adaouste, in prijazno so nama jo opisali. Avto sva pustila v bližini, do jame sva imela kakih petnajst minut hoda.

Ko sva prišla na cilj, je bila ura pet. Razen naju ni bilo nikogar, jama ni bila odprta za oglede turistov. V avtu sva našla večjo baterijo, ki sva jo zdaj, ko sva se podala pod zemljo, koristno uporabila. Vedel sem, da so jamo že dodobra prekopali, vedel pa sem tudi, da manjkajočih Nostradamusovih verzov niso našli. Iskati sva morala torej tam, kjer za arheologe in geologe načeloma ni bilo posebej zanimivo in kjer tudi ni bilo sledov arheološkega izkopavanja. Ni trajalo prav dolgo. Že po pol ure sva odkrila v steni blizu vhoda s peskom zadelano luknjo. Izkopavanja so bržkone potekala globlje v jami, zato območju ob vhodu očitno niso posvečali podrobne pozornosti. Desno od luknje je bilo sredi običajnih, s puščico prestreljenih src v živo skalo vrezano nekakšno bodalo. Vreznina je morala biti stara več stoletij, njeni robovi so bili že povsem zlizani, zadelani s prahom in sploh komaj še vidni. Najbrž so jo arheologi spregledali tudi zato, saj je bila tako skrita med množico precej vidnejših znamenj ljubezenskih izpovedi. Kljub temu je bila podoba, ko sva jo očistila, še vedno dovolj razberljiva. Takole je bila videti:

»Našla sva,« sem kot v svetem zamaknjenju dahnil.

»To? Kaj pa je to? Videti je kot številka 7.«

»Saj tudi je. Vendar je več kot to. Ali ne vidiš?«

»Misliš: bodalo? Meč?« je vprašala Barbara.

»Ne,« sem dejal. »Ni meč. Ni bodalo. Križ je. Kljukasti križ. Hackenkreuz. Simbol sekte, ki jo je prav tu, v Provansi, pred nekaj manj kot petsto leti ustanovil Joachim von Hackenkreuz. Le da na enem od krakov ni ‘kljuke’, temveč je ta dodana na konec kraka, tako da tvori podaljšani krak. Zato je videti kot bodalo. Vendar ni bodalo. Je kažipot. Kazalec, ki kaže, kje je skrito, kar iščeva.«

»In kaj potem še čakava?« je vprašala Barbara ter začela z majhno rovnico, ki sva jo našla v prtljažniku avtomobila, suvati v zadelano vdolbino.

Ustavil sem jo. »Previdno, prepusti delo strokovnjaku. To je zdaj moje strokovno področje.«

Kolikor se je dalo nežno sem zasajal konico rovnice v pesek, ki je bil pri vrhu strjen in je tvoril nekakšno trdo skorjo, zato je kar nekaj časa trajalo, da sem se prebil skoz vrhnjo plast. Nato pa se je pesek vdal kot maslo, in kovina orodja je kmalu zadela ob nekaj trdega. Čez nekaj minut sem iz sipkega groba izkopal majhno, težko, dodobra okovano ter iz žganega lesa izdelano skrinjico. Zob časa jo je že načel, a kakovost izdelave in debelina lesa sta preprečili, da bi povsem sprhnela. Odprla sva jo in v njej našla še eno, manjšo, kovinsko, v tej pa naposled v nekakšno – sklepal sem, da povoskano ali kako drugače obdelano – platno zavit snop s štirivrstičnicami popisanih papirjev. Bilo jih je natanko oseminpetdeset, in čeprav se je tudi njim že poznala častitljiva starost, so bile na njih zapisane kvartine še vedno dobro vidne.

»Imamo jo, našo svobodo,« sem srečno dejal. Barbara je zrla v najdbo še vedno z nejevernimi očmi.

Enaintrideseto poglavje

Potovanje na Dunaj je bilo polno strahu in nervoze, vendar sva prispela srečno. Glede na količino uspavala, ki so ga bili deležni najini ugrabitelji, je bilo razumno računati, da se do naslednjega jutra ne bodo prebudili. Dovolj časa sva torej imela, da pobegneva čim dlje stran. Najprej sva to nameravala storiti kar z avtom, a sva po premisleku sklenila drugače. Nobeden od naju ni imel pri sebi vozniškega dovoljenja, in če bi naju po nesreči kje na poti ustavila policija, bi se za naju slabo končalo. Preden bi utegnila vse skupaj pojasniti, bi se najbrž spet znašla v rokah tega »strašnega človeka,« kot ga je v moji zadnji regresiji povsem upravičeno imenoval Učitelj, Joachimovega potomca Roberta von Hagenkriseja.

Odpeljala sva se torej do najbližje avtobusne postaje, od tam pa na letališče v Nici. Tisoč evrov, ki sem jih imel še od svojega izleta na Dunaj in v Bruselj, je ravno zadoščalo za let do Dunaja. Tudi moja ponarejena osebna izkaznica je bila k sreči veljavna. Barbari njene von Hagenkrise začuda nikoli ni odvzel.

Na obrobju Dunaja sva poiskala manjši penzion, kjer od naju niso zahtevali dokumentov. Bala sva se namreč, da bi naju von Hagenkrise prek prijave lahko izsledil. Občutek, da si deliva sobo, je bil nenavaden, a oba sva bila od prestanega tako izmučena, da sva v hipu zaspala. Zjutraj sva se nemudoma podala proti Schönbrunnu. Moja škatlica »Manner« je še vedno čakala v drevesni duplini. Vzela sva jo in se vrnila v penzion. Tri tisoč evrov ni bilo ravno bogastvo, a za silo je moralo zadostovati.

V bližnji trgovini sva se med potjo založila s sadnimi sokovi, čokoladami, čipsom in sadjem, in zdaj sva v svoji sobi grizljala vso to hrano, medtem ko sva previdno listala krhke papirje, ki sva jih našla v jami Adaouste. Skrinjo sva tam zagrebla nazaj, s seboj sva vzela le to, kar naju je zanimalo.

Takoj sem videl, da težki stari francoščini ne bom povsem kos. Skočil sem v bližnjo knjigarno in kupil francosko-nemški ter latinski slovar, nato pa sva se z Barbaro skupaj lotila pregledovanja Nostradamusovih verzov. Brala sva, sproti prevajala, si delala izpiske, pogosto prepisala po celo kvartino, ob njej pa zapisala njen pomen, kadar je bil ta tako očiten, da sva ga lahko razbrala že na prvi pogled. Dlje ko sva to počela, bolj osupla sva bila. Kvartine, ki so bile pred nama, so se v mnogih potezah pomembno razlikovale od tistih, ki jih poznamo kot Nostradamusove.

Prvo, kar je zbodlo v oči, je bilo to, da vsaj polovica med njimi ni bila rimana. To naju je presenetilo. So kvartine sploh Nostradamusove? Ali pa gre za potegavščino, ki sva ji nasedla? Zadnja misel naju je plašila. Za naju, pa tudi verjetno za Barbarinega sinka, je bilo vprašanje življenja in smrti, da so ti verzi res tisto, kar iščeva.

Njihova druga posebnost je bila, da za bralca z začetka tretjega tisočletja, torej iz obdobja, na katero so se nanašale, niso bile šifrirane tako strogo kot drugi Nostradamusovi verzi. Seveda, vsak na videz še tako preprost in običajen stavek je lahko nekakšna šifra. Tudi ti verzi so na primer uporabljali metafore. A te so bile razmeroma razvidne in razberljive. Običajne Nostradamusove prerokbe so šifrirane v najstrožjem pomenu besede; kdor hoče vsaj približno razbrati najsplošnejši smisel tega, kar napovedujejo, mora biti bodisi neverjetno učen ali pa si mora pomagati s celo knjižnico leksikonov in slovarjev. Pogosto je potrebno celo oboje, skoraj zagotovo pa ne bo šlo brez znanja latinščine ter poznavanja starih geografskih, zgodovinskih, mitoloških imen ali lokalnih posebnosti iz Nostradamusove dobe. A pri kiticah, ki sva jih pravkar prebirala, je bil osnovni pomen za današnjega bralca, tudi če ta ni bil ravno polihistor, razmeroma jasen. V njih ni bilo latinskih besed, imena, bodisi geografska ali osebna, pa so bila – in to je bilo še posebej presenetljivo – sodobna.

Tretja posebnost teh kitic je bila, da so bile razporejene v šest skupin; v vsaki je bilo po deset kvartin, le v zadnji jih je bilo osem. Ob večini kvartin je bila zapisana povsem jasna, nezašifrirana letnica. Kmalu sva ugotovila, da je teh letnic le nekaj; v vsaki skupini se je vsaka ponovila vsaj enkrat. Napovedovale so dogodke v letih 2010, 2013, 2016, 2019, 2022 in 2025.

