Kazalo

Naslovnica

Naslov

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

Kolofon

Alojz Ihan

ROMANJE ZA DVA ... IN PSA

1.

Profesor Andrej Gorjan je na računalničarski simpozij v majhnem angleškem mestecu Winchester prišel z dvodnevno zamudo. Toliko časa je namreč v Londonu izgubil z napadi bruhanja, trebušnih krčev in driskanja – ob bednem stan-ju želodca in črevesja ni mogel niti pomisliti, da bi zapustil hotel, celo skok do hotelske trafike s časopisi bi se lahko končal tako nespodobno, da ni hotel tvegati z nakupom, ampak je raje znova in znova prebiral zmečkani Times, ki ga je kupil ob prihodu na londonsko letališče. Dva dni je torej presedel in preslonel ob straniščni školjki in v trenutkih, ko je bil zmožen misliti, razglabljal o tem, v kateri restavraciji so mu poleg naročenih jedi servirali tudi morilske bakterije, ki so mu s svojimi strupi razjedale drobovino. Na spisku je imel dve kitajski restavraciji, ulični kebab z majonezo, najbolj pa se mu je zdel sumljiv suši z lososom, školjkami in rakci, ki mu ga je v majhnem lokalu blizu londonskega mostu pripravil nenavadno velik Japonec. Suši je smrdel po temnem pivu in zdelo se je, da je vonj prihajal iz riža; običajno bi tako smrdečo hrano pustil nedotaknjeno, vendar je bil tisti Japonec nenavadno velik, pravzaprav kar orjak, ki je spominjal na divjega sumo borca. Ko ga je Japonec postregel s hrano, se je nepremično postavil ob svojega novega gosta in ostro gledal, kako mu gre hrana v slast. Zato Andreju ni preostalo drugega kot jesti, sprva je to počel zelo počasi in upal, da bo v restavracijo prišla kakšna nova stranka, ki bo odtegnila Japončevo pozornost. Vendar je čas mineval, restavracija pa je ostajala prazna, očitno ni bila pretirano priljubljena med lokalnim prebivalstvom. Ko je Andrej spoznal, da ne bo odrešitve, je začel jesti hitreje, da bi si skrajšal muke, pravzaprav si je na koncu kar z rokami basal svaljke sušija v usta, jih goltal in pri tem gledal belo kot puran pri pitanju. Japo-nec si je goltanje očitno razlagal zelo pozitivno, njegov debeli, mastni obraz se je vedno bolj širil v prijazen, dobrotljiv, naklonjen nasmeh, glava mu je pričela odobravajoče bingljati, njegove ogromne roke so se širile in pripravljale, da ljubega gosta prijateljsko potrepljajo po ramenih. Andrej se je šele zadnji hip zavedel nevarnosti, ki mu je grozila, ujel je namreč Japončev razneženi pogled k velikemu pladnju, na katerem so se kopičile zaloge pripravljenega sušija, in v trenutku mu je bilo jasno, da se Japonec pripravlja na čustveno gesto, s katero bi mu ponudil novo porcijo gurmanskih užitkov. V nevarnosti, ki je grozila, Andreju ni preostalo drugega kot izklopiti sleherno misel in se prepustiti najelementarnejšim obrambnim refleksom. Telo se mu je napelo, vrat okamenel, hip nato je izvedel najbolj silovito in doneče riganje v življenju. Ko so se zvoki, ki so osupnili celo orjaškega Japonca, polegli, se je Andrej z rokami teatralično potrepljal po trebuhu in z jasno gesto pokazal, da je poln do roba in ne more zaužiti ničesar več, celo izjemnega Japončevega sušija ne.

V Winchestru ni imel imel časa niti toliko, da bi si poiskal hotel; kar s kovčki v rokah je planil v kongresni center, iz torbe izbrskal diapozitive za predavanje in nato vso preostalo prtljago predal v varstvo hostesi, ki se mu je zdela dovolj zaupanja vredna. Po predavanju je našel vso prtljago varno zloženo, hostesi je bilo ime Mirriam, bila je študentka biologije in po krajšem prepričevanju je sprejela hvaležno povabilo na kosilo. Nato se je Andrej odpravil proti hotelu in bil naenkrat tako razigrane volje, da je celo tiste neprijetnosti z bruhanjem in drisko začel jemati neverjetno vdano in celo s hvaležnostjo, kot bi bil kakšen tečajnik kitajske ali indijske filozofije, in ne živčni računalničarski profesor, splošno znan po svojih koleričnih izpadih na izpitih. Naenkrat se mu je torej zdelo vse lepo in smiselno povezano, čutil je, da brez ogromnega Japonca ne bi našel Mirriam za čuvanje prtljage in da se skratka brez driske ne bi mogel zmeniti za kosilo z ljubko hosteso. Svet se mu je naenkrat zazdel pregleden in smiselno načrtovan, Japonec v njem pa prav tako potreben in ljubezni vreden kot kosilo, za katerega se je v hotelu več kot uro umival, dišavil brado, jo mazilil, česal in sploh v vseh pogledih urejal svoje zrelo moško telo.

Zmenek je bil v visoko obzidanem vrtu starega, skrbno urejenega hotela blizu kongresnega centra. Mirriam je bila točna in je bila v rjavo-črni dolgi, gladko ukrojeni obleki neverjetno drugačna v primerjavi z uniformirano seksi hosteso iz kongresnega centra. Kar naenkrat je postala majhna in nekam drobna princesa s kodri, ki so se bržkone razpustili iz hostesinega gladkega, živordeče prevezanega čopa. Imela je ozek, živahen obraz, črne oči in zamolklo, žametno kožo, ki je bila nedvomno srečna posledica angleške kolonialne zgodovine.

“Lepo,” je pokimal Andrej in pohvalil njeno izbiro obleke, ki se je imenitno skladala s kamnitim obzidjem vrta, verjetno nekdanjega samostana ali dekliške šole.

“Keltski vzorci,” je rekla, “že od nekdaj jih obožujem, letos pa je to vsem postalo všeč.”

“Zanimiv občutek,” je rekel in hkrati se mu je posvetilo, da je višinska razlika pri njegovi sobesednici nastala zaradi preprostih rjavih sandalov, ki so imeli neprimerljivo nižje podplate od tistih, po katerih je drzno stopicljala hostesa, “po eni strani si vesel, ker ti drugi sledijo, po drugi strani je moda nekaj, kar bo že drugo leto staromodno. Če je bilo keltsko do sedaj tvoj osebni stil, bo drugo leto le še znak, da varčuješ pri garderobi.”

“To bo vzhodno,” je rekla Mirriam in igrivo nagubala čelo, “otožnost in pesimistična globina. Dostojevski, vse, kar je napisal, obožujem!”

“Ne, jaz samo s prevelikim veseljem gledam manekenke in hodim na modne razstave,” je priznal Andrej, ko sta sedla za lepo pogrnjeno mizo s krekerji in kozarci za vodo. “Pa me je malo sram, pa me malo peče vest, pa zato razmišljam, kaj vse je z modo narobe. Pa se med odmorom vprašam, zakaj neki so korakale pred mano tiste lepe punce? Da bi pokazale lepe obleke? Figo! Korakale so zato, da človeka postane sram tistih oblek, ki so se mu zdele pred kratkim super in šik. Zato mi gredo kreatorji na živce.”

“Manekenke pa nikoli?”

“Te so kot angeli. Vse na njih je lebdeče, skladno, koža sploh ni človeška, brez mozoljev, brez pikic, brez por.”

“To so pudri,” se je Mirriam široko, bleščeče zasmejala, ker očitno ni imela kompleksov glede svoje kože, “in zelo zgodaj morajo spat. In nič šampanjcev z oboževalci pod pisto. Saj je tako, ne?”

“Jaz sem preprost profesor,” je skromno odkimal Andrej, “zame so zadosti ideje. Tiste slike, ki pridejo od angelov v moje oči, nekaj koščkov elektromagnetnega valovanja. Sploh ne pomislim, da imajo angeli prava telesa.”

“Oj, pa jih imajo, pa kakšna telesa!”

“Jaz nimam nič pri tem.”

Mirriam je naslonila komolce na mizo in se prijazno zazrla v Andreja. “V parku pod gradom je grob desetletnega fantka, ki so se mu pred dvesto leti prikazovali angeli in mu tri mesece dajali navodila, kaj naj ljudje delajo in kako naj živijo, da bo prav in ne bo vojne in bolezni. Deček je vsak dan povedal, kar je slišal, in ljudje so si v legendi zapomnili, da je natančno povedal za smer napada sovražnika in se je mesto zaradi tega rešilo.”

“Zapleteno si je predstavlajti, kaj se je res zgodilo,” je zamišljeno rekel Andrej in se oziral, kdaj bo natakar vprašal za vino in hrano. “Če se desetletnemu fantku nekaj dozdeva, kako pride to tega, da njegove besede začnejo nenadoma upoštevati vojaki in arhitekti in vsi ostali ...”

“Recimo,” je ugibala Mirriam, “da mora biti najprej nek banalen dokaz, da fantek prepriča ljudi. Napove hudo točo, ali vihar, ali lunin mrk, ali kakšen infarkt. Brez pomena, samo da gre vsakemu do srca. Potem pa je vse, kar se zgodi, povezano s fantkom.”

Andrej je občudujoče prikimal Mirriam: “To mi je všeč. Tvoj občutek, kako se v resnici lahko kaj zgodi.”

“V predavanju so mi bile všeč besede, da razuma ni mogoče ujeti v računalnik,” mu je nazaj polaskala Mirriam, “ker bo ista pamet delovala drugače, če jo damo v ščurka ali v podgano, v slona ali v galeba, v delfina ali v mravljo.”

“Ja, pamet ne lebdi sama zase,” je potrdil Andrej svojo tezo, “pamet deluje šele potem, ko ima svoj svoj smisel, svoje domovanje, svojo dušo.”

“Joj, dušo!” se je zavzela Mirriam in ni bilo jasno, če ji je všeč ali je začela dvomiti v Andrejevo profesorsko brado.

“Jaz delam malo bolj otročje stvari,” se je nasmehnil Andrej, “sploh pa ne mislim na tisto patetično dušo za nebesa. Jaz mislim na tisto dušo, ki jo ima tudi žaba, ko jo pogledam in vidim, da je brez dvoma žaba z dušo.”

“Ali majhna bolhica z dušo!” se je smejala Mirriam, čeprav natakar še vedno ni prinesel nobenega vina.

“Bolhica čuti samo sebe in se bori za svoj obstoj, in kdo bi ji lahko odrekal majceno dušo?” je radostno povzel Andrej, ko je videl, da se je Mirriam obetavno razživela. “Če dam bolhico v računalniški model, se obvezno prikaže tudi skrivnostna matamatična neznanka, ki ji jaz rečem duša.”

“In če se vtakne računalnik v računalniški model, kaj je z dušo?”

“Nobene duše,” je rekel Andrej. “Bolhice čutijo in od pradavnin spoznavajo svoje telo in si sestavljajo dušo. Računalnik pa se nič ne gleda in se nič ne pozna.”

“Precej utrgano za moj biološki okus,” je rekla Mirriam, “ampak po svoje mi je simpatično, priznam. In skoraj vam zavidam, da se vam kar v računalniškem ekranu zasveti bolhica in njena duša.”

“Ljuba Mirriam, jaz sem tisti, ki lahko zavidam tebi!”

Andrejev pretirani vzklik najbrž ni bil povsem posrečen, vendar je bilo pogovor z malo mišjo princeso nujno spremeniti. Računalniška modrovanja ne peljejo nikamor, to je bilo Andreju jasno iz številnih klavrnih izkušenj, ker pač ni bil človek, ki bi znal samoumevno, brez oklevanja potegniti vrtnico iz gostilniške vaze in iz cvetnih lističev prepričljivo, brez zardevanja, prerokovati usodo; in prav tako ni znal po irsko brezbrižno, od daleč kot veter pihniti v pivsko peno in iz njene oblike naplesti preprosto zgodbo, ki zagrabi žensko srce in ga zaplete v očarljivo igro in ples in opojno pozabo vsega tistega sveta, ki dolgočasno miruje zunaj vrtinca.

“Imaš mladost,” je Andrej popravljal napako zaradi neposrečenega vzklika, ki je pri Mirriam ostal brez odziva, “mladost je čudež, ker so povsod okoli tebe samo nepovezani drobci, vrhovi gora zamegljene, neznane dežele. In lahko gledaš navzdol in ugibaš, kakšne so povezave, in lahko sestavljaš slike pod meglenim pokrovom, in ne samo ene, ampak tisoč različnih slik. To je največji užitek, preden pride sonce in megla izgine in ostane ena sama podoba.”

“Lepo,” je rekla, “ampak jaz nisem pesniška duša.”

“To ni poezija,” je ugovarjal, vseeno vesel, da je postalo vzdušje bolj osebno, “gre za občutek, da imaš tik za obzorjem nekaj, kar bo vsak hip nastalo in bo strašno pomembno in bo vse spremenilo.”

“Ta občutek imam, ko delam v laboratoriju in čutim, da bo nekaj nastalo. Mešam bakterije in jim premikam gene in se mi zdi, da se marsikaj dogaja.”

Andrej je spet začutil, da se pogovor ne obrača v pravo smer. Razprava o bakterijah in genih je bila nedvomno zgrešena in je vodila le v to, da bi cel večer igral modrega učenjaka, Mirriam pa bi bila tri ure na izpitu. In po izpitu spraševalca nikoli ne vabijo na zabavo!

“Zdaj bova pila,” je rekel, ker se je pri mizi končno ustavil natakar in ponudil vinski list. Bil je dobrodošel premor, v katerem je Mirriam radovedno ogledovala ekspresionistične slike, razobešene po obzidju. Andrej je natakarju pokazal na eno od vin, izbira ni bila težka, ker ni poznal nobenega od napisanih imen.

“Odlična izbira,” ga je pohvalil natakar in odhitel.

“Spomnil sem se neke smešne zgodbe,” je začel, ko mu je uspelo poiskati Mirriamin pogled in je po njenih spokojno valujočih zenicah videl, da je lepa miška sproščena in ji po vsej verjetnosti še ni šel izrazito na živce. “Bil sem na morju v počitniški koloniji, šestnajst, sedemnajstletni poba, in tisto poletje sem dan in noč razmišljal zgolj o tem, kako bi se zmenil s čim več lepimi dekleti. Obseden sem bil kot lovski pes, ki je prvič v pogonu; na plaži sem ogledoval divjačino in si izmišljal vabe in zanke, da bi se kaj ujelo. Med mojim uplenom se je nekoč znašla tudi majhna, drobna, črnolasa Madžarka, srednješolka, ki je nameravala študirati slikarstvo. Da bi se ji prikupil, sem jo popoldne spremil v galerijo in ji prevajal naslove razstavljenih slik. Pred eno od slik sva srečala belolasega starca, razen naju je bil edini v tisti galeriji. Človek me nenadoma vpraša, kako so Madžarki všeč tiste slike. Bil je slikar, domačin, nekaj platen v galeriji je bilo njegovih in o vsakem posebej je bil pripravljen govoriti ure in ure. Po svoje mi je bilo všeč, da bom tako brez posebnih naporov zadržal Madžarko do večera, in stari slikar je bil imeniten in je deklico navduševal, in to je bila brez dvoma primerna priprava za nadaljevanje večera v dvoje. Ob šestih so zaprli galerijo, zahvalil sem se možaku za razlago, vendar je stari nekaj narobe razumel, kajti povabil naju je še na sprehod in zaradi navdušene Madžarke sem moral biti tiho. Slikar naju je potem vodil po mestu v samopostrežbe, butike, trgovine in Madžarko spraševal, če ji lahko kupi te ali one nogavice, rute, hlačne nogavice, modrce, kombineže, čipkasto perilo. Madžarka se je ponudbam razposajeno smejala in odkimovala, kljub temu pa vsakič zelo jasno pokazala, kaj ji je všeč in kaj ne. V mojih rokah so se kopičile vrečke, polne njenih novih nogavic, modrcov, kombinež, perila, v moji glavi pa je naraščal grenek občutek, da me starec zvito potiska v kot in bom kmalu odveč, če kaj drastičnega ne ukrenem.”

“Zvit starec in dobra lekcija zate,” se je strinjala Mirriam. “Ne moreš prepuščati vsega dela drugim, potem pa upati na glavno nagrado. Vsaj pri ženskah to odpade.”

“Takrat sem naenkrat videl, da me premaguje gubasta, tresoča starina in zdelo se mi je nemogoče, krivično, nedostojno.”

“Boj za žensko!” je rekla Mirriam z globokim gangstrskim glasom in Andrej je težko prikril veselje, da se je z Mirriam vsaj v enem občutku končno ujel.

“Ja, ampak ne boj po pravilih! Ni šlo za to, kdo je bolj postaven, mišičast, boljši športnik, kitarist, bolj po modi. To sploh ni bilo vprašanje, vse je bilo na moji strani, imel sem naravno pravico do Madžarke, kljub temu pa ji je stari izbiral modrce in ona je pri tem kar cvilila od veselja. Ko se je začelo večeriti, sem bil uničen, poteptan v prah. V nesrečnih blodnjah sem že videl, da jo bo stari vsak čas povabil v atelje, jo slikal in ona bo navdušeno postala njegov večerni umetniški model in se bo slekla in stari bo gledal njen trebuh, ji prestavljal noge, uravnaval boke in punca sploh ne bo vedela, kdaj bo izpustil svoj čopič in prevrnil stojalo. Bil sem torej premagan, odveč, vse mi je bilo jasno in lahko sem le tuhtal, kako se čim bolj častno posloviti in se umakniti.”

“Lahko da si se motil. V tistih časih so bili Madžari pod Rusi in je bilo Madžarkam težko za nogavice in perilo.”

Andrej se je moral hahljati Mirriam in njeni politološki razlagi.

“Vsako minuto se mi je Madžarka zdela bolj cenena, z vsakim novim modrcem bolj priskutna, hkrati pa bi dal vse, da bi jo speljal starini. Ni šlo več samo za počitniško tekmo na plaži, ampak za nekaj veliko večjega in usodnejšega, to sem jasno čutil. Starca sem moral premagati, ga odstraniti, večkrat sem ga hotel celo na skrivaj spotakniti, da bi padel in si zlomil nogo, pahnil bi ga v kakšen kanal, celo pod avto, če bi le vedel, kako tako zadevo izvesti.”

“Ubijal bi! Moril! Sem sploh varna za to mizo?”

Natakar se je vrnil z vinom, morala sta ga poskusiti in naročiti jedi. Restavracija in jedilni list sta dajala vtis, da je mogoče tvegati tudi z nepredvidljivimi okusi, zato je Andrej zase naročil kombinacijo srnine, melon in brusnične omake. Mirriam se je odločila za morsko mešanico in nekakšno tropsko omako.

“Te zdaj zanima, kako se je končalo z Madžarko?”

“Res. Zanima me. Smrtno resno!” je prepričljivo prikimala Mirriam.

“Ugani!”

“Da pomislim!” Mirriam je teatralično obrnila oči v strop in se čohljala po ozkemu vratu, “tisto s poziranjem se verjetno ni zgodilo, ker je bilo že rečeno. Za odkrit pretep ni bilo pravega razloga. Nekdo se je moral umakniti, morda si se nenadoma spomnil na kakšno rezervno deklico s plaže?”

“Ne. Sprehajali smo se v troje ob obali in zaslišali, kako je z zvonika odbilo osem. To je starca nenadoma spomnilo, da ga doma čaka večerja. In je jadrno odhlačal, kot da se sploh nisva borila za lepo Madžarko. Od česa pa sem bil jaz potem ves preznojen in utrujen, sem se spraševal? A je bila vse skupaj res le moja fantazija? Sem mar celo popoldne trpel brez razloga? Ampak zakaj ji je kupoval modrce, če je mislil ob osmih mirno oditi na večerjo?”

“Svet je poln skrivnosti!” je rekla Mirriam in izpila vino.” Imel je pač navdih, kar tako ga je zamikako kupovati in poklanjati darila, mogoče zanj ni bilo nič drugače, kot če bi krmil golobe na trgu.”

“Ne, tudi njemu je šlo za Madžarkino telo enako kot meni in moji občutki se niso motili. Pač pa sem zmotno mislil, da je do cilja ena sama pot. V resnici pa starec ni rabil mojega lovskega načina za Madžarko. Vse življenje je slikal lepe ženske, njegov opus je bil bogat in izpolnjen z vsemi mogočimi občutki. Zakaj bi torej modri starec z artritisom in slabim srcem rinil v nekaj, kar bi bil samo bled odsev njegovih bogatih spominov. Namesto tega starec raje povabi mlado, lepo žensko v trgovino in ji kupuje modrce in perilo. Na ta način pride do njenega telesa, pride do stika, ko ženska v kabini pomerja njegove modrce, hlačke in nogavice. Za izkušenega starca je bilo edino pomembno, da je naredil tisti stik, da je otipljivo prišel do telesa, nadaljevanje pa je brez težav potegnil iz svojega bogatega spomina.”

“Zveni kot perverzija,” je rekla Mirriam, a hkrati gledala tako odkrito in prijazno, da ni bilo bojazni za kakšno napačno besedo ali stavek.

“Seveda,” je mirno rekel, “perverzija je takoj, ko se človek natančno zave, kaj je užitek, in hoče načrtno priti do njega. In če veš, kaj točno hočeš, je vedno tisoč možnih poti. Če pa ni jasno, lahko le ponavljaš, kar delajo drugi. Tisti starec je v svoji modrosti natančno vedel, kaj zares potrebuje od Madžarke, in si je natančno tisto tudi vzel. Drugega ni želel, zato z mano sploh ni bil v konfliktu. Seveda jaz takrat tega nisem vedel, ker sem bil še zelenec in sem poznal en sam način.”

“Pa zdaj, koliko načinov obstaja?” Mirriam ga je skozi visok vinski kelih gledala dolgo in pazljivo, da ga je za hip obšel nelagoden občutek, kot bi bil pod velikanskim vinsko-rdečim mikroskopom in bi mu suhljata biologinja sistematično pregledovala kakšne skrite, neznane predele duše.

“Načinov je brez števila,” je rekel in se nervozno skušal ogniti rdečemu žarku, “ampak vsi so odvisni od prvega pogleda. Z vsem, kar moški in ženska počneta, samo počasi razkrivata tisto, kar je bilo že na samem začetku med njunimi očmi.”

Mirriam je dvignila glavo in nehala opazovati, kot bi enkrat za vselej razrešila uganko.

“Večna zabloda moških,” je hitro, brez razmišljanja izstrelila, “mislite, da ženske izbiramo z očmi.”

“Je kaj drugega, če zanemarim denar in vse, kar gre z njim?”

“Nos!” je Mirriam pokazala na svojega, ki je ozko čepel nad drobnimi usti in bil dotlej komaj opazen. “Vse gre skozi nos. V postelji se moški in ženska vohata, ne pa gledata, zato je logično, da ju tudi v posteljo pripelje vonj, in ne pogled.”

“Kako lepa tolažba za mene! Pravi losjon na kožo, in spet bom mlad.”

Andrej se je moral smejati navdušenemu ognju, ki je zažarel iz Mirriaminih oči.

“Resno delam na tem,” je z užaljeno rdečico na obrazu še bolj resno rekla. “Vonj je najstarejši čut in odloča o vsem, kar je človek počel, ko je bil še slepa žival iz davnine. Zato se z vonjem lovita tudi moški in ženska. Važno pa je, da vonj telesa sploh ni vonj naše kože, mesa in kosti, človeško meso diši enako hladno in nezanimivo kot tisto v mesnici. Pravi, osebni vonj pride od bakterij, ki živijo na naši koži in v našem črevesju. Njihovi izločki nam prepojijo tkiva in telesne tekočine in tako se odloči, komu dišimo za bežen pozdrav, komu za pogled v oči in komu za ljubezen.”

“In komu smrdimo,” se je nasmehnil Andrej.

“Tudi sovraštvo lahko pride od vonja,” je vneto prikimala Mirriam.

“Po svoje mi je všeč,” se je igrivo zamislil Andrej, “ampak ne gre mi v glavo, kako bi drobne, nezanesljive bakterije tvorile bistveni del moje duše. Duša je ena sama in traja, življenja bakterij pa so kratka, muhasta, skoraj slučajna.”

“To je poanta!” Mirriam je od navdušenja poskočila na stolu in Andrej je samo z izjemnim refleksom ujel kelih padajočega vina. “Bakterije v nas so bolj trajne in nespremenljive kot katerikoli del našega telesa. Če pomisliš, kaj na človeku sploh traja? Koža, obraz, lasje, karkoli od telesa, karkoli od duha – v nekaj letih je vse spremenjeno. Nova moda, drugačna postava, zamenjana filozofija – po desetih letih noben prijatelj ni več isti in o sebi je neumno misliti drugače. Pač pa so bakterije na koži in v črevesju neverjetno trajne, to so potrdile raziskave. Vsaka bakterija zase je sicer krhek, naključen pojav, ampak skupni učinek milijard pa traja kot kitajsko cesarstvo.”

“Naj ti bo,” je rekel, “ne vem, če je res, ampak odslej bom mislil na možnost, da v znoju in v dreku tiči tista neulovljiva duša, ki jo pesniki iščejo v oblakih. Če znanost dokaže, da je edino to v človeku zares trajno in nespremenljivo, potem za dušo pravzaprav ni boljše rešitve.”

“Jaz pa razmišljam, da se da tudi bakterije spremeniti!”

Kratek stavek, ki ga je tiho in skoraj brezbrižno izrekla Mirriam, je z nekim svojim podtonom učinkoval silovito napeto, skoraj strašljivo, da je Andreja nenadoma zmrazilo do kosti. Ko je mraz popustil, je začudeno pogledal čez mizo.

“Ti bi rada spreminjala duše?”

“Moj projekt je na podganah,” je napeto razlagala Mirri-am. “Odvzela sem bakterije iz podganjih iztrebkov, bakterijam sem spremenila gene, nato pa jih zmešala med podganjo hrano. Podgana je bakterije sprejela nazaj kot svoje, da so se množile v njenem črevesju in tvorile drugačen vonj. S tem je podgana začela dišati drugače.”

“Ubogi podganici si zamenjala dušo!” je vzkliknil Andrej.

“Vse mogoče je bilo!” Mirriam je bila v ognju in žareča, da je brbotalo v kozarcih. “Dosegla sem, da so podganje mame izobčile svoje mladiče, da se samec in samica nista več po-znala in sta se začela celo bojevati za prostor kot dve tuji podgani, da so se mladiči med seboj začeli gristi in se klati in žreti.”

“In vse samo s tem, da si bakterijam v črevesju spreminjala gene?”

“Ja,” Mirriam se je glas tresel od ponosa, “nič drugega nisem storila, samo to!”

“Nevarna si, že prvi hip sem vedel, da si neverjetno nevarna!”

“Hvala,” je bila ganjena od njegovih besed, ki jih je očitno razumela kot pomembno priznanje, “in resno mislim, da se v tem skriva veliko več, kot si lahko predstavljamo,” je še dostavila in izpila kozarec.

Po prihodu domov je bil Winchester že po nekaj dneh samo še bežen spomin. Enkrat samkrat ga je Andrej pri pijači omenil prijatelju Samu, ki je imel sicer z ženskami še mnogo večje in tudi bolj številne probleme od Andreja. Samo je poslušal o Mirriam, o večernem banketu in njeni obleki za hostese, o francoskem vinu in sprehodu po winchesterskem parku, o grobu malega, desetletnega heroja in o glasu vesti v hotelskem dvigalu, o rešilnem šampanjcu iz hladilnika in o čvrstem, temnoškrlatnem posteljnem pregrinjalu, za katerega je znano, da je izvrstno ozadje za rjavolaske. “Precej razburljivo,” je povzel Andrej, in Samo je filozofsko ocenil, da bo svinjanje nekoč tudi Andreja ugonobilo. Kaj več mu ni mogel očitati, on že ne. Potem sta počasi srebala pivo in gledala mično točajko, ki je vzpodbudno natakala nove kozarce.

“Sicer pa je dokazano,” je rekel Andrej, “da moška duša stalno pulzira in nujno rabi dva trdna bregova, da jo zadržujeta v živahnem ravnovesju. Pri enem samem bregu hitro ugasne pulz, izgubi se napetost, fantazija in človek je kmalu samo še zdolgočasen vrtnar, ki s čudaško natančnostjo okopava svoje gredice, trmasto, dosledno, a brez prave moči in strasti. Ampak če solata in cvetača ne potrebujeta kaj več od sive rutine, pa ženska v postelji dobro čuti in ve, če se ji v telo zakadi bikovska sila in strast ali po njej kobaca vrtnarček zaradi večernega zalivanja solate.”

“Lep monolog,” je priznal Samo in dvignil kozarec. “Moji razlogi so taki, da me moja draga soproga veliko bolje oceni tiste večere, ko poln slabe vesti pridem od kakšne ljubke veverice in se potrudim, da tudi doma temeljito opravim. A ne bi bilo skrajno nemarno in sebično, če bi zaradi lastnega udobja in pestovanja čiste vesti rekel ne! Briga me, če sem odkril vrelec življenjske moči in veselja, jaz hočem biti čist! Povej mi, Andrej, bi bil vreden spoštovanja svoje drage soproge, če bi samo iz strahu pred bremeni slabe vesti počepnil in se delal, kot da na svetu ni nobenega vrelca?”

“Nekaj je na tem,” se je strinjal Andrej, “samo dvomim, da bi tvoja mila soproga sprejela tovrstno razlago.”

“To je žrtev, ki jo mora moški sprejeti nase. Dragi moj, najudobneje je iz ženske narediti mamico, ki ji zvečer izjecljaš vse, kar ti teži otroško srce. Potem se stisneš k njeni joškici in zaspiš z brezmadežno vestjo. Kje pa sta tu pogum in odgovornost? Od kod pa naj potem pridivja tisti rjoveči bik?”

Oba hkrati sta se ozrla h gostlniškim vratom, ki so se počasi odprla, vendar je skoznje pogledala le razkuštrana fantovska glava in potem so vrata zanihala nazaj.

“Bliža se poletje,” je globokoumno ugotovil Samo.

“Barka,” se je spomnil Andrej. “Letos bi lahko poskusili skupaj, mogoče bi se dobro končalo.”

“Ženske so problem,” je zmajal z glavo Samo. “Imel sem že kolege na barki in smo se imeli krasno, dokler niso začele ženske pihati druga v drugo. Na barki sploh ne rabiš velikih razlogov, vse je ozko, stisnjeno, od krme do jadra, od jadra do palube, in obrat, in nazaj. Če dve začutita med sabo malo zoprnije, je takoj pri roki kakšna nepomita posoda ali pohojena obleka ali napačno kuhanje čaja, kaj vem kaj, in se za-čne trma in zoprni obrazi in zajebancije in ženske skočijo skupaj in tudi ostale so takoj zraven na kupu in potem vesoljsko sranje, perje leti do neba, kokodakanje tri metre pod vodo, jeziki kot strele, na vsakem koraku cunja v glavo, rižota v obraz, da bi človek najraje navrtal barko, pa naj gre vse na dno, z babami vred. Barke so tvegane še za ženske, ki mislijo, da si bodo do smrti ostale dobre. Pri najinih ženskah pa jaz osebno ne bi tvegal. Boš moral ti prevzeti odgovornost in plačevati škodo, če bo kakšno večje sranje.”

“Če imamo vsak svojo barko,” je rekel Andrej, “ne vem, kaj se lahko takega zgodi. Posebej bomo jedli, posebej spali, nobenih izmenjanih štrudljev po kosilu, nobenih receptov za ribe, samo hladne večerje in pijača iz konzerv, vse bova premislila, preprečila vsak možen konflikt, in če se vseeno zaplete, lahko kadarkoli dvigneva sidri in eden na sever in eden na jug. Glavno, da barka ostane cela!”

“Poskusi,” je rekel Samo, “ampak jaz ne odgovarjam za škodo!”

Čez dva dni je Andrej omenil Sama, ribolov in skupen dopust na Kornatih.

“Če želiš,” je odgovorila Marta, “delaj, kar hočeš.”

Odgovor je zvenel dvoumno, pravzaprav mnogoumno, in to pri Marti ni bilo pomirjujoče. Še manj pa njena zlovoljna šoba, ki niti malo ni kazala na kakršnokoli strinjanje, bolj verjetno na nasprotovanje, še bolj verjetno pa na odpiranje problema, ki z ribolovom ni imel najmanjše povezave.

“Po drugi strani sva imela v načrtu Sardinijo, in mogoče je Sardinija res boljša izbira kot ribolov,” je Andrej ponudil prijazen umik.

“Čisto vseeno je!” Andrejeva ponudba je očitno prišla prepozno in huda ura je bila neizbežna.

“Kdaj si se nazadnje oziral na to, kaj bi bilo meni všeč? Koliko let in deset let je od tega? Zakaj pa zdaj naenkrat sprememba?”

Tega se je bal! Med razlagami njenega “delaj, kar hočeš” je bila pravilna tretja, najmanj prijazna možnost. Začetek prepira! Marta je bila temperamentna ženska in prepiru se je znala posvetiti z vso strastjo. Zlasti zadnja leta, ko se je na študij v Pariz odselila Katarina in kmalu za njo tudi Robert, so prepiri dosegali zelo glasne vrhunce. Tri ure skupaj se je znalo rušiti skalovje z Dolomitov, bruhati iz protiletalskih raketnih metalcev in celo kakšen krožnik ali kozarec je priplaval po zraku iz kuhinje v dnevno sobo in se ubijalsko raztreščil ob steni – prizor, za katerega bi včasih prisegal, da so ga skonstruirali režiserji izključno za filmske potrebe.

“Vsaj povej, zakaj se bova udarila,” je skušal biti ironičen, a je takoj po izrečenih besedah začutil, da je bila to napačna, pregroba ironija.

“Ne bova se.” Njen glas je bil utrujen, malo otožen. “Kaj sploh imava drug z drugim, da bi se udarila? Nič. Jaz sem zate že dolgo – nič, manj kot ribiška palica, zato mirno pojdi na počitnice in ribari brez mene, kaj me briga!”

Seveda je bila po svoje absurdna trditev, da sta drug drugemu – nič. Če sta dva skupaj več kot dvajset let, imata otroke, ki sta jih vzgojila, polno skupne zgodovine, si ne moreta biti – nič. Je pa bilo Andreju jasno, da je njuno življenje postalo pregladko, preudobno, zoprno predvidljivo. Dokler so bili otroci in šola in otroška nogometna liga in taborniki in jezikovni tečaji in gimnazijski škandali in denarne težave, je bilo brez velikih naporov mogoče izreči stavek o nočnem otroškem joku, o Robertovih bolnih očeh, o kontrolkah, o cigaretnih ogorkih pred hišo, o položnicah glasbene šole, o inštruktorjih za kemijo in o prekletih hokejistih, ki mešajo pamet neizkušenim, marljivim gimnazijkam. In če je v duši še tako črn hudič, pogledaš mil otroški obrazek, okrasiš božično drevo in vse se zdi nekam smiselno in v redu. Ampak ko ni več angelskih obrazkov in se skrijejo še črni hudiči, ki bi grenili življenje in terjali boj in upor in gverilske sestanke in prodor za Karpate in hladno premirje in vroč ruski čaj; takrat se nenadni, srečni mir, ki se od daleč zdi blažen, sprevrže v vesoljsko praznino in lebdenje brez teže in opletanje z nogami po praznem prostoru in neslišno razbijanje po šipi vesoljske postaje in neslišni jok iz skafandra. In v tisti veliki tišini brez težnosti in zraka se je mogoče oprijeti le nekih lastnih, skritih, davnih spominov in tipati špranje med njimi in se zavleči kot morski mehkužec v votlo koralo in neopazno živeti, kot toliko drugih, v lastni, intimni, skriti obsesiji, in na ta način ljudje desetletja mirno živijo drug ob drugem in si izmenjujejo jutranje pozdrave in kavo in časopisne liste izmenično od spredaj in od zadaj in je pravzaprav vse v najlepšem redu ali vsaj toliko znosno, da gre življenje brez muke naprej. Ampak Marta je o teh stvareh mislila drugače in je bila v skrajni fazi tudi s peklenskim prepirom pripravljena poskrbeti, da so v zakonu zatlela skupna čustva. Kakršnakoli že.

“Ni mi toliko do ribarjenja na Kornatih. Še manj do prepira.”

“Tako je, gospod akademik! Če žena teži, jo je treba utišati z intelektualno širino. Samo da ne bo prepira, da se bo gospod lahko potopil v svoj zadovoljni mir.”

“Mojbog, kaj je narobe z mirom!”

“Vedno si bil do konca sebičen in samovšečen! Vse, kar želiš, je zgolj razlog za tvoj svetlo dvignjeni pogled in čelo do stropa. Recimo tista tvoja slavna predavanja, s katerimi si nastopaško vlivaš občutek, kako si krasen in večen in vsako leto bolj zaželjen. Ljudje hodijo v predavalnico samo zato, ker jih boš imel v oblasti na izpitu – in splošno znano je, da tam ne iščeš drugega kot svoje lastne stavke. Samo zato se na pamet naučijo vsako tvojo bolno šalo, ti pa to razumeš kot dokaz svoje veličine. Svojega neuničljivega duha! Kako je to ceneno! V vsem, kar misliš, da si, sploh ni nič tebe! Samo uradnik si, ki se šopiri na kupu zakonov, zaradi katerih ima moč. Pa to ni tvoja lastna moč, to so paragrafi! Sicer pa si ti slep za to razliko. Zate je glavno, da imaš svoj bolni svet, ob katerem ne rabiš nikogar. Samo da je kosilo na mizi in so nogavice oprane!”

Marta je bila v svojem elementu. V preteklosti je imel Andrej v službi kopijo njenega menstrualnega koledarja, da je lahko predvidel posebej prepirljive dneve. Menopavza je vse zapletla, kajti nobenega pravila mu ni več uspelo odkriti.

“A ni to igra, v kateri oba že na pamet znava vse vloge!” je skušal ironizirati.

“Tudi to je v tvojem bolnem, vsemogočnem stilu. Tako tipično, da vsemu razen sebe zanikaš vsak pomen. Ta prepir zate sploh ni prepir med nama, ampak samo banalna motnja, ki jo je treba prestati. Kot vožnjo v nabitem avtobusu. Zate itak obstaja samo tisto, kar napihuje tvojo veličino.”

“To sem že slišal.”

“Do mene si isti kot do vsega. Dokler si na sprehodih ponosno držal mojo rit, sem obstajala. Vau, so vsi govorili, računaniški doktor Andrej je iz Amerike pripeljal vročo in seksi kobilo, najbrž so Slovenke preutrujene in prelesene za njegove velike apetite! Tisto ti je ustrezalo, intelektualec z mulatko, vsem naokoli so se cedile sline. Potem si ponosno razkazoval svoje otroke in zraven je sodila še žena, za katero bi bilo sicer bolje, da ne bi bila trebuhasta Brazilka, ampak po drugi strani je šlo za tvojo veliko širino in toleranco do nerazvitega sveta. Zdaj sploh ne dvomim, da ti avto pomeni več od mene, ker se z njim lahko napihuješ čisto drugače kot z živčno, postarano Brazilko brez velike kariere. Zdaj ne obstajam več. In to dokazuje, da zate sploh nikoli nisem živela. Zate sem bila vedno samo ena od bolnih fantazij. Ti je sploh jasno, kaj sem danes počela? Povej eno samo banalno malenkost, kaj sem zjutraj oblekla, kaj naredila za zajtrk, kaj delala čez dan? In kaj je bilo z mano včeraj? Sem šla v službo brez obleke? Sem na tržnici vrgla trgovcu lubenico v glavo? Sem odplavala čez morje? Sem skočila na luno? Sem bila cel dan zaprta v sobi in jokala?”

“Je bilo tisto z lubenico res?” je previdno vprašal. “Se nam obeta tožba?”

“Vse sem poravnala,” je rekla Marta. “Ampak kaj ti razlagam? Saj te sploh ne zanima, kaj se dogaja z mano! In z otroci je isto! Nimaš pojma, kdaj bo diplomirala Katarina! Bo to letos, drugo leto, čez osem let? Je pustila Sorbono in se prodaja na cesti? In kje je zdaj Robert? In kaj počne?”

“Ob tej uri že piha v saksofon v kakšnem pariškem lokalu,” je otožno rekel Andrej. “Edini med vsemi tistimi črnci, ki imajo saksofon od rojstva v žilah. Kot bi šel jaz v Chichago in metal na koš med tistimi črnimi, dvometrskimi biki.”

“Milič je šel tja,” se je branila Marta, “naravnost iz Ljubljane in nekoč bo najboljši med Biki.”

“Milič je na -ič,” je zamahnil Andrej, “vsi se delajo, da tega ne vejo, ampak on je na -ič in potem je to čisto drugače. Robert pa se piše Gorjan, če si pozabila!”

“Ti pa misliš, da se pišeš Triglav in imaš pravico do glave stalno v oblakih. In rabiš samo tistih sedem jezer, da se gledaš in se čudiš veličini v odsevu. Tako kot rabiš svoja predavanja in izpite. In rabiš svojo globokoumno znanstveno pozo in priznanja in nagrade, da te ne bi stisnil dvom, če si res. Ko pa je Bernard hotel nekaj storiti, ste ga družno nagnali z inštituta. Pa je bil tvoj najboljši prijatelj. Sicer pa, kaj ti veš, kaj to pomeni. Na svetu si edino ti in nihče drug!”

To z Bernardom je bila novost, ki je Marta še ni uporabila v prepirih, in Andrej si ni predstavljal, kaj bi rada Marta s tem naenkrat dosegla.

“Bernard je še zdaj moj prijatelj. Zadnjič sem ga v Londonu obiskal in mu je dobro.”

“Ko je takrat rekel, da se nikoli več ne vrne, nisi mogel skriti veselja.”

“Pretiravaš. Res pa je, da ti je bil nenavadno pri srcu, ko se je slinil s tabo po otvoritvah tistih bolnih slikarskih razstav.”

Bil je učinkovit udarec nazaj, Marti je zastala sapa, v obraz je posinjela, kot bi se utapljala.

“Kakšen prašič si,” je po premoru bruhnilo iz nje.

“Uživaš, če si zlobna!”

“Ne sprenevedaj se, poznam te. Bernard ti je bil dober, dokler si bil boljši športnik od njega, dokler si dobival boljše ocene na izpitih, dokler si imel več sreče pri ženskah kot on. Dober ti je bil kot vsak, ob katerem se lahko v svoji fantaziji počutiš nekaj več. Potem pa je iz Londona prinesel prave stvari in je bil boljši in ti si to vedel! Če sem takrat omenila Bernarda, si pozelenel in se tresel. Zato je Bernard ostal sam in je moral oditi.”

“Odšel je, ker je bil takrat čisto premaknjen! Ker je bil drugačen čas, on pa ni imel pojma o tem. Ker je velikemu šefu zabrisal v obraz inštitutske projekte in rekel, da bo delal po svoje. Potem je šel pač v London in delal po svoje, to ni nobena tragedija niti za njega niti za nas.”

“Za tebe je bila odrešitev!”

“V redu. Jaz mislim, da je to že davna zgodovina.”

“Briga me, kaj ti misliš. Hočem ti povedati, da se mi na ta način ne da več živeti. Ti od mene rabiš samo še servis za kuhanje in pranje – in meni se te vloge več ne ljubi igrati. Na svetu nisi samo ti, sem tudi jaz, sta otroka, vsi imamo pravico do skrbi, ampak tebi ni mar! Zato brez slabe vesti odhajam iz te zadušljive vloge!”