Zelo hitro sem lahko ugotovil, da vsaka letnica numerološko daje seštevek, ki je mnogokratnik števila tri. A ko sem to povedal Barbari, je odmahnila z roko in predlagala, da se raje lotiva vsebine kvartin. Ko sva jih za silo prevedla, jih prepisala in jih začela prebirati bolj zbrano, se je podoba nenadoma začela jasniti. Vsem v tako kratkem času seveda nisva mogla določiti povsem natančnega pomena; a nekaj je bilo nedvomno. Pred nama se je razgrinjala osupljiva vizija svetovnega dogajanja med letoma 2010 in 2025. Kvartine od 1 do 10 so navajale natančne lokacije – na mestih, ki jim tega nikakor ne bi pripisal, na primer v nekaterih velikih puščavah –, kje pod zemljo se skrivajo velikanska zbirališča pitne vode, in napovedovale njihovo odkritje; kvartine od 11 do 18 so enako govorile o »črni vodi«, torej nafti; kvartine od 18 do 23 so z imeni držav, med katerimi jih takrat, ko je te zapise izdeloval Nostradamus, večine sploh še ni bilo, napovedovale velike padce vrednosti denarja. Naslednjih enajst kvartin je ponujalo lokacije in izide vojnih spopadov. In tako naprej in tako naprej, vse do zadnje, oseminpetdesete kvartine.

Dolgo sva molčala in osuplo strmela v zapiske pred nama. Po glavi nama je rojila množica vprašanj. Na primer: kako je lahko Nostradamus vse to tako natanko predvidel? Zakaj teh verzov ni bolj strogo šifriral? Kaj (razen numerološke razlage, ki pa jo je Barbara zavrnila) je posebnega prav na napovedanih letih, da so zaslužila tako posebno obravnavo? Vse to se nama je motalo po glavi; a eno je bilo povsem jasno: kdor ima v lasti podatke, ki jih obelodanjajo te Nostradamusove kvartine, drži v rokah usodo sveta.

Zdaj se je pokazala vsa veličastnost načrta Joachima von Hackenkreuza. Bil je izjemen um, eden najizjemnejših svoje dobe, ki sicer ni skoparila z geniji. Nekako se je dokopal do Nostradamusovih verzov in takoj dojel njihov velikanski pomen. Morda je k temu pripomogel tudi čas, ki je bil še bolj kot današnji naklonjen veri v nepojasnljive skrivnosti. Kakor koli že, zasnoval je veličasten načrt. Iz Nostradamusovih prerokb je morda zaslutil, kako skeptična stoletja bodo sledila njegovemu, šestnajstemu. Morda je pravilno predvidel, kakšno obliko racionalnosti bo prevzel moderni znanstveni um, in se je zato zavedal, s kakšno skepso bo moral človek enaindvajsetega stoletja gledati na mit o provansalskem meščanu, vnuku judovskih konvertitov, ki naj bi v šestnajstem stoletju do potankosti predvidel in pravilno napovedal to, kar se bo dogajalo pet stoletij pozneje. Pred Joachimom je bila velika, na prvi pogled nemogoča naloga: kako prerokbe, ki so se mnogim že v šestnajstem stoletju morale zdeti zgolj zmedene blodnje, ljudem v enaindvajsetem pa se bodo zdele to še bolj, prek prepada stoletij prepeljati tako, da bo razviden njihov dejanski smisel. Najbrž je dolgo premišljal o tem; kot mi je povedal Robert, tedaj še mister M, se je ukvarjal z mnogimi tedanjimi priznanimi in skrivnimi znanostmi. Naposled je doumel, da mu bo uspelo le, če bo pri svojih potomcih lahko ohranil vero v smisel sporočila. Torej: ne vero v konkretno resnico posameznega sporočila, to bi bila dogma, temveč vero v to, da ima preneseno sporočilo vselej smisel, kakršen koli že. Zasnoval je genialno šifro, ki jo je bilo mogoče pojasniti, torej osmisliti, na mnogo načinov. Bila je sporočilo, katerega prva naloga je bila ohraniti vero v smisel sporočila, obenem pa tudi sporočilo, ki je kazalo na povsem konkretno sporočilo, za katero je na tako zapleten način ohranjalo smisel.

Z Barbaro sva potrebovala le malo besed, da sva se sporazumela. Joachim von Hackenkreuz je bil nevaren blaznež. Morda genialen, da, celo zelo verjetno, da genialen, a vseeno nedvomno blaznež. Njegovi današnji potomci so bili vsaj v enem pogledu njegovi pravi dediči: Robert je bil tudi sam nevaren blaznež. Sposoben, vendar ne genialen, pač pa podobno kakor njegov davni prednik brezobziren ter pohlepen. Te kvartine niso smele priti v roke von Hagenkriseju, naj velja, kar hoče.

Liste z dragocenimi verzi sva zato zložila, večkrat prepognila, ovila v polivinil in s težavo stlačila v roza škatlico »Manner«, ki se je doslej tako dobro obnesla. Proti večeru sva se spet odpravila v Schönnbrun, poiskala že znano duplino in škatlico pustila tam. Kvartine bi seveda lahko uničila, a jih nisva. Za vsak primer. Človek nikoli ne ve.

V temi, ki se je spuščala nad »beli« Dunaj, sva korakala proti mestnemu centru. Nostradamusove kvartine so bile na varnem, čakal naju je še najzahtevnejši del. Nisem si belil glave s tem, kako priti v stik s von Hagenkrisejem. Glede na to, da je njegova vohunska mreža razprostranjena vsepovsod, bo to, žal, otročje lahko. A nisem še povsem natanko vedel, kako tega izkušenega in premetenega moža ukaniti na njegovem terenu. Niti najmanj nisem dvomil, da bo pristal na zamenjavo, zanj nadvse ugodno: njemu kvartine, nama Simon in milijon evrov, za Roberta nedvomno manj kot drobiž. Toda kako to izpeljati tehnično? Takoj ko mu izročim, kar želi, bo brezvestni von Hagenkrise gotovo ravnal po svoje, ne glede na dogovor.

Po tolikih tednih ujetništva nama je z Barbaro svobodno gibanje dobro delo, zato sva šla proti mestu kar peš. Pojasnil sem ji, kaj me tare, in skupaj sva premlevala različne mogoče scenarije. A nič zares pametnega nisva iztuhtala.

Bila sva že blizu Kärntnerstrasse, ko me je prešinilo.

»Nečesa sem se domislil,« sem dejal Barbari. »Upam, da bo delovalo.«

Vprašujoče me je pogledala.

»Ti pojasnim pozneje,« sem ji odvrnil v mrzlici, ki me je zgrabila, in jo povlekel za seboj v bližnjo spletno kavarno. Barbara je srebala kavo, jaz pa sem medtem brskal po medmrežju. Ko sem našel številko, ki sem jo iskal, sem si jo zapisal na listek, nato pa Barbaro spet z naglico, ki ji, to sem jasno videl, ni bila všeč, vlekel proti poštnemu uradu. Izbral sem govorilnico in za nekaj minut sva se zaprla vanjo. Ko sva prišla ven in sem pri pultu plačeval pogovor, sta bila najina obraza kakor noč in dan. Moj je žarel v neprikritem veselju, njen je bil skoraj užaljeno mrk.

»Bi mi zdaj končno pojasnil?« me je vprašala, ko sva se vsak s svojim sendvičem v roki posedla na klopco v parku pred nekdanjim cesarskim dvorom. »Niti besedice nisem razumela. Je bilo to rusko?«

Prikimal sem in ji začel razlagati:

»Na spletu sem poiskal službeno številko Vladimirja z Urala, tistega Vladimirja, ki nama je z Lariso povzročal toliko težav.«

»Zakaj ravno njega?« je vprašala Barbara.

»Ne vem, kako dobro poznaš razmere v Rusiji, a od perestrojke se tam ni prav dosti spremenilo, v odročnejših krajih, ki so do nedavnega veljali za zaprta območja, še toliko manj. O svojem delu na odpravi pod Uralom sem ti že pravil. Naš vodja je bil Vladimir. Vsem nam je bilo jasno, da tam ni kot arheolog ali etnolog – po vsej verjetnosti ni bil ne eno ne drugo –, temveč je njegova naloga, da nas nadzoruje. Komunizem je v Rusiji sicer ‘sestopil z oblasti’, KGB pa nikoli. Če je včasih Kremelj vladal s pomočjo KGB, zdaj KGB vlada s pomočjo Kremlja, in tudi najmanjšo podrobnost v državi ima pod nadzorom.

Vse, kar smo tedaj pri našem raziskovanju počeli, se je dogajalo pod budnim očesom Vladimirja. Občasno je odšel poročat v mesto in takrat nismo smeli raziskovati, še več, sploh se nismo smeli ganiti iz vasice, kjer smo prebivali. Ob eni od takih priložnosti sem se tudi zbližal z Lariso.«

»Tega se spomnim,« je dejala Barbara.

»No, torej sem pomislil,« sem nadaljeval, »da bi nama Vladimir zdaj lahko pomagal.«

»Tega pa ne razumem. Zakaj neki?«

»Tudi jaz nisem bil stoodstotno prepričan, a izkazalo se je, da sem imel prav.«

»Poslušam,« je dejala na videz mirno, a videl sem, da jo kar razganja od nestrpnosti.

»Vladimira Josipoviča, pozhalujsta,«******** sem rekel v slušalko.

»A vy kto?«******** me je nadrl rezek glas.

»Gre za nujno varnostno zadevo,« sem nadaljeval v svoji polomljeni ruščini. »Če ga takoj ne pokličete k telefonu, si posledice pripišite sami.«

Molk. Zveza se ni pretrgala, a na oni strani slušalke kako minuto ni bilo slišati nobenega glasu. Potem sem zaslišal nekakšno šumenje in iz slušalke se je oglasilo:

»Vladimir tu. Kdo kliče?«

Nevljudne ruske odrezavosti sem bil že vajen.

»Arheolog Peter,« sem mirno dejal. »Mož pokojne Larise Ivanovne. Se spomnite?«

»Spomnim, spomnim, kako se ne bi,« je dejal. In po krajšem premolku: »Kaj bo dobrega? Menda gre za državno varnost?«

V njegovem stvarnem glasu ni bilo nikakršnega posmeha. Kako značilno rusko, sem pomislil.

»Vam tile verzi kaj povedo?« sem vprašal in nato v ne najbolj briljantni ruščini zdeklamiral verze, ki so se mi v materinščini v spomin vtisnili takole:

»Krogle in ognjene strele,

Tam, kjer sonce v zemljo pada.

Hude so, kakor čebele.

V Bajkanurju želva mlada.«

Na oni strani slušalke spet molk, nato vselej mirni Vladimirjev glas: »Bi počakali minutko?«

Da je trajalo več kot »minutko«, me ni vznemirilo, poznal sem ruski občutek za čas. Dobrih pet minut pozneje je slušalka na drugi strani znova oživela, a glas, ki sem ga zaslišal, ni bil Vladimirjev.

»Gospod Peter, bi, prosim, lahko ponovili pesmico?« je z ledeno vljudnim glasom, ne da bi se predstavil, dejal nekdo, ki se mu je v glasu čutilo, da ne trpi ugovarjanja.

Ponovil sem.

»Od kod vam?« je vprašal.

»Ste prepričani, da želite o tem govoriti po telefonu?« sem vprašal.

Za hip je premolknil.

»Prav,« je dejal. »Povejte, kje ste, in pošljemo avto po vas.«

Nasmehnil sem se. To je bil tisti znameniti KGB-jevski »smisel za humor«. Seveda so natanko vedeli, od kod kličem.

»Gospod … nisem slišal vašega imena,« sem dejal.

»Prav ste slišali,« je ledeno odvrnil.

»Če vas zanima, se boste gotovo lahko sami potrudili priti sem,« se nisem pustil motiti. »In prosim,« sem nadaljeval, preden je lahko s svojim ukazovalnim glasom spet kaj rekel, »pošljite Vladimirja. Rad bi koga, ki ga poznam.« Ko sem pred leti tako rekoč ugrabil Lariso, je Vladimir v svoji službi gotovo preživljal težke čase. Ne bom rekel, da me je ravno peklila vest zaradi tega. A konec koncev, zakaj mu ne bi malce pomagal. Če mu zaupajo tako pomembno nalogo, mu bo to pri karieri nedvomno pomagalo.

Tišina na oni strani je zdaj trajala kako minuto. Slišati je bilo, kot da v ozadju nekdo šepeta, nato pa se je v slušalki spet oglasil Vladimirjev bas:

»Pojutrišnjem opoldne, v Centralni kavarni na Herrengasse. Poznate?«

Nasmehnil sem se. Vladimirju se ni zdelo potrebno zgubljati časa z nepotrebnimi sprenevedanji. Ni se pretvarjal, da ne ve, od kod kličem, ampak je neposredno prešel na stvar samo.

»Poznam, dogovorjeno,« sem dejal, in v istem trenutku se je na oni strani zveza pretrgala.

»Krogle in ognjene strele … kako že gre?« Je vprašala Barbara.

Še enkrat sem zrecitiral:

»Krogle in ognjene strele,

Tam, kjer sonce v zemljo pada.

Hude so, kakor čebele.

V Bajkanurju želva mlada.«

»Ali ni to …«

»Da,« sem odvrnil. »Ena od tistih Nostradamusovih kvartin, ki jih je izmaknil Joachim von Hackenkreuz. Ne vem, kako to, da se mi je prav ta tako dobro vtisnila v spomin, najbrž zato, ker je ena izmed rimanih in sva jo, kot se spomniš, tudi brez težav prevedla v rimah, čeprav nama pomen ni bil docela razviden; a ko sva hodila proti mestu, se mi je med najinim pogovorom ves čas prepevala v ozadju, in naenkrat se mi je posvetilo.«

»Da?« me je vprašujoče pogledala Barbara.

»V Bajkanurju imajo vendar Rusi svoj vesoljski program! Bajkanur je sicer danes v Kazahstanu, a je še vedno v ruskih rokah, formalno ‘v najemu’. Tu so Rusi vselej razvijali svojo najnaprednejšo vesoljsko in vojaško tehnologijo.«

»In?«

»Saj je vendar jasno! Krogle in ognjene strele, tam, kjer sonce v zemljo pada, hude so, kakor čebele – rakete z zahoda, ki bi lahko napadle Rusijo. In V Bajkanurju želva mlada – po čem pa so znane želve, poleg visoke starosti? Po debelem ščitu! Protiraketni ščit v Bajkanurju! O tem ni – razen seveda za to odgovornim Rusom – danes znano nič! Nostradamus je napovedal, da bodo Rusi v Bajkanurju zgradili protiraketni ščit. Očitno so ga res, ali pa ga vsaj nameravajo, v največji tajnosti, kakor so mislili. In to mi je dalo zamisel. Namreč, si lahko predstavljaš, kaj mora zanje pomeniti, če izvedo, da je njihova skrivnost razkrita? Mimo tega nikakor ne morejo. Logično, da se bodo zganili!«

»Hm, logično,« je zamrmrala Barbara. »Ampak ni mi jasno, kako nama lahko to kakor koli pomaga.«

»Kar meni prepusti,« sem samozavestno dejal. »Vse imam natanko premišljeno.«

»Pa se ti ne zdi, da bi bilo dobro, ko bi svoje natančne misli delil tudi z menoj?« je malce zajedljivo vprašala.

»Saj veš, kako pravijo v filmih,« sem v istem tonu vračal: »bolje zate, da ne veš.«

»Mhm,« je spet skeptično zagodla. »Menda ne pričakuješ od mene, da bom kar stala križem rok poleg?«

»Nikakor, a ti boš imela drugo nalogo.«

»Saj niti tega ne vem, kakšna bo tvoja.«

»No prav, povsem na kratko: Rusom bom rekel, da so ti verzi von Hagenkrisejevi; da sem mu jih izmaknil in tudi že uničil, le da on tega zadnjega ne ve. Da jih gotovo želi od mene odkupiti nazaj. Da nameravam v zameno zahtevati sina svoje prijateljice Simona, ki ga imajo za talca, in milijon evrov. Da pa kupčije ne morem opraviti sam. Von Hagenkrise je zame prevelik zalogaj. Zato da sem poklical njih. Dal jim bom von Hagenkriseja na pladnju v zameno za to, da mi pomagajo opraviti zamenjavo.«

»Pa si prepričan, da ga bodo hoteli? In da bodo verjeli tvoji zgodbi?«

»Pojutrišnjem bodo tu. Kaj več še hočeš?« sem vprašal.

Kako minuto sva molčala. Nato se je pozanimala:

»In moja naloga?«

»Ti odideš jutri z denarjem, ki ga imava, na Hrvaško, ti bom natanko povedal, kam, poiščeš čim manj vpadljivega ribiča in ga najameš, da nas vse tri čez nekaj dni prepelje na majhen otoček, pravzaprav svetilnik, od obale oddaljen približno tri ure plovbe. To je vse, kar mora vedeti, natančnejšo lokacijo mu povem sam. Na tistem otočku bomo na varnem, nihče nas ne bo našel, in dokler se zadeve ne umirijo, ostanemo tam.«

»Tole pa govoriš tako, kot da je treba le še poklicati potovalno agencijo in potrditi rezervacijo, pa je stvar že urejena.«

»Skoraj tako, da,« sem se samozavestno odzval na njen sarkazem. »Svetilnik je pred davnimi časi zakupil moj stric, z Lariso sva tistih nekaj malega let, ki so nama bila usojena, na njem preživljala dobršen del poletja. Razen galebov nisva videla žive duše. Vsakih nekaj dni sem se s čolničem odpeljal na bližnji otok v trgovinico po zaloge, sicer pa sva živela kakor na tujem planetu. Tja gremo.«

Spet je nekaj časa tiho razmišljala. Nato je dvignila pogled in preprosto zgolj rekla:

»Povej mi zdaj, kam naj grem in kdaj prideš.«

******** Vladimirja Josipoviča, prosim.

******** In kdo ste vi?

Dvaintrideseto poglavje

Vladimirja sem prepoznal takoj, ko je vstopil v prelepo obokano kavarno. V vseh teh letih se ni kaj dosti spremenil, le pleša se mu je s čela pomaknila nekoliko bolj nazaj proti vrhu lobanje. Prišel je sam, vendar sem bil prepričan, da v bližini preži še nekaj njegovih kolegov.