Marta je imela diplomo iz književnosti, zato je bil običaj, da je tudi v prepirih znala poiskati izjemno zveneče in metaforične stavke, ki so udarili ostro kot blisk ali siknili grozljivo kot kača pod listjem. Čeprav njihov pomen, ko je človek trezno razmislil, običajno ni bil tako hud in usoden, kot je sprva zvenelo. Vseeno pa Andreju misel o odhajanju ni delovala povsem metaforično.

“Kaj to pomeni?”

“Greva narazen.”

“In kaj naj to pomeni?”

“Kar sem rekla. Vem, da je bedarija, da sem prestara za nov začetek. Po drugi strani pa imam najbrž še toliko časa, da ga je škoda zapraviti s tabo. Zato grem in to je dokončno. Ti pa misli, kako boš živel sam. Časa nimaš toliko, kot se ti dozdeva.”

Ni vedel, kaj naj reče, ker bi sleherni stavek po vsej verjetnosti sprožil nov plaz in vse skupaj samo še poslabšal. Po minuti molčanja je Marta, sikajoč kot kača, vendar brez komentarja, odšla na vrt. Kar je pomenilo, da bo ure in ure brkljala med paradižniki, kumarami, papriko, solato in jo bo šele mrak prisilil oditi nazaj v hišo.

Andrej je odtipkal telefonsko številko in povedal Samu, da skupna ribičija verjetno odpade. Samo se ni pretirano čudil in je ponovno poudaril, da bi bil to po njegovem mnenju skrajno živčen dopust.

“Pa z Marto sva se šla bikoborbo,” je potožil Andrej.

“Zakaj bi bil ti izjema?” je brez občutka, kot bi šlo za hec, komentiral Samo.

“Ni običajno,” je bil kljub tolažbi zaskrbljen Andrej, “punca je vrtala in se šla psihologa in kričala, da bo spokala in šla domov.”

“V Brazilijo!” se je zavzel Samo.

“Ni točno rekla,” se je zmedel Andrej. “Ampak tisto o njenem odhodu se je slišalo skoraj resno, kot da ima že kakšen konkreten načrt.”

“Si prepričan, da ni med prtljago našla kakšnega nerodnega spomina z angleškega kongresa?” se je spomnil Samo. “Ženske lase na gatah, šminko, umeten noht, embalažo kondoma? Nekatere punce znajo biti neverjetno nagajive, namenoma kaj podtaknejo, imam boleče izkušnje!”

“Vem,” je rekel Andrej, ko se je spomnil razvpite afere, ki jo je Samo pred leti zakuhal v Singapurju. Ko je po vrnitvi njegova žena razvila darilo, je našla par fotografij, ki so kazale prijatelja in eksotične domačinke z zelo nerodnih per-spektiv. Kriva je bila tajnica, s katero je prijatelj pred časom tudi nekaj imel, in se je iz zamere čisto po žensko maščevala.

“Pri meni ta teorija ne pride v poštev,” je ugotovil Andrej, ko je s slušalko pri ušesu odšel v garderobno sobo, “vsi kovčki so še nedotaknjeni, letališke nalepke so okoli ročajev, Marta zanesljivo ni še ničesar odprla. In rekel bi, da tega tudi ne namerava.”

“Ah tako! To je pa še hujše.” Prijateljev glas je tokrat zvenel zelo resno in zaskrbljeno.

“Ja,” se je strinjal Andrej, “mogoče je kakšen globlji problem, mogoče gre za resno krizo med mano in Marto, nekaj, kar se je vleklo že dolgo časa, monotonost, premalo seksa, gospodinjska rutina. V tej smeri vsaj ona namiguje.”

“Traparija. To vedno pravijo, ampak te ne sme zavesti.” Samov glas je bil odločen in Andrej mu je zaupal, ker je imel Samo glede zakonskih kriz bogate izkušnje. “Veš, da sem imel tudi jaz že kakšen problem, ampak nikoli ni šlo za bedarije iz babjih knjig. Zapomni si, da problem vedno pride od zunaj, od druge ženske. Ko se amatersko zapleteš z drugo, ko pozabiš osnovna pravila in varnostne mere, ko prideš ob pamet in si ves bebast, takrat v kratkem nastane problem in moraš biti slep, da ne vidiš povezave. Ta vzorec je vedno isti.”

“Misliš tudi pri meni?”

“Razmisli, premozgaj, pretehtaj, ampak po mojem se zelo ujema. Pred enim tednom si ga sral z Angležinjo, zdaj pa imaš domače scene. Prastara zgodba, tipičen vzorec, natan-čen tajming, vse se ujema. Kaj ni očitno?”

Andrej je priznal, da mu je očiten le njegov zasran večer in da bo še huje, ko se bo Marta vrnila z vrta s polnim vedrom paradižnikov in kumar in dvokilskih buč. In bo stala pri kuhinjskem koritu vse mrka in prizadeta in bo prijela v eno roko nož in v drugo dvokilsko bučo in on bo sedel v sobi na kavču s hrbtom proti njej in poslušal, kako škrta nož in padajo težki kolobarji v korito ...

“Potem je pa jasno, da se takoj dobiva,” se je zavzel Samo, “nisem slutil, da imaš tako veliko krizo.”

“Prav,” se je strinjal Andrej in bil iskreno vesel, da prijatelj brez odvečnih besed vse razume in bo kljub vsemu prijeten večer, da bo v miru premislil, kaj se dogaja, in se bo Marta hladila doma in bosta varno vsaksebi in ne bo stika in električne iskre in skladišča streliva v ognjenem stebru in sodnega dne med kuhinjskimi vrati in Marte v zraku na nebeškem prestolu in Marte v črnem peklu in dvokilskih buč in nevarnega večera z nožem v Martini roki.

Natakarica je bila kot iz sanj, črnooka barbika s popolnim telesom in službenim dodatkom na vsak centimeter stegen, ki ga je razkrivalo njeno tesno krilo. Samo je že slonel ob šanku in vzhičen spremljal mične gibe, s katerimi je nalivala in mešala pijače.

“Kako naj človek ne izgubi pameti,” je vzdihoval tako glasno, da je natakarica kljub naviti glasbi morala razumeti vsako besedo, vendar se vajena tovrstnih izpovedi ni dala motiti med delom.

“Ne kaže, da bi mi ti lahko pomagal,” ga je Andrej skušal umiriti.

“Nihče bolj.” Samo se je v hipu zresnil, nasploh je imel občudovanja vredno lastnost, da je iz popolnega bebca v sekundi lahko postal precizen računalnik, če je bilo potrebno. Če ni bilo, pa se je sicer bolje počutil kot bebec. “Razloži mi najprej o tisti Angležinji,” je rekel zamišljeno, kot bi sedel v svoji pisarni in poizvedoval po dobavitelju, s katerim je nameraval skleniti milijonski posel.

Andrej je razložil, kako se je vse začelo s pokvarjenim sušijem in orjaškim Japoncem, kako je nato ta prigoda logično pripeljala do večerje z Mirriam in do romantičnega konca na škrlatnordeči posteljni prevleki v hotelu. Že med obnavljanjem zgodbe je bilo Andreju jasno, da se njegov doživljaj Samu ne bo zdel kaj prida poseben, zgolj kup predvidljivih dogodkov, ki potekajo po vsem svetu od nedelje do nedelje štiriindvajset ur na dan. Vsak dan se na tone hostes sreča z debelušnimi gospodi na službenih poteh, vsak večer gre na tisoče jastogov, jelenjih zrezkov in izbranih vin skozi njihove želodce, in po večerji se gospodje z užitkom izpraznijo v mlada telesa in se na koncu nekako vse poplača in poravna do naslednjega dne. Scenarij vseh zgodb o hostesah in debelušnih gospodih je od zunaj dolgočasno enak in tudi Andrej se ni mogel znebiti občutka, da ga Samo posluša samo s pol ušesa in ujame vsako tretjo, četrto besedo in ima občutek, da vso zgodbo že vnaprej pozna.

“Ti ni prišlo na misel, da te je čarovnica imela za svojo podgano?” je Samo naenkrat čisto resno vprašal. Tako resno in normalno, da je Andreja stisnilo v vratu.

“Ne razumem, kakšno podgano?”

“Seveda razumeš. Podgano brez duše, in je Marta to naenkrat zavohala in začutila.”

Andrej je priznal, da je nekaj malega o tem že razmišljal, a je vse skupaj bolno in brez vsake osnove. Posebej zato, ker se povezava s podganjo zgodbo preveč jasno vsiljuje. Celo tako jasno, da jo je opazil Samo, ki o genetiki in psihologiji ni imel najmanjšega pojma. To pa pomeni zgolj to, da gre za močno zgodbo, da je tista podgana skrita v vsakem človeku in bi jo večina naključnih ljudi brž povezala z njihovimi lastnimi življenjskimi problemi, čeprav za to ne bi imeli nobene osnove. Podobno kot so ljudje povezovali černobilsko katastrofo z vsakim čudnim pojavom, ki se jim je kasneje zgodil. Zato Andrej ni zaupal v podganjo zgodbo, ker take zgodbe ciljajo navznoter in samo odvračajo pogled od tistega, kar se zunaj v resnici dogaja. Še bolj pa je Andreja motilo, da se mu je Mirriam v času, ki sta ga prebila skupaj, zdela tako prijazna, pametna, topla, jasna, odprta in niti malo razdiralna. Zato skoraj ni bilo mogoče verjeti, da bi se lahko z vsemi svojimi človeškimi občutki in znanjem psihologije in pedagoškimi izkušnjami tako strašno zmotil in povsem napačno ocenil ljubko angleško hosteso.

“To so filozofske dileme,” je rekel Samo, “ti pa moraš biti praktičen, ker imaš praktične probleme. Najprej povej, če je čarovnija s podgano sploh izvedljiva.”

“Je,” je kratko pritrdil Andrej, ko je pomislil na kup sveže prebranih medicinskih revij.”

“Izvrstno!” Samo je s penastim prstom narisal kljukico na gladko površino šanka. “Pa bi punca tudi tebi lahko kaj podobnega zvarila?”

“Teoretično,” je rekel Andrej, “bila je domačinka, laboratorij pri roki, sicer pa, kolikor razumem, premalo časa.”

Samo je na šank takoj narisal velik minus: “Torej tega ni mogla storiti?”

“Ni tako jasno,” je Andrej nervozno zmajal glavo, “brez dvoma ni bilo časa za znanstven poskus kot v medicinskih revijah.”

“Povej razumljivo!” ga je kot kakšen osoren učitelj opozoril Samo, ki naenkrat ni vedel, kaj početi s svojimi penastimi prsti, od katerih je kapljalo pivo.

“Če je kaj bilo, je moralo biti na slepo. Lahko mi je zamešala bakterije in mi jih nasadila v črevo. Nikakor pa ni imela časa za analize, če je poskus uspel in kaj se bo naprej zgodilo. Če je karkoli bilo, je bilo brez resnega načrta, zgolj zato, da bi se na slepo poigrala.”

“Kako prisrčno!” je Samo zgrožen skočil s stola. “Imaš nos za igrive punce.”

“Če bi vedel, bi premislil,” je Andrej izrekel globoko idejo, ki mu je vztrajno brnela v glavi.

“Pa še ti si me svaril, naj za ljubice nikar jemljem mladih pravnic iz mojega podjetja, ker me bodo nekoč ugonobile.” Samo je zmajal z glavo in obrisal mokro roko ob hlače. “Kaj naj jaz rečem tebi, ki si zavil med podgane? In psihopatke!”

“Pretiravaš.”

“Da je psihopatka? Definitivno ni normalna. Če pa misliš, da je to običajna igrivost današnje mladine, me mlade generacije od tega trenutka ne zanimajo več. Jaz sem z njimi opravil.”

Andreju se je vsaka nadaljnja razprava zazdela nekam odveč, ker je bil pogovor zgolj igriva fantazija in bi se bilo potemtakem lepše igrati s sanjskimi posnetki ameriške košarkarske lige in govoriti o kapljicah znoja, ki šprica od monumentalnih črnih teles, in opisovati tiste presunljive prizore, ko Jordan v razvlečenem drobcu sekunde breztežno zaplava po zraku in lahkotno kot sokol krmili telo s čarobnimi, drobnimi gibi razprte dlani in odriva počrnele oblake od sebe in med njimi silovito zajadra v svetlobo košarkarske table ...

“Še en problem je,” ga je grobo zdramil Samo, ki se je še vedno poigraval z demonično podganjo hipotezo z enako strastjo, kot se ameriški generali pripravljajo za vsesplošen atomski spopad. “Kako pa je punca prišla do bakterij iz tvojega črevesja?”

“Če pomislim, jih je lahko dobila,” je postal Andrej žareč v obraz.

Samo ga je radovedno pogledal: “Priznam, da si ne predstavljam.”

“Punca je znala vse. Generacije so zdaj drugačne.”

“Hočeš reči, direktne,” je naprej vrtal Samo.

“Tudi to.”

“Čeprav si še vedno ne predstavljam,” je Samo s kančkom posmeha pomežiknil Andreju.

“Pustiva,” je rekel Andrej in zamahnil, kot da je itak vse izgubljeno.

2.

Ob pol dveh popoldne je na tretji peron zagrebškega kolodvora prispel vlak za Ljubljano. Andrej Gorjan je z vso močjo dvignil kovček in ga z zariplim obrazom potisnil skozi vrata vagona. Nato je moral enako storiti še z drugim, ki je bil še težji. Vzpel se je v vagon in obstal pri vhodu z vsako roko na enem od kovčkov, ki ju ni bil sposoben hkrati obdržati v zraku in odnesti v vagon. Potem je vlak zapiskal in potegnil, kovčka sta se nevarno nagnila in moral je uporabiti vse sile in se napeti in nakremžiti obraz, da je nekako umiril nevarne nihaje, zaradi katerih je nekaj potnikov že bojazljivo odskočilo in izzvalo silovite kletvice daleč naokoli. Čeprav je bilo Andreju jasno, da je s težkimi kovčki za dolgo časa obtičal v predprostoru prenapolnjenega vlaka, ga je vseeno hrabrila misel, da se vlak kljub vsemu premika in je torej neudobno čemenje na mestu v resnici nezadržno potovanje, ki ga približuje domači Ljubljani.

“Poglej v zvezde,” si je začel tiho recitirati eno od monotonih meditacij iz Kozmološkega priročnika, “poišči Strelca in v njegovi bližini Andromedino meglico, našo sosedo, s katere se je mogoče od zunaj ozreti na domačo Rimsko cesto in na njenem bledem robu uzreti sebe, krožečega okoli Sonca, drvečega skupaj s Soncem 250 kilometrov na sekundo okoli galaktičnega središča, ki še z mnogo večjo hitrostjo drvi skozi prazno vesolje ...”

“Lepe nalepke,” je ob njem spregovoril visok vojak z obrito glavo in pozorno ogledoval Andrejeva kovčka, “New York, Chicago, Los Angeles, kakšna mesta,” je bil vzhičen.

“Vračam se,” je bil kratek Andrej.

“Tudi jaz se vračam,” je rekel vojak.

“Torej sva enaka,” se je nasmehnil, “jaz sem Andrej.”

“Jaz sem Samo, in nisva čisto enaka, jaz sem lepo postrižen, ti pa si nekakšen hipi ali kaj takega.”

“Varčeval sem s frizerjem, Amerika je draga.”

“Nisem z lune padel, vem, kaj se tam dogaja, Woodstock in droga in komune in ... ženske kar vse po vrsti, podolgem in počez.” Zadnje besede o ženskah mu je Samo diskretno zašepetal v uho.

“No ja, najbrž je boljše kot v vojski.”

“Naključna srečanja ne obstajajo,” je med uspavajočimi, ritmičnimi tresljaji vlakovne kompozicije mrmral odlomke iz Kozmološkega priročnika, “kdor verjame v naključje, je slep za čas, ki je bil, in za čas, ki še bo. Naključen dogodek, ki se na prvi pogled zdi izgubljen fragment časa in prostora v vesolju, postane v pravi perspektivi nujen del povezane zgodbe, kajti čas ne izgineva kot ponikalnica, ampak se nalaga kot geološke plasti, polne živih, migetajočih fosilov. Zato se navidez izgubljena molitev meniha v kitajski puščavi čez sto let lahko smiselno poveže s pogumnim, golorokim napadom gverilskega borca, in po drugi strani z naslikanim likom kače, ki jo je v starem Egiptu narisal zasužnjen asirski borec.”

“Kaj praviš?” je iz otopelosti dvignil glavo Samo in pogledal njegova mrmrajoča usta.

“Komaj čakam, da zavozimo med temnozelene posavske hribe, tam začutim, da sem doma.”

“Tudi mene zvije vsakič, ko pridejo hribi,” se je strinjal Samo. “In potem še enkrat v Litiji.”

“Ne vem, kaj je v Litiji tako posebnega.”

“Imel sem punco iz Litije,” je rekel Samo, “pa je nimam več, ker se je poročila. Super punca je bila, najboljša, in ko pride vlak do Litije, si predstavljam, kako hitro bi bil lahko pri njej v sobi, če bi bila še moja punca. Pa ni več,” Samov glas je dobil otožno barvo, “ampak vseeno me stisne pri Litiji.”

Doma je najprej začutil, da ni več isti. Po objemih in tujih, odsotnih poljubih z očetom in mamo mu je v podstrešni, fantovski sobi postalo očitno, da ne sodi več v hišo, da ne želi ponovno odkrivati starih garderobnih omar in vohati velikega, praznega podstrešja in s težkim srcem metati v smetnjak starih izpraznjenih žog in hokejskih palic in verige za psa in harmonike z gumbi in preozkih, smešnih oblek in skrinje s šolskimi zvezki in vojaškega kovčka in bledih fotografij malega dečka ob morju in pionirja na šolski proslavi in brigadirja v bosanskih hribih in svečanega maturanta na plesu. Previdno je sedel na posteljo in jasno mu je bilo, da ne želi ničesar premakniti, ničesar vzeti s police, nobenega fosilnega kamna, nobenega pokala, nobene diplome s stene, in da mora čim prej previdno oditi po prstih in se izogniti očetovem pogledu, ki je postal neznosno drugačen, resen, pozoren, spoštljiv, kot bi gledal v tujca, spoštljivo in resno, v pomembnega tujca iz daljne dežele.

Tisti hip je že sklenil, da bo ostal samo toliko, da se privadi krajem in mestom, ki jih je zdavnaj pozabil. Da se privadi ljubljanskih cest, ki so bile ozke kot na otroški maketi in si je komaj predstavljal, da po njih zmorejo voziti pravi avtomobili. In da lahko odrasel človek zleze v majcene fičke in spačke in se odpelje. Kljub tej bojazni si je Andrej že drugi dan pri očetu sposodil razpadajočega citroena in se odpeljal do Blejskega jezera, pa čez Vršič do Soče, od tam do Piranskega zaliva in Sečoveljskih solin, pa nazaj do Cerkniškega jezera in Ljubljanskega barja. In ko je po trodnevnem izletu spet vozil po domači Ljubljani, so se mu dimenzije cest, hiš, rek in avtomobilov začuda že zdele normalne, skoraj tako, kot bi vozil po ameriških mestih.

Po čudnem naključju je komaj uro potem, ko je očetu vrnil avtomobilske ključe, prišel na obisk Samo v frfotavi rožnati srajci in pravih ameriških hlačah na zvon.

“Veliko lepše kot vojaška obleka,” se je Andrej nasmihal radikalni spremembi in se čudil, kako je prijatelju upelo najti njihovo hišo.

“Nalepke na kovčku,” je razložil Samo in potem v bližnjem bifeju potožil, da išče kvalitetno lasuljo, ki bi prekrila njegovo vojaško poreklo. Andrej je obljubil, da bo vprašal pri mami in tetah, potem je razlagal o svojih izletniških doživljajih.

“Sam si bil, ves čas?” se je čudil Samo. “Brez ene same ženske si se vozil ob Soči in po Piranu?”

“Ne, nisem pomislil na to,” je skomignil Andrej in mu je postalo skoraj nerodno zaradi takega greha.

“Meni pa že ves čas nič drugega ne hodi po glavi. Ženske, ženske, ženske! Gonim se kot pes, da mi jezik visi. Pa vseeno nič, suša kot v puščavi!”

Samova bolečina je bila nedvomno globoka in velika, videlo se je iz oči, ki so živčno trepetale proti vratom bifeja in zažarele in se pričakujoče razprle ob sleherni senci, ki je drobno in plaho kot srna obstala pred motnim steklom v vratih, in ko je senca nadaljevala naprej po uličnem tlaku, so oči mrtvaško usahnile in bi jim šlo na jok in bi tekle solze, če se ne bi Andrej vedno glasneje in vedno bolj obešenjaško norčeval iz prijateljeve velikanske, prostodušne bolečine, da sta na koncu oba prhnila v smeh in polivala pivo po šanku.

“Dejstvo je,” je po novem kozarcu modroval Samo, “da so se časi spremenili. V enem letu, kar sem vojak, se je zgodila radikalna sprememba, ki je jaz v tistih makedonskih skalah nisem opazil, in zato sem zmeden in nič ne dobim. Ženske norijo za hipiji, ne brigajo jih lepo postriženi in obriti branilci domovine na dopustu, in jaz lahko samo crknem, ker nič ne dobim, čeprav mi stoji kot zastava.”

Andreju je pivo spet prhnilo iz ust, sledil je napad glasnega krohota. Samo pa je mirno, dostojanstveno čakal, da se prijatelj umiri in zresni in bo pripravljen za pomemben pogovor.

“Ti si moja rešitev,” je potem v popolni tišini pojasnil, “sam Bog je pripravil najino srečanje na vlaku! Ti si prišel iz Amerike, ti si bil v Woodstocku ...”

“Nič nisem bil ...”

Andrej mu je hotel na šanku s prstom od piva narisati ameriški kontinent in nazorno pokazati, kako daleč je Kalifornija od Woodstocka na vzhodni obali.

“Seveda si bil,” ni maral za zemljevide Samo, “bil si naj-bližje od vseh nas. Bil si v revoluciji, v samem središču bojnega polja. V primerjavi z nami si ti veteran, prvoborec, da mu ni para.”

“Od osmih zjutraj do osmih zvečer sem moral ždeti v laboratoriju med elektrodami in računalniki,” je otožno povedal Andrej, “in sploh je bila revolucija bolj pesek v lačne oči.”

“Toliko bolje!” Samo je imel bojni načrt in ga sploh ni zanimalo, kaj je govoričil Andrej. “Govoril sem z ljudmi in vem, da je potreba za seanso z veteranom in borcem, ki je pravkar prinesel svoje kosti iz Woodstocka in mu je vse jasno. V študentskem naselju boš zvezda in tudi meni bo v zmedi padla kakšna punčara.”

“Govoriš traparije!”

“Počakaj do sobote, takrat boš legenda!” je bil prepričan Samo.

V soboto zvečer, v študentskem naselju, je bil Andrej tisti, ki se je moral čuditi in v mislih preklicati vse dvome o Samu. V študentskem bloku se je trlo ljudi in dve nadstropji v bloku sta bili odprti za Woodstock seanso, kot je Samo napisal na plakate. In na plakatih je bil napovedan Andrej in je lahko sam prebral, da je bil Woodstock še najmanjša stvar, kjer se je proslavil, ker je bil hkrati še skoraj mehiški gverilec in veteran Berkleyskih nemirov in kalifornijski provokator ...

“… in skoraj Dylanov znanec,” je kasneje na vsa usta razglašal Samo in drezal Andreja, da je dodal kakšno dokumentarno podrobnost, “in Ferlinghettijev priljubljeni recitator in performistični umetnik in aktivist proti vietnamski vojni ...” Dokler ni Samo končno našel svoje modrooke žrtve in ga je izpustil iz svojih krempljev.

Potem se je od prestanih naporov mirno, udobno in neopazno potopil v morju alkohola in opojne megle in z vsemi pljuči dihal kredariški zrak in sončni zahod s Škrlatice in Prisojnikove špice in rdeči, kolobarjasti oblak okoli sončka in modri dim okoli sladkega bonbončka in migetajoči, hlapljivi zrak, ki ga je stresalo drobno rjavolaso bitje in ni hotelo nehati, dokler ga ni prebudilo, da je zares odprl oči in jih umiril na rjavolaski.

“Jaz sem Mojca,” je zelo razločno in počasi govorila, “povej mi kaj, rada bi se učila, povej, kaj se dogaja in zakaj je pri nas vse mrtvo.”

Ni imel pojma, kaj hodi pijani deklici po glavi.

“Povej mi, kako ste se zbrali, da se je potem toliko spremenilo? Tukaj si težko predstavljam, nikoli ne bo prave spremembe, vsi bomo vedno isti!” je z obupanim glasom iz alkoholne agonije blebetala Mojca in opletala z jezičkom.

“Konfucij je rekel,” mu je končno šinilo v glavo, “da je dober učitelj tisti, ki se pusti učiti od svojih učencev.”

Mojci se je zdel predlog zabaven.

“Super in seksi,” je rekla.

“In še eno Konfucijevo pravilo,” se je spomnil. “Tabletke proti zanositvi!”

“To vem,” je resno in skoraj vzneseno odgovorila.

Rezman ga je sprejel v ogromni pisarni, da se je nekaj časa, zmeden od prostora, neodločno vrtel in se kot omamljena vešča lovil po vzorčastem parketu.

“Si videl,” je po medvedje mogočno, hkrati pa zadovoljno zarenčal Rezman, “to smo prigarali, ko si se ti pajdašil s hipiji v Kaliforniji. Mi tepci tukaj pa nič mamil, nič svobodne ljubezni, nič svinjarij, mi smo samo cele dneve zidali in nazidali. Potipaj ta kamen!” je s pestjo udaril po dolgi, masivni kamniti klopi vzdolž severne stene pisarne. “Potipaj, vse je en sam blok našega pohorskega granita, tovorili smo ga kot faraoni svoje obeliske, to je neuničljiv, večen kos. Na njem bomo sedeli kot knezi pri Gospe Sveti in imeli sestanke.”

“Partijske celice?” je vprašal Andrej.

Rezman ga je ostro pogledal in Andrej se je pred njim za hip začutil tujca, ki je iz nevednosti naredil nerodno potezo.

“Že dobro,” se je po nekaj napetih trenutkih pomiril Rezman, verjetno zato, ker je prepoznal Andrejev begajoč, nesrečen pogled, “spodobilo bi se, da se dobimo na kakšni privatni zabavi. Da se spet spoznamo.”

“To pa to!” se je strinjal Andrej.

Selitev od doma je bila preprostejša, kot je Andrej pričakoval. Zasluge je imel predvsem Samo. On mu je v enem samem dnevu našel dvosobno stanovanje v stari meščanski hiši nedaleč od inštituta, dogovoril se je za zelo ugodno ceno, organiziral prevoz Andrejeve garderobe, postelje, knjig in še nekaj malenkosti. In še popravil tesnilo pipe v kuhinji in kotliček na stranišču. Andreju ni preostalo drugega, kot da je popil poslovilno kavo z očetom in mamo, uro kasneje pa še eno kavo z gospo Minko, lastnico stanovanja. In še pri kavi se je zdelo Samu varneje, da je bil neprestano v bližini, če bi bila Andreju potrebna pomoč. Najprej seveda v zvezi z mamo, ki se ji je Andrejeva nenadna selitev zdela povsem napačna in brez razloga. In je to hotela tudi pri kavi še enkrat zelo jasno povedati in utemeljiti.

“Gospa,” ji je prijazno prigovarjal Samo, “nič ni napačnega, če si je vaš sin zaželel iti živet na svoje. To je dobro za značaj!”

“Kaj mu ni bilo tega zadosti v Ameriki! In neumno je, midva sama v tako veliki hiši, on pa se bo stiskal v vlažni sobici in še plačeval zanjo. Tukaj pa je zanj celo nadstropje brez najemnine!”

“Saj je blizu. Če mu ne bo všeč, bo lahko šel nazaj.”

“Vseeno ni pametno,” je smrkala mama, “zakaj sva gradila hišo, če najin edinec raje živi v najeti, vlažni sobi.”

“Bomo še videli, kako se bo izteklo,” jo je miril oče.

Minkina kava je bila močna, aromatična, temperamentna.

“Izvrstno,” je pohvalil Andrej, ko se je spomnil blede brozge v plastičnih lončkih, ki ji Američani rečejo kava.

“Čutim,” je zavzdihnil Samo in zaprl oči, “po tej kavi se mi zdi, kot bi mi v ustih pravkar tičal jezik najbolj vroče Italijanke.”

Minka je prasnila v smeh tako silovito, da je hip nato morala z roko naglo seči pred usta in si popraviti zobno protezo. Bila je nenavadno debela šestdesetletna ženska, ki je rada čebljala o vsem mogočem, kar je bilo zadnje čase na radiu ali v časopisu.

“Dobra je zato, ker jo pražim sama in meljem tik pred kuhanjem.”

“Tudi piškoti so izvrstni,” je hvalil Andrej s polnimi usti.

Tretji dan po vselitvi je Samo organiziral zabavo v novem stanovanju. Ker je bilo prostora malo, je Minka dovolila, da se dogajanje razširi na hodnik, stopnišče in tudi v klet, če bi bila potreba velika. Prvotno je bil načrt, da večino ljudi na zabavi povabi Andrej, potem se je izkazalo, da se je njegov spisek prijateljev sramotno končal pri enomestni številki.

“Tri leta Amerike,” je zardel, “in skoraj z nikomer si nisem več tako blizu, da bi ga samoumevno povabil na zabavo.”

“Nič hudega,” se ni razburjal Samo, “to se zgodi marsikomu, ki se nikoli ne premakne iz Ljubljane. Ampak meni ne, in tudi zase ne skrbi, če se boš držal moje družbe.”

Po izkušnji iz študentskega naselja je Andrej vedel, da Samo misli več kot resno in bo organiziral, da se bo vse trlo po stanovanju in na hodniku in na stopnišču.

“Da le ne bi skakali skozi okna,” je bil previden Andrej. “Tisti ljudje na seansi so bili precej divji,” je Andreja skrbel vtis, ki ga bo naredil na stanovalce, ki jim je Minka enako kot njemu oddajala stanovanja v svoji veliki hiši.

“Kaj pa misliš!” je slovesno zaprisegel Samo. “Tisto je bilo za dušo in ostale nujne potrebe, zabava v tvojem stanovanju pa mora biti na nivoju. Tvoje stanovanje je vendar del tebe, tvojega mesta v družbi. V njem boš začel kariero, v njem boš zaplodil prve otroke, če ne boš previden. Ljudje, ki bodo prišli, ne bodo klošarji, vsi imajo svetlo prihodnost in samo ugibal boš lahko, kdo od njih bo nekoč slavni znanstvenik, kdo pisatelj, kdo ljudski poslanec, kdo pa celo šef centralnega partijskega komiteja.”

Med Samovimi gosti se Andrej zares ni spomnil nikogar iz študentskega naselja. Razen Mojce.

“Ta punčara bo vsak čas diplomirala na arhitekturi. Njen očka pa si že beli glavo, kakšno naročilo naj ji preskrbi za nagrado. Avtocesto, stolpnico ali kar novo pristanišče,” je bil bombastičen Samo.

“Poznava se,” je rekel Andrej. “Kako kaj Kekec?”

“Zadnje čase se z vlakom vozi v Maribor in tam spi pri svoji Pehti.”

“In pušča sestrico samo! In če ponoči pride kosmati Bedanec?”

“Pa tudi če ne bo ravno Bedanec, bo naša Mojca vseeno zadovoljna,” je v njun pogovor vskočil Samo.

“Si predstavljaš,” je rekla Mojca Andreju, “da je bil ta človek pred vojsko čisto spodoben in priden študent ekonomije? Mirno je živel pri svoji mamici in se enkrat na teden odpeljal v Litijo preorat, okopat, posejat in sploh vzorno obdelat svojo sladko, zvesto deklico. Zdaj pa pride iz vojske in je manijak, samo s tem se ukvarja, kam bi ga vtaknil!”

“Vse je res, ampak v bistvu gre za filozofsko spremembo, mentalno preobrazbo,” je zatrdil Samo.

“Ja, odkar je opazil, da deklice padajo na filozofijo, mu je žal za vsako prešpricano uro.”

“Vidva kar opravljajta, grem stran, da bosta še lažje. Moja draga sošolka,” je naredil poklonček Mojci, “moj dragi prijatelj,” se je obrnil še k Andreju, “jaz vaju zapuščam.”

“Menda ni zares užaljen,” je zaskrbelo Andreja.

“Daj no, najbrž je pri vhodu opazil novo piško, pa hoče biti prvi zraven. Sicer pa Samo ne zna biti užaljen. Še svojo Katarinco iz Litije je razumel, čeprav bi tista poškrobljena prasička zaslužila, da bi jo pošpricali z gnojnico, ko je s sivolasim mesarčkom stopala pred oltar. Jaz bi jo že, in še bolj, če bi takrat bilo jasno, da se bo Samo skoraj ubil. Ko je zvedel, je ta norec kupil dva litra slivovke in do dna. V vojaški bolnici so ga komaj rešili in zato ima zdaj še podaljšano vojsko. Če bi umrl,” Mojčine črne oči so se še za odtenek počrnele in hkrati zasijale kot žerjavica iz razpihanega pepela, “takrat bi šla jaz v tisto Litijo! In tam nekaj časa ne bi kupovali mesa!”

To z mesom se je zdelo Andreju zabavno in je že videl malo, drobižasto Mojco, kako vsa v ognju divja po Litiji in odpira hleve in svinjake in kot Noe naganja nepregledno čredo vseh vesoljnih živali nad mesarijo in tam v prvo nadstropje, kjer v spalnici od groze kričita mesarček in Katarinca in se dušita od smrdečih prašičjih teles in mukajočega goveda in puranov in oskubljenih gosi, dokler Mojca skozi vrata ne potisne zadnjega mačka in zadnje litijske krastače in zaloputne in obrne ključ v vratih in pritisne na gumb, da divje zatuli od električne mesorezne naprave in začne naravnost v pritlični lokal mesarije polzeti sluzasta, okrvavljena masa.

“V Kaliforniji je velika, popolnoma gladka pečina,” je rekel Andrej, “kilometer navpično nad tihomorsko obalo. Na vrhu grebena so se borili Indijanci, ko je bilo treba izbrati novega vladarja, in te volitve so vedno trajale toliko časa, dokler ni na pečini ostal samo eden, ostali pa so končali raztreščeni na obali. Če bi prignala mesarčka in Katarinco na Vladarski greben, bi bila zanimiva predstava, kdo bi ostal pri življenju.”

“Ne,” je resno odkimala Mojca, “če bi bil Samo mrtev, mi ne bi bilo za šale. Najbrž bi jo ustrelila.”

“Misliš, prav zares ustrelila,” je Andreja kar streslo od hladnega, krutega stavka. “S pištolo v glavo, da bi bila mrtva?”

“Mrtva kot led.”

“Kot v filmu,” mu je ušlo, “kaj pa pištola, tukaj je ni lahko dobiti?”

“Moj očka jo ima in vem, da ni iz filmov. V vojni je streljal z njo.”

“Ljudi? Je že ubil človeka?”

“Jasno, v vojni!”

“Uf,” si je Andrej obrisal kaplje s čela in mu ni bilo jasno, če so od alkohola ali od Mojčine pištole. “Res si ne predstavljam. Kar ustreliti.”

“Življenje ni hec.” Mojca je bila zanesena in lepa kot še nikoli dotlej. “Zato je Samo tak srček. Zmeraj za zabavo, ampak tudi ve, kdaj se neha hec. Kako bi počila tisto pobožnjakarsko prasičko, če bi se Samu kaj zgodilo!”

Še naprej sta ostala pri kokakoli z rumom. Andreju zaradi Mojce ni bilo treba ugibati imen, kajti temperamentna, drobižasta Mojca je bila z vsemi domača. Iz pogovorov je izluščil, da sta bila Samo in Mojca gimnazijska sošolca, pa skupaj pri tabornikih in v jadralnem klubu. V družbi je bilo sicer polno jadralcev, ki so razpravljali o barkah, in tudi Mojca je vedela vse o vetrovih in jadrih in barvah in smolah in je obenem še ves čas pazljivo skrbela, da se je ves večer sprehajala z Andrejem v paru. Okoli enih se je poslovil Samo, ki je očitno uspel prepričati lepo blondinko ob sebi, da bi nadaljevala zabavo na manj hrupnem mestu. In ob treh ni bilo več nikogar razen Mojce, ki je ostala do jutra.

Ko je Mojca odšla, se je Andrej odpravil v mesto po nakupih za stanovanje, mimogrede je obiskal še Sama.

“Imam problem,” mu je priznal, “če si opazil, Mojca in jaz ...”

“Ne delaj si iluzij,” se je zarežal Samo, “kolikor vem, te je prva opazila ona in šla v akcijo. Zdi se mi, uspešno?”

“Ja, zato me teži. Ni mi všeč, da postaja resno.”

“Mojca je odštekana in totalno neresna. Ni imela damske vzgoje. Njen stari je našel njeno mamo z ljubimcem v postelji in oba z brzostrelko nagnal na ulico, da sta naga tekla po njej, ker so krogle švigale vsenaokoli. Mama se še po obleko ni smela več vrniti. Mojca je imela deset let in od takrat je odštekana kot noč.”

“Ja, saj mi je všeč. Še preveč. Ampak rad bi tudi tako kot ti ...”

“Nikar. Jaz sem zgubljen kot noč. Blodim, tavam, drgnem ga tu pa tam, in sem na koncu samo slabe volje in nesramen z ubogimi miškami, ko zjutraj odpokajo, prav smilijo se mi reve. Da najdeš punco, kot je Mojca, človek, to je tombola, bodi vesel, jaz bi že bil.”

“Vseeno bi bil še bolj vesel, če mi ne bi uspelo že v prvem poskusu. Če že s prvo srečko zadeneš, ne veš, kakšna je tombola v resnici.”

“Razumem, rad bi ga malo vtikal kar tako, da bi se kasneje lahko spominjal junaških dni in se hahljal.”

“Nekaj takega,” se je strinjal Andrej, čeprav bi on to utemeljil malo drugače.

“Poslušaj, Andrej, to, kar te moti, je mišji drekec, Mojca je pa čisti zaklad. Zato se drži Mojce, to je kot zanesljiva dolgoročna naložba. Če pa hočeš samo malo vtikati, te bom dvakrat, trikrat peljal na kakšno skrito zabavo in boš imel zadosti. Ampak ne mešaj tega z Mojco, če si hočeš dobro. Sva zmenjena?”

Andrej ni hotel povsem glasno pritrditi podnudbi, odklonil pa je tudi ni.

Rezman mu je pokazal sobo, pravzaprav kar skupino treh sob s skupnim hodnikom.

“Eno boš imel za pisarno, dve za laboratorij. Zadovoljen?”

“Česa takega v Ameriki nisem imel niti v sanjah.”

Pomislil je na dva metra pulta, ki ga je delil s Francozom in dvema Kitajcema.

“In seveda svoj telefon v pisarni.” Rezman se je smehljal kot kakšen dobrodušen dedek Mraz.

“Za začetek je kar preveč.”

“Nič preveč,” se je zresnil Rezman, “marksizem lepo in realistično uči, da mora biti najprej zgrajena baza, potem pa sledi nadgradnja, ideje, višje sfere. Jaz sem lepo poskrbel za bazo, vi fantje pa boste morali zdaj na delo, da bo iz baze tudi kaj zrastlo. Nihče od vas se ne bo mogel pritoževati, da nima pogojev za delo. Jaz sem vam zgradil Ameriko tukaj in pričakujem, da se vam bodo čez pet let čudili tudi Američani! Drugače vam bo vsem šlo za nohte,” je še požugal z napol odprto dlanjo; ta njegova kretnja je menda izvirala še iz partizanskih časov, le da je takrat v roki običajno držal puško.

In vendar je bil skrajni čas, da razmisli o Mojci. Vsaj dvakrat tedensko je že prespala pri njem in težko se je slepil, da sta še vedno samo znanca, ki ju občasno zanese v isto rjuho. Njene izvrstne jutranje kave so se znale tudi raztegniti v po-znodopoldanski zajtrk z jajci, klobasami in celo nekakšnim hitrim pecivom, ki ga je znala speči v kozici s pokrovko. Čeprav je njena hrana zaslužila vso pohvalo, je Andrej postajal vedno bolj nemiren in razdražljiv, ko se je čas njunega jutranjega obroka raztegoval proti poldnevu. Nekako si je namreč določil, da dokončna meja, ko z Mojco ne bo več mogoče nazaj, leži v točki kosila. Če bi Mojca raztegnila jutranje pitje kave do poldneva, bi postalo logično, da skuhata tudi kosilo. In potem bi bilo malo verjetno, da bi odšla domov pred večerjo. Po večerji pa bi seveda prespala in bi se zjutraj spet začelo s kavo. Zato je proti poldnevu postajal živčen in vedno bolj nestrpen. Mojca pa je, kot bi slutila mejo, vedno bolj in skoraj načrtno vlekla jutranjo kavo proti poldnevu. In celo nekajkrat pomila umazano posodo, ki je od prejšnjih dni ostala v koritu! In pometla stanovanje! To pa so bile že tako pomenljive in nasilne geste, da jih je sklenil na vsak način v kali zatreti. Zato je začel skrbno, brez Mojce, pospravljati stanovanje, z vojaško natančnostjo je urejal obleke in jih redno nosil k mami na pranje. In še v hladilniku je puščal čim manj jedi, iz katerih bi Mojca lahko sestavila kosilo.

Kljub tovrstnim ukrepom pa je Mojca napredovala kot atomska ladja. Skupaj sta hodila v kino in v gledališče. Na zabave so ju začeli vabiti kot par. In nazadnje ga je Mojca celo zvito predstavila svojemu očetu, in pri tem je niti ni mogel dolžiti za kakšen zahrbten načrt. Zgodilo se je namreč povsem naključno v mestu, ko sta šla mimo gostilniškega vrta in zaslišala mogočno, trobentajoče vpitje. Za mizo je sedel energičen sivolas gospod in jima mahal.

“Oči,” je zavpila Mojca in odvedla Andreja za roko kot malega fantiča k očetovi mizi, “midva ravno iščeva kakšno pijačo, da bi se ohladila za kino.”

“Potem pa sedita tukaj!” Bil je visok, zagorel, mišičast, na krtačo pristrižen sivolas gospod.

Andrej se mu je suho predstavil; že davno se ni čutil tako negotovega in prestrašenega kot v tistem trenutku.

“Me veseli,” je sivolasi gospod kratko, a prijazno pogledal Andreja. “Jaz sem Cene, to je partizansko ime, ampak vsi me že dvajset let kličejo tako. Zato je tisto ime, ki je v dokumentih, čiso neuporabno. Saj Cene ni tako slabo!”

“Ne,” se je strinjal Andrej, “Cene je zelo v redu.”

Potem je Mojca navdušeno razlagala o okenskih zavesah, ki sta jih videla v Nami. Pa o posteljnih pregrinjalih, ki jih je branjevka na tržnici ponujala po smešno nizki ceni. Andrej je bil tiho, nobena ideja, kako bi se vklopil v pogovor, mu ni prišla na pamet, kljub kokakoli je imel v ustih vedno bolj suho, čutil je, kako bledi za mizo, se vedno bolj grbanči v kup nesreče, in se z vedno večjo muko oziral po živahnem, energičnem gospodu poleg sebe. Nazadnje je to opazil tudi Cene.