Nisva se pozdravila po rusko, le rokovala sva se. Navzlic vsemu sva bila le zaveznika; nikoli nisva bila prijatelja in verjetno tudi zdaj nisva nameravala postati.

Vladimir ni bil vajen hoditi kot mačka okrog vrele kaše. Kar takoj je vprašal:

»Od kod vam tisti verzi?«

»Od Roberta von Hagenkriseja,« sem dejal. »Veste, kdo je to?«

Na kratko je prikimal in nadaljeval:

»Pa veste, kaj pomenijo?«

Moral sem biti previden. »Ne vem natanko; vem pa, da so se zdeli pomembni Robertu. Menil je, da bi bile mnoge države oziroma njihove tajne službe pripravljene zanje veliko plačati. No, pomislil sem na vas.«

»Name?«

»Na Ruse,« sem dejal in se utrujeno nasmehnil. V Vladimirjevem vedenju sem prepoznal vzorec, ki mi je bil poznan iz vohunskih filmov.

»In od kdaj sodelujete s von Hagenkrisejem?« je spraševal s trdo rutino preskušenega zasliševalca.

»Kdo pa pravi, da sodelujem?« sem odvrnil. »Njegov ujetnik sem bil.« In nato sem mu v grobih obrisih povedal svojo in Barbarino zgodbo. Tako je bilo ne le najbolj prepričljivo in preverljivo – KGB je, kakor koli že se je imenovala zdaj, še vedno bila ena od najboljših vohunskih služb na svetu –, temveč pred njim tudi sicer nisem imel kaj dosti skrivati. Edino glede kvartin, ki sva jih našla z Barbaro, mu nisem povedal povsem po resnici, temveč sem mu natvezil različico, ki sem jo pred dvema dnevoma predstavil Barbari.

»In zdaj sem jaz na vrsti,« sem dejal, ko sem končal, »da potešim svojo radovednost. Pošteno je, da mi tudi vi poveste, kako veste za von Hagenkriseja. Če naj sodelujeva, je izjemno pomembno, da si lahko zaupava,« sem mu govoril in si pri tem mislil, da med nama seveda nikoli ne bo zares zaupanja.

»Prav,« je brez odlašanja dejal. Vedel sem, da ima natančna navodila, kaj lahko pove, in da mu zato pravzaprav ni treba kaj dosti razmišljati. »O paktu Molotov-Ribentrop ste gotovo slišali?«

»Seveda sem,« sem odvrnil. Kdo ni vedel za sporazum o nenapadanju med Hitlerjem in Stalinom, ki sta ga leta 1939 pripravila nemški in ruski zunanji minister in ki je med drugim zajemal tudi načrt o razdelitvi Poljske. Kdo, razen Sovjetov oziroma pozneje Rusov samih, ki na to uho po vojni niso več hoteli slišati! Zato sem bil skoraj nekoliko presenečen, da slišim o tem iz ust Rusa, celo pripadnika KGB.

»Naš in nemški voditelj sta si tedaj tudi izmenjala nekaj informacij. Josip Visarionovič je Hitlerju izročil zajeten spis o tako imenovanih Protokolih sionskih modrecev in o delovanju skupin v Nemčiji, ki skušajo uresničiti načrt za osvojitev sveta, zasnovan v teh Protokolih. Nemci so potem ta gradiva koristno uporabili pri udejanjanju svoje dokončne rešitve. Hitler je Stalinu v zameno postregel s podobnimi podatki o svetovni zaroti, katere vodja je bil tedaj mladi Ludovic von Hackenkreuz. Hitler je mistično sekto hakenkrojcerjev, ki se je nameravala držati prvotnega načrta Joachima von Hackenkreuza, pregnal iz Nemčije, tako da je bila zdaj raztresena po mnogih drugih evropskih deželah, tudi Sovjetski zvezi. A pozneje se je izkazalo, da so ti podatki manj uporabni od tistih, ki jih je Stalin predal Hitlerju. Čeprav so naše službe še desetletja ostale na preži, jim von Hackenkreuza, ki se je medtem, kot sami dobro veste, preimenoval v von Hagenkriseja (in to, da je za preimenovanje uporabil rusko besedo, potrjuje, da je med vojno verjetno živel v Sovjetski zvezi), nikdar ni uspelo zajeti. Vedelo se je le, da se mu je uspelo infiltrirati na najvišja mesta najvplivnejših vlad in gospodarskih ter finančnih organizacij po vsem svetu in da razpolaga s podatki, ki jih ni imel nihče, še tajne službe ne. Vedelo se je tudi, da se ukvarja z okultnimi zadevami. Ko smo slišali za vaše sporočilo v verzih, smo takoj posumili, da gre zanj. V tem sporočilu je namreč podatek, za katerega smo prepričani, da ga nimajo ne britanska, ne ameriška, ne izraelska obveščevalna služba, in edini preostali kandidat – pravzaprav prvi – je bil von Hagenkrise. Tudi to, da je sporočilo v zagonetnih verzih, je značilno zanj. Vedeli smo namreč, da natanko preučuje znane Nostradamusove prerokbe.

Tako,« je sklenil, »toliko vam vem povedati. Zdaj pa vi. Poklicali ste nas, torej imate najbrž kak poslovni predlog.«

Nasmehnil sem se. Robatemu Vladimirju se nekako ni prilegalo tako uglajeno govorjenje, a zdi se, da se je povsem vživel v vlogo, ki sem mu jo – to je moral priznati – priskrbel jaz; videlo se je, da se v tej koži dobro počuti.

»Res je,« sem dejal. »Zadeva je taka. Von Hagenkriseju bom ponudil verze, ki sem jih izmaknil in za katere misli, da jih še vedno imam. Vem, da bi zanje bil pripravljen prodati svojo dušo. No, dušo naj kar ima, raje imam svojo,« sem se pošalil, »a prav bi mi prišlo kaj drugega. Na prvem mestu seveda sin moje prijateljice Barbare, ki ga ima Robert za talca. Pa seveda kaj denarja. Povsem jasno mi je, da se bomo morali po morebitni uspešni zamenjavi vsi trije nekam tako dobro skriti, da nas ne bo nihče našel. Da, odkrit bom, tudi vi ne, Vladimir,« sem dejal in pogledal, kako se bo odzval. Ni se, torej sem nadaljeval. »Za to bom zahteval od Roberta še milijon evrov, kar je gotovo povsem razumna vsota, ki si jo bo brez težav privoščil.

Stvar pa je v tem, Vladimir, da jaz nisem ne vohun ne gangster. Seveda sem videl precej akcijskih filmov, kljub temu pa nisem zmožen sam izpeljati take zamenjave. Bolj ko razmišljam, bolj mi je to jasno. Edino, kar lahko naredim, je, da ponaredim Nostradamusove verze in jih podtaknem Robertu namesto pravih. Kar nekaj dni sem jih prebiral in si razbijal glavo z njimi. Kaj pomenijo, nisem ugotovil, toda njihov posebni slog se mi je tako močno vtisnil v spomin, da jih zlahka ponaredim. Robert njihove pristnosti ne bo mogel kar na licu mesta preveriti. Rekel bom, da sem jih prepisal, izvirnike pa uničil. Prepričan sem, da ne bo delal težav. Ne nazadnje ga ne zanimajo stare listine kot take, temveč njihova vsebina. Toda od tu naprej se ne znajdem več. Kaj, če vzamejo verze in mi ne izročijo otroka ter denarja? Kaj, če mi oboje izročijo, nato pa me, ko se bom umikal, ubijejo? Kaj, če mi v denar ali v otrokova oblačila namestijo sledilne naprave? Sploh pa: kako naj, potem ko bo zamenjava opravljena, zabrišem sledi za nami in izginem neznano kam? Skratka: zamenjavi tehnično nisem kos, in zato sem pomislil, da bi mi morda lahko pomagali vi, Vladimir.«

Značilno rusko nesramno je prhnil v smeh. »Zakaj neki pa, Peter? Kaj vam je pa Rusija dolžna? Če me spomin ne vara, ste vi dolžni njej in ne ona vam.«

»Ne pogrevajva starih in zdajle povsem nepomembnih zamer, Vladimir. Povsem jasno je, kaj vam lahko izročim. Roberta von Hagenkriseja. Zahteval bom, da zamenjavo opravi on osebno, in ker bo mislil, da sem sam, bo zagotovo prišel. Ko bo zamenjava uspešno opravljena, je vaš.« Malo sem pomolčal. »Se vam to ne zdi poštena kupčija?«

»Poštena,« je spet nemudoma odvrnil, kot bi se bal, da bom zahteval od njega še kaj več. »Lahko poskrbimo, da boste dobili, kar želite. A kako boste stopili v stik z njim? Če imate naslov ali vsaj telefonsko številko, potem si lahko zadevo močno olajšamo in ga presenetimo pri njem samem.«

»Nimam ne telefonske številke ne naslova,« sem dejal, »a tudi če bi ju imel, ne bi to nič pomagalo. Ne le zato, ker je zelo dobro zastražen, temveč tudi zato, ker otroka nima pri sebi, najbrž pa tudi denarja ne.«

»Kako se mu boste pa potem oglasili?«

»Mislim, da povsem preprosto,« sem dejal. »Prepričan sem, da zdaj, ko sva pobegnila, še posebej natančno nadzira vsako možnost, kjer bi se utegnila izdati, torej tudi najino elektronsko pošto. Preprosto bom poslal elektronsko sporočilo Barbari, a v resnici bo naslovljeno nanj. Stavim, da ga bo dobil in da mi bo kar v najkrajšem času odgovoril.«

»Zdi se vredno poskusiti,« je ocenil Vladimir. »Zdaj moramo le še pripraviti podroben načrt,« je dejal, slekel usnjeni plašč, ki ga je doslej imel na sebi, ter potegnil ven beležnico in pisalo.