“Saj vem, kje zadnje čase spi Mojca,” se je gromko zarežal, “in čeprav je ta misel vsakemu očetu odurna in več kot boleča, mi je vseeno všeč, da ne spi pri kakšnem zgubljencu, ampak se z njo seriozno ukvarja znanstvenik in računalniški strokovnjak. Me veseli!”

“Tudi mene veseli,” mu je Andrej segel v roko in na dlani začutil močan, skoraj boleč stisk.

Potem se je Cene razgovoril o službenih potovanjih po Jugoslaviji in Rusiji in ni skrival, da ima precejšnjo moč in številne vplivne zveze, potrebne za uspešno poslovanje. “In vi, Andrej,” ga je zanimalo, ko je presodil, da je naredil dovolj močan vtis, “s čim se zdaj ukvarjate?”

“No ja, v službi na inštitutu šele začenjam, poskusil bom nadaljevati, kar sem zastavil v Ameriki, ampak me čaka še veliko dela, da pridem do tega,” je zmedeno blebetal Andrej besede, ki niso imele nobenega pomena.

“Zavidam vam, mladenič. Tisto, kar zares šteje, je danes znanost. Jaz na žalost nisem imel privilegija, kot ga imate vi, in ne dvomim, da ga boste najbolje izkoristili. Glejte, jaz sem hotel isto, posvetiti se stroki, arhitekturi, graditi hiše, ceste, parke. Ampak prišla je vojna in treba se je bilo tolči za preživetje. Ko je vojna, ni več časa za cincanje, za velike ideje in premišljevanje, treba je v akcijo. In ko je bilo vojne konec, je bil mir samo na videz. V resnici se je bilo treba še vedno tolči za domovino, če smo hoteli, da preživi in živi naprej. Tako minejo leta in kmalu spoznaš, da imaš samo eno življenje. Zakaj bi se pretvarjal, da sem arhitekt, če pa sem bil v resnici vsa svoja najboljša leta borec za domovino. Jaz lahko domovini koristim samo kot borec, drugega ne znam. In se borim; zdaj za izgradnjo tovarne na nerazvitem področju, kjer ljude rabijo službe; drugič za nacionalizacijo zemlje, ki je potrebna za avtocesto; pa za izgradnjo šol in stadionov, da bomo imeli zdravo in pametno mladino. Jaz sem bil vse življenje borec in bom tak ostal še teh nekaj let do upokojitve. Jebi ga, to je človeško življenje, samo eno in zelo kratko, kaj češ! Mojca, moja mala Mojca, ona pa je na začetku in naj bo arhitektka! Poglej jo, drobižek, nič je ni skupaj, ampak ima več, kot sem kdajkoli imel jaz. Ima znanje, materialne pogoje in mir, ni se ji treba boriti s pestmi, ampak se lahko mirno ukvarja z idejami, načrti, projekti. Ko bo diplomirala, ji bom dal narisati nogometni stadion! Tak kot v Italiji, s pokritimi tribunami, s slačilnicami in gimnastičnimi dvoranami. Malo arhitektov se lahko pohvali, da je bilo njihovo prvo naročilo nogometni stadion!”

Cene je izžareval samozavest, energičnost, moč in živahnost; vse skupaj pa je bilo prav nenavadno podobno tistemu, kar je v obilju imel tudi Rezman.

“Partizani,” je prešinilo Andreja in nehote mu je spomin ušel na Mojčino pripoved o pištolah. Čeprav je od partizanov poznal le Rezmana in Ceneta, se mu je zazdelo, da jih bo odslej v prvem hipu prepoznal. Po rokah. Andrej je previdno poškilil na Cenetove živahne roke in si skušal predstavljati, kako stiskajo pištolo in se stresejo od udarca, ki nastane zaradi sproženega strela. In še enega strela, in še enega ... bilo je kot v upočasnjenem filmskem kadru in lahko je videl žile na rokah, ki so od napetosti najprej grčasto izstopile, po strelu pa zanihale nazaj in naprej ter se skoraj iztrgale iz kože ... potem mu je pogled od nihajočih žil počasi zdrknil na pištolo in na kroglo, ki jo je izbruhnila črna cev, da je jekleno svetleč izstrelek počasi, a zanesljivo kot vesoljsko plovilo rezal zračne valove in se približeval njegovemu očesu, ki je vse to gledalo in se razpiralo od paničnega strahu ...

“Plačam,” je nenadoma zaklical Cene in prebudil meditirajočega Andreja.

“Bom jaz,” je rekel Andrej.

“Počakaj, še bo priložnost,” ga je zadržal Cene in odšel v gostilno, kajti natakarjev že dolgo ni bilo na spregled.

“Tvoj Cene je od sile,” je priznal, ko sta bila z Mojco sama.

“Tako misli,” je odgovorila, “čeprav ni vse čisto tako, kot govori. Včasih kar nekaj govori in si potem preveč verjame.”

“Mislim, da so taki postali vsi partizani po vojni. Nenadoma so postali zmagovalci. Si predstavljaš, ti ljudje so brez pravih šol in izkušenj že v naših letih dobili v roke moč, ki gre zmagovalcem. Moj oče je bil moder in šolan človek, ampak v vojni je bil izgnan in zaprt in nikoli ni postal zmagovalec in nikoli ne bo taka sila, kot je tvoj Cene.”

“Ne,” je užaljeno rekla Mojca, “tudi Cene je imel šolo, ni bil brezveznik.”

“Čeprav, potem je dobil v roke pištolo. Po tistem nisi več isti.”

“Si ti malo obseden s pištolami? Te bi vznemirjalo imeti pištolo zvečer,” mu je z zaupljivo ironijo šepnila na uho.

Zardel je do ušes: “Ne, ti si mi prva rekla, da ima Cene pištolo.”

“Jo pač ima, nič takega.”

“Natakar je spal za pultom,” se je zgražal Cene in spet prisedel k mizi. “Hvala za družbo, midva,” se je obrnil k Mojci, “pa sva zmenjena. Ko diplomiraš, bo nogometni stadion!”

“Ko diplomiram. Ampak do takrat še ni tako malo,” se je polaskano branila Mojca. “In še prej moram Andreju narisati, kako naj preuredi tisto luknjo, da bo spodobno stanoval.”

“Nič ne vem, da bi hotel kaj preurejati,” je ugovarjal Andrej. In pri sebi olajšano pomislil, da bi bila lenobna Minka vsekakor na njegovi strani in ne bi dovolila nikakršnega res-nejšega stanovanjskega posega.

“Prav imaš, škoda časa in denarja za staro podrtijo.” Cene je za hip umolknil. “Kdor je pameten, danes gradi hišo, čim večjo hišo. Dobi posojilo, čim več posojila z odlogom na deset let, če ima človek dobre prijatelje, to ni problem. Potem s posojilom zgradiš hišo, vrednost denarja hitro pada, čez deset let bo tisto posojilo vredno manj kot en soliden bicikel, hiša pa bo ostala. O tem se splača pogovoriti, da Andrej dobi lepo posojilo, potem pa zemljišče, načrt in hiša en-dva-tri.”

“A ni Cene res od sile,” je zaploskala Mojca. “Hišo bi bilo še bolj zabavno risati. Veliko hišo, naslonjeno na hrib, z enim mostom do hriba in z dvižnimi vrati.”

Ideja o hiši je bila vrhunec. Bil je mat brez rešitve. Mat v peti potezi, še preden se igra začne. Šahist razpostavi figure, izdela strategijo, se že vnaprej veseli napete pozicijske borbe, ugiba o končnici – potem pa nenadoma začetniški mat. In je vsega v hipu konec, ker poteze ne gredo nazaj, ampak rinejo le naprej in zavoženo igro samo še dodatno zapirajo in sti-skajo kot kača nemočno žabo, dokler se ji ne razpočijo oči. In vse razburjenje, ki ga je obetal začetek, vsa vznemirljiva napetost plemenite, zapletene igre izpuhti zaradi ene same banalno spregledane poteze. In da bi bilo vse še huje, se An-drej nikakor ni spomnil poteze, ki je obrnila dogodke v brez-upno smer. Prva noč z Mojco, in druga, in tretja ... same primerne poteze, preizkušene otvoritve, vse čisto in jasno kot v Kerouacovih romanih, študentski dom, ameriške zgodbe in resolucije, lekcije iz seksualne revolucije, vse logično in teoretično brezhibno, potem pa nenadoma stanovanjski kredit in parcela in zidanje velikanske, medetažne hiše z masivno leseno balkonsko ograjo za pelargonije, bršljanke in nageljne. In za hišo gredice za solato in paradižnik in zgodnji fižol in jedilne bučke in jagode in maline za otročiče.

Pred vrnitvijo v vojsko je Samo izpolnili obljubo in je odpeljal Andreja v kobilarno. “Bistvo je, da si brat z vratarjem, ker po pravilih službe ne sme v dekliški dom spuščati nikogar z jajci. Zato ker so v pokvarjenih jajcih salmonele in je deklicam potem lahko slabo in bruhajo,” se je režal Samo. “Razumeš, salmonele in jajca!” se je režal še za Andreja, ko od njega ni bilo pravega odziva.

“O, Samo!” je rekel zgrbljen, postaran vratar. “Nisi sam?”

“O, Tinči, nisem sam,” je Samo oponašal vratarjevo koroško melodijo, “prijatelj Andrej bi malo pokukal na zabavo. Se je že začelo?”

“Se je, ampak reci, naj ne bo preveč naglas, da ne bodo sitnosti z upravo.”

“Na, Tinči,” je Samo dvignil steklenico in jo potisnil skozi odprtino vratarske kabine.

“Darinka, Darinka, moj prijatelj bi rad plesal in ti znaš vse korake,” je zavpil Samo.

Velika sloka črnolaska se je nehala zibati v ritmu, ki je prihajal z gramofona, in se postavila pred Andreja. Pazljivo ga je gledala v oči, da je bilo Andreju že nerodno kot meloni na kiparski razstavi.

“Mi je v redu,” je rekla s štajerskim naglasom, “bi plesala?”

“Bi.”

Bila je s Ptuja in je študirala na medicinski šoli. Lepo, zares lepo je znala v ritmu premikati dolge noge, ki so zaradi črnih, visoko v pas segajočih hlač izgledale elegantno in monumentalno kot yellowstoneska drevesa. Plesala je pred njim in okoli njega in le redko dopustila, da se je dotaknil njenega pasu, kot bi se bala, da potem njeni gibi ne bodo več skladni. In po uri ali nekaj več je Andreja obšlo, da se njegov načrt klavrno odvija, zato je odločno posegel po Darinkinem pasu in jo stisnil k sebi kot na gasilski veselici in čakal na valček in polko.

“Ne še,” je rekla, “to bova kasneje.”

Njene skope besede so spet razplamtele bengalične ognje, rakete v nebo, luči lunaparka, ognjeno vrteče se kolo, ki se nikoli ne ustavi. Pomirjen od svetlega žara se je spet posvetil svojemu plesu in sanjskim Darinkinim gibom. Iz avle, kjer je bilo plesišče, so počasi izginjali plesalci in slednjič se je tudi Darinka ustavila. Sklonila se je k drobni, kratko pristriženi svetlolaski, ki je sicer ves večer plesala z majhnim, živahnim afriškim fantom. Potem je Darinka pokimala Andreju, svetlolaska pa črnemu fantu in vsi skupaj so odšli iz avle na dolg, ozek hodnik.

“Nataša in Muha,” je Darinka predstavila svoja prijatelja. “Nataša je moja cimra, Muha pa njen fant.”

“Me veseli,” je rekel Andrej obema. Nataša se je zahihitala, Muha pa s širokim, belim nasmehom rekel “dober dan”.

“Moja postelja je tukaj,” je pokazala Darinka, “njuna pa tam. Saj te ne bo motilo, njima je vseeno, lahko pa ugasnemo luči.”

Andreju se je zdel to dober predlog. Darinka je slekla in skrbno zložila svoje črne hlače in nato še srajco, v kateri je plesala. Potem je zlezla pod odejo in za njo Andrej. Imela je prijetno mehko kožo in pod njo polno živahnih, čvrstih mišic, s katerimi se je dolgo igral in z dlanjo in prsti vznemirljivo potoval po njenem telesu, po rebrnih lokih, medeničnih grebenih do slokih nožnih kosti in prefinjenih prstov in nenavadno gibčnih pet; obrnil jo je na trebuh in se sprehajal po njeni hrbtenici do vratu in finih čeljustnih lokov; kot natančen, previden slepec je v temi tipal njene ozke ličnice in čelo, nežne obrvi, nos, svilene ustnice in droben, labodji vrat, na katerem je tik pod kožo zatipal utripajoče žile in se spominjal Belega očnjaka, njegovega najsvetejšega pasjega zakona, da je treba z vso silo varovati vrat in nikomur dopustiti, da se mu približa, ker je na tem mestu življenje samo za krhko lupino oddaljeno od krvave, nepreklicne smrti. To smrtno tveganje je Darinka mirno, nerazložljivo mirno prepuščala odločitvi njegovih vznemirjenih prstov in zob, ki jih je nagonsko prislonil ob mehko, drobno, hrustančasto grlo in jih v valovih vročičnega brezumja stiskal, dokler ni Darinka zaječala in lovila zrak kot srna pod volčjimi zobmi. Takrat ga je hipoma oblila grozljiva streznitev, naglo, kot zaloten v nečloveški krivdi je popustil prijem in ugriz ter z vročo, malikovalsko nežnostjo poljubljal njen vrat, kot bi hotel zgladiti ugrizne rane, ki so nastale od njegovih trdih zob. In ko je ječanje povsem utihnilo in so se zdele vse rane zalizane in pozabljene, so se zobje spet nagonsko vrnili ob mehak, vabljivi hrustanec njenega grla in stiskali, stiskali in zdelo se je, da Darinka vedno dalj časa zadržuje ječanje, kot bi si tudi ona prizadevala za čim bolj smrten ugriz ...

Medtem sta Muha in Nataša že dolgo zibala in škripala posteljo v vedno hitrejšem in hrupnejšem ritmu, Muha je pri tem gostolel neke nerazumljve melodije in vzklike, Nataša pa se je zadovoljila z vzdihovanjem brez jasnega prevoda. Ko so Andrejeve roke dodobra spoznale Darinkino telo, ji je potegnil hlačke prek stegen in gibčnih pet in se z jezikom tipajoče dotaknil njenih ustnic. Imela je voljan, dišeč poljub in jezik, ki ni nikoli živčno prehiteval, ampak počasi, v naravnem ritmu lovil njegove ustnice in se dotikal njegovih zob. Potem sta začela tudi Andrej in Darinka zibati in škripati s posteljo v vedno hitrejšem ritmu in nekaj časa so potem zvoki v sobi dajali vtis nenavadne konverzacije, v kateri sta imeli glavno besedo dve leseni postelji, ki sta z divjim škripanjem in butanjem ob steno v skrivnih, telegrafskih šifrah izmenjevali neke svoje poglede na svet. Dokler ni Andrej prijetno namučen od lepega Darinkinega telesa odnehal in za-spal in šele ob štirih zjutraj ga je zbudilo močno stresanje za ramena. Odprl je oči in v temi zagledal snežno bele zobe. Bil je Muha in ga v polomljeni slovenščini prepričal, da morata vstati. Oblekel se je in sledil Muhi po hodniku in mimo vratarske kabine, iz katere se je v enakomernem ritmu oglašalo Tinčevo smrčanje.

Andrej je trdno računal, da bo hotel Samo na predvečer odhoda v vojsko organizirati še eno zabavo v njegovem stanovanju. Da bi opravil potrebne nakupe, je prosil očeta za citroena. Pa je bil oče voljan kar sam sesti za volan, in tako sta skupaj pritovorila tri zabojnike piva, zabojnik vina in številne steklenice kokakole do Andrejevega stanovanja.

“Dokler prirejaš take zabave,” je oče gledal goro pijače, “je morda res pametno, da nisi v hiši. Sosedom bi vzelo oči.”

Andreju ni bilo jasno, če je v očetovih besedah odobravanje ali graja. Ponudil mu je pivo in oče ga je sprejel, čeprav pitje alkohola sicer ni bilo njegova navada.

“V Ameriki sem se navadil živeti tako. Bolj sam zase in še nihče te ne gleda, ker je tam preveč ljudi. Tudi če greš razcapan na cesto, jih je tisoč še bolj razcpanih; tudi če kričiš norosti, jih tisoč kriči še bolj glasno in še večje norosti; tudi če crkavaš na cesti, jih je tisoč ... Nihče se ne zmeni zate, karkoli že počneš.”

“To je slabo,” je rekel oče.

“Po svoje ne. Če ni nikomur mar, se lahko odločaš po sebi.”

“To je slabo. Če ni nikomur mar, te sploh ni. Če nimaš nikogar, se ne da živeti. To je samo za zgube.”

Oče je bil v učiteljskem elementu in Andrej mu iz previdnosti ni hotel ugovarjati.

“Mami ni vseeno. Ko si bil v Ameriki, se je vsak dan bala in upala, da boš kmalu nazaj. Zdaj pa kar tava po hiši in hoče preurejati sobe, da bi bile tebi bolj všeč in bi se ti zahotelo vrniti.”

“To je nesmisel.”

“Saj pravim,” je rekel oče, “ampak dopovej ji, če znaš.”

“Jaz sem v redu,” je rekel Andrej. “Jaz sem zelo v redu in sem vama za vse hvaležen. Ampak zdaj skrbim sam zase in tudi vidva sta sama.”

“Saj, ampak mamo skrbi.”

“Kaj res nima drugih skrbi?”

Oče je odšel in pustil Andreja z napol popito steklenico. Andrej jo je vzel in zraven še svojo, se usedel na stopnice pred hišo in strmel na cesto, na kateri se je polegal prah. Spomnil se je mrzlih jesenskih meglic, ki so mu neprijetno segale pod srajco, ko se je navsezgodaj odpravljal v vinograd na trganje grozdja. Mama ga je vsako leto jemala na trgatev v svoja rodna Brda in vsako jutro, dan za dnem, se je postavil ob neskončno grozdno vrsto in vsi obiralci so delali z grozavo, zoprno ihto in tekmovali in vpili in celo mama se je v tisti norosti povsem spremenila in ga vročično priganjala, naj pohiti, da bosta hitrejša od drugih, in ni ji bilo mar, če so mu od mrzle rose ledeneli prsti, in ni ji bilo mar, če ga niso več ubogale noge in je klecal kot pijanec ob trti in v mislih preklinjal očeta, ki se je znal vedno ogniti mučni trgatvi in ga je moral nadomeščati sin v grozavi neskončni vrsti.

“Sem videla, da bo veselica,” se je za hrbtom prijazno oglasila Minka.

“Nekaj malega, mislil sem vprašati za pristanek,” se je opravičeval.

Ampak Minki sploh ni prišlo na misel, da bi lahko bila veselica moteča. Veselo je sprejela ponujeno steklenico piva in na dušek odpila znaten del tekočine. Medtem je Andrej omenil, da bo vsak mesec ob plači poravnal najemnino, in to je Minko še bolj vzradostilo. “Čeprav,” je pristavila, “denar ni vse. Važno je, kakšen je človek, ne pa samo to, da redno plačuje najemnino.”

“In kakšni so pravi ljudje?” jo je radovedno pogledal Andrej.

“Umetniške sorte,” je rekla Minka, “ljudje, ki ne skočijo pokonci za vsak hrup na stopnišču in ne gledajo na vsako pokvarjeno pipo. Čeprav niso najboljši glede najemnine. Ampak od nekdaj so bili na svetu bogati meceni ali pa preprosti ljudje kot jaz, ki jih imamo radi. Saj morajo te uboge duše tudi živeti. Kaj jim ni že dovolj hudo, ker so taki, da si ne znajo kupiti prave posode in nimajo pojma, kako se služi denar. Zakaj bi jim vsi na svetu grenili življenje, ker so taki, kot so? Jaz jim raje pomagam! Saj če natančno pogledaš, so med njimi tudi v redu ljudje!”

“Kaj pa jaz,” se je spomnil Andrej, “jaz sem bolj dolgočasne sorte.”

“Saj vem, da ste tudi nekakšen umetnik,” je rekla Minka in Andreju priklicala spomin na njegove plakate v študentskem naselju, “poleg tega pa sva enaka po tem, da sva za tukajšnje ljudi oba Američana.”

“Tudi vi ste bili v Ameriki?” se je zavzel Andrej.

“Več kot dvajset let in tega tukaj nihče ne razume,” je zamišljeno rekla.

Pričakovane zabave pa ni bilo, ker Samo ni imel nobene prave volje in mu noben večer ni ustrezal, in tako so čakali do zadnjega dne, ko je dokončno postalo jasno, da bo Samo odšel brez velikega hrupa.

“Ne razumem,” se mu je čudil Andrej, “vojska je butasta kot noč, vsak ukaz je narejen za nepismene ljudi, nikogar ne skrbi, če se narediš idiota, nihče od tebe nič ne pričakuje, in zato lahko človek mirno vsak dan najde svoj skriti pograd ali senik ali travo in prežvekuje in gleda v nebo in prešteva oblake in rdeče ovčke in modre ženske krake in pljuva v bele kumuluse in cuza črne joške in liže dežne kaplje in v mislih potuje, kamor hoče, samo da minevajo dnevi in se bliža sladki dan odhoda, ko pošlješ oficirje v Lurd in oblečeš bele gate.”

“Ne,” je zmajal Samo, “vojska ni butasta. Navidez se dela butasto, da ima vsak občutek, kako se znajde in ščije v oficirje in obvlada sistem in izpuli ekstra pašteto za večerjo ali ekstra jabolko po kosilu. Ampak ravno to hočejo poscani oficirji in se režijo, ko skrivaj ližeš tisto pašteto in glodaš ogrizke v kantini in misliš, da si genij in zvitež in James Bond in svetovna klasa in imaš vse pod kontrolo, čeprav si navaden bebec, ki bo na ukaz vedno zgrabil puško in skočil v zaklon in v jami mislil na ekstra pašteto ali na ogrizek po kosilu. Zato se jaz tega ne grem, poščijem se na paštete in grem vsem na živce in imam težave, čeprav tam večina nepismenih tepcev povsem dobro shaja.”

Tri dni po Samovem odhodu je Mojci uspelo, kar je bilo že zdavnaj v zraku. Ob pol desetih si je Andrej natikal hlače in omenil, da odhaja na inštitut.

“Kaj važnega?” je vprašala Mojca

“Rezmanov sestanek. In mogoče bom omenil tudi posojilo,” je pristavil, da bi prepričal Mojco v čimprejšnji odhod.

“Samo to?” je zehala Mojca in se še naprej brezbrižno valjala po rjuhah.

“In potem sestanek celice.” Rezman je imel hvalevredno navado, da je vse redne tedenske sestanke stlačil skupaj in opravil v enem kosu.

“Samo to?” je ponovila Mojca z glasom, v katerem je že bilo slabo prikrito zmagoslavje.

“Samo to, ampak ko Rezman začne, se zlepa ne ustavi.”

“Danes ne,” je Mojca zalučala rjuho v velikem loku od sebe, bliskovito skočila k Andreju in mu spretno zadržala hlače, preden jih je uspel zapeti do kraja. “Danes je praznik, dan borca.”

Takoj se je spomnil. Bila je napaka, ki jo običajno zagreši človek, ko pride iz tujine. S hlačami, ki so mu spet padle na pete, je gledal zmagoslavno, razigrano Mojco, ki je gola kot dojenček poplesavala okoli njega, in postalo mu je jasno, da bo Mojci uspelo, kar je že dolgo imela v načrtu.

“Kaj si kisel kot jogurt,” je rekla in se razigrano smejala. “Saj bom skuhala kosilo kot v hotelu.”

Saj!

Na žalost je bilo v stanovanju polno jedi od nesojene zabave in Mojci ni bilo težko odkriti posušene svinjske noge, ki jo je Andrej namenil za prirezovanje ob pivu. Potem je Mojca za silo ogrnila haljo prek golega telesa in odšla v klet po krompir. Ko se je vrnila, se je za njenim hrbtom prismejala Minka in pri vratih vljudno počakala, da si je Andrej dostojno nataknil in zapel hlače.

Potem sta obe ženski začeli skakati okoli štedilnika, Andrej pa je kot kup nesreče sedel v naslonjaču in ju opazoval skozi priprta kuhinjska vrata in poslušal, kako sta se po vneti kuharski razpravi odločili za Minkin recept michiganske nadevane noge in v Andrejevi kuhinji našli primerne količine pujsa, jajc, masti in čebule, vse ostalo pa je iz svojih osebnih zalog obljubila Minka. Potem sta dobri dve uri iz Minkine kuhinje prinašali začimbe, posipe, moko, zelenjavne kocke, drobtine, omake, svinjski jezik, slanino, svinjsko kožo, šivalni pribor za prašičjo kožo. Minka je kar žarela, živahno je migala z obilnim životom in razlagala o polivkah in začimbah in prilogah in sploh o vsem, česar jo je naučila dvajsetletna ameriška praksa. Potem so sredi sobe pripravili mizo, Minka je prinesla steklenico merlota in slednjič je na mizo slovesno prišla gromozanska nadevana noga s trobarvno michigansko prilogo. Napadli so jo v troje vsak s svoje strani; Minka je jedla počasi, s priprtimi očmi, Mojca je polna žara in ponosa naskakovala svojo skuhano in popečeno žrtev in pol ure v sobi ni bilo slišati drugega kot zadovoljno mlaskanje in hrustanje zapečene svinjske kože, ki ga je občasno prekinilo klokotanje merlota. In celo Andrej je pri sebi moral priznati, da je bila nadevana noga izvrstna, čeprav se mu je v ustih občasno pojavil neprijeten poprast občutek.

“Polizan Anglež!” se je zarežal Andrej, ko je zagledal lepo pristriženo Bernardovo bučo med vrati.

“Ušiva hipijska greda,” mu je vrnil Bernard in stopil v kabinet.

“Kako kaj kraljica in dvorne dame?”

“Po dvajset funtov brez kondoma,” mu je šepnil na uho Bernard. “In kalifornijska modrina?”

“Pol tiste cene!”

Bernard se je z uživaškim skokom pognal v fotelj, ki je bil pripravljen za študente.

“Nisem vedel, da se že vračaš,” se je čudil Andrej.

“Saj se ne. Samo kratek vohunski obisk, izvidniška misija, potem spet v Temzo. In ti?”

“Jaz sem že v hangarju,” je rekel Andrej, “Rezman trka po pločevini in brca v gume in zateza vijake in posluša motor na levi in na desni in še oba hkrati in nekaj sinhronizira in maha z zastavo in politizira ...”

“Aja, težave z desnimi motorji, se je nasmehnil Bernard, “kdaj bo poskusni polet? V pisarni sem videl krasno granitno pisto.”

“Pohorski granit, spoliran, zloščen kot ogledalo, vladarska pečina!”

“Tega ne bom pozabil,” je prikimal Bernard, “najboljši prijatelj bi me skoraj ugonobil in bi obležal raztreščen, v koščkih na obali, dokler me ne bi izprala plima.”

“Ribice in rakci bi imeli veselje. Človek se tam nanje naveže in jih ima prav rad in jim privošči kakšno drobno veselje.”

“Se res ne boš več vrnil tja? Te ne mika več tista pečina in kar je še spodaj?”

“Mika,” je prikimal Andrej. “Vrtim se okoli Rezmana in ga pomalem nagovarjam, naj me spusti vsaj še za kakšen mesec. Pa ti?”

“Čim kasneje,” je rekel Bernard, “zaenkrat sem še prezelen in prazni žepi brez trdne valute. Zato grem nazaj v rov po silicij v pljuča.”

“Zanimiva kovina,” se je strinjal Andrej.

“Ampak brez skrbi. Bernard pride nazaj, v žepih bodo cekini in potem bo tukaj veselica.”

“Še en žrebec,” je zadovoljno brundal Rezman, ki si je na hodniku z Bernardom izmenjal kljuko. “Ko bosta dva, bomo šli kot raketa.”

“Kaj pa moja letalska karta,” je dreznil Andrej, ki se je zadnje dni rad izražal v pilotskem jeziku.

“Saj bo,” je zamahnil Rezman in pred Andreja brezbrižno potisnil nekaj natipkanih listov. “To podpiši na vsaki strani in daj kopijo v pisarno.”

Bila je pogodba za posojilo. Andrej je sicer že nekaj časa uspešno odlašal, da bi Rezmanu omenil posojilo za hišo in tudi za Mojco se je zdelo, da bo sčasoma vse pozabila in bo izginila mora in bo spet po starem ritmu prihajala dvakrat na teden po kinu in ostala do jutranje kave. Naenkrat pa na mizi pogodba in Rezmanov podpis na vsaki strani!

“Veš kaj o tem?” je Andrej pokazal Mojci papirje.

Mojca je pogledala številko in so ji zažarele oči: “Rezman je srček! Takoj grem za risalno desko!”

“Ampak kako je prišlo do tega?” je vrtal Andrej. “Jaz Rezmanu nisem omenil niti z besedo.”

“S Cenetom se pač poznata,” se je Mojci zdelo vse samoumevno.

“Cene je šel k Rezmanu za moje posojilo?” Andrej se je moral obrniti proti oknu, da Mojca ne bi videla njegovega pobledelega obraza.

“Nič takega,” je rekla Mojca, ki je zaslutila, da mu ni čisto prav. “Slučajno ga je srečal na lovu in rekel nekaj besed. Stari mački iz hoste lovijo skupaj, saj veš.”

“Oj, jaz sem, Andrej!”

Nekaj časa je bil mir, potem je iz vratarske hišice prišepal majhen, suh, postaran človek in mu posvetil z baterijsko svetilko v obraz.

“Kdo da si?”

Andrej ni bil povsem prepričan, da je pred njim Tinče.

“Prinašam pozdrave od Sama,” je ponudil steklenico žganja.

“A, njega!”

Vseeno je bil Tinče, ker je z enako, nezamenljivo kretnjo vzel steklenico, odvil zamašek, poduhal in zadovoljno izdihnil zrak.

“Je že spet v vojski.”

“Revež,” je rekel Tinče, “on ni za vojsko.”

Andreja je presenetila bistoumna pripomba in skoraj je pozabil, da je prišel zaradi Darinke.

“Hvala in pozdravi Sama,” je zaradi predolgega molka rekel Tinče in prijel za kljuko vratarnice.

“Bi še vprašal, če je kakšna zabava notri?” je Andrej zdrdral kot šolar, ki prvič povabi punco na ples.

Tinče je obstal med vrati, počasi obrnil glavo in ga pogledal, kot bi ga šele zdaj prvič videl.

“Aja, ni zabave, danes ni muzike.”

Andrej je nekaj časa stal kot vkopan, končno pa je požrl slino: “Če je Darinka, bi jo malo obiskal.”

“V redu. Samo mirno.” Tinče je povesil svetilko in zlezel nazaj v vratarnico.

Dvakrat je zaradi zapletenih hodnikov zgrešil sobo, tretjič mu je odprl smejoč črn obraz.

“Muha,” je pozdravil Andrej.

Muha se je zarežal: “Darincka ne tu,” je rekel.

Postelja je zaškripala in v poltemi je zagledal golo Natašo. Hip nato se je zavedel, da je tudi Muha gol, le da njegovo temno telo ni bilo tako opazno kot Natašina bela koža. “Darinka spi v drugi sobi. Te peljem, bo vesela.” Ogrnila si je haljo in odšla na hodnik.

“Adijo, Muha,” je pozdravil in ga pogledal v bleščeče zobe, nato pa zvedavo poškilil še navzdol po njegovem črnem telesu.

“Adijo, moj prijatel,” se je prostodušno režal Muha.

Darinka ga je bila zares vesela. Opravičevala se je, da mu ne more postreči, ker nista v njeni sobi.

“Skoraj vsak večer sem v drugi sobi,” je skomignila z rameni, “Muha je kar preveč navdušen nad Natašo.”

“In ona očitno nima nič proti,” je rekel in se spomnil svojega zvedavega pogleda.

“Nataša je tepka,” se je zasmejala Darinka, “pred pol leta je prišla s kmetije pri Žužemberku in zardevala, če jo je kdorkoli samo pogledal. Zdaj se pa ne nasiti. Sicer pa je Muha v redu, prijazen, vesel, vzame si čas.”

“Pa ti?” je vprašal Andrej.

“V redu. Nataša mi je rekla, da se boš oglasil, jaz pa ...”

“Nisem mislil,” je bil iskren Andrej, “ampak takrat mi je bilo lepo.”

“Oprosti, grda pižama,” je zardela in slekla rožasto trenerko, ki je bila zares že izprana in luknjasta na rokavih. “Se grem tušat, da ti bom všeč!”

Oba sta se. Kaplje na njeni koži so modro odbijale neonsko luč kot kakšne praznične, ekstravagantne luske. “Lepa riba si,” se je dotikal lusk, da so se mu v potočkih stekale po prstih in polzele naprej prek dlani in podlakti.

“Rada plavam,” je rekla in se oblivala z novimi luskami, “če morem, grem na bazen.”

Vzel je tuš in jo oblival. Potoček po njeni nogi do narta in njenih krasnih prstov. Potok prek hrbta do jezera pred medenico. Potem se je dvignila, da se je jezero nesrečno izlilo na tla.

“V Kaliforniji so vodni parki,” je rekel, “igraš se z delfini, drsaš po toboganih, potapljaš se v batiskafih, sprehajaš pod slapovi.”

“Bil si v Kaliforniji?” se je začudila.

“Tri leta, pred kratkim sem prišel nazaj.”

“Si služil denar?”

“Menda. Denar je važen, tam se to naučiš.”

Zasmejala se je: “To vem tudi jaz.”

“Še eno jezero,” je milo prosil.

“Da nisi malo prismojen?” jo je zaskrbelo.

Odkimal je. “Samo pri tebi.”

“Potem je v redu,” si je oddahnila.

Samo je presenetljivo redno, enkrat na teden, pisal iz vojske. “Nekaj vrstic iz dolgčasa,” je vsakič na začetku opravičeval svoje pogosto pisanje, potem pa navadno opisal kakšnega smešnega oficirja, ali gostilno v okolici Niša, kjer se je nažrl ovčetine in čebule, ali joškato narodno pevko, ki mu je vznemirila moške strasti. Andrej se je navadil vsak teden prebirati Samova pisma, čeprav nanje ni odgovarjal, in zdelo se je, da Samo odgovorov niti ne pričakuje. Potem nekoč ni bilo rednega pisma, deset dni kasneje pa ga je Samo poklical po telefonu in povedal, da je bolan in da leži v Beogradu. Imel je slab, nenavaden glas in Andrej se je v trenutku odločil, da ga obišče.

Še isti večer je odšel na vlak. Po celonočni vožnji v zakajenem in smrdečem kupeju je zjutraj prispel na beograjski kolodvor in vzel taksi do vojaške bolnice. V sedmem nadstopju je na postelji spal Samo, bled, kocinast, izsušenih ustnic, z rokami, privezanimi ob posteljo.

“Šta radiš, momče?” ga je vprašal zdravnik, ki je prišel v sobo. “Poznaješ li ovog nesretnog momka, Slovenca?”

“Ja,” je rekel Andrej, “moj drug. Došao sam iz Ljubljane.”

“Ludak, taj tvoj drug. Rezao je žile, a nije čist ni od prije. Ma tko dozvoljava ovakvim blesanima u armiju, jebem jim majku. Neče opet on u vojsku, lud je ko noč, dobit če potvrdu, samo da jednom ide odavde.”

“Ne razumem,” je rekel Andrej, ko sta s Samom posedala po bolnišnični kantini, “zakaj čisto na koncu vojske, ko bi lahko že pakiral kovčke in delal načrte za doma?”

“Ljubi Andrej,” se je nasmehnil Samo, “ jaz nisem tak srečnež kot ti. Ti znaš živeti po načrtu, in ko se ponudi prilika, jo zagrabiš in držiš do konca. Tudi če povsem ne verjameš, se držiš kot klop in dosežeš svoje. Jaz pa popustim, še najraje čisto na koncu. Pošljem vse k vragu, ko se mi zazdi, da nima smisla. Zato bo iz tebe še nekaj. Jaz bom pa zguba.”

“Vsekakor si dosegel, da te ne bodo več klicali v vojsko,” mu je v tolažbo povedal Andrej, “zdravnik mi je rekel, da dobiš potrdilo, da si nor.”

“Vsaj nekaj!” Samo je bil še kar zadovoljen. “O tebi pa sem slišal, da si v ognju. Štalca in kravca, vse obenem.”

“Mojca?” Andreja je zakuhalo in zardel je kot rak.

“Mojca je Mojca, ne more iz kože, če gre za vroče novice. Žilava punca, živo srebro, jaz jo občudujem.”

“Ni mi všeč,” je priznal Andrej, “da tako pritiska. Samo enkrat sem glasno pomislil, pa imam že parcelo in načrt in ogromno posojilo in gradbeno ekipo.”

“Mojbog, ko bi jaz našel kaj podobnega, kot je Mojca! Taka ženska je zaklad. Več kot zaklad!”

“In hoče mi kuhati kosila, z Minko sta že največji prijateljici, skupaj se izživljata z recepti!”

“Nehaj,” je prosil Samo, “spet bom postal zagrenjen, ker enim teče vse kot po maslu, drugi pa smo zgube. Ampak ko se vse zaceli in pridem domov, se bo tudi zame našla kakšna uteha!”

Po dveh dneh je zdravnik dovolil, da gre Samo v Andrejevem spremstvu domov.

“Zatvaraj okna, da ne iskoči iz vlaka!” je zdravnik svaril Andreja, “I nemoj dozvoliti, da ide sa žiletima sam u WC. Ne treba da se brije neko vreme, nije više u vojsci! A ludak je stoposto.”

Med vožnjo je bilo Samu ves čas slabo. Bil je bled, občasno je vstal, si odprl okno in se sklonil, da bi bruhal, vendar je imel prazen želodec in se je ves čas le davil in napenjal. “Ne morem se voziti s temi balkanskimi vlaki,” je vzdihoval, “vsem smrdijo noge, nihče ne menja nogavic.” Proti Ljubjani je bilo že tako hudo, da je nemočno ležal na klopi, Andrej pa mu je močil ustnice z vodo.

“Odpeljal te bom k našim, da te mama spravi pokonci,” je ponudil Andrej.

“Ne,” se ni strinjal Samo, “imam mamo, grem k njej. Na Vrhniko,” je rekel taksistu.

Mama je bila suha, približno petdesetletna ženska s sivečimi lasmi in negotovim obrazom, ki je ob pogledu na sina okamenel v paničen strah.

“Malo sem bolan,” je rekel Samo. “Malo postelje, pa bo.”

Ženska je planila v jok in Andrej nenadoma ni vedel, kdo od njiju je bolj potreben pomoči in opore.

Stanovanje je bilo v prvem nadstropju velike, stare hiše. V njem je ves čas vladal neprijeten mrak zaradi starinskih, križastih oken, prek katerih so bile razobešene še debele platnene zavese. Andrej je položil Sama v posteljo ob vlažni steni.

“Hvala,” je rekla mama.

“Jaz sem Andrej, njegov prijatelj.”

“Vem, sem že slišala od njega in še enkrat hvala. Jaz sem Lucija. Skuhala bom čaj in juho, za oba.”

Ko je Lucija v kuhinji pripravljala juho, je Samu postalo bolje.

“Tu sem bil doma,” je rekel, “na Klancu, kot Cankar, in mama je tudi šivilja, samo da dela v tovarni.”

“Če se prikaže s skodelico kave, ji prijazno povej, da je tvoj želodec ne prenese. Objektivno, brez krivde in podzavesti.”

“Vidiš, da se težko prebija,” je Samo s slabo prikrito zadrego komentiral Andrejev krožni pogled po stanovanju. “Šivilje v tovarni delajo zastonj in ves čas je sama.”

Andrej je odgrnil zaveso in pogledal na cesto.

“Oče je bil med vojno ubit,” je Samo odgovoril na molk. “Nisem ga poznal, bil sem čisto majhen, čeprav Lucija pravi, da se je z mano še igral. Uboga Lucija nima sreče. Najprej oče, zdaj še jaz.”

“Daj no, pretiravaš, ker ti je slabo,” je rekel Andrej.

“Ne, ne, to mi stalno leži na duši. To, da je življenje iz nekih čudnih krogov, ki se ponavljajo in jim ne uideš, pa če se razpočiš. Moj oče recimo ni hotel drugega kot imeti Lucijo in z njo mirno živeti na svoji kmetiji. Pa ga proti koncu vojne pograbijo, mobilizirajo in ustrelijo, sploh se ne ve kje in kako in zakaj, samo domov ga ni bilo več. Potem pa vzamejo revi Luciji še kmetijo, ker je bilo treba tam zgraditi tovarno, nek nadut prasec s pištolo ji grozi toliko časa, da vse podpiše in se preseli s triletnim sinčkom v to luknjo. In ko jo sinček sprašuje, če ima tudi on očeta, mu mora Lucija govoriti o neki megli nad oblaki, drugi otroci pa s svojimi očeti hodijo na izlete in na nogometno igrišče. Potem sem veliko kasneje zvedel vso zgodbo in so me začeli obsedati krogi. Uboga Lucija! Zakaj se je zapletla v te naše zajebane kroge, očetove, moje?”

O Samovi želodčni bolezni se je razvedelo med prijatelji in kakšen teden so na vrhniškem Klancu cele procesije ljudi trkale na vrata, da je bila Lucija že povsem iz sebe in se je Samo, čeprav še slaboten, odločil preseliti na staro mesto in tam sprejemati stranke. O pravem vzroku Samovih težav je Andrej povedal le Mojci in Darinki. Mojca ni bila presenečena, ker je očitno že prej vse izvedela od Sama. Darinka še ni vedela, vendar se ji tudi ni zdelo zelo čudno.

“Vidi se, da mu je večkrat težko,” je rekla.

“Kako se vidi?”

“Tako nagel je. Sunkovit. In takoj brez vzroka zbeži.”

Andrej ni podrobneje spraševal, kako je prišla do tega odkritja. “Kaj pa jaz?” ga je zanimalo, “kako vidiš mene?”

Darinka se je dvignila s postelje in segla po haljo in se ogrnila in zavezala pas in se spet zleknila poleg Andreja, ki mu ni bilo nič kaj všeč, da leži pred njo povsem razkrit, ona pa varno zavita v debel frotir in prevezana s pasom in ga raziskuje s pogledom, natančno, košček za koščkom kože na telesu, košček za koščkom obraza.

“Drugačna sta, ker Samo takoj odide, ti pa ostaneš,” je počasi rekla. “In enaka sta, ker se on noče vrniti, tebi pa je žal, kadar se vračaš.”

“Ni mi žal, da se vračam,” je odkimal Andrej in rahljal frotirast pas, da bi se Darinkina halja spet razpela.

“Oh, pa ti je. Včasih bi te iz usmiljenja nagnala takoj, ko prideš skozi vrata!” Odločno je iz Andrejevih rok spulila konce pasu in jih spet trdno zavezovala. “Ne vem, zakaj ste moški taki čudaki. Vsaki ženski je jasno, kaj bi rada; nekoga, ki te ima enostavno, brez kompliciranja rad. Pa ne vem, če sploh obstaja en sam normalen moški, da bi se ženska lahko zanesla nanj.”

“Meni si strašansko všeč, to je res,” je rekel Andrej.

“Nikjer drugje kot v tej sobi,” se je razhudila Darinka. “Zakaj pa nobene večerje? In kina? In sprehoda po Ljubljani? Obnašaš se kot poročen moški, prideš, spiš z mano, odideš in to je vse. Saj mi ni jasno, kaj ti predstavljam! A sem samo kurbica, ki ti daje zastonj?”

“Veš, da te imam rad,” je prepričano zatrdil Andrej. “Je pa res, da imam zunaj zelo vztrajno punco in že dolgo iščem način, da bi nehal.”

“Si poskusil z adijo?”

Andrej ji je razložil o Mojci, o Rezmanu in kreditu, o Cenetu in pištoli, pa o Mojci in rastoči hiši. Darinka je poslušala brez komentarja, vendar je iz globokega dihanja, ki ga je čutil z ušesom prislonjen na njenem trebuhu, razbral, da se je dramatično vživela v njegovo pripoved, in njeno dihanje se še dolgo po zadnji piki ni umirilo.

“Če je tako,” je končno rekla, “lahko ti zase pobašeš hišo, saj je pravzaprav vse tvoje, in imaš mirno vest. Tista Mojca pa nima nobene pravice. Naj jo izuči!”

“Pravno,” je ugovarjal Andrej, “ampak saj nismo v Ameriki, da bi se človek zanašal na pravo. Pri nas sta Rezman in Cene dosti več od zakona. Če tadva planeta nadme, mi ne pomaga nobeno sodišče.”

“V kaj se zapleteš!” Darinka ga je pomirljivo poljubljala po obrazu in vratu; imela je tople, mehke ustnice, ki so se po dolgem času spet zavzeto ukvarjale z vsakim koščkom njegove kože, da se je lahko s čistim, lenobnim užitkom prepuščal njeni domišljiji in mu je bilo lepo skoraj tako kot tisto prvo noč z njo.

Na koncu so se vse dolgo napovedovane zabave združile v eno samo zabavo zabav, kot jo je bombastično imenoval Rezman. Kljub njegovim obljubam namreč vse do pozne jeseni ni uspelo, da bi raziskovalci uskladili svoje urnike in dopuste in potovanja in se zbrali za nazdravljanje Andrejevi spomladanski vrnitvi. Po drugi strani je Andrejeva nenadna selitev od doma tako razburila očeta in mamo, da ni bilo nič s poletnim piknikom, ki bi zbral raztrgano žlahto na kup. Pač pa je spet uspelo Mojci. Sredi oktobra je gradbeniška skupina dokončala streho in drobižasti agresivki se je takoj utrnila ideja, da bi v nastajajoči hiši priredili veličastno zabavo in bi proslavili Andrejevo spomladansko vrnitev in pokrito hišo in Mojčino poletno diplomo in njeno veliko jesensko zmago na razpisu za projekt nogometnega stadiona.

“Saj res,” je rekel Rezman, “to nas bo zbližalo, ker bo hkrati človeško, profesionalno, prijateljsko, poslovno, skratka izvrstna ideja.”

“Saj res,” je rekel Cene, “čas bi bil, da so enkrat vse karte na mizi!”

“Saj res,” je rekel oče, “naj sorodstvo vidi, da smo kljub vsemu skupaj, da nam gre za isto stvar.”

Andrej je, resnici na ljubo, bolj od daleč poznal hišo, ki je nastajala z njegovim posojilom, in se je z enim koncem naslanjala na golovški hrib, z drugim pa privzdignjeno zrla nad ravnino Ljubljanskega barja. Še največ je o hiši vedel iz Mojčinih besed ob jutranji kavi, vendar je Mojca marsikaj v zvezi s hišo razlagala precej čudaško. Na primer o dilemi, če naj ima hiša obliko žabe, ki se naslanja na hrib in se pripravlja za skok na Barje. Ali naj bo jež, ki tovori velik kostanj na golovški hrib. Potem je Mojca na časopis risala žabe in ježe in iz njenih črt so v večini primerov nastale povsem normalne hiše, za katere nihče ne bi mislil, da so živalskega porekla. Po napornih simbolističnih razpravah se je Mojca odločila za žabo in potem začela risati stene, prostore, vrata, okna, kanale in brez ozira na pitje jutranje kave razglabljala o velikosti greznic, o naklonu kuhinjskih odtkov, o spalnici in njeni idealni kvadraturi.

“Kaj rabi človek od spalnice razen spanja?” je spraševala Andreja.

“Tudi seks,” se je zdelo Andreju.

“Seks zelo poveča prostorske zahteve,” se je pritoževala in iskala rešitve. “Kaj ne bi bilo primerno prestaviti seksa v večnamensko gimnastično sobo? Potem bi bila spalnica majhen, prijeten brlog in velik prihranek s prostorom.”

“Pa otroci,” je ugovarjal Andrej, “ko pridejo otroci, si želijo telovadbe v gimnastični sobi, in potem ni več seksa.”

“Kdo pa seksa, dokler so otroci pokonci? Ko zaspijo, pa ostane gimnastična soba prazna.”

“No ja,” je skomignil Andrej, “če je taka sila s prostorom, je lahko spalnica čisto majhna.”

“Tukaj bo,” je Mojca glasno kot vodička v Postojnski jami kazala proti temačni luknji.

“Kaj ni tesno?” je zaskrbelo Andrejevo mamo.

“Postelja bo od stene do stene,” je razlagala Mojca. “Po stenah pa lesena obloga in žametne blazine.”

“Uf,” je Rezman previdno pokukal v luknjo, “mene bi bilo malo groza. Ko zlezeš z žensko notri, ni več umika, ne levo, ne desno, povsod zid.”

“Vidiš bivšega ilegalca,” se je zarežal Cene, “pred vsako akcijo si mora najprej zagotoviti možnost za umik.”

“Previdnost ni nikoli odveč!” se ni dal Rezman.

“Zlasti v naših letih,” ga je Cene potrepljal po rami. “Ko si mlad, pa je previdnost traparija. Še vsak, ki je bil previden, se je kasneje tolkel po sivi glavi in hudo obžaloval.”

“Razen če je šlo za krogle,” je rekel Rezman in Cene mu ni ugovarjal.

Pojedina je bila napravljena na veliki, polkrožni pokriti terasi, ki je iz zgornjega nadstropja drzno štrlela na dveh visokih, do tal segajočih kovinskih stebrih. “Zdaj smo v žabji glavi,” je ponosno povedala Mojca. “Kraki te žabe so vrasli v golovški lapor, glava pa sili naprej, zato v telesu ni miru, čeprav je žaba stalno na mestu. Ta nemirna simbolna energija brani hišo pred mrtvo vodo, ki bi se lahko dvignila iz barja in zalila prostore v hiši in omrtvila ljudi.”

“Prava arhitektka,” je ponosno šepnil Cene, “njene besede so prismuknjene kot noč, ampak tisto, kar nariše, je zelo v redu.”

V sredini polkrožne pokrite terase je bila postavljena okrogla miza, obložena z jedmi, ki sta jih pripravili Minka in Mojca. Povsem v sredini mize je bil velikanski pladenj z mi-chiganskim nadevanim pujsom. Pujs se je namakal v poprasti slanici in polna dva dni so samo njegovi črni parkeljci štrleli iz rožnate banje v Minkini kopalnici. Zjutraj in zvečer je Minka pujsa temeljito zmasirala z mešanico slanega piva in zdrobljene čebule. Za nadev sta dekleti skuhali velikansko količino kruhove mase s svinjsko parkljevo juho, jajci, govejimi jeziki, zrezki, jetri in vranico ter nato vse skupaj natlačili v pujsovo telo, da je pujs po šivanju izgledal mogočno in dostojanstveno kot kakšen župan na vaški proslavi. Potem so nadevanega pujsa v enem kosu čez noč spekli v mestni pekarni ter ga malo pred koncem pečenja potresli s kumino in omočili z odišavljenim slanim pivom, da bi bila koža bolj hrustljava in polna arome. Na vsaki strani pujsovega začudenega, od nadeva razprtega rilca je bil razmeščen zlatorumeno zapečen kolut alzaške čebulne pogače, za katero je uboga Mojca olupila tri kilograme čebule in jo drobno narezala v kolobarje, da še nikoli v življenju ni toliko prejokala. Celo Minka je tisti čas izginila kot kafra in se vrnila šele dolgo zatem, ko se je čebula že prijetno pražila na maslu; takrat je zmagoslavno dvignila testasto maso “pâté brisé”, ki jo je prej previdno, s konicami prstov gnetla v svoji kuhinji in dno posode še sproti ohlajala z mrzlo vodo – vse z namenom, da bi na koncu “pâté brisé” čim bolj krhko obdalo čebulino sredico in bi bila pogača taka, da bi celo na alzaškem čebulnem prazniku pobrala prvo nagrado.

“Kje naj začnemo?” je vprašal Cene, ki se je najprej zapičil v pujsa in iskal način, kako priti do prvega kosa.

“Pri sprednjih nogah,” je oznanila Mojca in nazorno potresla pujsa za parkelj, “je zajčja pašteta s svinjino in timijanovim vinom; aromatična predjed za ljubitelje kontinentalnih dobrot. Za morske ljudi pa je pri pujsovem repu jajčni narastek iz pokrovač, škampov in morskega lista. Vsakomur po svojem okusu!”

Vsi so ubogali Mojčine besede in se zgrnili okoli dobrot, da bi čim prej okusili odličnost, ki so jo obetale razstavljene jedi.

“Neverjetno,” je mlaskal Samo in v ihti z vilico Andreju skoraj iztaknil oko, “oprosti prijatelj, ampak Mojce si s te plati nisem predstavljal, še sanjalo se mi ni, čeprav sem si domišljal, da jo poznam. Zdaj pa vidim, da je v tej ženski skrivnostna duša, polna božanske arome in plemenitega okusa in mehkih, sanjskih oblik.”

“Ti opisuješ dušo michiganskega pujsa,” ga je opomnil Andrej.

“Ne, jaz opisujem odsev,” je zasanjano žvečil Samo, “duša je nevidna, ampak Bog nam je dal oči in nos in jezik in ušesa in kožo, da občutimo njen odsev.”

3.

“Kaos je samo občutek tistega, ki ne razume,” je Andrej mrmral stavke iz kozmološkega priročnika in skozi okroglasto okno opazoval gosto, zvrtinčeno meglo, v katero se je pogreznilo letalo ob pristajanju na zagrebško letališče. “Kaotično se zdi lazenje mravelj vseprek po mravljišču, čeprav ima vsaka njihova pot več načrta in smisla od iskanja številnih ljudi, ki se prerivajo v množicah okoli trgovskih središč. Kaotična se nam zdi razpršenost zvezd, umiranje drstečih se lososov, valovanje zgodovinskih obdobij in sploh vse, česar ne čutimo z lastnim telesom, česar ne posvojimo kot del lastne duše.”

“Se bojiš?” je vprašala Marta in ga prijela za zakrčeno, bledo roko.

Odkimal je in še naprej nepremično strmel skozi okno ter upal, da se bo meglena plast vsaj malo nad pristajalno stezo razpršila in pilotu ne bo treba pristajati na slepo. “Kaos ni zunaj, ampak znotraj nas,” je spet neslišno recitiral pomirjujoče stavke. “Kaos je opozorilo, da ne znamo čutiti in sprejeti in posvojiti sveta v lastno dušo. Kaos ni sovražnost zunanjega sveta, ampak naša zaprta, zakrčena duša, ki ne zmore ljubiti, in jo je od tega strah.”

Potem je letalo prebilo plast oblakov in Andrej si je oddahnil, ko je spodaj zagledal še dovolj varne globine za zanesljiv manever in kontroliran pristanek.

“Vse je belo,” je olajšano rekel Marti. “V tej deželi pozimi vedno zapade sneg. Veliko snega,” je še pristavil, ko je letalo nizko zajadralo nad predmestnim naseljem in so iz snežne prevleke štrlele samo strehe in njihove ogromne, bele kučme.

“Samo,” je zaklical Andrej, ko je med množico ugledal visokega suhca z očali.

“Hoj,” je vpil Samo. “Vse je zmešano, sneg je največji v tem stoletju. Vozni redi so zmešani! Ljudje so tik pred besnenjem. Najbolje, da se hitro poberemo!”

“Čakaj malo! To je Marta!” je Andrej zgrabil svojo spremljevalko za roke in jo potegnil, da je kar po zraku priletela pred Sama.

“Me veseli.” Samo je kar v Andrejevi roki poiskal drobnega, toplega, čokoladastega vrabčka in nekajkrat krepko stresel. Po opravljenem trojnem rokovanju pa so se naglo sklonili po kovčke in zapustili besnečo množico v letališkem poslopju.

Še najbolj solidno se je obnašala Mojca. Zgodbo z Andrejem je sklenila povsem pozabiti. Zato Andreja vsaj nekaj časa ni želela dobiti pred oči, še svojih oblek in čevljev, ki so ostali v stanovanju, ni hotela nazaj. Minka se ji je v zvezi s tem sicer ponujala za kurirko, vendar je Mojca poslala k vragu tiste čevlje in obleke. Kar je bila povsem razumljiva reakcija za žensko, katere zaročenec odide na službeno pot in se čez poldrugi mesec vrne poročen z bujno Brazilko. O tem, da je bila Marta izstopajoča, vse pozornosti vredna ženska, se Mojci sploh ni bilo treba prepričati na lastne oči; še dolgo, mesece in mesece po Andrejevi vrnitvi je med vsakim opravljivejšim klepetom prišlo na vrsto tudi Martino sanjsko rjavo telo. Njene noge naj bi bile črne, dolge in čvrste kot na razglednicah brazilskega karnevala, njeni boki in ritnice naj bi bile najbolj tresoče in vznemirljive gmote mesa v Ljubljani in širše; ob njenih velikih, čvrstih prsih naj bi zrelejše moške obhajala srčna slabost in več nesrečnikov naj bi odpeljali na urgenco, od slednjih pa enega mesece niso uspeli zbuditi iz kome, čeprav tudi umreti ni hotel, ampak je kljub vsem zdravniškim naporom le negibno ležal na oddelku in se ves čas čudno smehljal, menda zaradi okvare obraznih živcev, bile pa so tudi manj strokovne razlage. O Martinem vratu je krožilo več različnih opisov; večina pa je trdila, da je nenavadno dolg, ozek in vznemirljivo gibčen, le pri pri ramenih nekoliko stožčasto deformiran zaradi nujne krivine ob prehodu na slavno oprsje. Ta krivina je športnejše moške spominjala na prelom pri vzletišču planiške velikanke; nasprotno pa je mnoge ženske niso razumele tako dobrodušno in so strastno zagovarjale tezo, da ima Marta kljub nespornim telesnim kvalitetam precej neposrečeno stožčast vrat. Na novoletni zabavi arhitektov so na tablo celo narisali krivino Martinega vratu s treh perspektiv in ob vsaki od njih so strokovnjaki s številnimi izračuni preverjali družine matematičnih krivulj, ki bi najbolj dovršeno premoščale zahteven prehod med Martinim dolgim, slokim vratom in presunljivo strmino njenega razkošnega oprsja. Na tem znamenitem soočanju mnenj, ki mu ni bilo mogoče oporekati strokovnega znanja in še manj razgrete domišljije, se je izkristaliziralo mnenje, da je krivulja Martinega vratu zelo blizu optimalnim arhitektonskim rešitvam. Celo najbolj zagrete privrženke teorije o stožčastem vratu so pod težo matematičnih dokazov priznale, da iz danih prostorskih pogojev ni mogoče oblikovati dosti primernejše krivulje od tiste, ki je bila z debelo črto vrisana kot krivulja M, imenovana tudi “Bloudkova”, kot so jo iz spoštovanja do načrtovalca planiške velikanke radi po-imenovali. “Vendar,” so privrženke stožčaste teorije našle rešilni izhod, “matematčna analiza zgolj dokazuje, da celo optimalna rešitev ne izpolnjuje potrebnih estetskih zahtev. Iz tega izhaja logičen sklep, da so prostorski pogoji neprimerni za dobro rešitev – kar pomeni, da ima Marta neprimerno oprsje, čeprav se na prvi laični pogled to sploh ne opazi.” “Teoretično,” so ugovarjali privrženci Bloudkove krivulje, “teoretično ima Marta morda neprimerne prostorske parametre svojega oprsja, v praksi pa bi vsaka ženska grizla, praskala, ubijala in še več, da bi imela vsaj senčico tistega, kar se bohoti pod Martinim dolgim, gibčnim vratom.”

Ker je bil Martin vrat zaradi svoje znatne dolžine zelo na očeh, se je pojavilo kup pričevanj, ki so opisovala razločne in nenavadno goste sledi divjaških, strastnih, pohotnih, brezobzirnih ugrizov in opraskanin, ob katerih je poslušalstvu zastajal dih. Tako je od zime proti poletju (sorazmerno z razgaljenostjo njenega vratu) naraščala priljubljenost družabne detektivske igre, ki bi jo lahko imenovali “ugani zgodbo iz Martinega vratu”. V tej igri je imel glavno vlogo poročevalec, ki je s fotografsko natančnostjo opisal in nemalokrat tudi narisal vse črnikaste sledove, ki jih je imel priliko opazovati na Martinem vratu. Izkušenejši poročevalci so sledove hitro razdelili na kategorije ugrizov, opraskanin in kompleksnejših znamenj. Med ugrizi je bil močno razpoznaven velik, razprt, močan ugriz divjaške strasti. Nekoliko blažji in izrazito razprt je bil ugriz morilske strasti, nasprotno pa je bil ugriz ljubečega maščevanja povsem ozek in je samo izkušeno, natančno oko v njem zaznalo zobne sledi in ga razločilo od pobalinskega vščipa, ki je sicer najbolj sodil v kategorijo opraskanin. Med priljubljenejšimi ugrizi velja omeniti še tunelski ugriz, ki naj bi bil posledica divjaške kombinacije grizenja in hkratnega sesanja. Če sesanje počasi popušča, ugriz pa ostaja, se kolobarjasta črnica širi navznoter in hkrati po moči slabi, dokler se ne konča kot povsem navaden pečatni ugriz, ki v svoji sivkasti barvi nima prave strasti, ampak zgolj posestniško označi plen, da ga ne bi v zmedi zamenjali lovci, ko gredo po lovu v gostilno. Tunelski vgriz naj bi bil potemtakem kombinacija divjaškega in pečatnega ugriza z vsemi vmesnimi prehodi, ki jih doživlja moški na poti od najhujše strasti do tiste megličaste, filozofske melanholije, ki neizbe-žno sledi usodnemu strelu.

Seveda je bilo poleg teh najpogosteje omenjenih ugrizov še veliko takih, ki so jih opazili samo posamezni poročevalci, vendar se njihovi opisi in razlage niso obdržali v naslednje igre. Med zanimivejšimi primerki je bil gotovo vampirski ugriz, ki je bil opažen enkrat ali dvakrat na krivini, ki je prehajala od ramen proti dekolteju. Poročevalec je menda razločno videl dve ostri, dva centimetra razmaknjeni vbodni črnici in brž poiskal slikovito ime. Vendar ugriza pri naslednjih poročevalcih ni bilo več zaslediti, morda tudi zato, ker so dame trdile, da opisano znamenje neredko nastane zaradi kovinske zaponke, ki se pojavlja na nekaterih modrcih iz uvoza. Podobna usoda je doživela tudi zakarpatski ugriz (razmazano, žagajoče drsenje z zgornjimi ali spodnjimi zobmi navzdol oziroma navzgor po vratu), pilotski ugriz (podoben zakarpatskemu, vendar s posameznimi odsekanimi doskoki namesto bolečega, desetcentimetrskega oranja) in kreolski ugriz (začetek kot pri običajnem tunelskem ugrizu, ki pa mu v nadaljevanju sledi žvečenje posesane kože s sekalci (zajčja različica), podočnjaki (panterska različica) ali celo kočniki (pasja ali originalna kreolska različica).

Še mnogo bolj kot ugrizi pa so bile za občinstvo privlačne analize raznolikih opraskanin in odrgnin na vratu, pa tudi na rokah in na obrazu. Najnavadnejša sled simetričnega pobalinskega vščipa ni imela velikega odziva, ker je po splošnem mnenju šlo zgolj za začetni, uvodni del ljubezenske igre, ko se čustva še niso razvnela in so bile zanimivejše barve še skrite pod površino. Pač pa je tudi pobalinski vščip imel večjo težo, kadar ga je poročevalec opisal na pomenljivejšem mestu, v ustnem kotu, na ušesni mečici ali celo na nosnicah; slednje je znalo izzvati zelo duhovite diskusije in presenetljive komentarje. Še bolj zanimivi so bili simetrični vščipi na levi in desni strani vratu. Simetrična črnica razodeva strast, trden prijem, uročeno zamaknjenost blizu vrhunca in hkrati prisebno kontrolo dejanj, ki še naprej stopnjujejo užitek; gre skratka za trden dokaz nebrzdane in obenem izkušene ljubezenske sile, ki se zvezno stopnjuje od pobalinskih vsčipov prek rokoborskih odrgnin do jasnih ekstatičnih prask. Med slednjimi pa so bile najbolj iskane globoke opraskanine, ki naj bi jih Marta med ljubezenskim obupom zarezala v svoj lastni vrat. Te so bile zaradi njenih dolgih rdečih nohtov ostre, globoke in so tekle od sredine vratu na vsako stran v po dveh ali treh vodoravnih vzporednih črtah. Po drugi strani pa so obstajali tudi nekateri opisi vzporednih navpičnih ureznin od brade do njene vznemirljive prsne kosti. Martine lastne opraskanine so bile mit, o katerem je tisti čas vneto razpravljal in tiho sanjaril sleherni moški. Vsem, brez izjeme, se je zdelo veličastno, če pripraviš žensko do tako strastne in brezumne igre, da v nasladi zareže z nohti po vratu in dekolteju in simbolno naredi harakiri. “S tabo sem doživela največ, kar je mogoče doživeti na svetu, zato od tega trenutka nima več smisla živeti, hvala in zbogom in – harakiri.” Ob misli na to silovito gesto je moški del občinstva padal v melanholični trans, zato so spretnejši med poročevalci opis harakiri vrezov vedno prihranili za konec, da se je vzdušje stopnjevalo do zanosnega vrhunca. Nasprotno pa ženski del občinstva harakiri prask ni jemal tako usodno in resno. Najprej žensk sploh ni bilo lahko prepričati, da se ni poročevalec v vnemi zmotil; in tudi če bi bilo vse res, so menile ženske, ni nič veličastnega v tem, da samo sebe praskaš po vratu in si prej ali slej nakoplješ grdo bakterijsko vnetje z doživljenjsko brazgotino, proti kateri so zastonj kreme, pudri ali drugi kozmetični posegi.

Za razliko od Mojce, ki je modro skušala vse pozabiti, pa je Minko Andrejeva poteza nenavadno prizadela. Ko je tisti dan ustavil citroen pred hišo, je Minka kljub snegu hotela planiti na dvorišče in pozdraviti Andreja s kosom posebej zanj spečene brusnične pite, prelite s sladkim breskovim žganjem in garnirane s koščki marcipana. Še sreča, da je zadnji trenutek še enkrat pogledala skozi okno, in potem je za tistim oknom kar obstala, ker je iz avtomobila v deviško belino snega stopila črna ženska noga! Za črno nogo so se iztegovali črni prsti z dolgimi, živordečimi nohti. Za prsti so prišle črne roke. In potem črni ženski obraz. Minka je bila povsem iz sebe, stala je za okensko šipo in v brezumju prižela brusnično pito ob svoje telo in vseeno bolje, da je to storila v svoji kuhinji kot zunaj vsem na očeh. Tisti hip je Minka kot v nekakšnem razodetju spregledala, zakaj se Mojca ni oglasila pri njej, da bi naredili kuharski načrt za Andrejevo vrnitev. In zakaj ni bilo priprav na zabavo presenečenja, ki se kljub svojemu imenu ne more dogoditi povsem nenadno, ampak jo je treba, kot vsako presenečenje, z ženske strani prav skrbno načrtovati. V delčku sekunde je Minki za tistim oknom postalo jasno, da se v neki čudni slepoti nikoli ni vprašala, če je kaj narobe, čeprav je brez dvoma že lep čas bilo vse narobe. Ko je črna ženska stopila iz citroena in jo je Andrej prijel za roke, je bilo Marti jasno, da je vse narobe in je lahko še hvaležna, da je v delčku sekunde, preden bi od-šla iz stanovanja, slučajno pogledala skozi okno in jo je to rešilo, da bi v tistih težkih trenutkih stala zunaj na snegu z bru-snično pito na obleki in se kot kakšna norica poniževala pred črno žensko, ki jo je Andrej brezsramno držal za roko in jo vodil v stanovanje, ki sploh ni bilo njegovo.

Potem je Marta pomislila na Mojco, ubogo, drobno, neizkušeno, nedolžno zapeljano, ki je komaj poldrugi mesec pred tem pojoč pripravljala bazilikino omako po receptu, s katerim so se nekoč poslavljale Genovežanke, ko so njihovi mornarji odhajali na svoje dolge trgovske poti. In tisti hip je postalo Minki jasno, da njena sveta jeza, od katere se ji je kar temnilo, ni zaradi slabičastega Andreja, ki se pusti zmešati vsaki brezsramni cipi. Ne, Andrej se lahko mirno izživlja in ima črne in bele in rumene in rdeče. Minka ne bo potočila ene same solze, ko bo bolan, nesrečen, uničen iskal pomilovanja v gostilnah, prav nasprotno, če bo priložnost, ga bo privoščljivo gledala v oči, da se bo spomnil, kar si je nekoč tako neodgovorno nakopal. Ampak karkoli si bo že nakopal, ne bo Minki pomenilo nič, ker tak brezumen človek nič ne šteje. Nasprotno pa je štela Mojca, ki je neskončno trpela, to je bilo Minki jasno že v tistem drobcu sekunde, ko je zagledala črno žensko nogo, ki se je stegovala iz citroena v beli, novozapadli sneg. Ubogo Mojco je čakal pekel, ki ga je Minka pri sebi nekoč že prestala, na primer z Alonsom, španskim natakarjem, ki je zaradi bančne goljufije (s katero je hotel, če bi še verjela njegovim jokajočim besedam, sebi in Minki zgraditi razkošen dom ob katalonski obali z restavracijo in penzionom v zgornjih nadstropjih) potreboval varščino, da bi prišel iz zapora, in po naključju je bila varščina velika toliko, kot vsi prihranki, ki jih je Minka zbrala v desetih letih. Seveda se je tudi Minki takrat zdelo vse logično in razumljivo, dala je odvetniku denar za varščino in potem cel dan čakala doma s pripravljenim pladnjem maroškega kus-kusa. Alonsa in odvetnika pa od nikoder do noči in do naslednjega jutra in naslednjega večera. Alonska skratka sploh ni bilo več na spregled, kar izginil je, kot lahko izparijo samo ljudje v ameriški puščavi, in Minkini desetletni prihranki so izpareli skupaj z njim. Zato je Minka povsem razumela, kako se je morala počutiti Mojca, ko je Andrej privlekel tisto grozno črno žensko in jo držal za roke in jo odpeljal v stanovanje. Zato je že prvi večer začela premišljevati, če ima pravico napoditi Andreja iz hiše in mu vreči v sneg trimesečno stanarino, ki jo je preračunljivo plačal vnaprej. Še isti večer je Minka poiskala nepopisan zvezek in začela počasi, natančno zlagati besede in stavke, ki bi razložili, da se je Andrej dolžan takoj izseliti. Seveda bi Minka namesto pisanja mnogo raje preprosto potrkala na Andrejeva vrata in mu rekla v obraz, da je idiot, umazana moška svinja, nemoralnež, ki ga ne more več trpeti v svoji hiši, kakor tudi ne njegove črne cipe, ki jo je privlekel v stanovanje. Ampak Minka je bila izkušena ženska in je vedela, da je šolanim ljudem nevarno govoriti tako, kot je res, in tako, kot človek iskreno čuti. Ker čim bolj je človek šolan, tem bolj hudoben in prevarantski postane, ko zaide v težave. Zato je morala Minka tisti večer počasi, od besede do besede na papirju utemeljiti, zakaj odpoveduje najemniško razmerje, in čim dalj je pisala, tem manj je bila zadovoljna. Vsaka branjevka na trgu bi jo namreč z lahkoto razumela, da je rade volje oddajala stanovanje, ko je bil Andrej sam, in prav tako ni imela nič proti, ko je pri njem začela živeti Mojca; da pa seveda noče slišati o tem, da bi v stanovanju kuhala in spala in prirejela zabave črna ženska, ki jo je privlekel Andrej in z njo onesrečil ljubo Mojco. Ampak nekaj, kar se sliši razumljivo vsakemu čutečemu človeku, je neverjetno težko napisati v besedah, ki jih zlonameren, šolan človek ne bi znal peklensko obrniti in dokazati enako šolanemu sodniku, da se Minka obnaša krivično, neposlovno, nezakonito, subjektivno, šovinistično, rasis-tično, protiustavno. “Če je Mojca lahko spala vsako noč v moji sobi,” je Minka že slišala Andrejev kategorični glas v sodni dvorani, “in je Minka to sprejela, potem ni nobene logične razlage, da bi jo motila moja spoštovana soproga. Razen če ni posredi kakšen mračen predsodek v zvezi z rasno nestrpnostjo ali nacionalističnim duhom!” Pa čeprav je bilo vsakemu slepcu jasno, da Minka po dvajsetletnih izkušnjah v ameriških hotelih nima nikakršnega rasnega predsodka, ampak jo z vso pravico jezi in moti, kar je Andrej naredil ubogi Mojci. Vendar kljub tako jasnemu položaju Minka ni verjela, da bi proti Andrejevim zajedljivim besedam zmogla najti drugačne besede, ki bi zvenele dovolj učeno in tehtno, da bi prepričale hladne, nezainteresirane sodnike in uradnike v mestni stanovanjski pisarni. In na ta način bi tak po-kvarjen, šolan človek iz dobrosrčne Minke mimogrede, z nekaj napihnjenimi, zlaganimi stavki naredil umsko prizadeto tercijalko. Iz tiste Minke, ki z veseljem nudi dom ničkoliko ubogim slikarjem in pesnikom in jim rade volje prelaga mesečne obroke na boljše čase, bi pokvarjen, šolan, birokratski lopov v polurni sodni razpravi naslikal podobo nacionalistične klerikalke, ki ne razume enakosti vseh ras, ljudi in veroizpovedi in je skoraj hujša kot kakšen mednarodni kriminalec z nesporno dokazanimi zločini. Ker je bilo torej Minki dobro znano, da je Andrej inštitutski človek in ima doktorat in partijsko izkaznico in zna prepričevalno zagovarjati svoj prav ne glede na pravičnost in resnico, je bila čedalje manj zadovoljna z besedami in stavki v svojem zvezku, in je črtala in brisala in dopisovala, dokler ni slednjič v črnem obupu počečkala celega zvezka in nato previdno list za listom skurila v štedilniku in se naslednje jutro, skrbno izogibajoč se srečanju z Andrejem, odpravila kar k Mojci po nasvet.

Obisk pri Mojci je minil presenetljivo mirno in prijazno. Ob prihodu jo je Minka spomnila, da ji je že ničkolikokrat obljubila recept za slanike po islandsko in ga je prinesla lepo izpisanega na listu iz šolskega zvezka; uboga Mojca se je recepta vidno razveselila, potem sta jedli čokoladne piškote (kupljene, a kljub temu izvrstne) in se pogovarjali o snegu in poledici in občudovali maketo nogometnega stadiona, ki ga je revica Mojca cele dneve risala in prerisovala in potem strigla nove kartone in jih lepila skupaj in barvala, da bi se sprememba harmonično vklopila v prejšnjo celoto. Mojca je Minki razlagala, kako naj se vživi v občutek gledalca, ki se pririne skozi vhod na tribuno in se razgleduje po igrišču; pa kako naj se Minka spremeni v nogometaša, ki se preobleče v slačilnici, se nato ogreva v gimnastični dvorani pod glavno tribuno, od tam odide v trenerski kabinet in po podzemnem predoru do igralske baze ob igrišču, pa seveda na igrišče, iz katerega kot iz središča vesolja opazuje kroge gledalcev, ki se širijo nad njegovo glavo in ga zasipavajo z viharnim hrumenjem, tulečimi kriki, žarečimi rekami čustev, ki do kolen zalivajo travnato površino. Ker Minka vsega ni povsem razumela, jo je Mojca nežno prijela za sivolaso glavo in jo vodila, da je lahko Minka čisto od blizu, z enim očesom na majcenih papirnatih vratih, gledala po stadionu in začutila, da karton na mizi ni le Mojčina igračka, ampak nekaj velikega, kar človeško oko komaj zajame. “Kako lepe krivine,” je vzkliknila Minka, “kot stebrišče pri papežu v Rimu!”

Ko sta se potem z ubogo Mojco prijazno razšli, je Minka ves čas, ko je gazila po vedno večjem snegu proti domu, žalostno razmišljala, da je z Mojco še veliko huje, kot je sprva mislila, da bo. “Kajti v primerjavi z Alonsom,” si je dotlej govorila Minka, “je Mojca kljub vsemu doživela manjšo škodo, ker ni ostala čisto sama brez prihrankov v mrzli, brezsrčni tujini.” Po obisku pa je Minki z vsakim korakom v snegu postajalo bolj očitno, da Mojca trpi še neprimerno bolj, kot je ona, ko jo je zapustil prevarantski Alonso. Pa čeprav je imela Mojca okoli sebe prijatelje in zanimivo delo in preskrbljeno prihodnost in je bila mlada in pametna in lepa, bi Minka, če bi v nekem čudežu lahko izbrala, raje še enkrat začela tisto katastrofo z Alonsom, kot pa na lastni koži občutila tihi obup, ki se je držal Mojčine roke, ko je vodila Minkino glavo po stadionski maketi.

Po prihodu domov je Minka vedela, da je tudi ona ujeta v lastni hiši, ki jo je kupila s prihranki iz časa, ko ni bilo več Alonsa. Kajti Minka nenadoma ni več mogla brezskrbno stopiti na hodnik ali na dvorišče, ker se je v stanovanju pod njo šopiril prevarantski Andrej in njegova črna cipa in je morala Minka z razbijajočim srcem, kot tatinska lisica, prisluškovati njunim korakom, da se je srečanju pravočasno ognila. V nemoči zaradi izgubljanja lastne hiše, zaradi goljufivih sodišč, zaradi Mojčinega tihega obupa je Minka sklenila z lastnimi ušesi, prislonjenimi ob krhke, razkopane pode v svoji kuhinji in sobi, razkrinkati Andreja in vsako sumljivo novico nemudoma sporočiti svojim ljubim umetniškim dušam, ki se kljub pomanjkanju denarja gibljejo v pomembnih družabnih krogih in imajo dovolj domišljije, da še tako neprivlačno dejstvo preoblikujejo v sočno in pomenljivo zgodbo.

Pravzaprav je Andreja po ponovni vrnitvi še najbolj skrbelo, kako se bo obnašal Rezman, kajti velikodušni kredit je bil brez vsakega dvoma Cenetova zasluga. Zato je Andrej noč za nočjo trepetal, da bi Rezmanu prišlo na misel, kako vse, kar se je dogodilo, ni bila slepa, naključna veriga dogodkov, ampak prevarantsko zastavljen načrt, v katerem bi, če bi bilo vse res, Rezman izpadel kot eden najbolj brezsramno prevaranih bedakov. Ko je Rezman prvi dan po vrnitvi stopil v Andrejev kabinet, v resnici ni okolišil:

“Povej mi, si moral iti nazaj zaradi rezultatov ali zato, da urediš s tisto žensko in jo pripelješ domov?”

Andrej je bil pripravljen in odločen, da Rezmanu pove vse po resnici, kajti ravno resnica je bila v zmešnjavi, ki jo je skuhal, še najbolj nedolžna. Pa na žalost najmanj verjetna! Vse druge, od resnice verjetnejše razlage, ki bi jih Rezman lahko sestavil iz splošno znanih dejstev, pa bi nadevale Andreju zelo neprijetne podobe.

“Nimam kaj prikrivati,” je povedal Andrej in gledal Rezmana v oči kot nedolžna ovčka, “v Ameriki sem dopolnil rezultate, ki jih tukaj rabim za delo. Ampak verjetno se mi ne bi ljubilo spet oditi tja, če se ne bi odločil, da se poročim z Marto in jo pripeljem domov. Tudi brez tistih rezultatov bi se dalo mirno živeti.”

“Brez Marte pa ne?”

“Ne,” je odločno rekel Andrej, “to pa ne!”

“Aha,” je zamomljal Rezman, “ta Marta je stara zadeva.”

“Tam sva bila skupaj eno leto. Brez obveznosti. Ko sem šel, mi je rekla, naj doma v miru premislim. Brez obveznosti.”

“Aha, brez obveznosti,” si je spet zamrmral Rezman in se popraskal po bradi. “Govori se, da je ženska in pol,” je rekel in ga radovedno pogledal v oči.

“Je,” je kratko potrdil Andrej.

“To si mojstrsko skuhal,” se je zarežal Rezman in ga prvič v življenju potrepljal po rami kot kakšnega starega bojnega kolega. “Zdaj pa na delo,” je pristavil in zginil skozi vrata.

“Ampak ...”

Andrej ni imel več časa karkoli razložiti. Kratki pogovor z Rezmanom ga je pomiril in ga hkrati napolnil s čudno tesnobo. Po eni strani je bilo očitno, da Rezmanu ni uspel povedati resnice. Od vse resnice je Rezman izvedel le za Andrejevo edino drobno prevaro, ko ga je prosil za službeno potovanje in imel pri tem v mislih tudi Marto. Vso ostalo resnico o tem, da ni nameraval voditi za nos uboge Mojce, da ni bilo nobene prevarantske zarote s kreditom, da se je skratka vse dogajalo spontano in brez hudih namenov – te resnice pa Rezman od njega ni slišal. Zato si je pod vtisom tiste malenkostne prevare brez dvoma oblikoval svojo zgodbo, v kateri so bili vsi nepredvidljivi dogodki povezani v en sam velikanski, pokvarjen načrt. Po drugi strani pa je Andreju postalo očitno, da mu Rezman sploh ni pretirano zameril njegovega prevarantstva (ki ga v resnici ni bilo, ampak Rezman je gledal drugače), težkega najmanj dvajsetletne plače. Nasprotno, prav v trenutku, ko ga je Rezman pri sebi razkrinkal za goljufa, ga je naklonjeno kot še nikoli potrepljal po ramenih in mu jasno pokazal, da je vse preteklo pozabljeno in ni več sence na njunem odnosu in ni ogroženo Andrejevo delo na inštitutu. Ko je Andrej še bolj natančno premislil Rezmanovo vedenje, je moral presenečen ugotoviti, da je s svojo neobstoječo prevaro celo zrasel v Rezmanovih očeh in ga je šef prvič gledal kot odraslega, pozornosti vrednega človeka namesto kot študentka, ki mora napisati seminarsko nalogo, vse ostalo na svetu pa naj ga raje ne briga.

Pravzaprav se je v primerjavi z Rezmanovim enigmatičnim odnosom do Andreja samo še Darinka izkazala za bolj presenetljivo. Ko se je spet oglasil pri njej, kaka dva tedna po vrnitvi, se ga je razveselila in poljubila na nos prijazno in domače, kot bi minil samo dan ali dva. Pristavila je kavo in povedala, da sta Muha in Nataša odšla na smučanje v Kranjsko Goro, ker je Muha sklenil postati prvi izmed pripadnikov njegovega težko izgovorljivega plemena, ki se bo naučil smučati na alpski način. Ker sta imela sobo samo zase, je Andrej kar pri štedilniku lahko barbarsko napadal Darinkino haljo in vlačil hlačke navzdol po krasnih stegnih in gibčnih stopalih, dokler ni deklica kuhala gola in je bila ob štedilniku tako skladna in lepa, da ni mogel verjeti očem. “Kakšen čudež si,” je stokal iskreno prevzet od mehkih linij telesa in obema je bilo jasno, da ne bo mogoče čakati na kavo.

“Slišala sem, kako si se vrnil,” je Darinka previdno srebnila mrzlo kavo.

Andrej je zardel do trebuha in Darinka se je morala od srca nasmejati. “Novice se širijo kot blisk. Posebej tukaj, ko imamo punce toliko časa. Ni stvari, ki je ne bi takoj opazile, včasih še prej, kot se zares kaj zgodi.”

Andreja je prešinilo kot strela. “Tudi za Mojco si vedela že davno prej?”

Prikimala je.

“Takoj po tistem, ko si bil prvič tukaj. Obveščevalna deluje v vse smeri, če kdo hoče ali noče.”

“In te ni motilo?”

“Ne. Nisem punca, ki išče moškega za poroko. Sploh pa ljubice dobijo od moških najboljše stvari; njihove prave občutke, čustva, strasti, izlete, darila. Ženam pa ostane dolgčas, kuhanje in umazane gate.”

“Hvala, da si me spomnila zaradi daril,” je napol v šali napol zares rekel Andrej in se zagledal v njene lagodno prekrižane noge, ki so bile tako mične in krasne, da se ni mogel ubraniti in je počasi začel kapljati nanje svojo hladno kavo in jo masirati v kožo, da so noge postajale rjave in ponekod skoraj črne. Darinko je nekaj časa zabavalo, nato mu je zadržala roko. “Jaz, mala pigmejka se iti tušat,” je zrecitirala z globokim afriškim glasom, ki ga je pobrala od Muhe. Odšla je v kopalnico, Andrej pa se je zadovoljen, ker je hotel doseči točno to, odpravil za njo.

V zvezi z Darinko si je nato vsakič znova moral priznati, da je presenetljivo dosledno igrala svojo vlogo. Razumela je, da je vikende potreboval za Marto, ker je bila zaradi samote v tesnem Andrejevem stanovanju konec tedna že povsem nervozna in polna nerazumljivega strahu. Stanovanje pri Minki je bilo namreč mnogo manjše od njenega kalifornijskega študentskega apartmaja in razen Andreja v hiši ni bilo nikogar, s komer bi imela normalen človeški stik. Tudi zato, ker je bilo stanovalcem v hiši nerodno govoriti angleško, ker so zvečine poznali le nekaj banalnih fraz, ki pa niso bile za kaj več od vsakdanje vljudnosti na stopnišču. Izjema je bila Minka. Andrej je trdil, da izvrstno obvlada angleško, vendar je Marti nikoli ni uspelo zaplesti v pogovor. Na vsako njeno besedo je Minka le čudaško odkimala in se obrnila proč, kot bi bila z drugega planeta. Čeprav je po drugi strani Marta večkrat opazila na sebi Minkin zvedav pogled izza okenske šipe, ko se je na dvorišču igrala s snegom, ki ga v tej deželi zares ni primanjkovalo. Sicer pa je Marta, odkar je odšla iz rodnega Parcoseja, že imela nenavadne izkušnje s tujci. Nekoč je na podzemni opozorila desetletno punčko, da bi odstopila sedež betežni, tresoči se starki. Potem se je morala na sodišču zagovarjati zaradi napada na otroka in se je zadeva le zaradi spretnega očetovega advokata končala brez hudih posledic. Spet drugič je hotela poprijeti nerodno torbo, ki jo je po stopnicah tovorila zadihna, potna ženska iz istega nadstropja. Ampak komaj se je Marta dotaknila ročaja, je ženska začela kričati in v rokah se ji je zasvetil nož, da je Marta tresoča se spustila ročaj in zbežala, kar so jo nesle noge. Taki dogodki so jo naučili, da so ljudje v tujini drugačni in manj predvidljivi kot v ljubem Parcoseju. Brezdomec, ki mu pod stopnice prineseš kruh, te lahko iz svoje betonske luknje napade kot kača. Fantič na kolesu, ki mu med tekom po parku veselo pomahaš, se lahko naslednji trenutek zamerljivo zaleti vate. V tujini je toliko nepredvidljivih ljudi, da z neznancem ni varno tvegati več od vljudnega pozdrava in kislega nasmeha. Zato je Marta kljub Minkinim čudaškim, prikritim pogledom sklenila, da bo ostala mirna in vljudna in ne bo nič opazila.