Natanko tako, kot sem predvidel, se je von Hagenkrise na moje elektronsko sporočilo odzval. Sporočil sem mu, da imam »robo«, ki ga zanima, in da sem pripravljen na zamenjavo. Strinjal se je z vsemi pogoji, ki sem jih postavil. Zamenjavo naj bi opravili na Dunaju, sredi belega dne, na javnem mestu. Vladimir je sicer predlagal Moskvo, a povedal sem mu, da Hagenkrise ve, da z dokumenti, ki jih imam, pravzaprav ne morem priti v Moskvo. Če bi, bi bilo to sumljivo in bržkone ne bi ugriznil v vabo. Vladimir je dejal, da v takih okoliščinah za priprave potrebuje vsaj tri dni. Tako smo se dogovorili za nedeljo opoldne, v Pratru, pred kioskom, kjer je mogoče kupiti vstopnice za veliko razgledno kolo.

Vladimir je spet godrnjal, tako obljuden kraj mu ni bil preveč všeč. »Hagenkrise se v množici zlahka izmuzne,« je menil.

»Ampak, saj ste vendar KGB,« sem zafrkljivo dejal. »Imate satelite, vse mogoče zasledovalne naprave, eno lahko podtaknete tudi v zavoj, ki mu ga bom izročil. Se boste že znašli.«

Načrt je bil preprost: prikažem se le, če vidim, da je pri kiosku von Hagenkrise s Simonom ter kovčkom z denarjem. Barbara mi je dala par slik svojega sinka, da bi ga laže prepoznal. Fanta pošljem do paviljona, kjer se strelja z zračno puško. Ko bo tam, bo na varnem, saj ga bodo prevzeli Vladimirjevi ljudje. Tedaj Hagenkrise pokaže, ali res ima denar, jaz pa njemu domnevne Nostradamusove verze. Ko se oba prepričava, da je vse na svojem mestu, si izmenjava blago in odideva vsak na svojo stran. Jaz s Simonom na varno, Hagenkrise pa dobi ‘rep’, nanj se prilepijo najbolj izkušeni ruski agentje in ga v primernem trenutku primejo.

O tem zadnjem sem sicer močno dvomil. Robert je bil veliko preveč previden in prebrisan, da bi se dal tako zlahka speljati v past. A sem raje molčal. Bolj ko se stvari zapletejo, bolje bo zame.

V Schönbrunn se nisem več vračal. Vladimirju nisem zaupal; gotovo je tudi meni že prilepil rep. Stanoval sem še vedno v penzionu v predmestju, tako je bilo najvarneje. Kupil sem oseminpetdeset listov papirja in s pomočjo slovarja, spomina – presenetljivo veliko verzov sem si namreč zapomnil na pamet – ter obsežnih izpiskov, ki sva jih med prevajanjem delala z Barbaro, nanje pisal kvartine, po slogu in vsebini podobne tistim, ki so bile varno spravljene v drevesni duplini v Schönbrunnu. Na prvem listu je bila tista Nostradamusova kvartina, ki je bila prava in s katero sem v igro pritegnil Ruse.

Z Vladimirjem sva se pred nedeljo dobivala vsak dan ob isti uri v isti kavarni in premlevala načrt do vseh potankosti.

»In kaj bo potem, ko boste imeli von Hagenkriseja?« sem ga vprašal. »Bom imel pred vami mir? Ne nazadnje ‘preveč vem’.«

»Preveč gledate vohunske filme,« mi je dejal Vladimir. »Rusija vam bo hvaležna. Nagrade najbrž ne potrebujete, saj bo za to poskrbel že von Hagenkrise. Toda pustili vas bomo pri miru, če boste molčali, mojo besedo imate.«

»O, tako veliko? Potem sem pa miren,« sem zafrkljivo dejal, a Vladimir ni imel smisla za humor. Preprosto se ni zmenil za take pripombe in mi je že najmanj desetič na listu papirja risal, kam naj grem v katerem trenutku, kaj naj rečem in storim, kako naj ravnam potem in tako naprej. Krepko mi je že šel na živce, vendar ni šlo drugače, zato sem stisnil zobe.

V nedeljo zjutraj smo se dobili pred mojim penzionom. S temno zastekljenim kombijem smo se odpeljali do Pratra. Dve ekipi sta že bili na terenu, je povedal Vladimir, in sta preiskovali, ali ni nemara von Hagenkrise pripravil kake pasti. Vendar nista odkrili ničesar. Seveda, sem pomislil, le kako bi lahko. Potomci Joachima von Hackenkreuza že pol tisočletja snujejo svetovno zaroto, pa jim doslej še nihče ni prišel blizu. Vselej so bili mojstri zvijač, zakrivanja, maskiranja in izmikanja. Sam sem bil prepričan, da je von Hagenkrise s svojimi že davno v Pratru.

Tik pred poldnevom sem šel proti terenskemu vozilu na parkirišču, od koder se je dobro videlo kiosk, kjer naj bi me čakal Robert s fantom in denarjem. Vse to smo v minulih dneh natanko preučili. Bil sem dovolj oddaljen, tudi zakrit za avtomobili, da me von Hagenkrise ni mogel videti, obenem pa sem lahko bil, takoj ko se pojavi na dogovorjenem mestu, v pol minute tudi sam tam. Hagenkriseja še ni bilo. Pogledal sem na uro: do poldneva je manjkalo še nekaj sekund. Zaskrbljeno sem spet dvignil pogled – tedaj pa sem ga zagledal. Do sekunde točno je prihajal s svojim elegantnim korakom in v značilni aristokratski opravi, s karirasto čepico na glavi, izza stavbe, v kateri so bile sanitarije. Z levo roko je držal drobnega dečka, v katerem sem nemudoma prepoznal Simona; v desni roki je imel kovček, z drobno verižico pripet na zapestje.

Pogledal sem proti Vladimirju in prikimal mi je. Pogumno sem stopil čez parkirišče proti mestu menjave. Von Hagenkrise me je zagledal in se poskušal prijateljsko nasmehniti. Ko sem bil ob njem, je takoj dejal: »Kot vidite, se povsem držim dogovora. Upam, da se ga tudi vi.«

Nič nisem odvrnil. Sklonil sem se k dečku, ga pobožal po glavi in dejal: »Simon, pošilja me tvoja mamica. Če si bil priden, boš dobil – saj veš, kajneda, kaj ti bo kupila mamica, če boš priden?«

Z Barbaro sva dolgo premišljevala, kako bom lahko povsem zanesljivo ugotovil, da je deček, ki ga bo pripeljal von Hagenkrise, res njen Simon. Seveda, imel sem kup fotografij, a oba sva vedela, kako zlahka je mogoče otroka namaskirati tako, da bo podoben dečku s fotografije. Barbara je zahtevala, naj spremenim načrt. Tudi sama je želela biti poleg pri menjavi. A prepričal sem jo, da bo najbolje, če se drživa prvotnega dogovora. Tedaj se je domislila, da si je Simon od nekdaj želel za domačo žival čisto pravega prašička in da mu je, ko glede svoje želje ni popustil, obljubila, da ga dobi, ‘če bo priden’. Deček jo je mesece pred ugrabitvijo skoraj vsak dan spraševal, ali je že ‘zadosti priden za prašička’, in nesrečna Barbara je preklinjala trenutek nespameti, ko mu je dala tako nemogočo obljubo. A zdaj nama je nenadoma prišla še kako prav. Dečkova želja je bila tako nenavadna, obenem pa tako močna, da se jo je dalo uporabiti kot prepoznavno znamenje.

Fantku so se, ko sem mu zastavil vprašanje, zasvetile oči v pristnem veselju: »Prašička,« je dejal.

»Dobiš,« sem odvrnil. »Vidiš tistega strička, ki prodaja balone?« sem ga vprašal.

»Vidim,« je dejal.