Pač pa se je čim prej skušala naučiti zapletenega jezika, ki so ga govorili v hribovski, hladni deželi. Jezik je ob prvem vtisu spominjal na nemške besede, ki jih Marta nikoli ni imela rada. Potem je spoznala, da je v tem jeziku marsikaj še mnogo bolj zapleteno, zlasti glagoli so se ji zdeli brez logičnih pravil ali vsaj brez melodije, ki bi nakazovala, kako jih izgovoriti. In povrhu vsega so imeli dvojino, ki jo je tudi Andrej vztrajno rabil (“Pojdiva v nedeljo na Bled” ali “Z Rezmanom sva zmenjena za vodenje projekta” ali “Danes bova večerjala s Samom”), čeprav Marti ni bilo jasno, čemu naj bi služila. Če bi bila dvojina samo za intimne, ljubezenske zadeve, bi Marta z veseljem sprejela, da gre za simpatično nacionalno usmeritev. Vendar ji je kmalu postalo očitno, da velika večina slovenske dvojine ni povezana z ljubeznijo in čustvi, ampak gre kvečjemu za zarotniško zapiranje dveh sogovorcev proti vsemu ostalemu svetu. “Zakaj rabiš dvojino,” se je zato pritoževala Andreju, “če bomo večerjali skupaj s tvojimi starši, kakšen smisel je potem govoriti, da bova midva večerjala z njima? Saj bomo menda skupaj jedli in skupaj govorili o vremenu in o solati na vrtu in o obnavljanju njihove hiše.” Ampak Andrej se ni zmenil za njene odpore proti dvojini.

Čeprav se je Marta pridno in vztrajno učila težavnega jezika, v prvem letu življenja v Ljubljani ni dobila znancev, h katerim bi odšla na obisk brez Andreja, ki je bil stalno v službi. Izjema je bil Samo. Andrejev prijetni prijatelj je bil živahen, pozoren, odkrit; njegovo znanje angleškega jezika je bilo sicer borno, ampak kljub temu je znal v nekaj besedah in z nekaj izrazi obraza povedati in pokazati sleherno šalo, ki mu je prišla na pamet. Samo se je znal smejati navdušeno in razposajeno kot kakšen Brazilec iz Parcoseja in bil je edini razen Andreja (in pravzaprav v tem še nekoliko boljši), ki je znal Marto dolgo in z veseljem gledati v oči. Vsi drugi so kot opečeni umaknili pogled, ko so se srečali z njenimi jasnimi, žarečimi očmi. Samo pa je gledal kot prijazen teliček in zraven še na ves glas vzdihoval, kakšen tropski požar je uspelo uvoziti Andreju, medtem ko mora on prezebati od mrzlokrvnih, krmežljavih Slovenk brez pravega temperamenta. Samo je bil pravi sonček, in ko se je prikazal med vrati, se je Marti kar samo smejalo, na mizo mu je v hipu nanosila pravo zbirko tropskih likerjev, da je Samo ostal čim dlje in se čim bolj veselo razgovoril o svojih velikih in neizmerno zabavnih problemih, ki so se vrteli okoli najrazličnejših žensk. “Če bi bil v Braziliji,” mu je žugala Marta, “bi te Brazilke že zdavnaj zastrupile in policiji se v množici kandidatk sploh ne bi ljubilo iskati prave morilke.” “Če bi bil v Braziliji,” se je branil Samo, “bi se dal ugrabiti prvi Amazonki, ki bi ti bila podobna, in potem do konca življenja ne bi zapustil njene lesene kolibe.”

Še nekdo razen Sama se je živo zanimal za Marto – Darinka. Kadarkoli je Andreja prignalo k Darinki, ga je najprej temeljito izprašala o Marti: kaj dela, kako se oblači, kako preživlja dneve, kako ji je bilo všeč na izletu ali na večerji. Andrej je imel ob Darinkinih vprašanjih sprva slabo vest in se mu ni zdelo primerno veselo ali celo navdušeno pripovedovati o svojem življenju z Marto. Imel je občutek, da bi Darinko to lahko razžalostilo in ji jemalo veselje, da bi še naprej bila njegova skrita ljubimka. Pri sebi si je Andrej namreč moral priznati, da ne verjame povsem Darinkinemu zatrje-vanju, kako se nikoli noče poročiti. Darinkin življenjski načrt se mu je kljub njenemu utemeljevanju zdel le nekakšna prehodna faza, ki jih najstnice pač imajo, dokler ne opravijo z vsem, kar jih stiska od zunaj in jim ne pusti dihati in živeti njih samih. Njen oče, o katerem je Darinka sicer zelo lepo govorila, je bil premožen kmečki gospodar, ki je redno, nekajkrat na teden in vsem na očeh, odhajal prenočevat k ženski, za katero so vedeli vsi vaščani in tudi Darinka. Pravzaprav oče pri ljubici ni le spal, ampak ji tudi pomagal obdelovati kmetijo, na kateri je živela sama s sinom. (Odkod se ji je vzel tisti sin, ni na vasi vedel nihče.) Čeprav zadeva z očetovo ljubico nikoli, kar je vedela Darinka, ni bila posebej dramatična in napeta (“Na vasi se ljudje sprijaznijo z vsako svinjarijo, da je le zemlja obdelana in se revščina ne potika po dvorišču,” je govorila), je Darinka do tiste ženske vseeno čutila hudo sovraštvo. Najhuje pa takrat, kadar jo je morala med mašo celo uro opazovati, kako pobožno moli in prepeva in požira sveto hostijo s počasnimi, izzivalnimi gibi čeljusti in lic in živordeče našminkanih ustnic. “Tista kuzla,” je včasih o njej rekla mama, in kadar jo je Darinka gledala v cerkvi, si ni mogla kaj, da ne bi celo uro, od prvega do zadnjega župnikovega blagoslova goreče ponavljala: “Tista kuzla, tista kuzla, tista kuzla, tista kuzla ...” Ta Darinkina zgodba, o kateri je pogosto pripovedovala, je bila po Andrejevem tihem mnenju v nekakšni navezi z njenim zanimanjem za Marto in z njeno zaletavo dekliško zaobljubo, ki je Andrej nikakor ni hotel prehitro zlomiti, da ne bi deklica spregledala, in potem adijo sladka, mila ljubica, kakršna je znala biti Darinka. Če pa že ne adijo, pa bi se – kar je še slabše – začeli zoprni, stereotipni problemi z ljubicami, ki v čim več stvareh tekmujejo z uradno ženo in se hočejo kazati v restavracijah in klubih in gledališčih in zraven biti še kuharice in svetovalke pri izbiri oblek in vzgoji otrok in nazadnje človek skoraj že ne ve, če bolj vara ženo z ljubico ali ljubico z ženo.

Iz tovrstnih pomislekov je torej Andrej na Darinkina pretirano podrobna vprašanja o Marti odgovarjal kar se da zadržano, brez navdušenja v glasu, predvsem pa je pri vsakem posameznem opisu skušal poudarjati številne banalne težave, ki sta jih imela z Marto, od gneče na vlaku do pretiranega mraza ali vročine ali nadležnih komarjev na izletu; in če se ni spomnil prepričljivih težav, je bilo z glasom še vedno mogoče ustvariti občutek dolgčasa, čeprav je bilo z Marto v resnici malokdaj dolgčas. Ampak najbrž je bil Andrej pri opisu tovrstnih težav le pretirano dosleden, kajti njegovo prirejanje dogodkov je opazila celo Darinka in mu napol v šali napol zares zagrozila, da ima kot ljubica vso pravico, da ji njen moški ne laže, ker ni za to nikakršne potrebe. Od takrat je v resnici nekoliko manj prirejal opise, zlasti ker je na svoje začudenje opazil, da je Darinka do Marte imela nekakšen oseben, nežen odnos. Darinka se je na nek čuden način navezala na Marto iz Andrejevih pripovedovanj (nekajkrat je videla tudi sliko v Andrejevi denarnici in nekoč celo prosila zanjo, vendar se je Andreju to zdelo pretirano in je odklonil) in si je, kot nekakšen dobrotni angel varuh, prizadevala, da bi Marti po svojih močeh olajšala življenje. Z Andrejem se je na primer dogovorila, da jo je obiskoval samo dopoldne (ob torkih si je v službi brez problemov in domala neopazno lahko privoščil nekajurno luknjo), kajti večere z Andrejem je po Darinkinem mnenju Marta potrebovala bolj kot ona. Darinka je na koncu vsakega Andrejevega obiska tudi skrbno preverila, če na njegovi obleki ali celo na spodnjem perilu niso ostali njeni dolgi, ravni črni lasje, ki bi jih izkušeno žensko oko lahko razločilo od svedrastih Martinih kodrov. Enako skrbno je nadzorovala, da sta se z Andrejem po seksu vedno pazljivo namilila in oprala vsak košček kože. “Ženska nezvestobo najprej zavoha,” je zelo resno opozarjala Andreja, ki se je smejal njenemu miljenju, čeprav ni imel sicer nič proti, ker je bila Darinka mojstrica za vodne igre. “Tudi če se ženska ne zaveda, jo vonj druge ženske vznemiri in naredi sumničavo, potem pa ni daleč do problemov.” Andreju se je zdela Darinkina skrb precej odveč, posebej ker je bila od obeh žensk Marta tista, ki je imela izrazit, razpoznaven vonj, medtem ko je imela Darinka nežen, sladek, komaj izražen duh, ki ga na njegovi koži še tako dober in natančen ženski nos ne bi mogel zaznati.

Po dolgi, zasneženi zimi je v Ljubljano končno prišla pomlad in Marta je s svojim jezikovnim znanjem že sama hodila v mesto in v trgovine. In ji je prišlo na misel, da bi se vpisala v jezikovni tečaj za tujce in sčasoma s svojim znanjem španščine, portugalščine, francoščine in angleščine postala prevajalka. Tudi Andreju se je zdel Martin načrt izvrsten, zlasti ker ga je pomalem že vznemirjala misel, da bo Marta ostala kar doma in gospodinjila. “Verjemi,” je razlagal Samu, ko je komentiral Martine prevajalske ambicije, “na prvi pogled človek zavida moškim, ki si doma privoščijo stoodsotne gospodinje, ampak predstavljaj si, da ves dan misli nate neka ženska, polna energije in temperamenta, in se ukvarja z vsakim korakom, ki ga narediš. Zoprno in depresivno!”

“Preveč časa je lahko enako pogubno za zakon kot pomanjkanje časa!”

“Živa resnica,” se je strinjal Andrej, “zato je krasno, če večkrat prideš.”

V resnici je bil Andrej skoraj tako kot Marta zadovoljen, da je Samo pogosto prihajal na obiske in vnašal spremembo v njuno življenje. Ne le zaradi Marte, ki je ob Samu vzcvetela, da je Andreja na trenutke že sumničavo zapeklo v prsih. Samovi obiski so bili tudi nekakšno zagotovilo, da se bo sčasoma uredila zmešnjava, ki jo je nespretno zakuhal z Mojco. “Ne dramatiziraj,” ga je v zvezi s tem imel navado pomirjati Samo, “tudi največje svinjarije čez kakšno leto izgledajo le zabaven del življenja.”

“Hvala za prijazno sodbo, ampak jaz sem bil v teh zadevah vedno samo tvoj skromni učenec,” mu je Andrej prijazno vrnil očitek.

V resnici Samu seveda ni bilo kaj očitati. Bil je krasen prijatelj celo takrat, ko je pred Andrejevo ponovno potjo v Ameriko izvedel, da tam obstaja Marta in da jo namerava Andrej pripeljati v Ljubljano. “To, kar si storil, kar delaš in boš počel, je zmedeno, nezrelo, neodgovorno, svinjsko in kaj vem kaj še,” mu je takrat brez ovinkov povedal, “ampak te razumem, da ne gre drugače. Če človek ne uboga klica divjine, ki ščemi med nogami, je nekaj časa navidez v redu, kmalu pa je vse še huje. Čeprav je krivično, da bo najbolj udarilo Mojco.” Mojco je Samo tako dobro poznal, da ga je od vsega še najbolj bolela misel, da bo uboga črnookica v kratkem izvedela za vso zmešnjavo in jo bo zarezalo in razmesarilo prav v sredo njene občutljive duše. In prav zato je Samo predlagal Andreju, naj brez ceremonij odide v Ameriko po Marto, medtem pa bo on, Samo, pripravil Mojco na novico, ki jo bo udarila ob Andrejevi vrnitvi. In takoj po Andrejevem odhodu je Samo šel v akcijo. Vsak dan je Mojci zavzeto, kot bi ne bilo nobenega zanimivejšega opravila, pomagal zlepljati maketo njenega nogometnega stadiona in ji kot po naključju, kapljo za kapljo razlagal in opisoval Andrejeve dogodivščine iz Amerike, da se je Mojca (neredko s kancem ljubosumja) čudila, zakaj moški pri prijateljskem kozarcu pove mnogo več, kot je pripravljen povedati ženski med rjuhami v najbolj zaupljivih trenutkih. “Takrat ni čas za čvekanje,” je pojasnjeval Samo, “seks je za moškega resno opravilo in garanje, ki zahteva vrhunsko koncentracijo, čisto drugače, kot si to predstavljajo ženske.”

Resnici na ljubo je bilo Mojčino drobno ljubosumje močno pretirano, ker si je Samo večino tega, kar je pripovedoval o Andreju, preprosto izmislil, da je lahko počasi in načrtno privedel Mojco do občutka, da Andrej v Ameriki ni samo raziskoval na inštitutu, ampak so bile tudi zabave in pijančevanja in ... ženske. In tudi pri ženskah so bile Samove zgodbe Mojci na moč zabavne, rada je poslušala o Andrejevih zapletih z nerodnimi, zakomplesanimi Američankami, ki jih je Samo običajno končal z Andrejevim jutranjim begom iz študentske sobe. Tako sta postopoma prišla tudi do brazilske seks bombe, ki je na univerzi študirala književnost in ji je bilo ime Marta. Noč z Marto pa se ni kot običajno končala s pobegom iz študentskega apartmaja (bila je bogata hči brazilskega poslovneža, zato je imela najet cel apartma), ampak se je nadaljevala v novo noč in še v naslednjo ... in Mojca je naenkrat ugotovila, da ji je Samova pripoved vedno manj zabavna in je svojo kritiko tudi odkrito povedala. Potem ji je povedal tudi Samo. Kasneje je opisal Andreju, da sta z Mojco imela peklensko noč. Ubožica je bila po njegovi novici povsem mirna, bleda in hladna, kot da se ne bi nič zgodilo. Prijazno kot mačka mu je rekla, da je zaspana, ker mora naslednji dan zgodaj k nekemu profesorju, da mu pokaže načrte za nogometno igrišče. Ampak Samo ji je zatrdil, naj si izbije iz glave, da bi jo pustil samo v stanovanju, in kljub njenemu prepričevanju, da je vse v redu, se ni niti premaknil od nje. In je imel prav, kajti ob treh zjutraj je Mojca začela nenadoma hlipati in potem jokati in še potem tuliti kot žival. Samo je ni skušal miriti, ampak je bil le v bližini in skrbno pazil, da bi jo ujel, če bi v histeriji brezglavo padla, ali jo zadržal, če bi hotela požreti pest tablet ali seči po nožu ali steklenem kozarcu. Po deset, petnajstminutnem tuljenju se je Mojca utrudila, bila je povsem premočena od potu in solz in zenice je imela široke in motne, da se je Samo resno prestrašil. “Mogoče rabiš zdravnika,” je glasno pomislil.

“Hvala, Samo,” je odkimala in zarinila glavo v blazino. “Zakaj se to naredi?” je čez nekaj časa izrekla kar v blazino, da jo je le s težavo razumel.

“Andrej je tepec, idiot,” je povsem iskreno zatrdil Samo in pobožal ubogo razžaloščeno živalco po razmočenih laseh.

“Ne morem si predstavljati, da me ves ta čas sploh ni imel rad. Jaz sem največja trapa na svetu!”

“Ni vse tako, kot izgleda,” jo je miril Samo, “vse bo še v redu.”

“Nič ne bo, razumeš!” Mojca se je naglo dvignila z blazine in obupano, vendar že povsem brez joka pogledala Sama. “Narobe sem razumela, vse sem narobe razumela, največja trapa sem, zavozila sem in še zdaj ne vem kaj in kako. In če sem trapa, bom še naprej in bom drugič spet vse narobe razumela. In spet, dokler se ne bom ubila. Mogoče mi nekaj manjka, neki zajebani vzorci iz otroštva ali kaj takega, mogoče mi je v zibki manjkala duda ali pa mi je v puberteti manjkala mama in bom celo življenje zmedena trapa!”

“Nehaj z butasto psihologijo,” se je Samo kljub ubogi Mojci moral nasmehniti, “malo boš jokala, potem se boš vzela v roke in bo v redu. Ali pa mi hočeš povedati, da bom jaz celo življenje tepec za ženske, ker nisem imel očeta?”

“Saj si!” Tudi Mojca se je morala nasmejati ob Samovi pripombi, čeprav skozi mokre oči. “Veš, da si tepec, ampak tebi je vsaj fino.”

“Tako zelo tepec, da te ne spustim z oči, dokler ne boš spet vesela.”

Samo je vzel obljubo zelo resno in nadzoroval Mojco na vsakem koraku, dokler ni bila spet podobna stari drobižasti žilavki. Še preveč podobna, kajti z bližajočim se Andrejevim prihodom iz Amerike je začela Mojca kuhati vedno hujše maščevanje, ki bi vsaj deloma poplačalo njene prestane muke. Pozanimala se je pri Cenetu in Cene je obiskal nekaj znancev iz pravniške službe in kmalu so bili vsi v žaru in pripravljali pravniško bombo, da bi Andreja še dvajset let bolela glava, ker je tako grdo zasvinjal z Mojco. “Ne bo se izmazal, ta tepec,” je Mojca navdušeno razlagala Samu in mu listala pravniške papirje in zakone, “tukaj je vse črno na belem in naj gnida trpi, če ni prej pomislil!” Čeprav Samo ni razumel podrobnosti, je verjel radikalni ihti, s katero je Mojca pripravljala sprejem svojemu bivšemu dragemu. “Takrat sem ti rešil življenje,” je kasneje ničkolikokrat pripovedoval Andreju, ko sta nostalgično obračala kozarce piva za šankom, “takrat sem ti dobesedno rešil življenje ali vsaj glavo, ker je Mojca mislila krvavo resno in sem jo edino jaz lahko prepričal, naj se umiri in pozabi. Kar pri zverinici, kot je ona, ni majhen dosežek.” In čeprav je bilo morda vse skupaj manj dramatično, kot je razlagal Samo, je Andrej običajno vsaj v grobem verjel njegovi zgodbi in temu, da bi se mu z Mojco zares lahko mnogo bolj zoprno zapletlo, če bi ne bilo njegovega zvestega prijatelja.

“Čeprav,” je imel potem Andrej še navado vsaj deloma ugovarjati,”brez tvojih šol nikoli niti pomislil ne bi na vse tiste traparije, ampak bi bil resen in spodoben akademik do konca svojih dni.”

“Vse je že zdavnaj bilo v tebi,” je govoril Samo, “in v meni. Vedno je samo vprašanje časa, kdaj se sproži in začne valiti kot plaz. Ko enkrat storiš prvi korak, pa svinjaš do konca. To je zakon!”

“Oba sva bolana,” je rekel Andrej.

“Vem. Ampak če se ubiješ, ni dosti bolje,” je imel navado zaključiti tovrstne pogovore Samo. In potem sta skupaj risala skrivnostne, nevidne kroge vsak s svojim pivskim kozarcem pri šanku in opazovala točajke in njihova krila, ki so se v skladu z duhom časa krajšala in daljšala in spet krajšala, in pod spremenljivimi krili so bile noge, ki so ne glede na duh časa večinoma ostajale enako mlade in mične in neutrudne pri stopicanju med šankom in pomivalnim koritom. “In vse se spreminja, celo hrib ali granitna skala,” so v takih trenutkih v Andrejeve misli privrele tolažilne besede zaprašene kozmološke knjige, “čeprav ostane leta in stoletja natanko na istem mestu. Ampak ko se utrne zvezda, je tisto že druga skala, in ko mimo steče zajec, je skala spet drugačna, in ko si jo vzel v svoje misli, je zaradi tega postala spet povsem druga skala. Zato se ne pritožuj nad tem, da si vedno isti in se nič ne dogaja, ker je v resnici obratno; dokler živiš, se z neznansko hitrostjo preoblikuješ; vsako uro, vsako sekundo v milijarde in milijarde novih podob, in če je po smrti nekakšna večnost, jo boš moral do zadnjega trenutka porabiti za lepljenje svojih raztreščenih podob, in bo šele takrat postalo jasno, kako fantastično si se spreminjal in zakaj je moralo življenje biti tako kratko.”

4.

Ko se je zvečer vrnil, Marte ni bilo doma. Pravzaprav nič nenavadnega po burnih prepirih, ki sta jih v zadnjih letih čedalje bolj pogosto imela na sporedu; njene odsotnosti pozno v noč so pomenile, da je Marta nostalgično razmišljala o stvareh, ki jih je zaradi življenja z Andrejem zanemarjala, zato je na vrat na nos še isti večer sklenila vsaj simbolično kaj od izgubljenega nadomestiti. Na primer obiske gledaliških predstav ali klasičnih koncertov. Andrej že od študentskih let ni bil v gledališču in tega se niti najmanj ni sramoval, nasprotno, prav rad je na široko in domala ponosno razlagal, kako ga patetična gledališka dikcija prvih pet minut neubranljivo sili na smeh, nato pa ga zagrne v turoben dolgčas, ki mu obvezno sledi globok spanec. In če okoliščine le niso bile povsem uradne, je Andrej prav rad izrabil priložnost in iz globin žrela demonstriral zvoke, ki bi mu jih zavidal sleherni medved ali pujs. Razprava o gledališču in klasičnih koncertih je bila nasploh ena od priljubljenih Andrejevih družabnih tem. Kjerkoli in kadarkoli je bil pripravljen vneto zagovarjati, da je z iznajdbo filma gledališče izgubilo smisel in ga pri življenju ohranjajo samo še prismojeni malomeščanski običaji, ki so se srečno ujeli s splošno nujo kulturniške birokracije, da zapravlja državni denar za čim bolj nekoristne projekte. “Kajti ...” je imel Andrej navado povzdigniti glas in že vnaprej uživati ob svoji izpiljeni domislici, “državnemu birokratu se nikoli ne splača početi koristnih stvari, ker bi s tem tvegal, da ga kmalu prehiti bolj sposobna in domiselna konkurenca. Nasprotno pa je nekoristne, nepotrebne, absurdne projekte mogoče organizirati brez strahu, da bi se pojavil zainteresiran podjetnik in prevzel posel. Zato uradniki vztrajno počnejo tisto, kar pametnemu, praktičnemu človeku nikoli ne bi prišlo na misel, recimo financirajo opere in gledališča.” Marta je trpela ob tovrstnih Andrejevih razlagah, motilo jo je, kadar je mož želel iz svojih pomanjkljivosti delati vrline, in v primeru ignorance gledaliških, opernih in koncertnih predstav je šlo po Martinem mnenju brez dvoma za slepoto, o kateri naj bi spodoben človek skušal vsaj dis-kretno molčati. Gledališki oder je namreč imel v Martini duši rezervirano prav posebno, najdražjo ložo. Enako razkošno, kot je bila tista, ki jo je imela njena družina v ljubem rojstnem Parcoseju rezervirano za premierne predstave. Martini najzgodnejši otroški spomini so bili vezani prav na gledališko ložo, v kateri je sedela vsa lepa in ponosna v svetlih, nakodranih oblekah med brati in sestrami in gledala nič manj lepe igralke in igralce, ki so veličastno zmagovali, se ljubili ali pretresljivo umirali na barvito osvetljenem prizorišču. Seveda je bila vso mladost prepričana, da bo nekoč tudi sama igralka, vendar je bila njena družina globoko krščanska, zlasti oče, trgovec z zemljišči, ni hotel slišati o nečednem igralskem poklicu. Njena užaljenost je bila tedaj, ko je oče izrekel zadnjo besedo, neizmerna, nekaj mesecev je hujšala in hirala in se končno, po dolgih pogajanjih, z očetovim blagoslovom in denarjem odpravila v Kalifornijo študirat književnost. To je bil kompromis, sprejemljiv za oba; oče je njen študij razumel kot nekoliko romantičen in kapriciozen način šolanja za učiteljico, kar se mu je sicer zdel soliden in nadvse primeren dekliški poklic. Marti pa je misel na Kalifornijo obetala skoraj toliko vznemirjenja kot predstave, ki jih je strastno spremljala v dramskem gledališču. Kalifornija je pomenila, da se ji bo njeno razburljivo igralstvo kljub vsemu uresničilo, le oder v Parcoseju bo zamenjala z nekim drugim.

Andrej je bil torej prepričan, da je Marta po njunem prepiru odšla v opero ali v gledališče, ne bi bilo prvič, da bi gledala več predstav drugo za drugo, če bi se ji gledališki urniki srečno ujeli. Čeprav bi trajalo štiri debele ure, pa pet, pa šest, Marte v takih trenutkih nič ne bi ustavilo, da ne bi skozi priprte, zasolzene oči pozorno in napremično strmela na oder svojega mladostnega Parcoseja in uživala v slehernem gibu igralk in igralcev. Ker je Andrej računal, da se bo Marta vrnila domov precej čez polnoč, je sistematično preiskal zaloge v zamrzovalni skrinji in se nato po tehtnem premisleku odločil za lososov zavitek z mehiško kremno polivko, ki ga je bilo treba samo za pet minut vtakniti v mikrovalovno pečico in servirati z rdečim vinom. Kot nalašč je bil v kleti na zalogi izvrsten refošk in tudi zaradi njega si je po večerji, ki je bila skoraj tako izvrstna, kot je pisalo na nalepki, moral pri-znati, da se je dan vendar končal prijetneje, kot se je sprva napovedovalo.

Zjutraj ni bilo nikakršnega znaka, da se je Marta vrnila. Na to, da bi jo uzrl poleg sebe v postelji, Andrej seveda ni resno računal, bilo bi presenečenje, na katerega ob Martinem brazilskem temperamentu ne bi stavil niti ena proti tisoč. Kadar je bila Marta besna, je bila pač kača strupenjača, ognjeni zmaj z gasilsko sireno, nagazna mina, ki ob najmanjšem dotiku eksplodira na milijon žarečih igel. Ki ognjeno švistnejo čez nočno nebo in se potem vse po vrsti zarinejo v njegove zenice, da boleče zacvrči in zasmrdi po pleskavici. Ne, Marte v tako kritičnih trenutkih zares ni mogel pričakovati ob sebi v svoji postelji, in pravzaprav je bila to dokaj srečna poteza njenega značaja.

Vstal je, s knjižne police nad posteljo vzel debelo enciklopedijo, jo krčevito stisnil k sebi kot nekakšno oporo ali morda orožje, zastarelo in neučinkovito, pa vendarle ... potem je počasi, previdno kot izvidnik odprl vrata spalnice. Marte ni bilo, niti sledu o Marti, tudi na poti iz spalnice proti kopalnici ni bilo jeznorito nametanih kosov njenega spodnjega perila in celo na hodniku pred vhodnimi vrati ni opazil odložene torbice ali plašča. To je bilo presenetljivo, Marta je vedno odložila torbico, predno si je sezula čevlje, in je potem ni več vzela v roke, dokler ni šla spet iz hiše, to je bil za Andreja nekakšen naravni pojav, zanesljivejši od marsikakega fizikalnega dejstva, z Martine strani pa je šlo za eno od številnih brazilskih vraž, ki jih je prinesla iz rodnega Parcoseja in jih za nič na svetu tudi v Ljubljani ni hotela prekršiti. Ker torej na hodniku ni bilo torbice, Marte skoraj ni bilo vredno iskati v številnih sobah, ki so bile v njuni veliki izpraznjeni hiši na voljo za spanje. Kljub temu je Andrej kar v pižami odklenil vhodna vrata in pogledal po dvorišču: Martinega forda ni bilo, to pa je bil že zanesljiv znak, da se ni vrnila.

Marta v Ljubljani ni imela veliko prijateljic, vsekakor pa nobene tako zaupne, da bi pri njej lahko zaradi prepira z možem prespala dan ali dva, kot je sicer med dobrimi prijateljicami navada. Deloma je bilo tega seveda krivo preprosto dejstvo, da se trajnejša, brezpogojna prijateljstva začenjajo v času, ko je Marta z velikimi, črnimi očmi še sanjarila o svojih triumfih na gledaliških deskah rojstnega Parcoseja. Drugi razlog pa je bil v tem, da v Andrejevi družbi ni bilo velikega interesa za prijateljevanje z eksotično Brazilko. Andrejeve znanke so Marto sicer sprejemale prijazno, da ne bi nosile krivde zaradi rasizma, provincialnosti ali drugačnih predsodkov, vendar dosti več od gostoljubnega izmenjevanja receptov in kramljanja na večerjah Marta ni dosegla, čeprav je s svojim živahnim temperamentom skušala navezovati tudi pristnejše stike. V prvih ljubljanskih letih je na primer nekajkrat organizirala ženske zarotniške večere, ki so bili v njenem rojstnem kraju izjemno popularni. Na zarotniških večerih naj bi ženske poleg številnih alkoholnih zdravic med seboj izmenjevale obtožbe na račun svojih mož, natančno naj bi evidentirale njihovo škrtost, grobijanstvo, nasilje nad njimi in otroki, zlasti pa njihovo izpolnjevanje zakonskih dolžnosti, vključno z izvenzakonskimi grehi. Na žalost v Ljubljani nobeden od zarotniških večerov ni zares uspel, vsakič je bila zgolj Marta tista, ki se je razkrila do zadnjega kotička svoje duše, ostale vabljene so se zgolj spogledovale, srebale punč in likerje, nato pa je Andrej še nekaj mesecev prejemal pomilovalne poglede od številnih znancev in prijateljev, pa tudi od njemu povsem neznanih ljudi. Ker so Andreju tovrstni pogledi šli močno na živce, je skušal svoji vročekrvni Brazilki ničkolikokrat razložiti, da je pretirana odprtost in iskrenost med prebivalstvom Slovenije zelo slabo sredstvo za navezovanje prijateljskih stikov. Pojasnjeval ji je zgodovino majhnega, hribovskega podalpskega ljudstva, katerega revno ozemlje so vsake toliko časa uporabljale tuje vojske za pohode proti bogatejšim deželam. Takrat so preživeli le nezaupljivi domačini, ki so se znali tiho, neopazno zavleči v hribe in niso imeli navade drug drugemu, še manj pa tujcem, pretirano razkazovati svojih skrivališč. Ko so se tuje vojske umaknile z revnega, negostoljubnega ozemlja, so hribovci počasi prišli spet v dolino, seveda pa je v dušah preživelih ostala nezaupljivost in sumničavost do vsakega, ki iz tujih širjav pride v mračne podalpske tesni.

Martina nenavadna odsotnost je bila dovolj tehten razlog za kozarček whiskyja na prazen želodec, kar sicer ni bila njegova navada. Ampak za Marto si zares ni mogel predstavljati, kaj vraga naj bi počela celo noč zunaj hiše. Če bi bila Ljubljana kakšno velemesto, kjer človek ob najbolj norih urah najde, kar išče, potem že. V tem primeru bi Marta po vsej verjetnosti nekje plesala latino, dokler se ne bi od onemoglosti zgrudila na oblazinjeno klop in kar tam zaspala do poznega jutra. Ja, v velemestu Andreju že ne bi bilo treba tako skrbeti in obupno iskati vsaj malo smiselno in verjetno razlago. Ampak v Ljubljani je od javnih lokalov po polnoči na voljo edino zapor, in tudi vstopnice za tja ni zelo enostavno dobiti. Martina jutranja odsotnost je bila torej brez dvoma nenavaden dogodek in Andreju je postalo v hipu jasno, da ne gre za eno tistih nedolžnih, celo prijetno dražljivih igric, ki so jih uporabljale žene njegovih prjateljev za razreševanje zakonskih kriz. Ja, če bi bila Marta ena od njih, bi Andrej ob njenem izginotju samo uživaško zavzdihnil in se pripravil na nekoliko patetično, vendar kljub temu poživljajočo predstavo. Kaj je namreč lepšega, kot da ti izgine žena in veš, da se lahko tri dni s prijatelji opijaš, kot te je volja, se z njimi ob večerih pogovarjaš o športu, ženskah, Bogu, politiki, se z njimi složno potapljaš v prijetno melanholične misli o smislu življenja, sveta ter vsega nasploh; in jim povrh vsega slikovito opisuješ svojo zapleteno življenjsko krizo in jo skupaj z njimi potrpežljivo kot kitajski menihi razpletaš od vozla do vozla; in v trenutkih poglobljenega molka skozi kozarce pogleduješ za natakaricami in se ob vsakem njihovem pogledu počutiš vznemirljivo negotovega, razklanega na ma-vrico občutkov kot svetloba na steklenem kristalu, sramežljivega kot kakšen zelen študentek na anatomskem izpitu. Ob vsem tem življenjskem razkošju pa hkrati še natančno veš, da bo po treh dneh zagotovo prišla diskretna informacija od ženine prijateljice! Ter se boš zato lahko peti dan ves čil, svež ter brez alkoholnega zadaha odpravil na veličastno pobotanje z večerjo, šopkom in intimnim darilom, ki mu bo sledil ognjevit seks, podoben tistim v najboljših mladostnih letih. Ja, če bi bila Marta ena od običajnih žena s kupom razumevajočih prijateljic, bi si Andrej z mirno vestjo privoščil hranljiv zajtrk, uživaško prebral časopis, malo potelefoniral prijateljem glede njihovih večernih možnosti in nato brezskrbno odšel v službo, vedoč, da bo lahko brez problemov potegnil s svojim delom vse do večera, če ga bo volja. Po prihodu domov pa seveda nič ostrih pogledov, nič očitkov o pospravljanju umazanih nogavic, nič opozoril o pokvarjenih žarnicah na hodniku in kapljajočih pipah v kopalnici.

Ker torej Marta na žalost ni imela znamenitih ženskih prijateljskih mrež, je bil položaj v zvezi z njenim izginotjem manj predvidljiv. Najprej je Andrej poklical na policijo in na urgenco, če bi se Marti slučajno zgodilo kaj resnejšega, prometna nesreča, nenadna slabost, marsikaj je v življenju mogoče. Nikjer niso v računalniku našli njenega imena. Potem je poklical ljubljanske hotele, samo devet jih je naštel v imeniku, kar se mu je zdelo absurdno majhna številka, vendar so mu receptorji vsi po vrsti zatrdili, da kaj več hotelov Ljubljana resnično nima. Vsekakor pa v nobenem niso imeli zapisanega njenega imena.

Potem je na telefonu odtipkal Samovo številko in kmalu na drugi strani zaslišal zaspan in zlovoljno renčeč vzdih brez opredeljene vsebine.

“Poslušaj Samo, dragi prijatelj, oprosti, ker sem zgoden, ampak zdi se mi nujno.”

Renčeči glas je dobil nekoliko milejšo, skoraj spravljivo melodijo.

“Glej, danes sem vstal in ugotovim, da je Marta izginila.”

“Mhmmm?” je zabrundal Samo in z vprašajem v glasu nakazal, da ga stvar zanima.

“Saj se spomniš od včeraj, ko sva govorila pri pivu. Zaradi Marte in njenih narezanih buč in noža v roki in bikoborbe. Bil je malo trši pogovor in potem je tudi ona odšla, zdelo se mi je, da v gledališče, saj jo poznaš. Ampak ni se vrnila! Je kakšen obrazec, da človek prijavi izginotje?”

“Šele včeraj,” je Samo vendarle zmogel razumljivo besedo, “saj to še ni izginotje, nikakor ne!”

“Ampak je ni,” je zatrdil Andrej, “vse sem pregledal, tudi klet in podstrešje. In vprašal sem hotele in še bolnico, nikjer je ni!”

“Poslušaj, Andrej, izginotje je resna stvar in uradna in kriteriji so jasni. Tvoja Marta je odrasla, prištevna ženska, marsikam lahko gre za en dan, dva, tudi za mesec, če hoče.”

Andreju je postalo nerodno, ker je Marta seveda nedvomno odrasla in lahko vzame kolo in se z brazilsko ihto odpelje na morje ali v džunglo in rešuje krokodile, ali na nogometno igrišče in prebiča sodnika zaradi razveljavljenega gola, lahko dela, kar hoče, in je popoln nesmisel, da on navsezgodaj zbuja dobrotnega človeka, ki mu je pozno v noč pomagal pri pivu in mu s penami pisal številke po šanku in preprosto, brezčasno molčal poleg njega in vztrajno strmel skupaj z njim v pobeljeno steno, kjer je Jordan v razvlečenem drobcu sekunde breztežno zaplaval po zraku in lahkotno kot sokol krmilil telo s čarobnimi, drobnimi gibi razprte dlani in odrival počrnele oblake od sebe in med njimi silovito zajadral v svetlobo košarkarske table.

“Ampak kam naj bi naenkrat odšla? Kaj takega se še ni zgodilo in nimam dobrega občutka,” je zmedeno zastokal Andrej.

“Pojdi v službo in ne dramatiziraj!” Samo je vedel, kdaj je nujno postati osoren.

“Najbrž imaš prav,” je Andrej nekoliko pomirjen odložil slušalko, čeprav ga je še isti hip začel navdajati sum, da govori Samo pod vtisom lastnih izkušenj z Mojco, katere izginotja se resnično nikoli niso končala posebej usodno. Kljub temu je takoj po pogovoru odšel v garažo in se odpeljal na inštitut.

Nacionalni inštitut za umetno inteligenco in psihologijo je bil impozanten, devetnadstropni blok, obložen s kockastimi vzorčenji belih in črnih marmornih plošč. Zgrajen je bil v sedemdesetih letih predvsem zato, ker se je političnim veljakom zdelo potrebno osnovati znanstveno ustanovo, ki bi že s svojim nazivom izpričevala najnaprednejše raziskovalne usmeritve. Če se hoče slabo razvita država postaviti ob bok industrijskim velesilam, so menili veljaki, potem je potrebno kapitaliste presenetiti tam, kjer niti v sanjah ne pričakujejo konkurence, torej na najbolj prestižnem področju – znanosti. Pa tudi znotraj znanosti je bilo potrebno skrbno izbrati kaj zares imenitnega, inštitut za pridelavo in kisanje zelja bi bil na primer precej neučinkovit za promocijo napredne države, tudi inštitut za pivovarstvo, mlekarstvo ali cementarstvo bi zvenel premalo ugledno. Na zadnjih sejah pred odločitvijo je še najbolj kazalo na inštitut za človeško genetiko ali na inštitut za vesoljsko tehnologijo. Potem se je utrnila ideja o inštitutu za umetno inteligenco in psihologijo. Ime je bilo tako izvirno, da kmalu ni bilo nobenega dvoma več, kakšen inštitut bi najbolje predstavljal in izražal napredno usmeritev razvijajoče se države.

Paradoks je, da je bil inštitut ustanovljen precej pred silovitim razmahom računalniške tehnologije. Ta nenavaden podatek je ob slovesnih obletnicah govorcem služil kot dokaz vizionarstva, saj bi v svetu komaj kje še lahko našli primer, da narod zgradi impozanten marmornat inštitut, še preden je jasno, kaj naj bi ljudje tam pravzaprav počeli. Vseeno pa so inštitutski projekti kmalu bujno zacveteli, raziskovalci so brez prestanka sestavljali zapletene matematične modele človeških čustev, veselja, žalosti, evforije, pesniških inspiracij, ljubezenske obsedenosti in vsega, kar tako silovito posega v vsakodnevno življenje delovnega človeka. Področje delovanja inštituta je bilo v resnici tako ekskluzivno, da se s čim podobnim ni ukvarjal skoraj nihče na modrem planetu. Z izjemo nakaj ameriških profesorjev, ki so se z matematičnimi modeli psiholoških stanj ukvarjali iz hobija, da bi pozabili svoja dolgočasna obvezna predavanja na fakultetah. Zato so bili inštitutski raziskovalci na svojem področju resnično v vrhu.

Potem se je nenadoma, kot bi dregnil v osir, razbohotila računalniška tehnologija in so se male, potuhnjene električne spake razlezle po vseh kotih nekdaj umirjenega planeta. Takrat je nekaj časa kazalo, da bodo formule, ki so jih z mističnim mirom v neskončnih kolonah številk nizali na inštitutu, nenadoma postale obvladljive z računalniško tehnologijo in jih bodo lahko uporabljale tudi manj posvečene glave za svoje majhne, banalne probleme. Računalniki so bili skratka obet, da projekti psihološke inteligence, ki so jih pisali na inštitutu, z znanstvenega obrobja preidejo v središče zanimanja vsega sveta, inštitut pa zaradi edinstvene tradicije postane center in svetovni motor novega znanja. Na žalost pa se je izkazalo, da so si računalničarji inteligenco predstavljali drugače, kot so jo vizionarsko zastavili na inštitutu. Računalničarjev niso zanimali poglobljeni matematični modeli čustvenih in filozofičnih stanj, pač pa analize mnogo bolj banalnega početja, kot je hoja, prijemanje kozarcev ali praznjenje debelega črevesa. Zato so projekti naenkrat obležali v predalih in je v dušah zavladalo tesnobno mrtvilo. Ker so bili vsi raziskovalci razumni ljudje in je bilo vsakomur jasno, kako noro je zavozil svet in kako mučno bo stopiti na drveči plaz, ki pelje od globoke, presunljive filozofije do banalnega praznjenja debelega črevesa.

Po prihodu v kabinet je Andrej prižgal računalnik in z neopredeljenim upanjem čakal seznam sporočil na elektronski pošti. Pa je bilo, kot ponavadi, le nekaj dolgočasnih obvestil o sestankih in prireditvah, nekaj reklam, sicer pa nič zares osebnega in še manj presenetljivega. Izgubljeno je zrl v ekran, oblila ga je nekakšna potrtost in utrujenost ob misli, da od sto milijonov ljudi, ki so priključeni na isto omrežje, ni nikogar, ki bi se mu zazdel vreden en sam osebni klik na računalniško tipko. Potem mu je v izogib mučnim občutkom roka začela samodejno odpirati reklamna sporočila, dokler se ni ovedel in jezen zaradi nesmiselnega početja izklopil elektronsko pošto. Skozi okno se je zazrl v velik nasad srebrnih jelk, ki so v dvajsetih letih zrasle že do prav spoštljive velikosti in ustvarjale videz neokrnjene gorske planote okoli in okoli inštituta.

Iz napada izgubljenosti in nemoči je Andreja zdramilo trkanje na vrata, ki mu je sledila velika rdečelasa in rdečebrada glava. Glava je oprezno pogledala proti Andreju.

“Šef hoče kolegij,” je zabrundala, “takoj!”

Nato je glava začela izginevati.

“Čakaj, Peter,” je vzkliknil Andrej in rdečelasa glava je začela spet riniti v sobo, za njo pa tudi drobno, suhljato telo. “Zakaj tako nujno?”

“Menda ima stari težave z denarjem.”

“Kaj drugega,” je komentiral Andrej.

“Kaj drugega,” se je strinjal Peter.

“Spet so nam zakuhali, barabe zajebantske!” je rohnel direktor Rezman. “Svinje na ministrstvu so spet začele mešati drek in se jim je kar na lepem zazdelo, da bi nas priključili k računalničarjem. Kakšno zvezo imamo mi z njimi? Nobene zveze! Ampak saj birokratskih idiotov to ne briga, oni bi nekaj mešali in spreminjali, da bi si lahko nabijali honorarje za nove bleferske ekspertize. To je zalega za podavit, vse po vrsti!”

Andrej ni mogel kaj, da ne bi občudoval žara, s katerim se je Rezman postavil v boj proti slehernemu, ki je nameraval, hote ali nehote, finančno ogroziti inštitut. Rezman sicer ni bil nikakršen intelektualni biser, vseeno pa ni bilo človeka, ki bi bil za inštitut tako dragocen kot stari, žilavi merjasec Rezman.

“Računalničarji pa pravijo, da vsebinsko spadamo skupaj, oni so tudi vse to začeli,” se je oglasil Peter.

“Točno, radi bi dobili, kar je naše. Zato bi radi, da jemljemo iz skupne vreče, ker računajo, da bodo potem iz nje pobrali še tisto, kar je zdaj naše! Poznam jaz te pizdarije, ki imajo spredaj strateška načela, zadaj pa tatinske kremplje! Ampak te kremplje računalničarske bomo hitro poščipali, bomo že našli klešče ali pa sekire, če bo treba!”

“Treba je utemeljiti,” se je oglasil Andrej, “treba je dobro utemeljiti, da smo mi in računalničarji različne stroke in nikakor ne spadamo skupaj. Jaz bom napisal utemeljitev za ministrstvo, napisal bom, da ne moremo dopustiti umetnih, izsiljenih posegov v našo stroko, ki ima svojo tradicijo in natančne usmeritve za bodočnost.”

Rezman je zadovoljno pokimal z drobno, zgubano glavo. “Napiši tako, da bo ministra minila želja, da bi nas nabijal v rit. Naj dela, kar hoče, samo tiča stran od nas!”

“Moje mnenje je, da bomo ta udarec nekako odbili,” je nadaljeval Andrej, “ampak prišli bodo novi, ker se mi zdi, da smo zadnje čase premalo agresivni. Kar stisnili smo se v kot, na ministrstvu pa si podajajo kljuke vsi drugi in nič čudnega, da se nas spomnijo samo v zvezi z manjšanjem stroškov.”

Ostanek dneva je Andrej presedel za računalnikom in tipkal lepo zveneče, dolge stavke za dopis na ministrstvo. Tovrstnih stavkov je bil vajen, mimogrede, brez posebnega razmišljanja in naprezanja je napisal dva, tri, jih s priprtimi očmi v mislih ponovil, naglo popravil kakšen poudarek, ki je pačil ritem in kompozicijo stavka, nato pa z očmi blodil med srebrnimi jelkami v parku in se šele po dolgem času prisilil, da je zapisal nov odstavek. V treh urah je tako nastalo komaj tričetrt strani, toliko, kot bi sicer z lahkoto spisal v pol ure, če bi bil miren in zbran. Niti malo si ni bil všeč, kadar ga je zajela tovrstna melanholija, kajti zadnje čase je znala trajati dolgo, ves dan, ves teden ali še več, in medtem ni bil sposoben storiti skoraj ničesar, kar bi bilo več od golih rutinskih opravil za vsakdanje, papirnato preživetje.

Zgodaj popoldne, ko je Andrej razmišljal, če naj papirnato mučenje prekine z odhodom na kosilo, je nenadoma potrkalo in hip nato je skozi vrata pokukala kratko pristrižena ženska glava.

“Prosim?” se je Andrej obrnil od računalnika, kjer tako in tako že celo večnost ni pritisnil nobene nove črke.

“Dober dan,” je pozdravila mlada ženska, ki so ji kratki črni lasje izborno poudarjali čiste, brezhibne linije obraza in še bolj njenih velikih, žarečih oči. “Zanima me diploma. Po-izvedujem tu in tam,” se je še nasmehnila.

Kratkolaskina pojava je med odprtimi vrati delovala sanjsko; imenitno ukrojene hlače iz mehkega škrlatnega satena so izzivalno razkrivale očarljive boke, modni črni čevlji z neznansko debelimi podplati so energično pritiskali naravnost na občutljivo srce. Andrej bi se kljub svojim izkušenim letom po vsej verjetnosti vsaj za hip prestrašil tako bleščeče ženske pojave, če bi jo srečal izven inštituta; na ulici bi se kar ustrašil njenega silovitega, črnega pogleda, tudi na banketu bi potreboval precej kozarcev, preden bi znal brezbrižno nagovoriti tako mičen ženski objekt. Na srečo pa je sedel v svojem naslonjaču na inštitutu, zato je po drobnem trenutku negotovosti (ki jo je zaznal le on v svoji glavi) postal čudovito miren in priseben, kajti zavedel se je, da ima pred seboj študentko (prešinil ga je meglen spomin na njen obraz v predavalnici) in težave s samozavestjo so se v hipu končale. Za študentke je imel, v nasprotju z usodno lepimi neznankami, natančno izdelan protokol obnašanja, že sto in stokrat preizkušen na predavanjih, vajah, fakultetnih hodnikih. In seveda na izpitih, zlasti tam se je znal povsem neprizadeto zabavati s prismodami, ki so se namenile na njegovem izpitu preizkušati učinkovitost svojih čipkastih mini krilc in pajčevinastih, prosojnih bluz. Hladno, povsem nezaigrano hladno je znal nepremično strmeti skozi tiste bluze in dekolteje, in še tako izzivalno razgaljene spodnje hlačke mu niso preprečevale, da ne bi s pikolovsko natančnostjo sledil sleherno izpitno vprašanje do zadnje podrobnosti iz predavanj in knjig. Zaradi take pedagoške rutine je bil tudi tokrat zmožen brez težav zavrtati v črnolaskine oči in z neomajnim mirom tehtati, kaj naj odgovori.

“Imam še nekaj prostega v laboratoriju,” se je končno odločil.

“Ne mislim še nič dokončnega,” je spet samozavestno poudarila lepotička in mimogrede je opazil brezhibno, žametno kožo, ki se je med govorjenjem na licu ukrivljala v vesel, simpatičen nasmeh, “me pa med drugim zanima tudi to v zvezi z računalniki in psihologijo. Vse skupaj je tako ...”

“Eksotično,” ji je z ironičnim užitkom pomagal Andrej, ki sam ni vedel, če je bila ost njegovega stavka namenjena proti študentki ali proti njemu samemu.

“Čisto cool,” je rekla. “Jaz sem Katja.”

“Me veseli!”

Privlekel je nekaj starih, zaprašenih diplomskih nalog in jih dal Katji, da bi jih pregledala in se odločila, če jo vse skupaj zanima. Ko je odšla, je Andreja za hip zajela slaba vest, ker se ni potrudil z nalezljivim navdušenjem povedati nekaj stavkov o svojem delu, projektih, raziskavah, perspektivah. Konec koncev je bil nekakšen prodajalec, študentje pa njegove stranke, zato nekaj reklame z njegove strani ne bi škodovalo. Še posebej, ker je zanimanje študentov za njegove diplome zadnja leta neprijetno padalo. Tudi zato, ker Andrej ni več zmogel navdušeno in nazorno predavati o velikih koristih, ki bi jih matematični psihološki modeli lahko prinesli v psihoterapijo, reklamno idustrijo, šolsko didaktiko in še in še. Dokler je bil mlad asistent, je s svojimi sanjami znal navduševati in so se študentje nalezli od njega, čeprav je šlo samo za sanje. Z leti je vedel več, sanj pa je bilo čedalje manj in čedalje manj tudi študentov, ki so jih lahko prepričale njegove besede.

“Tri četrtine našega telesa sestavlja voda, devet desetin življenja pa je iz sanj,” si je zamrmral izrek, ki ga je nekoč davno slišal od nekega filozofičnega pijanca. “Ne moreš biti prepričljiv, če ne sanjaš in v sanje tudi verjameš.”

“Govoriš z računalnikom!” Nad seboj je zagledal rdečo Petrovo grivo in pod njo njegove tanke, presenečene ustnice.

“To se dogaja, ko mi trzajo živčki. Moški v mojih letih bi se moral ogibati pijače in posebej žensk. Ženske te uničijo, posebej tiste doma.”

“Žal mi je, oprosti,” Petru je čez čelo in čez nos hušknila rdečica, “nisem vedel, da imaš težave. Če sem lahko kako v pomoč ...”

“Daj no, saj ni nič takega. Ženske niso srečne, če je življenje mirno in brez problemov. Za Brazilke pa je to isto kot smrt.”

Peter je bil eden tistih mehkobnih sanjačev, ki so vsak brezvezen hec jemali smrtno resno in je bilo človeku kar nerodno, ko se je bilo treba potem otresati njegovih čutečih ponudb za pomoč in duhovni pogovor in prijateljsko uteho. Tudi tokrat se je suhljati filozof zamišljeno, žalobno prijel za brado in analitično nagubal čelo: “Marta je zelo temperamentna, ampak tudi nenavadno pozorna, ko se pogovarja. Ob njej sem imel včasih občutek, da bere misli.”

“Tega na srečo ne zna,” se je nasmehnil Andrej, “potem bi mi preostala samo še čim bolj nagla in neboleča smrt!”

Peter je pobral papir za ministrstvo in med nekaj opravičujočimi stavki odšel. Andreja je prešinilo, kako se je Marta presenetljivo dobro razumela z moškimi, kot je Peter – zadržanimi, boječimi, natančnimi, malo premaknjenimi na žensko plat. Prva leta zakona ga je marsikdaj celo neprijetno zmotilo, ker na zabavah skoraj nikoli ni ostala v njegovi družbi, ampak se je mimogrede porazgubila med gosti in ga nato poiskala šele na koncu, ko je bil čas za odhod. Čeprav ga je mikalo imeti ob sebi spremljevalko z dolgimi, gostimi kodri, bleščečim nasmehom, zamolklo brazilsko poltjo in čudovitim telesom, ki je bilo vedno tako imenitno zakrito in še bolj vznemirljivo razkrito, da je šlo vsakomur do kosti. Ampak Marti ravno takrat ni bilo do njegove družbe. In če jo je kdaj poiskal, da bi jo obdržal pri sebi, je bila skoraj vedno zatopljena v pogovor z enim od moških, kakršen je bil Peter. Ali Bernard. Navidez resnih, zamišljenih, poduhovljenih, intelektualnih, v resnici pa obnorelih, prevzetih od gole kože in bližine njenega telesa, prikrito živčnih in smešno nebogljenih vpričo njenih temperamentnih gibov, ki so živahno vabili k posnemanju in sodelovanju. Bili so prav nalezljivi gibi in sogovorci so ob njej kar nehote začeli poplesovati z boki in migati z glavo v Martinem ritmu ali se celo smejati razposajeno in glasno kot ona. Seveda je tisto, kar je bilo pri njej tako vznemirljivo in privlačno, pri njenih nerodnih oponašalcih izpadlo nepojmljivo klovnovsko in pomilovanja vredno. Pravzaprav bi se Andrej ob tem lahko celo izvrstno zabaval, če se ne bi te komedije običajno neznosno vlekle, izrečenim besedam in stavkom med Marto in njenimi poženščenimi, piskajočimi sogovorci pa tudi ni bilo vredno slediti, ker je šlo vedno za puhlice iz duhamorne filozofije, psihologije in literarnih teorij. Saj je bilo na prvi pogled jasno, da ob Marti nobenega zdravega moškega ni brigalo nakladanje o samouresničitvi, o fazah smrti in posmrtnem življenju, pa o reševanju kitov pred kitolovci. Kaj boš z usranimi kiti, če imaš pred nosom vso gibko in mično Brazilko! In čim dalj so piskajoči mevžasti tipi nakladali o kitih in stiskali v rokah kozarce, da so se jim mrtvaško pobelili prsti, tem bolj bled in zelen je postajal Andrej, ko je z diskretnim pogledom iz varne razdalje opazoval priskutno gručo okoli njegove Brazilke. Dokler mu ni prekipelo in je brez besed prijel Marto za roko in jo odpeljal domov in pustil filozofe, da so cedili svoje sluzaste sline.

Ob osmih zvečer je odšel z inštituta, in ko je zapeljal na peščeno dvorišče, je bila njegova hiša, zarita v golovški hrib, negibna in mrtva, nikjer v oknu nobene luči, nobene bliskajoče modrine TV-ekrana, nobene jezne sence za čipkasto zaveso, nobene napete tišine pred krikom, nobene potrebe po varnem parkiranju avtomobila k robu parcele čim bolj daleč od vhoda, če bi slučajno letale buče po zraku ali žvenketale skodelice kave ali odpadal omet od treskanja vrat in bi drobci betona pikali drobne, zahrbtne odtise v kovinsko glazuro na avtomobilski strehi ali na pokrovu motorja.

V hladilniku je bilo pivo, v koritu smrdeča posoda. Odpil je požirek grenke sladice in potem skrbno praskal ostanke hrane s krožnikov in iz posod, dokler ni bilo korito sijoče čisto, pomivalni stroj v pogonu, zrak pa spet lahek, prijetno dišeč po limonastem detergentu. Potem je lahko mirno pobral pivo s kuhinjskega pulta in se preselil v fotelj v dnevni sobi. O tem, da je bilo med njima z Marto nekaj narobe, si je bil že dolgo na jasnem. Že davno, davno ni bilo za večerjo morskega lista in črnega vina in črnih oliv, ki jih je Marta znala grizljati, da so človeku oči izskočile v nebesa in se celo večnost niso vrnile nazaj. In še bolj davno je znala obrok hudomušno postreči kar med vožnjo v avtu, dokler ni vozilo nemočno zavilo s ceste in ju oba barbarsko iztreslo v travo. Ampak to je bila res že davna, davna zgodovina. In kdaj si je že nazadnje krajšal čas med predavanji in duhamornimi sestanki z mislijo na njeno oblo, rjavo ritko, ki bi mu poplesovala okoli glave in se mu ponujala v najrazličnejših razburljivih položajih. Seveda si je potem večkrat rekel, da je med moškim in žensko še vrsta stvari, ki odtehtajo ljubezensko gastronomijo; je pa res, da je z naštevanjem že pri prvi številki naletel na hude težave.

Spomin na nekdanjo, strastno Marto je Andreja nenadoma spet naplavil na suho realnost. Če je bila Marta v prvih letih prava seksualna lokomotiva, ki je iz tistih nekaj banalnih posteljnih gibov ustvarjala igrive pustolovščine, divjaška potovanja in noro vznemirljive nočne obrede, sta ji kasneje usahnili zagnanost in domišljija. In zredila se je, nenavadno se je zredila v trebuh, ki je postal štrleče napihnjen kot pri kakšnem v pivo zaljubljenem Bavarcu. Štrleči Martin trebuh se je zavalil kot orjaška skala iz zasede naravnost pred presenečenega Andreja, da so mu zmedeno zahrzali konji in se uporniško vzpeli na zadnja kopita, kajti zmagoslavni naleti, iz katerih so bili vajeni jurišati nad čvrste, pregledne ravnice telesa, so z nenavadno, štrlečo vzpetino spremenili pomen. Štrleči trebuh je kot ukleta gora zakrival obzorje in brisal spomin na sladki, razkrečeni cilj v daljavi, in naenkrat ni bilo več mogoče preprosto, zgolj s kančkom očesa opazovati opojnega juriša in pijanega zmagoslavja in čvrstih, neubranljivih prodorov v gibko, utripajočo medenico. Štrleči trebuh je razdelil Martino telo v dve ločeni obzorji in zoprno razcepil Andrejev pogled, da ni bil več samozavestni, mirni vojskovodja, ki lahko hkrati nadzira vzhodne in zahodne čete, pa severno in južno bojno smer. Pa tudi potem ko se je bitka utrujeno polegla, štrleči trebuh ni dopuščal spravne, pomirljive, vesele rokoborbe z razgretim, dišeče oznojenim telesom, kajti tisti Martin trebuh je bil čudno tog in občutljiv in trd kot nosečniški hrib, ki ga človek seveda ne more napadati z divjaško, osvajalsko strastjo, ampak je dovoljena le dobrodušna, zadržana masaža, prijazno ponujen aspirin v kristalnem kozarcu in slovesni, obredni stražarski obhod pred palačo. Pravzaprav je Andreja v obdobju trebušaste Marte nekajkrat celo zapeljala malce perverzna predstava, da bi se do njenega trebuha zares obnašal kot do nosečniške izbokline, polne porajajočega se življenja; z občutki, ki jih je priklical iz spomina, je začel ljubkovati površino trebuha, in nato obzirno tipati v globino za obrisi maternice in v njej lebdečega bitja. Ampak Marta, ki je bila nekdaj pripravljena na kakršenkoli eksperiment ali fantazijsko vlogo, je njegovo drobno nosečniško perverzijo vedno v hipu prekinila; najbrž sploh ne zato, ker bi začutila vsebino predstave v njegovi glavi, ampak iz preprostega dejstva, ker je lastni trebuh tudi njej verjetno šel močno na živce.

Svojevrstna bizarnost Martinega trebuha je bila v tem, da se je obnašal, kot da je popolnoma ločen od ostalega telesa. Trebuh je namreč divjaško rasel in se debelil, čeprav so Martine noge in boki in njene sladke, rjave ritnice ostajali brez opaznih sprememb, Martini joški pa so po dveh porodih celo za spoznanje usahnili. O svojem trebuhu na začetku Marta sploh ni hotela govoriti, kot da ne obstaja, vendar je nezadovoljstvo z rastočo gmoto na telesu očitno kazala s tem, da se je občasno zagnala v domala brezumne shujševalne diete, ko nekaj tednov ali celo kakšen mesec ni zaužila ničesar razen vode in skopo odmerjene zelenjave in sadja. Vendar so se ji med hujšanjem najprej grdo povesili joški, njene čvrste, melonaste ritnice so postale kot uvele cunje, njen sončni, žareči obraz se je spremenil v pepelasto luknjasto lobanjo in njenih nežnih, gazelastih nog sploh ni bilo več mogoče prepoznati v trnastih, koščenih hoduljah, pripetih pod ostrorobo, okostnjaško medenico. Razen tega so Martine divje shujševalne diete preobrnile njen neomajen sončni nasmeh v črni, jokavi obup in je postajala vedno bolj otožna, nezainteresirana, brezvoljna, v močnejših trenutkih pa osorna in popadljiva, da se ji je vsak moral na široko ogniti, če ni hotel kar s čistega neba doživeti peklenskega viharja in ognjenega groma in ubijalske toče in našpičenega teksaškega tornada. Vsem tem mukam navkljub pa je njen štrleči trebuh kljuboval sleherni dieti in ostajal do milimetra isti, kot bi po nekem čudežu ali prekletstvu rasel iz nekega drugega sveta, ne pa iz Martinega iznemoglega, posušenega telesa.

Seveda je ob čudno tuji, trmasti, vražji izboklini na njenem telesu Martina vztrajnost prej ali slej popustila, še posebej, ker se ji je v nesrečnem, zlakotenem obupu dozdeval svet čedalje bolj črn, zmeden, nepregleden in nevreden lačnega odpovedovanja. Potem ko je po dieti začela spet normalno jesti (ali se celo bolestno nažirati s tortami in kremnimi rezinami), se ji je razpoloženje ponovno zjasnilo. Vseeno pa je nanjo vztrajno pritiskal njen vražji trebuh, ki je po koncu vsake diete še dodatno naraščal z enako naglico, kot so se obnavljali njeni joški in boki in noge in sonce na obrazu. In vsak dodatni milimeter njenega štrlečega trebuha jo je nanovo pritisnil v ranjeno dušo in vrtal toliko časa, dokler ni Marta iz nekih bizarnih motivov postopoma začela vedno bolj javno in celo na vsakem koraku razglašati in po-udarjati neprimerno velikost svojega štrlečega trebuha. Na prijateljskih obiskih je ob prvi ponujeni sladici z vsiljivim glasom računala, koliko dodatnih milimetrov bo prigrizek dodal na njeno štrlečo, trebušasto osnovo. In tudi na vsaki večji zabavi je zanesljivo našla trenutek, da je vse prisotne glasno in teatralično opozorila, da ima od vseh udeleženih žensk prav ona najmanj primerno postavo, in so v primerjavi z njo prav vse, do zadnje, prave krasotice. Seveda je Andrej vse prej kot užival v tovrstnih predstavah, ki so bile kot obrnjeni, na filmski negativ posneti prizori nekega drugega časa, ko je Marta zbujala občudovanje in zavist. Takrat je Andrej z mirnim, zadovoljnim ponosom užival prestiž, ki brez odvečnih besed pripada junaku z najboljšim uplenom na otovorjenih plečih. Pa tudi Marta se tisti čas ni šla cirkusantskega teatra, ker je za svoje sladke, nečimrne ženske potrebe našla obilo utehe v Andrejevih očeh, pa seveda v očeh vseh, ki so buljili v njeno kožo in boke in ob tem vznemirjeno požirali slino, suho kot vesoljski prah.

Sicer pa trebuh, ki je kot kakšno temačno prekletstvo izraščal Marti, v resnici ni bil posebej skrivnosten pojav. Bil je precej običajen ženski trebuh v Parcoseju, kjer je bilo splošno znano, da začenja rasti po prvem porodu in se potem neustavljivo veča do velikanskih trebušnih grbin. Tako ogromnih, da so jih stare ženske iz Parcoseja že z veliko težavo uravnotežile z nekakšno polsedečo racajočo hojo, ki jih je varovala pred nevarnostjo, da bi se nenadejano prekucnile in padle naprej. Trebuh se je po ženski liniji prenašal iz roda v rod in menda ni bilo primera, da bi moški zaplodil trebušasto hčerko, če njena mama ni bila trebušaste sorte. Sicer pa so bile v Parcoseju le redke družine brez štrlečih trebuhov in še te so se večinoma priselile od drugod. Tudi Marta je nagnjenost k štrlečemu trebuhu imela v družini; če bi Andrej s tega ozira pogledal njeno mamo in tete, bi mu moralo biti jasno, da bo tudi njegovi vitki brazilski lepotici v skladu z genetskimi zakoni začel po porodu naraščati trebuh do prav nenavadnih dimenzij. A če je bil za Martino mamo in ostalo žensko sorodstvo v Parcoseju trebuh nekako naraven in družbeno sprejemljiv pojav, je bil za Marto v Ljubljani nemogoče breme. V Parcoseju se nikoli ni govorilo, da so ras-toči trebuhi kakšna posebna tragedija; če je moškega ob njegovi trebuhasti ženi nostalgično zamikal ozek dekliški pas, je to pač diskretno opravil v javni hiši, seveda pa ni zaradi tega nič manj ponosno vodil svoje trebuhaste žene v cerkev in v mestno gledališče. V Ljubljani pa je bil trebuh za Marto precej hujše breme. Vse njene znanke, ki so nekdaj nemočno bledele ob Martini žareči brazilski poltenosti in lepoti, so ji ob naraščanju njenega trebuha zajedljivo in ponosno kazale svoje ozke pasove in posušene postave in si vpričo nje strokovnjaško izmenjevale nasvete o shujševalnih piškotih, čajih in odvajalnih tabletah za idealni stas. In Andrej, ki je v Martinih najboljših časih kjerkoli in kadarkoli ponosno držal njen pas in visoko dvigal glavo, njenega trebuha celo na samotnih primestnih sprehodih ni več upal niti pogledati in se ga še manj dotakniti. Seveda je Marta opazila njegov tihi srd in nervozno odklanjanje njenega telesa, zato kmalu tudi ona iz užaljenega maščevanja nikoli več ni dovolila, da bi jo Andrej gledal slečeno, brez obleke. Če se je prej z veseljem sredi dneva sprehajala gola po hiši, se je iz svoje globoke ženske zamere začela pred Andrejem zaklepati celo v kopalnico, ko se je tuširala, ali v garderobo, ko se je preoblačila. In če sta prej doma seksala v dnevni sobi, kopalnici, na podstrešju ali sploh kjerkoli v hiši ali na vrtu, je potem postajal (čedalje redkejši) seks v glavnem omejen le na tisti uradni del večera, ko sta odšla v posteljo in še nista zaspala. In celo pri tem je Marta začela obvezno ugašati luči.

Seks v temi je bil seveda nesmiselna rešitev za štrlino, ki je moteče delila Martino telo. Pogled, ki ga je prej zapiral Martin trebuh, se je nenadoma znašel v temi brez občutka za zadihano kožo in vrat in izraz obraza in gube okoli oči in vznemirjene bradavičke in krhka, lomljiva, razširjena rebra in zakrčene stegenske kite in za znojni, boreči se telesi in za pihanje divjih mačk iz strašljive hrastove gošče, in za smrtno tvegan skok proti bivolskemu rogu in za nežno, neusmiljeno davljenje pisanih ptic v gozdnem mahu, in za ognjeni, bruhajoči udarec iz zasolzene, majave nebeške zasede in za zblaznelo okrvavljeno srno v smrtnem krču, in za omamljen tolmun, ki ga pod zemljo z enim samim temeljitim srkom izprazni igrivi kraški sifon, in za omamljeno morje, ki nepremišljeno zahaja na nasprotni strani kot sonce. Seks v temi, ki sta ga Marta in Andrej dotlej poznala le kot prikupno skrivalniško perverzijo (igrico, v kateri slepa mačka po dolgem iskanju okoli kuhinjskih stolov in po nič krajšem raziskovanju garderobnih omar srečno ujame in zadavi slepo miš), je z obveznim ugašanjem luči v spalnici izgubil svoj igrivi, detektivski pomen in ga je bilo le na redke, srečne trenutke še mogoče oživiti v resnično, zavzeto potovanje dveh slepih, vohljajočih, krvosesnih živali, da bi našli vsaka svojo žilo, polno tople, ljubljene krvi.

Zaradi teme, ki se je zlovešče dvignila iz Martinega trebuha, zaradi trebuha, ki se je razrastel prek vsega sveta in njunim lačnim očem ukradel vsak pogled, zaradi vsega, česar ni bilo več med njima, se je tudi v Andrejevi glavi počasi kopičila vedno temnejša zamera, ki je med njima postopoma ukinila sleherni omembe vreden seks. Tisto, kar je ostalo, pa se je lahko dogodilo le še v gluhih, morastih nočeh, ko je napol v spanju iz nekakšne živalske stiske privrelo in izbruhnilo nekaj, za kar nobeden od njiju zjutraj ni natačno vedel, če je bilo v sanjah ali zares.

5.

Samo je imel prav, ko je napovedal, da se bo sčasoma vse umirilo in bo čas za trezen razmislek. Marte sicer še vedno ni bilo na spregled in o njej nobenega glasu, vendar je bila konec koncev v resnici polnoletna, prištevna, odločna kot vrag in po drugi strani njeno izginotje tudi za Andreja pravzaprav ni bilo tako velika življenjska sprememba, kot se mu je zazdelo prvi hip. Nekako tako kot pred leti, ko mu je Marta zaradi prezrtega rojstnega dne zagrozila, da mu lahko ona v povračilo pozabi pripravljati kosilo. “Pač,” je iz kljubovanja skomignil z rameni in to je bilo Marti ravno dovolj, da naslednji dan ni bilo krožnikov na mizi. Tudi takrat je z neko bedasto moško paniko pomislil, da se podira svet in se bo poslej vse spremenilo. In bi najraje vzel vse nazaj in Marti kupil goro cvetja in vrh gore obesil prstan z diamanti ... In je obupan telefoniral Samu, kaj se v takih primerih ženskam kupi, da zanesljivo deluje in se vse uredi. “Pojdi v menzo,” se je smejal Samo, “to najbolj pomaga, in tam sploh ni tako slaba hrana, kot se govori.” In je res šel in hrana v resnici ni bila slaba. “To je prastrah,” mu je potem teoretsko pojasnjeval Samo, kadar sta skupaj kosila v menzi ali v gostilni, “mnogi možički ostanejo vse življenje prepričani, da se zaradi dveh zajemalk čorbice v krožniku splača ves dan stiskati zobe in izigravati pajaca. To je prastrah. Če se ga znebiš, hitro vidiš, da tista čorbica spet ni tak blagoslov, in v nasprotju z ženo imajo natakarice vsako leto lepše noge.”

Na inštitutu je bilo obsedno stanje zaradi izpitnih rokov. Tri dni so pred Andrejevim kabinetom od osmih zjutraj do petih popoldne čakali bledi, neprespani, živčni študentje in si podajali kljuko.

“Danes je pasji,” so šepetali tisti, ki so odhajali z dolgim nosom.

“Nepotešen in zafrustriran,” se je zmrdovala lepotička, ki je predčasno zapustila izpit.

“Splača se obleči seksi nogavice,” sta svetovali zadovoljni deklici v minicah.

“Nikoli ne znam zbrati dovolj poguma,” je tožil droben, majhen očalar in se vztrajno postavljal na konec vrste, čeprav so številni prišli mnogo, mnogo za njim.

“Slutim, da znate, kolega,” se je Andreju ljubilo ukvarjati z očalarjem, ko je videl, da je to zadnji izpit,”ampak jaz sem v podobni vlogi kot sodnik, ki je dolžan verjeti samo trdnim materialnim dokazom in ničemur drugemu kot dokazom. Pomagajte mi zbrati te dokaze, za božjo voljo, bodite iznajdljiv odvetnik in mi zložite na mizo dokazno gradivo, ki ste ga izbrskali v poteku preiskave, povejte mi, kaj ste v zvezi z vprašanjem zasledili v skrivnem dosjeju, ki se mu reče učbenik. Odrešite vi mene, pa bom jaz odrešil vas!”

Kljub trudu očalarju ni uspelo, zavozil je pri dolgi matematični izpeljavi, ki nikakor ni bila nujna za izpit, vendar jo je očalar na vsak način hotel prikazati in je pred Andrejevimi očmi najmanj petnajst minut kracal po papirju, dokler ni opazil, da je zamočil.

“Sicer pa tega menda ni treba znati?” je poln upanja vprašal očalar.

“Preden ste začeli, res ni bilo treba, zdaj pa je treba in – adijo!”

Ura je bila pol štirih, malo prezgodaj za odhod z inštituta (odkar je šel k vragu socializem, se je spodben delavnik od druge ure opazno daljšal proti peti in šesti), vendar je bilo po drugi strani Andreju jasno, da omembe vrednega učinka od nadaljnjega ždenja v pisarni tudi ne bo. Lahko bi sicer pregledal elektronsko pošto in v računalniku kakšno stvar prestavil in pouredil, vendar pravega razloga ni bilo, in če je pomislil, se mu sploh ni ljubilo prižigati računalnika, ki je bil zaradi izpitov že cel dan na nenadejanem dopustu. Zato se je kljub slabi vesti odločil za odhod. Prej pa še telefoniral Mičotu, če je Nina prosta za kosilo. “Ni problema,” je slišal na drugi strani žice.

“Danes bi nadevane brancine,” je rekel in pazljivo natakal Nini dišeč kabernet.

“Meni samo grško solato. Brez olja,” je zavpila za odhajajočim natakarjem.

“Preveč hujšaš,” jo je svaril, “bral sem, da to slabo vpliva na odpornost.”

“Če se zredim, mi odpornost ne bo nič pomagala.”

“To je tudi res,” je rekel in z očmi diskretno preveril, kako ozek je njen pas. “Še kar gre,” je pristavil.

“Si kaj rekel?”

“Pravim, da si v redu. Brez problemov lahko poješ enega malega brancina. Če hočeš, mi prepusti nadev, ta najbolj redi.”

V sobo je, kot vedno, odnesel zlato penino in natočil dva kozarca.

“Mičotu sem rekel do jutra.”

“Prav.” Nina je bila videti zadovoljna, s kozarcem je zle-zla na posteljo in lenobno kot zaspana mačka raztegovala in razmikala temnomodre nohte na svojih lepih, nežnih nogah. Zlezel je na posteljo, tudi s kozarcem, se napol zleknil ob njej, da je zaduhal parfum, in počasi srkal mehurčke iz kozarca.

“Lep vonj,” je rekel, “parfum in tvoja koža. Lepo se ujemata.”

“Pozna se solarij.” Odgrnila je razporek na svilenem črnem krilu vse do čipkastih hlačk in dvignila v zrak lepo po-rjavelo nogo. “Mičo je kupil solarij in zato je koža zdaj bolj suha in manj diši. Zato rabim bolj nežen parfum, ker bi se drugače vohal samo parfum.”

“Solarij je v redu,” je pohvalil in poznavalsko potipal nogo vse do bokov. “Koža je bolj rjava, noga bolj čvrsta in boki bolj seksi.”

“To ni solarij, ampak dieta,” se je zasmejala zadovoljno, ker je opazil. “Veš, da je bila tukaj ... in tukaj ...” s prstom je risala nevidne kroge po stegnih in bokih, “in tukaj ... pa še tu ... bilo je že polno grdih klobas.”

“Čisto majhne klobasice,” je ugovarjal, “skoraj seksi klobasice, bile so prav vznemirljive!”

“Kar nakladaj!” se je navidez razhudila. “Vem, kako moški to gledate. Seksi klobasica, pa druga seksi klobasica, pa tretja, in potem je kmalu adijo. Prvo žensko pravilo je: nobene klobasice, tudi najmanjša je začetek konca. Tista, ki ji to ni jasno, je butasta kot noč, čeprav ima tri doktorate.”

“Trebuh,” se je Andrej spomnil na Martin trebuh, “trebuh je pri ženski hujši. Če ima ženska trebuh, te med seksom včasih prešine, da si v postelji z moškim. Zoprn, nespodbuden občutek.”

Nino je zagrabil smeh, da je kar prhnila ostanke šampanjca skozi usta in tudi nos. “Poznam to, imel si hude sanje,” je rekla, ko se je umirila od kremženja zaradi pekočega šampanjca v nosu, “najbrž te je tlačila tista mora o mali, nežni, zdepilirani devici, ki jo po dolgih mukah zvabiš v posteljo in ji sežeš pod krilo ...” Nina je privzdignila boke, slekla svileno krilo in ga v loku vrgla na naslonjač pri postelji.

“In?” je vprašal, ker se mu je zdelo zanimivo in napeto.

“In zatipaš velikansko, kosmato in trdo mrcino med njenimi nogami. In se zbudiš ves prepoten in prestrašen!”

Andrej je začutil nekaj kapelj znoja na bradi.

“Ne spomnim se,” je rekel, “pred leti so me pogosto tlačile more, ampak zdaj se ne spomnim, če je bila med njimi tudi zdepilirana devica.”

“Lahko da ne. Mislim si, da tisto o devici nekaj pomeni, ker slišim tu in tam, kar pogosto. Rabila bi kakšno knjigo o tem.”

Nina je v Moskvi doštudirala sociologijo in za hobi zbirala sanjske knjige. Imela jih je na kupe in kljub temu je bila strašno vesela, če ji je Andrej prinesel kakšno po svojem izboru (z bankovci med listi). Še raje je imela, če so bile knjige ameriške ali angleške, ker se je Nini neprestano zdelo, da je njena bodočnost nekje tam, kjer govorijo angleško. Vendar je presenetljivo dobro govorila tudi slovensko, njen besedni zaklad je bil naravnost osupljiv in le preširoki vokali in prepogosti naglasi na prvem zlogu so izdajali, da je tujka. A kljub temu bi malokdo verjel, da jo je Mičo komaj pred petimi, šestimi leti uvozil iz Rusije in jo začel ponujati izbranejšim strankam kot ekskluzivno “vročo hetero”.

“Saj ni Grkinja,” se je tedaj čudil Andrej, “ruska hetera pa se sliši nekam čudno!”

“To je zgodovinska zamisel, to bo Amerika, nov, ekskluziven, še neodkrit trg,” je ponosno mrmral v svojo šiljasto, vranje črno brado Mičo, ki je sicer na starem, neekskluzivnem trgu zaslužil v pičlih nekaj letih že pravo bogastvo. “Pomisli, moj dragi profesor! Rusija in Ukrajina in Belorusija in Romunija in vse tam doli je polno rasnih lepotic, ki so se na državne stroške izšolale v literaturi, umetnosti, filozofiji, jezikoslovju, psihologiji in v vsem, česar zdaj tam nihče več ne potrebuje, ker so zavladali barbari in politična mafija in tam še dvajset let niti slišati ne bodo hoteli o literaturi in filozofiji. In kaj zdaj s temi izvrstnimi, izobraženimi lepoticami? Jih pustiti v blatu tam, kjer nihče ne ceni njihovega znanja? Ne, dragi profesor Andrej! Mičo jih bo pripeljal tja, kjer so še kako potrebne. Kot v Grčiji hetere! Grške hetere so bile intelektualna elita in moški so jim plačevali tudi tedensko ali dvotedensko ali celo mesečno plačo za en sam večer.”

“To se sliši strašansko veliko,” je imel pomisleke Andrej.

Ampak Mičo je bil trdno odločen, da spelje projekt, ki si ga je zamislil. “To ne bo ruska in ukrajinska konfekcija,” je zatrjeval, “to bo ekskluziva za prave gospode, za intelektualce, za menedžerje, za zdravnike, za profesorje!”

“Še vedno ne vidim razloga, da so hetere!”

“Zato,” je bil trmast Mičo. “Preštudiral sem zgodovino, in kaj odkrijem? V Grčiji, tej zibelki kulture, ki je prva iznašla simpozije in filozofske spise, so v javnem življenju kraljevale izobražene, kupljive krasotice – hetere. Hetere so bile vrh in smisel grških simpozijev, na katerih se je zbiral ves svobodni moški svet. In kaj so moški tam počeli? Najprej so jim filozofi brali svoje spise, potem je bila splošna razprava, trkali so kozarci, hetere so odpirale obzorja in zaključek je bil vedno kot iz najbolj drznih sanj. Brez heter se grški simpoziji ne bi niti rodili, brez simpozijev nihče ne bi rabil filozofov, da bi pisali uvodne traktate, brez traktatov bi ne bilo Platona in Aristotela in drugih filozofov.”

“Skratka, brez heter bi ne bilo grške filozofije.”

“Jasno, profesor! Brez heter bi se antični Grki izgubili v zgodovini kot živina.”

“Aha, razumem,” se je nasmehnil Andrej, “zato Slovenci še nimamo nobelovca ali kakega drugega svetovnega velikana. Šele z Ukrajinkami imamo upanje, da bomo končno stopili v zgodovino.”

“Živa resnica,” je Mičo prišel na svoj račun in vidno užival v vsaki svoji besedi, “poglej to slovensko tragedijo, poglej inženirje, profesorje, direktorje, same pametne glave, ko pa ob treh pridejo domov, niso več profesorji, ampak samo še potlačeni možički, ki depresivno štihajo vrt in pleskajo svoje božjastno prevelike hiše in pomalem pijejo, ko imajo vsega čez glavo. Kako naj se iz te žalosti rodijo Platon in Sokrat in Aristotel in Dostojevski! A je Platon vsako popoldne otožno štihal in zalival vrt? A je bilo največ, kar si je upal zaželeti, hribovska tura do Kredarice in nazaj? In pol pečenice na gasilski veselici? Ne, Platon je dopoldne in popoldne ves v ognju pisal simpozijske spise. Za velike stvari mora moški dobiti ogenj v žile, to pa ne pride od štihanja in gasilske pečenice. Zato jaz, mediteranec, v slovensko kulturo uvajam prave hetere.”

“Pravzaprav,” se je pobalinsko namuznil Andrej, “bi ti jaz dal subvencijo za kulturo.”

“To delam iz čistega entuziazma,” se je skromno potegnil nazaj Mičo, “ne verjamem v velik dobiček. To je moj kulturni projekt, moj entuziazem, in dobiček me pri tem ne zanima!”

Iz motela se je moral odpraviti zgodaj, ker je imel ob osmih že izpite. Zato se je zjutraj lahko le na hitro oprhal in pri vratih mu je Nina ponudila požirek kave, ki pa je bila tako grenka, da je imel namrgoden obraz vso pot do inštituta.

“Danes ni upanja,” so šepetali študentje, ko so ga videli slabovoljno stopati proti svojemu kabinetu.

“Na obrazu se mu vidi, da ima težave!” je zgroženo razlagal rjavolasi, kodrasti hrust.

“Žena mu je ušla,” je vedela povedati plavolaska in se hihitala v pest, da se ne bi slišalo skozi vrata.

Vseeno so bili izpiti zelo običajni; najprej hrust z otroškimi lici in nerodnim, zatikajočim se glasom in prvo vprašanje, ko je še vse odprto in se ne ve, kaj je govorna napaka in kaj spregledano poglavje v knjigi in koliko je tistega vmes, in potem se hrustu nenadoma odpre spomin in bruha formule in izpeljave, da se človek lahko mirno zaziba v sedež in sledi le še ritmu in melodiji glasu, dokler traja, in tudi po koncu je brez pomena preverjati izračune, ker je bil znotraj glasu tisti ritem, ki ne more zgrešiti ene same številke. Po hrustu z desetko so prihajali novi po stalnem obredu, najprej plah trk na vrata, izpitna bledica in strah, da ne popusti študentsko srce, in prvo vprašanje, ko je še vse odprto, in zadnje, ko gre samo še za drobec ocene, in vsem tisti dan se je nekam dobro izteklo, le drobižasta plavolaska je imela težave s spominom, zato jo je Andrej prenaročil na jesen. Potem je spet po študentsko previdno potrkalo na vrata in Andrej je že pomislil, da se je na koledarju zmotil v številu izpitov. Ampak še preden je ponovno prelistal izpitne formularje, je med vrati zagledal velike ženske oči in čiste, brezhibne linije obraza pod kratko pristriženimi lasmi in se takoj spomnil, da gre za diplomo in Katjo.

“Katja?” je naglo rekel in se sam sebi začudil, da si je zapomnil njeno ime.

“Prišla sem za diplomo.”

“Vem,” je prikimal. Pomignil ji je, naj se usede na stol, ki se je še pred kratkim živčno vrtel pod težo izpitnih vprašanj.

“Jaz bi skodelico kave,” je rekla in ga gledala s krasnimi, žarečimi črnimi očmi.

Zmedel se je, vsa profesorska suverenost se mu je v drobcu sekunde sesula v prah, pogled je ostal brez opore, čeprav je sekundo pred tem še mirno tipal od njenih ogljenih oči do ustnic z zelenkasto šminko, od krogličastih, verjetno umetno povišanih prsi v kockasti ruti do živahnega popka s srebrnim metuljčkom, od skladnih, gladko zaokroženih bokov do belega krila iz svile.

“Prosim?” je skušal vprašati z glasom, ki bi bil čim bolj profesorsko raztresen, nevtralen in vsakdanji, kot da se ni pred sekundo zgodila manjša katastrofa.

“Za diplomo,” je rekla in ga pogledala v strahu, da je z njim kaj narobe, napad glavobola, manjša kap, nenadna tesnoba ali kaj podobnega, kar se profesorjem pač rado dogaja.