»No, pojdi k njemu in me počakaj tam.«

Dvignil sem se in se zazrl v oči von Hagenkriseju. Z roko sem pokazal na dečka. Robert se nekaj časa ni ganil, kot da me ocenjuje, nato je spustil dečkovo roko. Mimo je prišla skupina kakih petdesetih mladih tabornikov in se namerila proti prodajalcu balonov. Von Hagenkrise me je še vedno vljudno vprašal:

»Ste prinesli?«

»Sem,« sem dejal, in napol odprl aktovko, ki sem jo imel v roki, da se je videlo liste. Robert je takoj videl, da ne gre za izvirnike, in od jeze je pobledel.

»Se norčujete iz mene?« je besno siknil. »Tole ni iz 16. stoletja!«

»Papir ni,« sem mirno dejal, »a vsebina je. Natančno sem prepisal vse verze z izvirnikov, ki so seveda na varnem. Saj jih ne potrebujete zares, zanima vas vsebina. Meni pa pomenijo zavarovanje za primer, da se vi ne bi držali dogovora.«

Komaj se je premagoval, da ni planil name. »Pokažite!« je rekel s stisnjenimi zobmi.

Vzel sem iz aktovke tisto prvo kvartino in potem na slepo še nekaj drugih, ter jih pomolil Robertu. Pozorno jih je pregledoval. Najhitreje je opravil s prvo, za druge si je vzel več časa. Videlo se je, da se ne more odločiti. Nazadnje je revsknil proti meni:

»Še druge!«

»Najprej vi,« sem ga pozval.

Razprl je aktovko. Videl sem šope skupaj spetih bankovcev. »Pokažite enega iz sredine!« sem velel.

S stisnjenimi zobmi je ubogal. Stopil sem čisto k njemu in polistal po zajetnem šopu. Videti je bilo v redu.

»Torej zamenjajva,« sem predlagal.

Von Hagenkrise je omahoval. Iz prsnega žepa je izvlekel cigareto, jo prižgal in očitno nekaj napeto premišljeval. Nenadoma se je odločil; segel je v hlačni žep, izvlekel majhen ključek in odklenil ključavnico na verižici, ki je priklepala kovček na njegovo zapestje. Zamenjala sva. Obrnil sem se in se namenil proti šotoru, v katerem je bila hiša strahov, tedaj pa sem zaslišal von Hagenkrisejev ledeni glas: »In ti misliš, da boš kar takole odkorakal?«

Obrnil sem se. Gledal me je sovražno in s prezirom. »Si res mislil, da bom prišel sam?« je hladno vprašal. »Še preden boš prišel do fanta, boš mrtev.«

»In vi,« sem mu odgovoril in pazil, da bi se mi glas čim manj tresel od strahu, »ali res mislite, da sem jaz prišel sam? Govorite o fantu – pa ga kje vidite?«

Pogledal je v smer, kamor sem poslal Simona. Res ga ni bilo nikjer videti, le četa malih tabornikov je hodila tam.

»Preden bom mrtev, boste mrtvi vi, Robert von Hagenkrise,« sem ga zdaj prvič ogovoril z njegovim pravim imenom, se spet obrnil in odšel. Moja igra je bila smrtno nevarna, a moral sem tvegati. Drugače te partije ni bilo mogoče dobiti.

Nekaj trenutkov se ni nič zgodilo. Nato sem zaslišal, kako neka ženska vpije: »Pazite, pištolo ima!« V istem trenutku je odjeknil strel, a ne iz smeri, kjer je bil Robert, temveč od tam, kjer je bil skrit Vladimir. Zaslišal sem, kako je Robert zaklel. Obrnil sem se in s kotičkom očesa videl, kako mu je iz rok na tla padel revolver, on sam pa mi je že kazal hrbet in z velikimi skoki bežal proti stavbi s sanitarijami ter izginil za njo. Za njim je planilo pet, šest moških, in ko so tudi ti izginili za vogalom malega poslopja, se je zaslišalo divje streljanje.

Ljudje so v vsesplošni zmedi začeli panično bežati na vse strani. S težavo sem se prebijal skoz človeški stampedo do hiše strahov. Biljeterja ni bilo pri vhodu. Smuknil sem noter. Bilo je temno kot v rogu. Nekdo me je prijel za roko in mi v dunajski nemščini šepnil, naj mu sledim. V temi sem se zaletaval v neznana telesa in se pustil vleči krepki roki. V nekem trenutku je bilo slišati šotorsko zadrgo. Spotaknil sem se ob stopnico. »Gor,« sem slišal, »gor«. Po vseh štirih sem se splazil gor. Odprla so se vrata in drhteč od strahu ter vznemirjenja sem se zvrnil v majhno leseno sobico.

Še nikoli nisem bil v cirkuškem vozu, sem pomislil.

Triintrideseto poglavje

V dneh, ko sem načrtoval podrobnosti naše rešitve, sem šele dodobra spoznal, kako zahtevna je bila nevarna igra, v katero sem se spuščal in katere glavni igralec – pa ne le igralec, temveč tarča! – sem bil. Bolj ko se je zapletala, bolj sem se zmogel osredotočiti le na trenutni položaj, prav dosti potez vnaprej pa nisem mogel premisliti. Tako sem lahko šele potem, ko sem se dogovoril za srečanje s von Hagenkrisejem, začel razmišljati, kako naprej. Upal sem, da se bom z Vladimirjevo pomočjo lahko dokopal do dečka in morda tudi do denarja. Vendar sem se zavedal, da bo to premalo. Najprej iz razloga, ker si bo von Hagenkrise prav hitro opomogel in me bo kmalu našel. Ne samo zato, ker sem mu namesto oseminpetdesetih prerokb, ki jih je želel, razen ene podtaknil ponaredke, temveč tudi zato, ker me preprosto ni mogel pustiti pri življenju. Mnogo preveč sem vedel. Toda ni me skrbel le Hagenkrise. Enako sem se moral paziti Vladimirja. Prepričan sem bil, da mi pomaga izključno zato, da bi dobil v pest von Hagenkriseja, ter da v resnici komaj čaka, da se mi bo maščeval. Ne nazadnje je sumljivo hitro pristal na mojo zgodbo, ki je imela več kot očitne vrzeli. Namreč: zakaj bi uničil pomembne verze, ki sem jih izmaknil, preden bi opravil zamenjavo? O tem prej, v naglici, s katero se je vse odvijalo, nisem razmišljal, zdaj pa sem jasno videl, da ta del zgodbe ni najbolj prepričljiv. A Vladimir tega niti z besedico ni komentiral. To je lahko pomenilo le eno: njihov osrednji cilj je bil res von Hagenkrise, in ker sem bil jaz edina pot do njega, so z mano velikodušno, brez neprijetnih vprašanj sodelovali. Vendar za Hagenkrisejem, o tem ni bilo prav nobenega dvoma, na vrsto pridem jaz.

Načrt, ki ga je sestavil Vladimir, mi že od vsega začetka ni bil preveč všeč. Simona naj bi poslal k njegovim možem, in ti bi čuvali fanta, dokler ne pridem ponj. A kaj potem? Da me ne bodo spustili iz rok, sem vedel. Vendar pa nisem mogel kar odkrito dvomiti o odkritosrčnosti možakov iz KGB. Ne nazadnje sem jih sam poklical na pomoč.

Poiskati je bilo treba rešitev.

Po dolgih urah brezplodnega rešetanja raznih možnosti na postelji moje penzionske sobe me je nenadoma obiskala srečna misel. Planil sem na noge in odhitel v javno govorilnico na pošto. Vedel sem, da mi tam celo Vladimirjevi ljudje, ki so mi nedvomno sledili, ne bodo mogli prisluškovati. Le ugibali bodo lahko, s kom govorim. Z malo sreče, sem pomislil, bodo mislili, da kličem Barbaro.

Na pošti sem v imeniku poiskal priimek svojega nekdanjega dekleta iz Dürnsteina. Seveda je obstajala realna možnost, da se je poročila in se preselila od doma, a spomnil sem se naslova, kjer je stanovala, in če ne drugega, mi bodo njeni domači povedali, kje jo lahko najdem. Izkazalo se je, da še vedno živi doma, samska.