“Ne razumem.”

“Diploma o Skodelici kave,” je pojasnila. “Jaz sem slavistka!” se je ob čedalje bolj zmedenem Andrejevem pogledu odločila za natančnejšo razlago. “In bi rada diplomirala z vektorsko analizo teksta, kot sem jo brala v vašem doktoratu.”

“Aja,” se mu je zmeda v glavi počasi uredila, čeprav mu še vedno ni bilo jasno, zakaj je Katjo ves čas imel za svojo študentko in se mu je pri tem celo zdelo, da se spomni njenih oči in obraza iz predavalniških klopi. “Če ste slavistka,” je rekel, “potem mi ni jasno, kako je formalno mogoče opravljati diplomo pri meni, ki sem zelo daleč od jezikoslovja in vaše fakultete.”

“To ni problem,” je prepričano rekla Katja, “slavisti se strinjajo in še več, računajo, da bi iz tega nastalo kaj trajnega, sodelovnaje tudi za nove diplome.”

“Poleg tega,” se je skušal zbrati Andrej, “sem te stvari počel že strašno davno. Od takrat je že vsaj dvajset let, svet se razvija, problemi so drugje in ne vem ...” Andrej je nervozno skomignil z rameni.

“Ampak znanost ni moda,” je zavzeto rekla Katja. “Znanost je objektivna, rezultati so trdni in tisto, kar se ne zdi uporabno danes, bo prineslo korist čez desetletje ali dve,” je recitirala kot neustavljiv plaz.

“To drži,” je rekel Andrej, “rezultati so trdni.”

“Potem bo šlo?” je napeto rekla Katja.

“Mislim, da bo šlo,” se je vdal, “prav vesel sem, da ste prišli.”

“Jaz še bolj,” je Katja v resnici zažarela in skočila pokonci kot nerodna koza, da se je prevrnil stol in treščil na tla.

“Pustite na tleh,” je zamahnil Andrej, “in raje povejte, če vas poznam s predavanj ali se mi samo nekaj dozdeva.”

“Poznate,” je rekla Katja, “hodila sem tja in prebrala vaš doktorat in znanstvene članke in poglavje v knjigi. Vse po-znam, doma imam kup fotokopij in skoraj vse znam na pamet.”

“Aha,” se je spomnil, “tisto posvetilo o trdnih rezultatih.”

“S platnic doktorata,” mu je pomagala Katja.

“Točno,” je z občudovanjem prikimal.

“Čudež,” si je rekel in kar naprej strmel v vrata, ki so se zaprla za Katjo. Bilo je komaj verjetno, neka mlada ženska z angelskim obrazom in metuljem na popku ga že dolgo skrivaj opazuje iz klopi, ko predava študentom in bere njegove zapiske in doktorat in znanstvene članke in na pamet pozna skoraj sleherni stavek. In zdaj je prišla na diplomo! “Norec,” se je osorno posvaril, “samo senilen idiot se zaplete s svojo študentko, da se mu za hrbtom reži vsa fakulteta.” “Ampak,” je ugovarjal mehkejši, spravljivejši glas, “prepovedano je samo do izpita.” “Pred izpitom,” se ni dal osornejši glas, “pred izpitom je to pedagoški incest, za katerega bi morali rezati jajca. Ampak tudi po izpitu je bebasto in smešno!” “Že, že, mogoče drži,” je rekel mehkejši, “ampak diploma pomeni že zrele ljudi, in če je pravo, se naj zgodi.” “No ja,” je osornejši glas postal spravljivejši in tišji, “diplome se mogoče ne da vnaprej obsoditi.”

Na kolegiju se je Rezmanu spet utrgalo, “Pizda ministrska zajebantska,” je tulil, ko je Andrej stopil v sejno sobo, “jaz rečem njegovi tajnici, da moram nujno videti ministra, ona pa čez eno uro telefonira, da imam avdienco čez dva meseca! Jaz, Rezman, direktor nacionalnega inštituta v tej mali državici, ki premore komaj za pest inštitutov, moram čakati dva meseca na avdienco pri tistemu počepaškemu politikantu. A idiot misli, da je rimski papež, ali kaj! Če k meni študent lahko pride kadarkoli v pisarno, se bo tudi tista zalega ministrska morala sprijazniti, da bo Rezman prišel točno takrat, ko se mu bo zdelo potrebno.”

Andrej se je tiho usedel poleg Petra in ga vprašujoče pogledal. Peter je zmajal z glavo, kar je najbrž pomenilo, da se glavne težave šele obetajo.

“Jutri pridem do njega,” je požugal Rezman, “tudi s pištolo, če bo treba. Dal mu bom tisto, kar je napisal Andrej in je po mojem dobro napisano. Toliko, da računalničarjem zminiramo načrte in ustavimo pizdarijo.”

“Na ministrstvu bodo čisto veseli, če jim damo razlog za čakanje in spanje,” se je oglasil Andrej v dovtipniškem tonu. “Radi se hvalijo, da vodijo politiko strateškega čakanja.”

“Pazi, Andrej,” je Rezman prekinil razpravo, ki jo je Andrej nameraval duhovito nadaljevati, “ne se tolažiti, da so bedaki! Mi jih bomo brez problemov še nekaj časa nategovali, ampak oni to dobro vedo in se namenoma dajo nategovati ... ampak vedno manj in manj. Najbrž bo še šlo tri leta, pet let, ampak potem pa bomo, ljubčki moji, mirni samo, če bomo imeli trdno valuto. Drugače nas sicer ne bo vzel vrag, ampak drkal nas bo vsak politični vajenec, ki ga bo zasrbel lulček.”

Andrej je zardel in se jezil nase, ker je hotel duhovičiti v neprimernem trenutku. “Najbrž smo to vsak zase že dojeli,” je hotel popraviti vtis, “že nekaj let se v laboratorijih dela do večera in vsem je jasno, da bodo štele le mednarodne objave in nobena pravljica več.”

“Točno! In zato bomo vsak teden poročali samo še, kaj pripravlja kdo za objavo in kako daleč je s tem. Nič več me ne zanima, kaj pomembnega kdo dela za znanost in za človeštvo in za nacijo in te pizdarije. Samo mednarodne objave! Je to jasno?”

“Me veseli, da je jasno,” je zadovoljno zarenčal Rezman, ko je v sobi nekaj časa vladal smrtni molk, “konec in voljno!”

“Si slišal?” ga je kasneje poiskal Peter v kabinetu. “Zdaj se nam obeta marsikaj.”

“Po svoje pa mi je všeč, ker zna Rezman stvari povedati naglas, kadar je treba,” je rekel Andrej, ki je imel sicer v glasu ravno toliko slabe vesti kot Peter. “Dejstvo je pač, da bo treba zavihati rokave.”

“Težko je na hitro, ker nismo ravno spredaj,” je podvomil Peter, ki se je ukvarjal z računalniškim modelom živčnih si-gnalov za vid, vendar šele kakšno leto in je zaenkrat še bolj spremljal literaturo kot imel kakšne resne rezultate.

“Problem je, ker je delal vsak, kar je hotel, in še vsakih pet let zamenjal ploščo,” je Andrej odrecitiral staro in vsem znano resnico. “Tako lahko delaš kot norec, pa si vedno začetnik. Če bi se cel inštitut dvajset let sistematično ukvarjal z eno stvarjo, bi bili vrhunski in sploh ne bi imeli več dela kot zdaj.”

Tisti dan je že zaradi Rezmanovega sestanka in slabe vesti nameraval ostati na inštitutu do poznega večera, vendar mu je popoldne telefonirala mama, češ da je ostala brez tablet za sladkorno. Odpeljal se je do njenega zdravnika, nesel recept v dežurno lekarno in mami izročil tablete.

“Zanič sem,” je rekla in brezvoljno čemela v naslonjaču pred prižganim televizorjem z nekakšno limonadasto nadaljevanko.

“Pokličem zdravnika?” se je prestrašil.

Odkimala je. “Bolj me skrbi, če ne bom mogla več hoditi, ker me pečejo noge. Od sladkorne,” je dodala.

“Najel bom kakšno pomoč,” je rekel. “Kakšno uro dopol-dne in proti večeru.”

“Včasih so otroci skrbeli za starše. Jaz pa sem sama v celi hiši.”

Od očetove kapi pred desetimi leti je bila zares povsem sama. Sprva se je preselila v zgornje stanovanje v drugem nadstropju in načrtovala, da bi se Andrej z družino (tudi z Marto bi se sprijaznila, čeprav kakšnih posebnih simpatij do nje še vedno ni gojila) priselil v prvo nadstropje in pritličje. Ko so njeni načrti padli v vodo, se je zaradi vedno slabših nog morala preseliti v pritličje, zgornji dve nadstopji pa sta od takrat neobljudeni samevali.

“Tudi jaz sem sam v celi hiši,” je rekel Andrej.

“Tisto je čudna hiša,” je rekla, ker je verjetno preslišala smisel Andrejevega stavka. “Tisto je kot pokvečena ladja. Očetu se ni nikoli zdela stabilna, nevarno je, da se poruši in zasuje otroke. Zaradi otrok bi se morali preseliti sem, ta hiša ima železne temelje, je rekel oče. Še če bi bil potres, bi ta hiša samo malo zaplavala, ker je železo tudi v stebrih. Nič se ne bi porušilo. Tvoj oče je sam vezal železo v stebrih, čeprav je cel teden padal dež. In dal je še preveč železa, za vsak slučaj, če bi bil hud potres. Prehladil si je hrbet od dežja in nikoli več ni mogel zravnati hrbtenice. Tudi tvoj hrbet je občutljiv kot očetov, če pada dež, ne smeš nikoli na cesto, in me ne zanima, če so drugi nori in si uničujejo hrbte.”

Mama je zaspala kar v naslonjaču in Andrej jo je gledal, kako je drobna in prosojna in vedno manj na zemlji in vedno bolj pri očetu v tistem času, ko je zvedel za krvnega raka in so mu zrastle bule na vratu in ga je bolelo v hrbtenici in so ga zdravniki oddali domov, ker se ni dalo več ničesar storiti. Razen morfija, ki mu ga je ob neznosnih bolečinah kapljala mama v žlico, ki jo je oče, obnorel in presunjen od razžrtih kosti, pohlepno polizal, in potem sta oba, drug z drugim, tiho ždela v sobi do nove žlice, trikrat na noč in trikrat na dan, in se oba čudno spojila v eno samo bolečino, ki je ostala tudi po pogrebu in od takrat stalno živela v mamini glavi tudi tedaj, ko je navidez mirno zaspala in jo je Andrej pokril in počasi odšel.

Ko je v noči pripeljal do doma, je bila hiša zares podobna ladji, ki se je zaletela v Golovec in se s kljunom zarila v njegovo pobočje. Navzad proti barju je visoko štrlela njena izvidniška krma s skrivnostnim pasom steklenih oken, ki so v polkrogu kovinsko odbijala mesečino kot svetilnik nad negibno ravnino, ki jo je mesečev sij spreminjal v srebrno sanjsko polje. In ko se je Andrej vzpel na krmo in se oziral na-vzad skozi polkrožni stekleni obod, ga je živo obšlo, kako se nekje daleč spredaj kljun ladje dviga in pada skozi počasne, dolge valove in nezadržno reže svet na dvoje, da se vse nepovratno oddaljuje, in je prostor za njim vedno širši in vedno bolj tuj in vedno bolj prazen. In on vedno bolj sam in izgu-bljen.

Katja je prišla točno ob desetih s tri ali štirikilskim kupom papirja v naročju. V njem je bila tudi kopija njegovega doktorata (s številnimi podčrtanimi vrsticami, pobarvanimi odstavki in toliko pripombami ob robovih, da je začel zardevati od ganjenosti), šolski izvod Cankarjevih črtic (podčrtan, pobarvan in popisan kot njegov doktorat), nekaj ameriških literarnih študij in gora računalniških izpiskov z interneta.

“Izvrstno,” je bil vzhičen nad količino papirja.

“To je moja zamisel za diplomo,” je rekla in mu ponudila tipkan list papirja, za katerega sta bila zmenjena. Preletel je odstavke.

“Aha, Skodelica kave je usmerniški element, ki kaotično morje Cankarjevih emocij izčisti v vektorsko energetsko ravnino, dostopno matematični analizi.”

“Ja,” je v žaru pritrdila Katja. “In Cankarjeva mama je nekakšen kondenzator, ki absorbira vektorsko energijo in pri sproščanju kaže njeno velikost in smer. Ugodno je, da je Cankar mamo patološko preveličeval, zato se lahko kapaciteta kondenzatorja v matematičnem modelu približuje neskončnosti in so izračuni bolj preprosti.”

“Hm, po drugi strani pa zaradi patološkega odnosa Cankarja do mame ni zanesljiva kondenzatorjeva konstanta v matematičnemu modelu,” je naglas razmišljal Andrej. “Pravzaprav je celo mogoče, da se konstanta iz teksta v tekst neprestano spreminja in tista iz Skodelice kave ne bo uporabna za analizo romana Na klancu. Mogoče bo različna celo v posameznih poglavjih romana!”

“To bi bilo zanimivo,” je vzkliknila Katja, “če bi se konstanta zvezno spreminjala skozi roman, bi lahko sklepali o avtoterapevtskem učinku, ki ga je pisanje imelo na Ivana.”

“Krasno, to bo zanimiva diploma,” je bil Andrej iskreno navdušen in odpeljal Katjo v laboratorij k prastaremu računalniku, ki je imel naložene prastare vektorske programe. “Zelo staro je vse skupaj,” je skoraj presunjeno jecljal, ko je stroj nerazumljivo okorno in počasi premikal številke in daljice po zaprašenem zaslonu, “davno, zares davno ni nihče delal na teh programih in pravzaprav nisem verjel, da se bo to sploh še kdaj zgodilo.”

“Kar je bilo pozabljeno, se lahko vrne,” je rekla Katja, “v nekem filmu so stari računalniki naredili zaroto in prestavili čas nazaj. Preiskovalec in lepa novinarka, ki mu je sledila, sta to odkrila, ampak na koncu preiskovalec ni ustavil zarote, ker je bilo tako boljše.”

Andrej ni videl filma, opazil pa je, da je Katjin srebrni metuljček na popku nekam odletel, na njegovem mestu pa se je zvijala srebrna kača s turkiznimi serpentinami na hrbtu. Mikalo ga je, da bi pohvalil lepo kačo, ki je vznemirljivo sikala nekam pod pas Katjinih kavbojk, vendar bi lahko izpadlo neprofesorsko in celo neokusno, zato se je modro zadržal in Katji samo pokazal, kako lahko pride v program in kje so navodila, če se znajde v težavah. Potem jo je pustil samo.

Ob dveh je pogledal v laboratorij in Katja je še vedno sedela za računalnikom in zavzeto pritiskala na tipkovnico.

“Ne bo dovolj za prvi dan?” je prijazno vprašal.

“Mislila sem potegniti do petih, šestih, če bo inštitut odprt,” je rekla, ne da bi odvrnila pogled od zaslona.

“V tem primeru vabim na kosilo,” je skušal reči čim bolj brezbrižno, pa mu ni v celoti uspelo, to je začutil takoj, ko je izgovoril povabilo.

“Seveda,” ga je žareče pogledala Katja in v tistem hipu je bila videti tako iskreno vesela, da je Andrej kar ostrmel.

“Pa pojdiva,” je rekel.

Odpeljal jo je v restavracijo ob Ljubljanici, da sta sedela tik nad vodo in je Katja lahko s kruhom hranila race, dokler ji ni natakar prinesel kalamarov z žara, Andrej pa si je po dolgem času zaželel vampov v madžarski omaki.

“Super porcija,” je rekla in navdušeno napadla bele tulce mesa in jih goltala, da se je njen krožnik vidno praznil. Imela je zobe, da je strmel, ko je pred vročimi grižljaji oprezno razmikala ustnice in sikala zrak kot parna lokomotiva. Bleščeče, velikanske, brezkompromisne zobe in močne, skoraj krvoločne dlesni, in ubogi kalamari niso imeli nikakršne možnosti in je vsakemu od njih že na vilicah moralo biti jasno, da bo v trenutku razgrizen, sesekljan, prežvečen, zdrobljen v kašo ter nato v odločnem, silovitem požirku iztisnjen v mišičast, lačen želodec, ki ne bo varčeval s kislino in prebavnimi encimi in bo zato vsak ubogi, mali kalamarček v nekaj trenutkih samo še juhica proteinov. Ta punca je pokala od zdravja in ogromne, skoraj strašljive energije, in ko je jedla, je zares jedla, in ko je grizla, je zares grizla, in ko je tipkala številke in vektorje v računalnik, ji je uspelo ubogo elektronsko starino zares zadihati in spraviti v obup.

“Tudi moje ni slabo,” je skromno pripomnil Andrej in s precej manjšim poletom nosil vampe v usta, ker se mu je madžarska omaka naenkrat zazdela pretirano ostra za njegov občutljivi želodec in se je vnaprej videl, kako se mu bo celo popoldne spahovalo in ga ščipalo in napenjalo in bo moral ves čas paziti, da mu v družbi ne bo prerezko in premastno siknilo iz riti. “Norec, bedak, krampasta starina,” ga je povrh vsega začel pri vsaki pekoči žlici oštevati tisti osorni glas, “kaj ti je treba, da se posiljuješ s holesterolom, in kaj misliš o zgubani, sivolasi starini, ki se slini okoli rosno mlade smrklje z metuljem ali s kačo v popku?”

“Samo enkrat sem že jedla tako dobre, najbrž v Portorožu,” je v oddihu med grižljaji čebljala Katja. “V Portorožu so jih pekli na ogromni plošči.”

“Na zdravje, Katja” je rekel.

“Na zdravje,” je rekla in njene besede so ga navdale s kančkom grenkobe, kajti upal je, da ga bo poklicala po imenu in bi njuni pogovori lahko postali bolj osebni. Ampak potem je videl, da ga gleda prek kozarca naravnost v oči, in v njenih očeh je bil žar, o katerem ni bilo mogoče dvomiti. “To je najmočnejše,” je spravljivo pomislil, “marsikaj je mogoče proglasiti za neumnost in celo greh, samo tistega ne, če se nekaj zares dogodi med ženskim in moškim telesom.” “Kar misli si, stari senilnež,” mu je od nekje spet zažugal hudobec, “če je njeno telo brez dvoma žensko, potipaj svojo mlahavo kožo na trebuhu in pomisli, kako njeno telo in tvoj trebuh sodita skupaj!”

“Nenavadno,” je rekel in jo gledal v oči nepremično, kot bi želel, da se njegov črni hudobec ustraši od njenega nebeškega sija in izgubi voljo za ugovarjanje na vsakemu koraku, “nenavadno je, zelo nenavadno!”

“Kaj vendar?”

“Spet občutek, da se je točno to na tem vrtu in ob tej reki in za to mizo in s temi kalamari in vampi že zgodilo, vse točno tako, še vampi so bili po madžarsko.”

“Obstaja zelo dobra razlaga,” je rekla, “v nekem eseju je Borges zapisal, da imamo ljudje v možganih en spomin za preteklost in drug spomin za sedanjost. Tisto, kar slišimo, vidimo, vonjamo, tipamo, se zbira v sedanjem spominu. Tisto, kar je bilo nekoč, je shranjeno v preteklem spominu. Oba spomina sta povezana. Ker se preteklost v človeku z leti kopiči, je je mnogo več od sedanjosti, zato se vedno preteklost pretaka v sedanjost, in to je mešanica, ki jo vsak dan živimo. Zelo redko pa je obratno – da se sedanjost zliva v pretekli spomin. Takrat je “déjá vue” – ker smo sedanjost prelili v pretekli spomin, se nam zdi, da je to nekoč že bilo.”

“In zakaj se obrne tok?”

“Tega Borges ni napisal. Lahko da gre za premočno sedanjost, prevelik življenjski pritisk, ali pa je po drugi strani preteklost prazna, brez spominov. Teoretično,” je brž pristavila Katja.

“Kdo je bil ta Borges?”

“Pisatelj. Argentinec. Naša generacija je nora nanj.”

“Hura,” se je zarežal sajasti vrag in kot kakšen vodni ptič zaplesal nad gladino Ljubljanice, da je njegov rdeči, viseči jezik skoraj oblizoval zeleno rečno smetano iz alg in vrbovih listov, “zdaj si slišal to o generaciji, ona ima generacijo, starina siva, zgubana, mlahava, artritična. Ona ima rejv in DiCapria in seksi metafiziko in žure na Beletrini in uhane v popku, ti pa si prazgodovina, historični materializem, karierni primitivizem.” Andrej je od besa zardel kot rak, z nemirnim pogledom je spremljal sajastega rogatca in upal, da ga Katja ne bo opazila ali pa bo vsaj mislila, da je samo nenavadno velik in hiter krokar, ki se mu je utrgalo in se zato zmešano spreletava nad reko.

“Pravzaprav Borges ni tako zelo obvezen,” je skušala Katja tolažeče odstraniti vzrok njegove rdečice, “bolj v slavističnih in literarnih krogih, sicer pa ni obvezen.”

“V redu,” mu je odleglo, ker je rogatec nenadoma izginil v luknjo na pomolu in ga iz nje ni bilo več na spregled.

“Zdaj pa na delo,” je Katja silovito kot vzmet na samostrelu sprožila v višino svoje sloko telo in mimogrede še živahno pomigala z boki.

“Ja, pa res,” je Andrej skušal slediti njenemu igrivemu gibu, a je že s prvim sunkom medenice nerodno treščil v mizo in v križu začutil ostro, silovito bolečino, kot bi ga nekaj preklalo na dvoje.

“Ha, ha, ha,” je bušnil v smeh rogatec in izplazil svoj ogaben, bradavičast, jezik iz luknje.

“Je kaj narobe?” Katja je skočila k njemu in mu podprla komolec, kot medicinske sestre podpirajo starčke.

“Ja, pa res,” je vedno bolj nesramno jezikal rogatec, hinavsko zabarikadiran v luknji, “bi gospod Mladenovič rabil tabletko ali kar kateter v lulčka?”

“Bom sam,” se je z zardelim obrazom iztrgal Katji, čeprav se mu je hrbtenica razsuvala v koščke, “škoda za polito vino, sicer pa ga je tako in tako treba plačati.”

“Jaz svoje,” je rekla Katja.

“Ni govora,” je vztrajal in junaško odšepal proti blagajni. “Plačam,” je ponudil kartico.

Blagajničarka je tipkala številke, nato pa mu naveličano zagodrnjala:

“Gospod, nekaj se zatika s kartico. Blokirana, ker je primanjkljaj.”

“To bo pomota.”

“Zmeraj je pomota,” je rekla z glasom, ki ga je bilo težko opredeliti.

“Res je pomota!” je rekel in ponudil gotovino.

“Preverite!” je blagajničarka skomignila z rameni in vzela denar.

“Je kaj narobe?” je vprašala Katja.

“Samo mala pomota. Zato ker so pri nas šele na začetku s karticami,” je dodal potem, ko sta se od blagajničarke oddaljila na varno razdaljo.

6.

Prvič po Martinem izginotju se mu je zazdelo, da je problem krvavo resen. Na začetku je sicer kazalo na bedasto računalniško napako, ki jo v banki med milijoni številk pač naredijo in je pravzaprav nerazumljivo, da jih ni še mnogo več. Ampak blagajničarka, stroga priletna gospa z velikimi očali in ozkimi ustnicami, mu je zagotovila, da ni pomote in je njegov račun povsem prazen, in ne le prazen, ampak globoko pogreznjen v dolgove.

“Saj ni mogoče,” je nesrečno jecljal pred strogo gospo, dokler ga ni debeluhast nestrpnež za njim dobesedno izrinil izpred njenega obličja. Ko je za silo uredil misli, mu ni kazalo drugega, kot da se je ponovno postavil na rep dolge vrste.

“Prosim,” je rekla stroga gospa, da mu ni bilo jasno, če ga je spoznala ali ima vedno tak izraz na obrazu.

“Jaz sem spet tukaj.”

Gospa je molčala.

“Ker ni logično, kar je na računu.”

Gospa je še naprej molčala.

“Jaz nikoli ne grem v minus!”

Njegov obupani klic je končno zdramil negibnost stroge gospe, da je stegnila roko po njegovo kartico in uprla vanjo svoj predirljivi pogled.

“Želite izpiske?” je vprašala.

Njena ideja mu je razsvetlila obraz in vzhičeno bi jo pritisnil na prsi, če ne bi bilo debelega stekla, ki ju je neprebojno ločevalo. “Izpiske!” je poželjivo dahnil.

Gospa je pogladila računalnik in kmalu je bil v njenih rokah list papirja s kolonami številk. “Kreditne kartice,” je zadovoljno ugotovila gospa, ko je preletela številke, “to so trajniki s kreditnih kartic, najbrž iz tujine.”

“Kakšne tujine! Jaz sem tukaj!”

Gospa je molčala tehtno in zgovorno, kot kakšen izkušen psihiater.

“Moja žena je mogoče v tujini.”

Gospa se je zavila v še globlji in pomenljivejši molk.

“Ona ima kartice. In trajnik!”

Njen molk je postajal genialen, bil je eden tistih, za katerega bi stranke v Ameriki plačevale petsto dolarjev na uro in še dodatnih sto za avdioposnetek seanse.

“To bo,” je rekel Andrej in postalo mu je jasno, da se bo njegovo življenje v kratkem zelo zapletlo in spremenilo.

Ni vedel zakaj, ampak brez posebnega razmišljanja je odpeljal k Samu in pozvonil na vratih. Odprla mu je Mojca in z obrazom precej jasno pokazala, da je presenečena in hkrati ne posebej navdušena zaradi njegovega obiska.

“Govoril bi rad s Samom,” je povedal, ne da bi se kaj prida poglabljal v Mojčine občutke.

“V telovadnici,” je rekla in se umaknila.

Samo je sedel na sobnem kolesu, na glavi je imel slušalke in buljil v televizor, na katerem se je odvijala računalniška simulacija kolesarske tekme. Andrej je pogledal na zaslon in kmalu uganil, da je imel Samo rdečo majico in je divje zasledoval modrega tekmeca, ki se mu je izmikal zdaj po levi, zdaj po desni strani gorske ceste. In tudi Samo se je strastno nagibal zdaj v levo, zdaj v desno, in vsakič, ko mu je tekmec ušel za dodatni meter ali dva, se je iz njegovega grla usul plaz sikajočih, slabo razumljivih kletvic, ki se je umiril šele, ko se je rdeči kolesar spet začel tesno približevati modremu na-sprotniku in so Samove mišice tako silovito garale, da je tudi za kletvice zmanjkalo energije. Andrej je nekaj časa opazoval in iskal primeren trenutek, ni hotel poseči v tekmo ravno med odločilnim prehitevanjem, po drugi strani pa med kletvicami tudi ni bilo prijetno motiti prijatelja. Končno je tekma prešla v oster spust, ko sta rdeči in modri kolesar skoraj prenehala vrteti pedale, in takrat je Andrej prijel Sama za rame.

“Kot vidiš, cedim znoj,” je rekel in odložil slušalke.

“Prvič vidim,” je Andrej pokazal ekran s kolesarji.

“Veš, da mi ni vsa ropotija prej nič koristila. Kolo in tekaška steza in veslač in vse drugo je dolgčas za umret. Tekma mora biti prava, jaz nisem človek, ki bi švical za preventivo in prihodnost, jaz rabim pravo tekmo. Zdaj je drugače, postavim se na štart, in ko zapiska, je treba dati vse od sebe za zmago. Zato pa zdaj gre in imam kondicijo kot konj.”

“Lepo,” je kimal Andrej in razmišljal, kako naj začne o banki in računih.

“In še en čudež,” je bil Samo še vedno pri svojih igračkah, “pritisnem tipko, in glej!” Na zaslonu se je kolesarska steza čudežno spremenila v tekaški poligon in kolesarji so naenkrat postali tekači. “Pa še pritisnem!” Pokrajina se je nenadoma zravnala v mirno jezersko gladino, na kateri so se modri, rdeči, rumeni, zeleni in beli veslači pripravljali na tekmo. “Vidiš,” je navdušeno rekel Samo, “vrtiš kolo in lahko po želji veslaš ali tečeš ali jahaš ali celo dirkaš v formuli 1.”

“Super,” je rekel Andrej,” to bi tudi mene mikalo, čeprav mi trenutno slabo kaže z nakupi.”

“Poslušam,” je rekel Samo in si preoblačil premočeno majico.

“Kot veš, Marte ni.”

“No ja,” je rekel Samo, “se pač zgodi.”

“Potem sem bil na banki in mi je Marta s trajnikom od kartic naredila minus šeststo.”

“Hudiča,” se je zavzel Samo, “koliko imaš limita?”

“Petsto,” je rekel Andrej, “ampak si ne delam iluzij za bodoče.”

“Marta je prava lisička,” se je namuznil Samo, “to s trajnikom naj ti bo dobra šola.”

“Ja, ampak ni samo to.” Andrejev glas je postal tako plašen in pobit, da se je Samo nehal preoblačiti in v samih gatah obstal pred prijateljem in kar strigel z ušesi.

“Marta je obračala tudi ves najin denar, saj veš, banke, devize, obresti, obveznice, delnice in take stvari. Vse je bilo na njeno ime in zdaj je vse v zraku.”

Samo se je moral usesti na klop, čeprav le v gatah.

“Kako je to mogoče?”

Andrej je razumel kritiko in osramočeno zardel. “Ona je imela čas in energijo,” je začel jecljati kot šolar, “jaz sem delal na inštitutu, študenti, znanost, hokejska liga, ameriška košarkarska liga, psihološke krize, moje obveznice bi zapadle, moje vezane vloge nekje obtičale, o mojih delnicah se sploh ne splača govoriti. Najbolj pametno je bilo vse prepustiti Marti, ona ima občutek za te stvari.”

“To je zdaj več kot jasno,” je rekel Samo. “Čeprav je po mojem bila to velika napaka. Med moškim in žensko mora biti neka skrivnost, nekaj, kar ju loči, da sem jaz jaz, ona pa ostane ona. Predstavljaj si zakon, kjer si oba zaupljivo sčvekata vse, kar jima pride na pamet, in si brez vsake odgovornosti lajšata svoji dušici. Gnusno, če samo pomisliš. Moje fantazije, moje ljubice, moj tekoči račun, to so intimnosti, ki jih je neodgovorno deliti s svojo ženo, če moški misli resno z zakonom. Pa čeprav bi bilo to včasih lažje in celo bolj donosno.”

“Ja,” je skesano rekel Andrej, “včasih se mi je zdelo, da je bilo marsikaj narobe.”

“Tvoja stara napaka, dragi Andrej, ko te zanese tvoja čudna zaupljivost, naivnost in zvestoba. Tisti tvoj občutek, da je vse večno.”

“Ja,” se je Andrej spomnil ene od gostilniških razprav in bil prijetno polaskan, da je njegov stavek tudi Samu ostal v spominu.

“Nič ni večno.” Samo se je spomnil, da ga zebe v gatah, in je začel vleči nase trenerko. “In če tega ne veš, je še veliko slabše.”

“Predvsem sem brez gotovine,” je Andrej sklenil preiti na bistvo.

“Aja, to bomo uredili,” ga je po hrbtu prijateljsko potrepljal Samo. “Pojdi v salon in z Mojco popij kavo, jaz bom skočil v sef. Koliko pa?”

“Kakih petsto,” je zelo tiho rekel Andrej.

Samo je brez ceremonij prikimal in do konca zapel trenerko.

“Ni drugega, kot da jo poiščem,” je zardevajoč pojasnjeval Andrej.

“Jasno,” je rekel Samo, “povej Mojci, da bom jaz brez sladkorja.”

“Saj veš, da z Mojco težko govoriva.”

“Vidva sta res tepca,” se je posmehnil Samo, “toliko let, pa še nista rekla besede o tistem. Nič čudnega, da ji težko rečeš za kavo.”

“Jasno mi je, vedno bolj, da ženske niso zame.”

“To ne, ampak na tak način nikoli ne dobiš take kave, kot bi jo rad pil.”

Iz telovadnice je vodil širok hodnik v prostran, krožen salon, ki se je naprej odpiral na teraso in velik park, poln nenavadnega grmovja. Salonu in celi hiši se je poznalo, da se je Mojca v glavnem ukvarjala s projektiranjem in opremljanjem restavracij in zdraviliških paviljonov. Dva šanka iz ptičjega javorja, vsak na svojem koncu salona, sta imela na policah zbirko steklenic, ki bi jo zavidal marsikak mestni lokal. V zoženem delu proti terasi je stala masivna, okrogla miza iz marmorja in stekla, diagonalno na drugem koncu pa manjša steklena miza z usnjenim kanapejem in naslonjači za udobno popivanje in čvekanje. “Kakšna mojstrovina,” je občudujoče pomislil Andrej, ko se je pogreznil v naslonjač, “hiša kot javni lokal, to je Mojca sprojektirala tako brez osebnega stila, da izpade neverjetno osebno.”

“Kava,” je vljudno rekla Mojca in pred njega položila skodelico s sladkorčkom in čokoladnim bonbonom.

“Samo bo brez sladkorja.”

“Vem.”

“Dobra kava.”

“Hvala.”

“Delo v redu?”

“Kar gre. Tebi?”

“Veliko. Pa gre.”

Na srečo se je hitro vrnil Samo z zavojem v roki.

“Našel sem,” je rekel. “Petsto, da bo za prvo silo.”

“Hvala,” je rekel Andrej in denar hitro spravil v žep. “Šel bom z avtom, da bo ceneje.”

“Že veš kam?” je zanimalo Sama.

“Malo bom še potelefoniral. Računi so bili iz Londona in Pariza. Se bom še pozanimal.”

“Aha,” je rekel Samo in nato pil kavo.

“Spet kakšni kongresi?” se je vmešala Mojca, ker se je naveličala poslušati njune nerazumljive šifre.

Samo je previdno odložil kavo in vprašujoče pogledal Andreja.

“Marta je nekam odšla,” je kar se da mirno povedal Andrej.

“Aha,” je rekla Mojca.

“In denar tudi,” je dodal še Samo.

“Aha,” je spet rekla Mojca.

Potem so vsi popili do konca.

Na inštitut je prišel šele ob enajstih in kar osramočen obstal pred Katjo, ki je že vsa v ognju vnašala številke v računalnik.

“Sestanki, sestanki,” se je opravičil in komaj še ujel začetek kolegija, ki ga je spet sklical Rezman.

“No, ljubčki,” je zarohnel šef, “zadnjič smo se zmenili, danes pa z dejstvi na mizo. Kaj lepega pripravljate, naj vsak pove, in vse bo šlo v zapisnik, da se do naslednjič ne bo pozabilo.”

Andrej se je spomnil preteklega sestanka in postalo mu je vroče. Na srečo je na začetku mize sedela Alenka in je ona začela brati dolge, lepe stavke z lista papirja, ki ga je prinesla s sabo.

“Dobro, če bo res,” je zabrundal Rezman in pomignil Petru.

“Jaz mislim, da kratkoročno ni mogoče kar napisati članka, ker so drugi daleč spredaj,” je povedal Peter presenetljivo zbrano in mirno, da ga je začel Andrej kar pomalem občudovati. “Jaz bi poslal podiplomca ali dva v laboratorij v Anglijo in v kakšnem letu bi se kaj naredilo.”

“Jajca!” je zabentil Rezman, “jaz hočem rezultate zdaj. Jih imaš?”

“Ne,” je rekel Peter in bil še vedno povsem miren.

“To bom vzel na znanje!” Rezmanov glas ni obetal nič dobrega.

“Jaz ravno pišem,” je zatikajoče rekel Andrej, ko je videl, da je vrsta na njem, “pravzaprav aplikacijo vektorske analize literarnih tekstov.”

Rezman ga je ostro pogledal: “Tista prastara zadeva?” je vprašal s tako določenim glasom, da je Andrej kljub stresu občudujoče pomislil, kako izvrsten spomin ima šefovska starina.

“Ne gre za tekst, ampak za avtorja,” mu je odrešujoče prišla na misel Katjina pripomba, “analiza psihološke dinamike v tekstu se ponavadi zatakne, ker je tekst zaključena zgodba, ki nima jasnega nadaljevanja v realnem, preverljivem času in prostoru. Moja analiza pa obravnava psihologijo romanopisca, kako se ta človek v nekaj mesecih, ko se sooča s svojim romanom, zaradi romana spremeni. Kako to poteka od prve do zadnje strani. Zato, ker je tisto, kar piše, po eni strani dokument njegovega duševenga stanja, po drugi strani pa tudi daleč najmočnejši življenjski pojav, ki mu v tistem času oblikuje in spreminja odnos do življenja nasploh. Iz analize Cankarjevega romana Na klancu se na primer vidi, kako zelo je pisanje tega teksta spreminjalo Ivanov psihični profil. In po drugi strani imamo iz tega časa dokumente, ki pričajo, kako se je Ivan obnašal pred pisanjem romana in po njem. Na ta način pride vektorska analiza teksta do objektivno preverljive realnosti. In to je tisto, kar nam je do sedaj manjkalo.”

“V redu,” je bil Rezman še kar zadovoljen, Andrej pa tudi, ker se mu je uspelo tako dobro izvleči.

“Samo zakaj tega nesrečnega Cankarja,” se je spomnil Rezman, “zakaj naj bi tujce zanimal ta kup slovenske nesreče in bolečin. A ni kaj bolj atraktivnega, magari tujec, recimo tisti zmešani Irec Joyce, ki je menda enkrat tudi potoval skozi Ljubljano.”

“Ne,” se je postavil Andrej, “po mojem je ravno obratno. Joycea je analiziralo že tisoč ljudi in poleg tega meni sploh ne gre za analizo Cankarja. Mene osebno Cankar sploh ne zanima, kot tudi tujcev ne zanima in jih nikoli ne bo zanimal. Cankar je zame samo analitični model. Tako kot je za zdravnike kakšen izjemen pohabljenec ali bolnik, o katerem lahko potem pišejo v najboljše mednarodne revije. Bistveni pogoj za uspeh vsakega raziskovalca je, da si ustvari svoj lasten, čim bolj poseben, bizaren in ekskluziven model. Cankar v mojih člankih ne bo služil kot izjemen pisatelj, ampak kot izvrstno dokumentiran psihopatološki model. Ker je po eni strani pisal roman, po drugi deloval kot politik, po tretji objavljal aktualne časopisne članke, po četrti pisaril pisma svojim ljubicam, po peti je bil v središču opravljivih časopisnih tračarij, po šesti so o njem pisali sodobniki kot o svojem idolu, po sedmi so ga nasprotniki vlačili po sodiščih. Povsod drugje v velikem svetu bi bil Cankar samo pisatelj in bi analitiki ne imeli v rokah kaj več od njegovih romanov in nezanesljivih spominov njegovih najbližjih. Pri nas v stisnjeni Sloveniji pa je moral tako izstopajoč duh početi vse mogoče, kar mu sicer ni koristilo pri pisateljevanju, ga je pa zato mogoče dokumentirano študirati kot izvrsten psihodinamični in psihopatološki model. Tujci bi si obliznili prste, če bi oni imeli kaj podobnega, pa nimajo.”

“Nimam pripomb,” je rekel Rezman, “razen tega, naj Peter stornira, kar je počel do sedaj, in naj se priključi k Andreju. To ni nič, da se vsak ukvarja s hobijem, ki ga zanima. Iz tega kaosa mora nastati nekaj trdnih skupin, raziskovalnih jedrc, ki bodo publicirala v tujini. In to je prvi korak. Jasno?”

Pogledi vseh so se uprli v ubogega Petra, ki je kljub navidezni mirnosti več kot očitno bledel in rdel pod košato brado. Tudi Andreju je postalo vroče, ker je po eni strani pomislil, da bo vsaj posredno sodeloval pri Petrovem kaznovanju, po drugi strani pa bi Peter lahko hitro opazil, da njegovi raziskovalni projekti niso tako zelo napredovali, kot bi lahko kdo sklepal iz njegovega samozavestnega opisa.

“Mogoče bi skušali kako povezati najini področji,” je Andrej ponudil rešilno bilko za Petra, ko je že kazalo, da se bo vse končalo z molkom.

“Premislil bom,” je suho rekel Peter.

Andrej je postal kar nejevoljen, ker Peter ni bolj odločno zagrabil ponujene rešitve.

“Petrova analiza vidnega polja lahko močno pomaga objektivizirati stvarne dražljaje, ki so vplivali na Cankarja med pisanjem,” je Andrej namesto šlevastega Petra sklenil prevzeti zadevo v lastne roke. Analiza svetlobnih dražljajev, ki so na Cankarja vplivali v njegovi delovni sobi, bi bila zanimiva dopolnitev ostalim psihopatološkim modelom. Če človek deset ur dnevno čemi v enem prostoru, je vsak objektivno določljiv vpliv lahko zelo pomemben. Zato naj Peter kar nadaljuje svoje analize, in ko bo potrebno, bova v članku sestavila moj in Petrov vidik analize.”

“Pa naj bo,” je bil zadovoljen Rezman, “če bo delovalo in boste iz tega kaj objavili, naj bo tako.”

Andrej se je razigrane volje vračal s sestanka, ki bi se, tega se je dobro zavedal, lahko obrnil tudi precej manj spodbudno. Poklapani Peter je skušal loviti njegov nagel korak, in čeprav sta hodila brez besed, je bilo jasno čutiti, da se Peter zaveda godlje, v katero ga je potisnil Rezman, in se tudi zaveda prijazne roke, ki mu jo je Andrej velikodušno ponudil v rešitev. Ob Petrovi sobi sta si prijazno pomignila z očmi, nato je Andrej zavil v laboratorij, kjer je za računalnikom še vedno vztrajala neutrudna Katja.

“To je zanimivo,” je rekla Katja, “tako kratka proza, kot je Skodelica kave, pa tako očitna sprememba čustvenih vektorjev od prvega do zadnjega odstavka. To brez dvoma kaže, da je Skodelica kave avtoterapevtski tekst, dinamika povratnega vpliva na avtorja je statistično povsem dokazljiva.”

“Je zbirna vektorska krivulja dovolj zvezna in pravilna od prvega do zadnjega odstavka?” je vprašal Andrej.

Katja je pritisnila neko tipko in na zaslonu se je pokazala družina precej nepravilnih krivulj. “Statistika je v redu,” je rekla, “čeprav je na pogled malo razmetano. Ampak po mojem je to problem kratkega teksta. Cankar je celo črtico verjetno spisal zelo na hitro in avtoterapevtski učinek se med pisanjem ni mogel enakomerno, v vseh vektorjih utrditi.”

“Zato bo treba vzeti daljši tekst,” je hitro izkoristil priložnost Andrej. “Roman Na klancu bo izvrsten model, ker je pisanje romana trajalo tako dolgo, da je avtoterapija lahko medtem že začela učinkovati in je bržkone spreminjala velikosti Ivanovih vektorjev zvezno in statistično zelo značilno.”

Katja je pomolčala, kot da ji ni prav.

“Kaj pa Skodelica kave?” je na koncu rekla.