Najin pogovor je bil precej dolg, v dobršni meri tudi čustven. V obrisih, kolikor se mi je pač zdelo potrebno, sem ji orisal položaj, v katerem sem se znašel, in jo prosil za pomoč. Kako si to zamišljam, me je spraševala. Še sam nisem natanko vedel. Povedal sem ji, da potrebujem nekakšno kritje, da se s Simonom lahko varno umakneva z mesta menjave. »In kje je to mesto,« me je vprašala. Povedal sem ji. »Kdaj pa?« jo je še zanimalo. »V nedeljo,« sem odvrnil. Malce je pri sebi premlevala, nato pa dejala: »Mogoče bi se dalo kaj narediti. Pokliči čez kako uro.«

Niti sanjalo se mi ni, kaj ima v mislih, in tudi nisem verjel, da bi se dalo moj problem tako zlahka rešiti. Moja nekdanja prijateljica si je vse skupaj očitno predstavljala nekoliko prelahkotno, kot da gre za reševanje križanke. Pravzaprav mi je bilo že žal, da sem jo poklical ter tako morda izpostavil nevarnosti še njo. Kajti le kako bi mi lahko čedna avstrijska natakarica pomagala proti znameniti KGB in proti še nevarnejšemu in sposobnejšemu sovražniku, hagenkrisarjem? Uro pozneje sem jo poklical s slabo vestjo in s trdnim namenom, da se ji opravičim za prejšnji klic, ki da je bil le izraz moje trenutne neprištevnosti. A preden sem uspel vse to povedati v slušalko, me je prekinila s preprostim, a obenem tako genialnim načrtom, da mi je vzelo sapo. Kolikor se verjetno še spomnim (nisem se), je dejala, je mentorica mladim tabornikom. V nedeljo je s svojo skupino načrtovala izlet med dürnsteinske balvane, vendar ta načrt zlahka nekoliko spremeni. Šli bodo v Prater. Tako ali tako je v kratkem nameravala iti tja, saj neka njena znanka tam upravlja s hišo strahov in jo je že dalj časa vabila, naj se pride k njej »trest od groze«.

Zamisel jo je vse bolj prevzemala in do nedelje je načrt še izpopolnila. Vse je organizirala in izpeljala sama, jaz sem se moral le držati njenih navodil. Ko je Simon odšel, kakor sem mu naročil, proti prodajalcu balonov, so ga obstopili mladi taborniki, in sredi med njimi se je tako rekoč izgubil za zasledovalce. Prijeli so ga za roke, nadeli so mu taborniško čepico, ki je je bil zelo vesel, in rad je odšel z njimi za prodajalcem balonov – sodelavcem mojega nekdanjega dekleta, ki ni vedel, za kaj gre v tej predstavi, v kateri je tudi sam odigral eno od vlog. V vozu za hišo strahov so dečka v celoti preoblekli v tabornika, na hitro so mu njegove svetle lase še pobarvali v črne. Tudi mene je, ko sem tako rekoč padel v voz, doletela podobna preobrazba: taborniške kratke hlače, čepica, košata umetna brada in lasulja. Še sredi preplaha, ki ga je povzročilo streljanje, je četa tabornikov pod vodstvom moje nekdanje ljubezni in v spremstvu še enega mentorja disciplinirano zapustila Prater. Skoz očala z navadnimi stekli, ki so mi jih za povrh za vsak primer nadeli, sem gledal sumljive možakarje, kako hitijo v nasprotno stran od bežeče množice in med njimi nekoga iščejo. Nisem vedel, ali gre za Vladimirjeve ali von Hagenkrisejeve ljudi, a bilo mi je vseeno. Za roko sem vodil dve majhni tabornici in z mehkimi nogami hitel mimo moških, ki so me skušali najti. Nihče se ni niti ozrl name, še manj seveda na Simona.

Na parkirišču nas je čakal avtobus. Ko smo bili vsi v njem, je odpeljal proti Dürnsteinu. Otroci so vso pot veselo peli, le droben črnolas deček je na sedežu poleg mene jokal in venomer ponavljal: »Kje je prašiček? Kje je prašiček?«

V Dürnsteinu nisva ostala dolgo. Sicer se je zdelo povsem nemogoče, da bi naju kdor koli lahko izsledil, bodisi von Hagenkrise bodisi Vladimirjev KGB, a človek nikoli ne ve. Moja prijazna, požrtvovalna prijateljica se je kar sama ponudila, da nama še naprej pomaga, in zgodaj zjutraj naslednjega dne smo že drveli v njeni nevpadljivi hondi proti jugu. S seboj smo imeli sposojen potni list na ime enega od včerajšnjih malih tabornikov, ki je bil podoben Simonu; moja prijateljica je imela potni list njegove matere, ki ji je bila k sreči za silo podobna. Sam sem imel pri sebi ponarejeno izkaznico, ki sem jo, hvala bogu, v preblisku trenutnega navdiha skril tedaj na Dunaju. Mejo s Hrvaško smo prestopili brez težav. Ko smo se pozno popoldne ustavili blizu marine večjega obmorskega mesta, nisem našel pravih besed zahvale za svoje nekdanje dekle. »Je že dobro,« je dejala in si brisala solze. »Pazi nase,« le to sem uspel iztisniti iz sebe, preden se je odpravila na naporno pot nazaj.

Prijel sem Simona za roko. »Jutri dobiš prašička,« sem mu obljubil. »Pridi, mamica naju čaka.«

Epilog

Nekaj ur pred mrakom smo se spuščali po strmih, stopničastih uličicah proti pristanišču. Držali smo se za roke, da nas nič ne bi moglo več ločiti. Simon je hodil na sredini. Z Barbaro sva imela v prosti roki vsak po eno potovalko, na vrhu moje je bil zabojček s prašičkom, ki sem ga dopoldne staknil v trgovini z živalmi. Še vedno sem bil nezaupljiv, še vedno sem sumničavo pogledoval naokrog, vsaka senca me je vznemirila – vendar smo varno prispeli do pristanišča. Barka je bila videti trdna, brkati kapitan je stal na palubi in se dobrodušno smehljal. Ko smo stopali po mostičku prek vode, je v nasprotno smer pribežala podgana. Za hip me je stisnilo pri srcu in zla slutnja mi je spet legla na dušo. Tedaj je za živalco pritekel mornar s ponvijo v roki in jo podil mimo nas vse do kopnega, dokler ni izginila med kupom vreč. Kapitan se je glasno smejal prizoru, smejali so se še drugi, in tudi pri meni je napetost malce popustila.

Mlad fant nam je pokazal našo kajuto. Bila je tesna, neudobna, kakršne so pač kajute na takih barkah, a si z Barbaro spričo tega nisva belila las. Teh nekaj ur bomo že nekako prebili. Potem pa, na odročnem otoku, na majhnem svetilniku, vrisanem le na specialnih pomorskih kartah, bomo lahko počeli, kar bomo hoteli. Vsak dan bomo lovili in pekli ribe, poležavali na peščeni obali in se prepuščali valovom plime, da nas zalivajo.

Mali je v kajuti, utrujen od dogodkov zadnjih dni, zaspal. Barbara se kar ni hotela ločiti od njega in je legla poleg. Meni ni bilo do spanca, niti mračilo se še ni. Šel sem na palubo, na premec, se naslonil na ograjo in zrl v židko modrino, ki nam je prihajala naproti. Ladja jo je z ostrim kljunom rezala na dvoje. Sklanjal sem se čez ograjo in s pogledom spremljal bele pene, ki so izginjale v smer, od koder smo prihajali, v preteklost. Še vedno prijetno topel septembrski vetrc mi je kuštral lase, in skoz možgane so iz smeri, ki je požirala pene, drug za drugim prihajali spomini, davni, pradavni in tudi tisti nedavni. Ostri vonj slane vode, ki mi je prodiral v nosnici, je pred menoj za hip spet pričaral podobo vikinškega bojevnika; spomin na pravkaršnji mehki stisk Barbarine roke me je prestavljal v soparne provansalske dneve, ko sva se z Ljubljeno skušala hladiti v senci starih oljk. September me je spominjal na porasle dürnsteinske griče, ki so v tem času že začeli goreti v zlatordečem ognju. Spominjal me je tudi na že mrzle dneve na Uralu in na vroče poglede, ki mi jih je tam naklanjala Larisa. Spomin mi je šel še dlje nazaj, v otroško dobo, v prve šolske dneve. September …

Nenadoma se je v meni kot potlačeni, neprijetni spomin zganila nedoločna, temna slutnja. Skušal sem jo pregnati, skušal sem misliti na kaj prijetnega, na prihodnost, ki nas čaka, na mirno življenje, ki ga bom končno, po tolikih mesecih, spet lahko užival, na vse nove, vznemirljive stvari, ki me še čakajo – a vse zaman. Črv, ki je kot podgana začel glodati v možganskih vijugah, ni odnehal. Zrl sem skoz gladino v globine morja in se spominjal svojih smrti. Voda, zame vselej škodljiva voda … Skoz možgane mi je šinil Učiteljev glas, ko sva se sprehajala pred katedralo Kristusa Odrešenika v Aix-en-Provence, njegovo nejasno momljanje: »Aqua detrimentosa. Aqua detrimentosa«. Škodljiva voda. Spomnil sem se podgane, ki je cvileč zbežala z ladje, skoz možgane mi je šla podoba kosmatega glodalca, katerega škrebljanje sem poslušal v vseh naših skrivališčih zadnjih nekaj mesecev, katerega rusko ime je Robertov oče vkomponiral v svoj priimek in katerega plemenitost je mister M tako vneto zagovarjal. Skoz misli so mi kot ostre igle švigale številke, bistroumni manevri, s katerimi me je slepil mister M, njegov povsem spremenjeni, razdraženi pogled, ko sem se posmehoval hakenkrojcerjem, njegov stežka pritajevani bes, ko je bil primoran v kupčijo z menoj. Od nekod je v mojo zavest priplaval mehki, resni, vdano sprijaznjeni glas Učitelja, besede, ki so mi bile pod vročim provansalskim soncem enako nedoumljive kot verzi, ki mi jih je narekoval: »Ko boš odrešen, boš pogubljen«. Pognal sem spomine naprej, želel sem predse spet pričarati podobo prijetno hladnih večerov, ki sem jih preživljal najprej v mehkem objemu Ljubljene, nato A., a Učiteljeve besede mi niso in niso hotele iz glave. Vse bolj vsiljivo so se začele prepletati z drugimi mislimi in spomini, ki so me obletavali, vse trdneje so se zarivale vanje, vse bolj so bile usidrane, vse bolj boleče jasne so postajale. Moji možgani so se pregrevali kot računalnik, ki mu naložimo preveč podatkov za procesiranje naenkrat, glava mi je gorela v živem ognju, njegovi plameni so oblizovali in osvetljevali temne kotičke ugank, s katerimi nisem več želel imeti nobenega opravka, a so očitno imele svojo voljo in mi niso dale miru. Ko boš odrešen, boš pogubljen, ko boš odrešen, boš pogubljen, ko boš odrešen, boš pogubljen …

Obšla me je slabost; umaknil sem se s premca, da ne bi padel prek ograje v vodo, in sedel na klop ob kapitanovi kajuti. Pogled mi je zaplaval proti obali, ki se je oddaljevala in postajala v mojih očeh vse manjša; obenem se je od nje odlepila drobna pika in postajala vse večja. »Isti vzorec,« sem pomislil; »ko boš odrešen, boš pogubljen; ko nekaj narašča, nekaj drugega izgineva. Nikakršna uganka, zakoni narave.« Možgani so prestavili v še višjo brzino, misli so divjale še bolj neobvladano kot prej, a kot po »zakonu narave«, se pravi protislovja, se je v tem kaosu vse bolj začela jasniti razločna podoba nečesa, za kar sem ves čas že vedel, a je ostajalo v temi, z vso silo moje volje pregnano v kotiček, kamor razum ni dosegel. Toda vihar, ki je zdaj divjal v meni, je tisto pregnal iz teme in zdaj je polagoma, vendar nezadržno prihajalo v popolno jasnino. Temna točka, ki se je bližala z obale, je naraščala enako hitro kot svetloba v kaosu mojih misli. ADAM NOSTER. LIBER. 7. ADAM NOSTER. LIBER. 7. ADAM NOSTER. LIBER. 7. ADAM NOSTER. LIBER. 7. Vse glasneje, vse jasneje. Sporočilo, ki ga je Joachim von Hackenkreuz predal naslednikom, da bi z njim zavzeli svet, to sporočilo je bilo zdaj namenjeno meni. Še vedno je bilo uganka, še vedno je bilo rebus, anagram, a z vsakim utripom možganskih vijug jasnejši. Šele zdaj sem dojel genijalni načrt Joachima von Hackenkreuza; ta, komur je sporočilo namenjeno, ga razvozla, ko pride pravi čas. Von Hackenkreuz je seveda natanko preučil Nostradamusa … Skoz misli so mi kot zaletave mušice švigali prebliski spominov na najine večerne pogovore pod milim nebom Provanse. Učitelj je imel prav: vse je povezano, vse je tu z nekim namenom, v vsaki stvari se skriva sporočilo za vsakogar od nas, in kdor ima oči, da vidi, lahko sporočilo razbere. Učitelj je imel take oči, v vsem je znal prebrati sporočilo za vse, in del tega je s Prerokbami prenesel tudi nam. Stoletja se čudimo njihovi natančnosti, ne moremo razumeti, kako to, da držijo v vsakem primeru, tudi če jih tolmačimo različno, tudi če jih uporabimo za napovedovanje različnih dogodkov. A »skrivnost« je v bistvu povsem preprosta. Vse je eno. V vsakem atomu tega stvarstva je skrita informacija o vsem stvarstvu, le razbrati jo je treba. »ADAM NOSTER. LIBER. 7.« Zdaj sem videl povsem jasno, latinska vrstica Joachima von Hackenkreuza je vsebovala tudi sporočilo zame. »Adam Noster« je anagram za »mors ante ad«; »ad« je akronim za »a(qua) d(etrimentosa)«; »Liber.« je skrajšano za »liberationem«, »7«, »septem«, pa za mesec »september«. Torej, če sestavim ustrezno zaporedje: »MORS. ANTE LIBERATIONEM. A[quis] D[etrimentosis]. [mensis] SEPTEMBRIS«; »SMRT. PRED OSVOBODITVIJO. V ŠKODLJIVI VODI. SEPTEMBRA«. Smrt v škodljivi vodi septembra, pred osvoboditvijo. Jasnina me je skoraj oslepila, v glavi mi je vse bolj vrelo, nisem več vedel, ali se hrup, ki postaja vse glasnejši, približuje od zunaj ali od znotraj, pred menoj so se v hitrem zaporedju menjavale podobe in drobci misli: ko boš odrešen, boš pogubljen, odrešitev, osvoboditev, smrt, poguba, morje, ladja, Vikingi, Hitlerjev pogrebnik, astma, utopitev v reki v Provansi, september … Videl sem kapitana, kako s prstom preplašeno kaže nekam proti nebu. Pika, ki se je pred nekaj minutami hitro večala, nas je zdaj dohitela in letela tik ob ladji. Ni bila več pika, med oglušujočim hrumenjem helikopterskih propelerjev sem skoz šipo na sedežu ob pilotu zagledal Roberta von Hagenkriseja. V naročju je gladil drobno, kosmato živalco. Z leve sem zaslišal krik groze; iz kabine je pritekla Barbara in s široko razprtimi očmi gledala ves prizor. Kapitan mi je brezglavo nekaj kričal in kazal na dve cevi z rdečo konico, ki sta bili pritrjeni na boke helikopterja. Ta je bil zdaj obrnjen proti nam. Kapitan se je na glavo pognal čez ograjo v morje, sledilo mu je nekaj mornarjev. Videl sem Barbaro, kako teče nazaj v podpalubje, tedaj pa je divjanje v moji glavi nenadoma prenehalo in vsi šumi znotraj in zunaj mene so potihnili. Vame se je naselil nenaden mir. Pilot je s prstom na sprožilcu čakal. Nasmehnil sem se in zmagoslavno pomislil: se bo tudi on, ko pride njegova ura?

Spokojno sem zrl v ledeno mrzle oči von Hagenkriseja. Zdelo se je, da se je čas ustavil.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Aleš Šteger:

BERLIN

Beletrina, 2007

Cena: 7,99 €

Knjiga prinaša petintrideset zaključenih krajših tekstov, ki žanrsko stojijo med pesmijo v prozi, filozofsko beležko, esejističnim krokijem in potopisnim zasnutkom. Skupni označevalec je prostor nove, hitro spreminjajoče se nemške prestolnice, ki kljub velikim spremembam ne more in predvsem tudi noče maskirati ran preteklosti, marveč jih s postavljanjem novih temeljev na odkritem soočanju z zgodovino vedno znova reaktualizira.

Andrej Morović:

PROGRES

Beletrina, 2008

Cena: 7,99 €

»Padla je noč in se ni več pobrala« je morda stavek, ki najbolje povzame vsebino in formo romana Progres. Gre za razvojni roman z močno avtobiografsko noto, ki pa postane vprašljiva, ko prvoosebni pripovedovalec začne privzemati identitete različnih, tudi realnih oseb.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2011

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-312.9

BENJAMIN, David

Sedem / David Benjamin. - Ljubljana : Študentska založba, 2011.

- (Knjižna zbirka Žepna Beletrina)

Dostopno tudi na: www.itunes.com

ISBN 978-961-242-359-9

ISBN 978-961-242-417-6 (ePub)

255200768

David Benjamin SEDEM

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Korektura

Jerneja Zajc

Oblikovanje

Andreja Brulc

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS

Ljubljana 2011

Table of Contents

Prvi del

Prvo poglavje

Drugo poglavje

Tretje poglavje

Četrto poglavje

Peto poglavje

Drugi del

Šesto poglavje

Sedmo poglavje

Osmo poglavje

Deveto poglavje

Deseto poglavje

Enajsto poglavje

Dvanajsto poglavje

Trinajsto poglavje

Tretji del

Štirinajsto poglavje

Petnajsto poglavje

Šestnajsto poglavje

Sedemnajsto poglavje

Osemnajsto poglavje

Devetnajsto poglavje

Dvajseto poglavje

Enaindvajseto poglavje

Dvaindvajseto poglavje

Četrti del

Triindvajseto poglavje

Štiriindvajseto poglavje

Petindvajseto poglavje

Šestindvajseto poglavje

Sedemindvajseto poglavje

Osemindvajseto poglavje

Devetindvajseto poglavje

Peti del

Trideseto poglavje

Enaintrideseto poglavje

Dvaintrideseto poglavje

Triintrideseto poglavje

Epilog