“Ah to,” je sprevidel, kaj jo je vznejevoljilo, “Skodelica kave bo jasen uvodni dokaz, da je Cankar s pisanjem izvajal avtoterapijo. To bo točka ena, odkritje, da pojav sploh obstaja in ga je treba bolj natančno raziskati! Točka dva pa bo analiza romana Na klancu, ki bo pokazala statistično dokazljivo dinamiko avtoterapevtskega učinkovanja. Zato ker se iz tvojega diagrama vidi, da vsebuje Skodelica kave preozek časovni segment avtorjevega življenja in vektorske spremembe niso dovolj izrazite. Prepričan pa sem, da bodo vektorske krivulje iz romana Na klancu veliko lepše in tako izrazite, da jih bo tudi slepec lahko opazil.”

“V redu,” je potolaženo rekla Katja, “čeprav je roman dolg in sem svoje počitnice planirala drugače.”

“Saj ne gori voda,” je mehko rekel in najraje bi ganjeno prižel milo dekletce k sebi, vendar se je junaško premagal. “Poleg tega je tvoja raziskava pomembnejša, kot se zdi na prvi pogled. Če bodo rezultati zanimivi, jo lahko nadaljuješ v magisterij in se zaposliš pri meni kot mlada raziskovalka in potem vse skupaj podaljšaš še v doktorat. Sploh pa razumem, da so počitnice, in si lahko nekaj dni oddahneš. Tudi jaz jutri potujem in me ne bo teden ali dva na inštitutu.”

“Res?” je na povsem presenetljiv način oživela Katja. “Nisem vedela, da imate kaj v koledarju.”

Andrej se je zmedel in nekaj časa porabil za razmišljanje, če je Katjina omemba njegovega koledarja zgolj metaforična ali pa je mala iz neznanih razlogov brskala po koledarju v kabinetu. Končno se je pomirljivo odločil za metaforično varianto.

“Bolj trenuten navdih,” je rekel. “Z avtom bom šel do Pariza ali Londona, še ne vem, kam me bo povleklo. Sem bolj svoboden človek in bom odločil sproti.”

“Super!” Katja je zažarela kot dragulj, ki ga obsije sonce. “Če hočete, grem takoj zraven, deset dni dopusta, potem pa trdo delo. To bi bilo tako cool, z avtom do Londona ali Pariza!”

Andrej je čutil, da bliskovito spreminja barve, bila je neverjetno privlačna ponudba, za katero bi ubijal vsak normalen moški, in bila je neverjetno nerodna ponudba, ker je bil že do vratu v finančni in sploh vsakršni drugačni godlji, in bila je neverjetno delikatna ponudba, ker je strašansko resno računal na Katjino analizo Cankarjevega romana in bi vse, kar bi ogrozilo analizo, bilo tudi zanj zelo neprijetno in celo ogrožujoče. Pogledal je Katjo, punca je bila v resničnem ognju, njen vrat mehko usločen, kot bi z avionsko hitrostjo letela po zraku in z nežno brado aerodinamično rezala veter, njene oble, privzdignjene prsi so brezkompromisno dvigale belo, prosojno majčko in postavljale na laž njegovo nekdanjo misel o umetnih podpornih elementih pod njimi, in končno, njen popek je bil prekrasen poligon za majhnega, zelenega zmajčka, ki je junaško bruhal ogenj proti drznemu razporku njenega črnega krilca. Bila je neverjetno preprosta in hkrati komplicirana odločitev, priprl je oči, izpod vek previdno pogledal levo in desno, če bi v kakšnem kotu že tičal tisti sajasti, nesramni hudobec, in ko ga ni bilo na spregled, se je hipoma odločil.

“Jasno,” je rekel, “samemu bi mi bilo dolgčas, tako bo veliko bolj prijetno!”

Katja je še bolj zažarela, Andrej še ni videl oči, ki bi s takim ritmom zaplesale in se smejale, kot so se njene, bil je čudež, kot mu v življenju še ni bil priča, in vsaj za hip ni bilo v njem več nobene tesnobe, ki ga je še maloprej obhajala in se mu kot pest prepletenih gadov plazila v dušo.

7.

Mehanik, ki mu je pred odhodom preveril avto, ni imel pripomb. Od tam je avto zapeljal še v pralnico na temeljito čiščenje, predvsem znotraj med sedeži in na tleh je bilo polno smeti, zmečkanih papirčkov, drobcev peska in blata, kar vse skupaj gotovo ni bilo spodbudno okolje za potovanje s tako sanjsko žensko, kot je bila Katja. “Tudi v globini in med špranjami,” je tečnaril majhnemu, črnemu, debelušnemu južnjaku, ki je veselo požvižgaval nekakšno narodnjaško kolo in dokaj brezbrižno, brez prave temeljitosti in strasti vlekel šobo sesalca po sedežnih prevlekah. “In tudi za sedeži, da ne bo svinjarije, ko se sedeži preklopijo!”

“Neče bit problema, bez brige,” se je smejal ravnodušni južnjak, “još čemo pomirisat i neče bit da ne legne!”

“Ne preveč,” je prosil Andrej, “ne preveč tistega spreja!”

V resnici je avto potem smrdel od ostre limonine dišave, da je šlo na bruhanje. Andrej je z odprtimi okni pripeljal domov in pustil avto pred hišo v upanju, da se bo čez noč skozi okna vsaj malo razkadilo.

Potem je poklical Sama.

“Jutri grem,” je rekel. “Od časa do časa te pokličem, če bom rabil kakšno informacijo. Tudi ti me pokliči, če zveš kaj bolj določnega o Marti.”

“Kam si se najprej namenil?” je zanimalo Sama.

“London in Pariz, oboje ima svojo logiko. V Parizu sta otroka in ju je Marta gotovo obiskala. London pa je mogoče v povezavi s tisto Angležinjo, Mirriam, saj veš.”

“Aha,” se je zavzel Samo, “torej je naenkrat logika v tisti moji preprosti teoriji.”

“Marta zna biti strastna,” je potrdil Andrej, “mogoče ji je Mirriam kaj sporočila in je šla preverit. Mogoče išče razlog za ločitev ali kaj takega.”

“Jaz bi na tvojem mestu najprej šel v Pariz,” je rekel Samo, “sicer pa, zakaj ne pokličeš otrok, najbrž kaj vesta.”

“Nimata telefona. In skoraj nikoli se ne oglasita. Meni sploh ne.”

“Želim ti srečo,” je rekel Samo, “in tudi dober izlet, saj z avtom do Pariza ni slabo. Jutri greš počasi do Münchna, se naješ srnjaka in prespiš pri tistem veseljaku Wagnerju, če hočeš, mu telefoniram, da rezervira mizo pri Schwarzwaldskem biku, tistega srnjaka jaz ne bi spustil, čeprav se zdajle ne gonijo več in meni bolj dišijo takrat, ko se, ker je v tistem neka fina aroma. Pojutrišnjem pa jo lagodno ubereš čez Strasbourg in Metz, in ko boš proti večeru pred Parizom, lahko drugič prespiš pri Šušteršiču, našem zastopniku v Meauxu. Jaz vedno prespim tam, pred mestom, da sem potem v centru že zgodaj dopoldne in se imam čas obrniti in postoriti, kar je treba. Meni se zdi to kar prijeten izlet, potem pa boš tam že videl kako in kaj.”

“Ja,” je obotavljajoče pritrdil Samovemu načrtu Andrej, “to je optimalno, ampak jaz bom raje prespal kar na poti v kakšnem motelu.”

“Čakaj, Andrej,” je protestiral Samo, “a smo gospodje ali nismo, v naših letih že ni več heca pri tem in je treba biti načelen. Sicer pa povej, kaj pridobi človek z dolgočasno hitro hrano v umazanem motelu? A ni bolje namesto tega enkrat okušati aromatičnega Schwarzwaldskega srnjaka in drugič igrivo nabadati rahle koščke telečjega fondueja v vse tiste ljubke francoske omakice, od živahne gorčične in burgundske in sirove z zelenim poprom, pa do poduhovljenih šalotkinih, krebuljičinih in melisinih prelivov.”

“Priznam,” je mencal Andrej,”vse je res, samo tisti obiski mi ne dišijo, ker ne bom ravno sam.”

“Kako?”

Andrej je točno čutil, kako Samo v ritmičnih zamahih plava po telefonski žici in bo vsak čas neznansko radovedno pogledal skozi slušalko.

“Neka študentka, diplomantka bo šla z mano,” je rekel Andrej in zardeval kar prek telefona.

“Ahaaaa...”

Molk je bil dolg in Andreju nikakor ni uspelo zaslutiti, kakšne vrste misli se spreletavajo v Samovi glavi.

“Priznam, kar strmim! Ne vem, kakšne poteze pripravljaš, ampak tvoja pariška in londonska otvoritev bo po mojem bolj napeta od vsega, kar je dosedaj pokazal Kasparov. Da ne govorim o končnici!”

“Ni kaj takega, kot misliš,” je skromno priznal Andrej, “samo neverjetno naključje prav pred kratkim. To je to!”

“In gre zares?”

“Zares,” je prepričano potrdil Andrej.

“Potem pa srečno!” je rekel Samo in Andrej je začutil, da tudi on misli zares.

Ko je spakiral kovček in ga dal v prtljažnik (limona se je medtem že razkadila do jakosti, ki ni več silila na bruhanje), je bil pripravljen za jutrišnjo pot in zato je lahko umirjeno sedel zunaj na klop, si prižgal cigareto in opazoval negibno, visoko krmo svoje v Golovcu nasedle ladje in nad njo zvezde, ki so iz norih daljav vztrajno mežikale svetlobo, čeprav marsikake od zvezd že milijone let ni več nikjer in je od nje ostal samo še raztreščen vesoljski prah. Potem je vzšel mesec in na krmi ladje se je spet zasvetil stekleni polkrog in od spodaj izgledal nekam zlovešče, kot lasersko orožje, s katerim filmski vesoljci sprožijo ognjeni napad. Ni vedel, koliko časa je že minilo, odkar mu je dogorela cigareta, in zdramil ga je šele snop svetlobe, ki je mnogo močneje kot mesec razsvetlil stekleni polkrog na krmi, nekaj trenutkov zatem pa se je v središču snopa znašel on sam. Bil je avto, nekakšen športni kupe, in iz njega je naglo izstopila ženska postava in prišla k njemu v svetlobni snop.

“Mojca!” je bil iskreno presenečen.

“Jaz,” je rekla naglo, brezbrižno, skoraj poslovno, “rada bi spregovorila nekaj besed.”

Prikimal je. “Samo luči ugasni, to ni ravno prijetno.”

“V redu,” je pristala, čeprav je dajala vtis, da bi ona sicer izbrala prižgane luči. “Slišim, da jutri greš,” je rekla potem.

“Ja, saj najbrž veš za Marto.”

Pomislil je, da je bila morda napaka glede luči, ker bi tisti trenutek prav rad videl, kaj se je dogajalo na njenem obrazu.

“Nekaj vem,” je potrdila.

“Manjša zakonska kriza.”

“In denarne težave, kot mi je znano.”

“Prosil sem Sama. Če je to problem, lahko tudi vrnem.”

“Se ti zdi, da imam jaz navado delati probleme v zvezi z denarjem?” je rekla in pogledala hišo, ki se je bočila nad njima.

“Ne!” Tudi on se je ozrl za njenim pogledom in bil zadovoljen, ker je bila tema in ga ni mogla videti v obraz.

“Takrat sem te tudi malo občudovala,” je rekla. “Razen tega, da sem te mislila že na letališču ustreliti.”

“Bila si na letališču?” je zgroženo vprašal Andrej.

“Če bi bila, bi tebe več ne bilo. Samo me je zaklenil v sobo in nisem mogla za njim v tisti sneg. Ko se je vrnil, bi ga skoraj ustrelila namesto tebe.”

“On je pravi prijatelj!”

“Ja, in zdaj mi je povedal, da si boš zakonske težave reševal z neko ubogo šolarko, ki nima pojma o vsem skupaj!”

“Samo je to sčvekal!”

Andrej je bil zgrožen, še nikoli ni pomislil, da bi besede med njim in prijateljem lahko prišle tudi na ženska ušesa, to je bil njun neizrečen, ampak vseeno smrtno resen dogovor, na katerem je slonelo skoraj vse, kar ju je združevalo v brezpogojno, nezlomljivo prijateljstvo. “Nemogoče, da je to rekel Samo,” je skoraj proseče rotil Mojco.

“Takrat, ko si pripeljal Marto, si bil največja svinja pod soncem, ampak tudi malo pogumen. Lahko bi se ti maščevalo, zato je bilo po svoje lepo. Tudi če si samo sledil svojemu kurcu, kot so me takrat vsi tolažili, si imel vsaj eno jasno načelo. Kaj pa se greš zdaj? Pedofila, ki bi se rad zaradi kreditnih kartic pobotal z ženo? To pa je res za bruhat! Zdaj mi je žal, da sem ti pustila to hišo! Prej mi ni bilo zaradi Marte, čeprav bi najprej tudi njo ubila. Ampak od daleč mi je bila Marta simpatična in sem jo imela skoraj rada. Tako neobičajno živa, temperamentna, iskrena, direktna, imel si biser, najboljše, bila je prava ženska in bi še bila, če bi ti znal biti vsaj malo normalen, vsaj napol moški.”

“Teorija ti je vedno šla od rok,” se je posmehnil Andrej, “praksa pa samo, če imaš svinčnik in ravnilo.”

“Vem,” je po dolgem molku rekla Mojca in iz ubitega glasu je bilo razbrati, da jo je uspel zaštihati globoko, še globlje, kot je Andrej zares hotel. “Takrat s tabo mi to še ni bilo jasno, niti približno ne. Takrat sem še mislila, da živim v romanih in imam vsa tista čustva in čute in reflekse in vsemogočne žarke in energije in nevidne tipalke, ki jih pri svojih izmišljenih junakih opisujejo romanopisci. In vsega tega registra seveda ne premore nihče, ki zares živi. Ampak po tistem s tabo si tako ali tako nikoli več nisem delala iluzij. So stvari ki jih pač ne premorem, in mogoče je tega res zelo veliko in celo preveč. Nisem ženska iz romanov in nikoli ne bom. Prav tako mi je bilo jasno, kakšen je Samo, poznam ga od otroštva in ga imam rada točno takšnega, kot je, nezrelega, zbeganega, ženskarskega, prestrašenega. Ampak Samo je obenem na svoj način pošten, jasen, sočuten in ve, kje so meje, da drugim ne požgeš hiše, če bi rad na ognju spekel tri krompirje. Ti pa ne veš, Andrej! Razen če veš, pa si kljub temu tako prekleto sebičen. Če je to slučajno res, pa vedi, da si celo mene presenetil in mi gre ob tebi še bolj na bruhanje! Si sploh kdaj pomislil na tisto ubogo šolarko? Ji boš mirno zasral življenje, ker te je strah biti sam v avtu? Pa poslušaj kasete!”

Mojčina patetika je bila neverjetna, vendar se je sklenil zadržati, ker je do tega po svoje imela pravico. Jo je pač dal na čevelj v nesrečnem obdobju. In je bila nekaj časa upravičeno prizadeta v vsej zmešnjavi. In Samo je bil tudi po poroki vse prej kot angelček, v primerjavi z njim je bil Andrej pravi spokornež in puščavnik. In tudi glede otrok ni bilo jasno, govorilo se je, da Mojca ginekološko ne zmore, in take stvari lahko ženski pustijo trajne sledove. Celo Samo je bil v zvezi z otroki zakrknjeno tiho in to ni moglo pomeniti drugega kot hude težave. Zato Mojci človek ni mogel zameriti čustvenega izpada, ki jo je prignal na rob joka, in je bila zato še sreča, da so bile luči ugasnjene, ker bi se nerodno počutil ob svetlobi, ki bi se ji lomila na mokrih očeh.

“Razumem te,” je razumevajoče, skoraj nežno rekel, “in boljše je, da si spregovorila, človeku je tako lažje in jaz sem ti za pogovor vedno na voljo.”

“Pojdi k vragu!” je histerično zatulila, skočila v avto in s cvilečimi gumami oddivjala, ves čas brez prižganih luči.

Katja je čakala na postaji, ob njej sta bili dve debeli potovalki, v roki je držala ščitek velike rožnate kape in mahala in skakala, da jo je skoraj povozil, ko je s cvilečimi zavorami objestno ustavil tik pred njenimi koleni.

“Super avto, bmw,” je navdušeno pohvalila.

“Z avtomatsko klimo in štirimi vrečami in abs,” je ginjeno odgovoril in naglo skril obraz v prtljažnik, ker ga je od čustev že stiskalo v grlu. Potem sta se zapodila proti Karavankam, razlagal ji je o novi prometni zakonodaji, ki sploh ne dela razlik med navadnimi katrcami in bmwji, čeprav računalniški sistem bmwja ustavi pri stopetdeset na uro enako hitro in varno, kot zavre katra pri petdesetih. “To so nesmisli, o katerih se naši butasti vladi še niti ne sanja,” je trdil in Katja mu niti z besedo ni ugovarjala.

“Saj se lahko tikava,” ji je ponudil, ko sta čakala v koloni na Ljubelju, in Katja se je zasmejala, češ da ji je bilo njuno vikanje smešno že od prvega dne, ko je prišla k njemu za diplomo. “Kakšen tepec sem,” si je mislil, ko jo je pogledal vso veselo in sproščeno na sedežu poleg sebe, z golimi, slokimi nogami centimeter od njegove prestavne ročice, “stalno si iz neke bedaste krivde predstavljam, da sem nekakšen neusmiljen lovec, ki z ostrostrelskim orožjem in brzostrelkami in minometi zasleduje nemočne, mlade, neizkušene srnice, ki trepetajo v snegu in jim lahko popokajo drobna srčeca že ob tlesku počene veje, na katero stopi nepremišljena noga, kaj šele ob pokanju pušk in brzostrelk in minometov! Pa v resnici te srnice sploh niso tako uboge in nemočne in prestrašene, ampak jim je vse jasno že prvi hip, ko se usedejo na prednji sedež bmwja in si brezskrbno znižajo avtomatsko klimo na devetnajst stopinj in na radijskem zaslonu mimogrede pregledajo seznam shranjenih cd-jev in en-dva-tri z razposajenim smehom izberejo Elvisa Presleyja in za njim Julia Iglesiasa, in skačejo po občutljivih sedežnih prevlekah in izzivalno in brezkompromisno migajo z boki in pojejo Presleyja in vriskajo Iglesiasa in potem utrujene od norenja počivajo z nogami na spolirani armaturi in z dolgimi, krasnimi nožnimi prsti igrivo rišejo kroge in elipse po očiščenem prednjem steklu, da je steklo kmalu obupno motno od vlage in bi pazljiv prometnik brez posebnih razlag lahko zaračunal pet tisočakov zaradi ogrožanja cestnega prometa. In zato je zares neumno misliti, da je na avtomobilskem sedežu poleg tebe prestrašena, neizkušena srnica, ker bi meritve gotovo odkrile, da je tvoj pulz mnogo hitrejši in nemirnejši kot njen, ki zadovoljno utrujena brezskrbno drema z nogami na razmočeni armaturi in je niti slučajno ne stiska v prsih in v grlu, kot stiska tebe, in nikoli ne dobi suhih ust, kot jih dobiš ti, kadar skrivoma pogledaš njenega modrega slončka na popku in se ti potem kar sama dvigne roka s prestavne ročice, da bi pobožala tisti zanimivi rilček in plahutajoča ušesa, in takrat čutiš, kako ti srce predinfarktno zdivja in razsuva pljuča in rebra in cel prsni koš, da se prestrašeno pogledaš v ogledalo, če imaš še enakomerne zenice in pretok v kapilarah, potem predirljivo zatuli bmwjev varnostni alarm in računalnik panično izpiše fluorescentno opozorilo in motor varnostno izklopi, ti pa v neskončno dolgem, slow-motion delčku sekunde zagledaš, kako brezglavo drviš proti obcestni bankini ali se skoraj zarivaš v avto pred sabo, in potem v zadnjem hipu preprečiš nesrečo, ona pa se ob vsem tem samo pretegne kot lena mačka in vpraša, če bosta kmalu pri Celovcu.

“Zakaj ravno pri Celovcu?” je vprašal Andrej. “Saj ni edino mesto na najini poti!”

“Minimundus!” je vzkliknila Katja. “Tam je Minimundus in za ceno glave si ga moram ogledati.”

Andrej je pisano pogledal in pihnil kot kakšen ris.

“To je za otroke,” je zgroženo rekel, “Minimundus so krajinarske makete in igrišča za nedeljske družinske izlete.”

“Umrem, če ga ne vidim!” je Katja zacepetala s svojimi krasnimi, razgaljenimi nogami. In sta seveda zavila z avtoceste in se odpeljala tja.

Čeprav ni bila nedelja, je bilo parkirišče nabito. In čeprav je Katja iskreno hotela pomagati, so bile vse luknje, ki jih je med razbeljeno pločevino odkrila, preozke za širokega bmwja, še posebej, ker Andrej ni hotel parkirati tako na tesno, da bi sosednji avtomobilisti pri vstopanju nabijali svoja vrata v ranljive boke njegovega avtomobila. “Najslabše je, če človek parkira ob starem, odsluženem avtomobilu,” je razlagal Katji, “ker je v njem skoraj zanesljivo objestna mladina ali pa kakšna uboga para, ki prav z užitkom tresne z vrati, če poleg njega stoji dragocena limuzina. Kaj pa njega briga ena praska več na vratih, pa še to samo na robu! Pri meni pa se na boku pozna cela črta in pri ličarju me ne more priti manj kot petdeset tisočakov!” Nazadnje sta odkrila več kot kilometer od vhoda prazen prostor tik ob travi, na drugem boku parkirnega prostora pa je bila skoraj nova družinska mazda, kar je bilo po Andrejevem mnenju dovolj varno, ker skoraj vsi ljudje nekaj mesecev po nakupu avtomobila zelo ljubosumno pazijo, da njihova deviška pločevina ne bi staknila prve praske. Ko se to zgodi, pa za naslednje večini postane precej vseeno in zraven takih je bolje, da človek ne parkira limuzine.

Po naporni hoji med razgreto pločevino je Andrej kupil vstopnici (tristo šilingov na osebo), Katja pa je kot pobegla, dolgonoga koza zdivjala po ozkih brveh na otočke, kjer so bile razpostavljene do njenega nosu segajoče katedrale in spomeniki do pasu in ladje v pristaniščih, velike kot njeni črni sandali, ki jih je vihtela v rokah, ker je na majhnem, zabavnem planetu na vsak način hotela biti čisto bosa. Andrej je prepoten in premočen hlačal ob robu sveta in na trenutke se mu je zdela divjaška Katja obupno neresna, potem pa je spet zagledal njene gibčne boke v belih vročih hlačkah in sloke, neverjetno nežne ženske noge, in modrega slončka na popku in privzdignjene, zaobljene prsi pod prosojno belo majico, in mu je kar zadrgetalo srce in se mu je kar zvrtelo v glavi ob misli, da bo že čez nekaj ur vsa ta krasota na voljo njegovim rokam in ustnicam in telesu in se mu bo Katja dajala vsa gola, razkrečena, ozka in čvrsta in bo stokala ali zadržano ječala, ali kričala, ali se divjaško smejala, ali kvantala, ali vzklikala politična gesla, pravzaprav mu je bilo vseeno, kaj bo točno počela, vse, kar bo ob njem v sobi storila, je imel že vnaprej rad, ker je bila kot čudež, ta črnooka, pankovska lepotička, ki je že nekaj let iz neke nenavadne strasti hodila na njegova predavanja, čeprav je bila sicer slavistka, nobenega dvoma ni več bilo, da je prav njo že dolgo videval v predavalnici, ko ga je diskretno, nekje iz zadnjih vrst opazovala, generacije so se menjale, ona pa je ostajala leto za letom, dokler ni prišla diploma in je sklenila storiti odločilen korak, ker so se časi pač spremenili in so zdaj ženske mnogo bolj strastne, samozavestne in globoke in ne pomišljajo prve začeti, če se jim zdi vredno, kot ni pomišljala Katja, ko mu je brez predsodkov rekla za potovanje, in je točno vedela, kaj hoče in v kaj se spušča, in on, norec, je celo nekaj časa pomišljal, kot bi imel na voljo še najmanj sto takih priložnosti, čeprav se čudež, kot je Katja, dogodi kvečjemu enkrat na sto življenj, in ko se zgodi, se mu je greh zoperstavljati in zametovati, kar Bog s tako težkim srcem in tako poredko da od sebe. Pa čeprav Mojca in podobne vešče pridigajo o grehu in o pogubljenju, mora človek samo pogledati ta razigrani čudež, ki se z eno roko naslanja na pariško katedralo, z drugo pa na konico Eiffelovega stolpa, in potem je v hipu jasno, da tu ne more biti nikakršnega greha, ampak le ljuba Katja, ki bo že čez nekaj ur vsa dišeča, voljna in gola ležala ob njem in se mu bo mešalo od sreče, ki bo vrela iz njenega telesa in njene strastne, nedoumljive duše.

Čeprav je Katja oblezla vse luknje in kote od piramid do Tadj Mahala in manhattanskega svetovnega trgovinskega centra, jima je v dobrih dveh urah le uspelo priti do sydneyjske opere, ki je bila na samem koncu sveta, od tam je bil izhod na cesto, ki je vodila nazaj na parkirišče, na drugi strani ceste pa se je raztezal zabaviščni park. Ko sta prišla do vhoda v park, ga je Katja pogledala in jasno mu je bilo, da ne more odreči, nazunaj je sicer spet malo pihal in se zmrdoval, pri sebi pa je bil skoraj vesel in ponosen, da ga mala lisica tako spretno vrti in izkorišča, zato je kar takoj na glavni blagajni kupil dva kompleta kart (spet dvakrat po tristo šilingov) in Katjo je kar odneslo k ogromnemu vrtečemu se kolesu, brž je zasedla sedež in pomahala Andreju, naj se usede poleg nje.

“Za začetek bom raje gledal,” se je veselo zadrl in pomahal nazaj.

Kolo se je začelo vrteti, otroci so vsevprek kričali, Andrej pa je s pogledom sledil samo Katjine bose, filmske noge (sandale ji je on nosil v rokah) in vsakega pol kroga njen čisti, brezhibni obraz in mehke ustnice, ki so mu včasih poslale vroč, marylin-monrojski poljub. Pomislil je, da prvi dan pač ne bosta izpolnila potovalnega načrta, ker ne bo mogoče niti do Salzburga, kaj šele do Münchna, in bi bilo pravzaprav še najbolj realno potegniti dobro uro vožnje prek Beljaka do Milstadtskega jezera, kjer je nekaj krasnih hotelov z lastnimi kopališči in bi skupaj s Katjo še uro ali dve na plaži lahko lovila poznopopoldansko sonce in jedla jagode s sladoledom in se kopala in veselo drgetala od ledeniške milstadtske vode in se tesno skupaj zavijala v dvometrske hotelske frotiraste brisače ... tedaj je po zraku z neznansko hitrostjo pridrvel velik črn ptič in naglo obrnil vodoravno tik nad gladino bazena s plavajočimi kavnimi skodelicami in kljub veliki hitrosti začuda ni prevrnil nobene skodelice in noben otrok ni iz katere od njih padel v vodo. Potem se je ptič spet dvignil skoraj navpično proti vrtiljaku, in še preden se je umiril, je Andrej spoznal njegov viseči, nesramni jezik, s katerim je opletal nad glavami otrok, kot bi nekaj iskal, in ravno tisti hip, ko je Andrej pomislil, kaj črni vrag verjetno išče, je kosmatinec že zasedel prostor poleg Katje.

“Stran!” je zavpil Andrej in mahal, kot bi hotel odgnati veliko oso izpred nosu.

Hudobec se je groteskno zarežal in mu še bolj gnusno pokazal svoj jezik, potem se je naglo obrnil proti Katji, kot da ga Andrej nič več ne zanima, pač pa je počasi dvignil roko in z ogabnimi kremplji prijel Katjo čez ramena kot kakšen staromoden zaročenec.

“Ustavite!” je zatulil Andrej začudenemu cirkusantu. “Takoj ustavite, ker ji je slabo, bruhala bo, takoj ustavite, v bolnico gre, na operacijo, ustavite vendar!”

Cirkusant je presodil, da se ne splača upirati Andrejevim divjaškim ukazom, in je upočasnil kolo in ustavil, ko je bila Katja na izstopu. “Hitro!” je pomahal in Andrej je kot tiger skočil h Katji (vrag je medtem nekam čudežno izparel), jo v drobcu sekunde odpel, potegnil iz sedeža in pokimal cirkusantu, da lahko spet požene kolo.

“Kaj je vendar?” je vprašala začudena Katja.

“Mislil sem, da ti je slabo,” je blebetal in jo stiskal k sebi kot neskončno dragocen, najden zaklad, “zdelo se mi je, da bruhaš, čisto zelena si bila, in odslej te ne bom več pustil same na tako vožnjo.”

“Saj imam raje, da sva skupaj.”

“Seveda,” je rekel in jo nežno objel čez rame, zraven pa nemirno gledal okoli, če iz kakšnega kota opreza tisti črni hudič in išče priliko za novo peklensko potegavščino.

Odkar jo je nežno prijel za rame, se je Katja nenavadno umirila, ubogljivo je stopala ob njem in le včasih poskočila, da je zamenjala korak in ujela njegovo levo in desno, da sta potem brez težav lahko hodila tako tesno skupaj. Andrej je prvič čutil ob sebi njeno gibko, krasno telo in vohal njen nežen, skoraj neopazen vonj, ki je imel nekaj pretresljivo prijaznega in domačega, da je od ugodja kar priprl oči in se prepustil drgetu svojega telesa, ki je samodejno odgovarjalo vznemirljivi toploti Katjinih prsi in bokov in opojnega vratu, ki ga je polagoma nagibala proti njegovi rami, in kar ni mogel strpeti in kar stresel se je ob misli, da se bo njena čudovita glava vsak čas prislonila ob njegov vrat in ušesa in bo lahko poiskal njena opojna usta. Tedaj mu je nosnice nenadoma pekoče obžgal žveplast, neskončno smrdeč vonj, in ko je prestrašeno, široko odprl oči, je zagledal tik ob obrazu bradavičast, gnusen, sluzastorožnat jezik, ki je kot velikanska kravata visel iz gobca črnega, ogljenočrnega hudobca, ki je strmel vanj z divjaškimi, ognjenožarečimi očmi, iz katerih sta sikala dva umazanorumena stebra žveplene pare in se kakšen meter nad njegovo glavo združevala v gnusno, sajasto atomsko gobo, ki se je postopoma debelila navzdol in grozila, da bo vsak čas zajela njegovo in Katjino glavo v svoj smrdeči klobuk.

“Ti!” je zakričal in s prosto roko, stisnjeno v pest, divje sunil proti vragu.

“Levico imaš zanič,” se je ta nesramno zarežal, ko je pravočasno odskočil nazaj, “za kroše prenizko, za direkt prepočasi, čisto po babje!”

Izpustil je Katjo in se ves besen in razpenjen in morilsko razkačen pognal za vragom, ki je za trenutek obstal, se porogljivo ozrl, nato pa naglo smuknil skozi široka vrata najbližjega šotora. Andrej pa brezkompromisno za njim! In Katja, čeprav ni nič razumela, skokovito za Andrejem! V šotoru je moral Andrej najprej za trenutek navaditi oči na mrak, potem je zagledal veliko strelišče za glinaste golobe, ki so gnezdili, počivali in se spreletavali na koncu strelne steze, in med golobi je švigal kosmati, sajasti vrag in mu porogljivo kazal svoj gnusni, rožnati jezik.

“Da bi te vrag,” je zakričal Andrej in refleksno zagrabil prvo puško, ki jo je dosegel na pultu.

“Najprej plačilo!” je neomajno vztrajala debela gospa v koroški narodni noši in kazala šaržerje s strelivom v svoji zaliti roki.

Andrej je besno pobrskal po denarnici in izvlekel prvi bankovec, ki mu je prišel pod prste, ter ga izročil debeli Korošici.

“Tisoč šilingov!” se je ženska začudeno zavzela.

“Ostanek boste dali kasneje nazaj. Hitro naboje!” je od živčnosti počasi izgubljal glavo.

“Vaši golobi so na stezi ena,” je rekla Korošica.

“Dobro vem, kje so moji golobi,” je morilsko zamrmral in napolnil puško. Medtem je tudi začudena Katja pritekla do pulta, in čeprav ji ni bilo povsem jasno, za kaj gre, je pokazala debeluški, da je skupaj z Andrejem in bi tudi ona rada porabila katerega od šaržerjev, ki so bili kar v kupu naloženi pred Andreja.

“Proga dve,” je rekla debeluška, kaj bolj pa se ji ni ljubilo ukvarjati z dogajanjem na strelišču.

Mrcina je bila zares od hudiča! Andrej jo je ničkolikokrat imel natančno v križu optičnega merka, in ko je pritisnil, se mu je skozi leče še vedno nesramno, okroglasto režala s svojim smrdljivim jezikom, a potem, ko bi po strelu morala omahniti ali vsaj vrisniti od bolečine, se je z neznansko hitrostjo izmaknila in se spet nesramno nastavila na drug konec strelišča. Ampak Andrej je bil preveč besen, da bi ga izučilo, obsedeno je porival v puško šaržer za šaržerjem in streljal proti vragu in preklinjal, ko se mu je ta že desetič in stotič in še večkrat izmaknil. Na ta način so šaržerji kar kopneli s kupa na pultu in debeluška, ki se sicer ni poglabljala v nerazumljivo, strastno dogajanje na strelišču, je kmalu zadovoljno ugotovila, da ji ne bo treba vračati nič denarja.

“Konec,” je rekla debeluška, ko je počil zadnji strel, “gospod ima od stodvaintridesetih strelov samo štiri zadete golobe, zato ne bo nagrade.” In to je znala reči tako ravnodušno (čeprav še v življenju ni videla slabšega streljanja), da Andrej sploh ni mogel biti užaljen, ko mu je vzela puško in jo previdno položila na pult. “Vi pa,” se je obrnila h Katji in ji prav tako previdno odvzela orožje, “od triindvajsetih strelov imate osemindvajset zadetih golobov, zato vam pripada nagrada.”

Odprla je predal pod pultom, iz njega potegnila hruškasto stekleničko z reliefno, motno površino iz drobcenih kroglic in mednje posejanih večjih rozet ter ponudila nagrado Katji.

“Moški losjon,” je rekla, “za gospoda!” In je kljub svoji siceršnji profesionalni ravnodušnosti nekoliko prezirljivo pogledala Andreja, ki je osramočeno stal poleg.

“Hvala,” je vzkliknila Katja, “še nikoli nisem tako dobro streljala, čeprav se mi zdi, da si tudi ti malo pomagal pri mojih golobih,” je skrivnostno pogledala Andreja.

“No ja.” Andrej je sklenil ostati skromen.

“Zate!” se je potem nenadoma zresnila Katja, in še več, njene oči, ki so zrle naravnost v njegove, so postale vlažne in skoraj solzne, njena lepa, nežna brada je začela ganjeno drhteti in tudi krasne, polne ustnice so kar zatrepetale in se pred navalom čustev nemočno ukrivile v nekakšno hlipanje in skoraj jok, ki ga ni mogla skriti drugače, kot da se mu je vrgla okoli vratu in tiščala usta v njegovo ramo, da se ne bi slišal jok, in tudi on jo je kot v krču prižel ob sebe, še nikoli ni s tako silovito ljubeznijo objemal nobene ženske!

“Katja,” je mrmral, “moja Katja!”

“To je za rojstni dan,” je napol v joku mrmrala ona, “nisem pozabila, da imaš danes rojstni dan!”

Bilo je pravo razodetje, rojstne dneve je vedno pozabljal, tudi svoje lastne in posebej, če je bil sam, Katja pa je vse vedela in se spomnila.

“Vse najboljše, moj ljubi očka! Tako sem te pogrešala! Toliko let, ampak mama ni pustila, da bi ti kaj rekla!”

Bilo je kot rezilo v možgane in kar stemnilo se mu je pred očmi. In potem so zaprasketali kilovolti elektrike, da je cvrčalo med ušesi in se je kadila megla v zenicah, in ko je končno z očmi spet lahko zaznaval normalno svetlobo, je daleč ob steni šotora spet zagledal kosmatega vraga, ki se je lomil in zvijal od smeha. Ampak zdaj ga ni več zanimal neumni, pobalinski vrag, še naprej je prižemal Katjo ob svoja ramena in jo počasi gladil po laseh in drobnem, hlipajočem zatilju in vohal nežni, domači vonj njene krasne, žametne kože. In tisti hip ga je prešinilo, da vse ve in je vse res.

8.

Od vsega, kar se je zgodilo, sta bila oba premočena in žejna in grozovito lačna, zato sta kar avtomatsko, brez vnaprejšnjega dogovora v istem trenutku zavila proti vratom restavracije, ki je imela zunaj okoli kamnitih slaščičarskih mizic razpostavljene udobne, oblazinjene naslonjače iz modrikastega ratana, znotraj pa so bile velike, belo pogrnjene mize in prijetno ropotanje klimatskih naprav. Požrešno sta z jedilnega lista izbrala vsak svojo pico, kavo in sok, potem sta se ogledovala prek belega prta (kot bi se še nikoli prej ne videla) in se nasmihala, če sta se trčila z očmi.

“Koliko let si hodila na predavanja?” je vprašal in se skušal čim bolj natančno spomniti njenih črnih oči v zadnjih klopeh.

“Od prvega letnika, ko sem prišla v Ljubljano. Mami nisem nikoli povedala, da se ne bi jezila.”

“Kdaj pa je tebi mama povedala?”

“Že v Švici, ko je imela ona službo v bolnici, jaz pa sem hodila v šolo. Pa me je zanimalo, kdo je moj oče in zakaj ga nimam. Najbrž je mama mislila, da bova za vedno ostali kar v Švici, in mi je vse razložila. Šele ko sva se vrnili iz Švice, se je tega zbala in sem obljubila, da ne bom delala težav.”

“Kaj je razložila?” je z razbijajočim srcem vprašal Andrej.

“Vse! Da sta se imela rada, da se ona ni hotela poročiti, da si se ti zato poročil z drugo, takrat pa je ona ravno zanosila in je odšla domov na Ptuj in potem na delo v Švico. Tako kot je bilo, ne?”

“Ja,” je rekel Andrej in začutil, kako ga v trebuhu krčevito zvija, “tako je bilo.”

“V Ljubljani so mi prišla na misel predavanja. Včasih mi je bilo fino, da sem se usedla v klop in te poslušala. Ne zato, da bi kaj razumela, nisem poslušala na ta način. Včasih sem te iz zadnje vrste celo uro gledala v oči in se spraševala, če boš kaj opazil in začutil.”

“Nekaj se mi je včasih zdelo,” je razglabljal Andrej, “bilo je nenavadno, neka energija, če zdaj gledam nazaj, je bila zares očetovska energija, silovita, da me je kar prevzelo, čeprav takrat nisem mogel vedeti tako natančno in sploh v tisti zmedi, ki je bila med predavanji.”

“Res, med predavanji bi lahko vzdrževal nekaj več avtoritete,” se je strinjala Katja, “in po mojem je bolj smiselno predavati desetim ljudem, ki jih snov zanima, kot pa stotim, ki so v predavalnici samo zaradi obveznega podpisovanja. Škoda, ker s podpisovanjem podcenjuješ tistih deset, ki jih zanima, in ponižuješ ostale, ki bi po svoji pameti raje študirali iz knjig ali se sprehodili do Ljubljanskega gradu in nazaj.”

“No ja, jejva, da se pica ne ohladi,” je nedoločno zamrmral Andrej, ki mu ni bilo čisto nič všeč, da ga lastna hčerka kritizira in podučuje o njegovih predavanjih in pedagoških metodah.

Načrt za prenočevanje ob Milstadtskem jezeru je ostal nespremenjen.

“Še sreča, da imam slučajno kopalke,” je zmagoslavno razlagala Katja, “po vsej današnji vročini bo skok v vodo, kot bi se na novo rodila!”

“Težko,” je zagodrnjal Andrej in pomislil na tisoč šilingov, ki jih je porabil za streljanje na črnega vraga, “najin hotel bo kakšen kilometer od jezera in ne bo časa, da bi odšla na javno kopališče, čeprav bi se voda tudi meni prilegla.” Potem je Andrej zadovoljno pritisnil vseh dvesto konj pod svojo nogo in bmw je temperamentno zdivjal v smeri proti Beljaku.

“Švicarski ljubček od mame je imel skoraj enakega,” je zadovoljno rekla Katja in spet po svoje uravnala klimo in CD-je. “Včasih me je Gunter peljal okoli Bernskega jezera, če je mama imela dežurstvo in mu je bilo dolgčas.”

“Kakšen je bil Gunter?” je vprašal, čeprav ga ni pretirano zanimalo.

“Čokat, z rjavimi brki in mnogo svetlejšimi, skoraj slamnatimi lasmi. In zelo prijazen. Bil je zdravnik v bolnici, kjer je delala tudi mama, ona je med operacijo skrbela za inštrumente, on je operiral. Pri takem poslu se med moškim in žensko nujno nekaj splete, razen če je kirurg homič, tako je trdila mama. Gunter ni bil, in z mamo sta se lepo ujela. Skupaj smo se vozili na dolge izlete v Španijo in Francijo in z avionom v Tunizijo in enkrat na Karibe. Ampak najlepše je bilo ob Bernskem jezeru, ko me je Gunter v svojem bmwju vozil na kopališče in me učil plavati in skakati v vodo in mi kupil podvodno masko in me učil ...”

“V redu,” jo je prekinil Andrej, ki mu je ljubosumje čedalje bolj dvigalo pritisk, “razumel sem poanto in bova šla v hotel tik ob obali in s kopališčem in savno, čeprav zapravim zadnji šiling.”

“Hvala, očka!” je zadovoljno rekla Katja in se stegnila na sedežu.

“Ne, prosim te, ne prenesem nog na armaturi,” je naglo posredoval, ko je videl, kaj bo njena naslednja uživaška poteza.

“Ampak ...”

“Tudi takrat mi je šlo na živce,” je odločno rekel, “odkar si formalno moja hči, pa ti to vsekakor prepovedujem!”

Po tistem so njene dolge, sloke noge ubogljivo vse do Milstadta ostale na tleh in samo iz živahne igre kit na njenih golenih in stegnih je bilo razbrati, da so noge kljub navideznemu miru v resnici silovito preplesale vse ritme in melodije, ki so tisto uro s pretirano glasnostjo vrele iz kvadrofonskih zvočnikov očetovega bmwja.

V resnici sta šla v zelo soliden “Imperial” hotel (skoraj tri tisoč šilingov na noč) tik ob južni jezerski obali, Katja je takoj zdivjala na plažo, Andrej pa je raje lenobno počival na postelji in se igral s pretikanjem TV-daljinca in se tolažil, da bo zjutraj na hotelskem računu samo ena vstopnina za plažo. Za večerjo je bil ruski bife in pri takih cenah je Andrej sklenil izkoristiti prosto ponudbo in je znosil k mizi zvrhan krožnik morskih solat in zvrhan krožnik jedi z žara in zvrhan krožnik zelenjavnih prikuh in zvrhan krožnik pršuta, sirov in oliv in zvrhan krožnik kremnega peciva in še zvrhan krožnik mešanega sadja. Na koncu večerje ga je silovito skelel želodec in krčilo v trebuhu, vendar ga je tešila misel, da je zaradi njegove gastronomske podjetnosti tudi oderuški hotel utrpel znatne izgube. Pač pa je imel hotel nedvomno velik dobiček pri Katji, ker skorajda ni spravila v sebe poštenega grižljaja (natančno tri črne in tri zelene olive, košček jegulje z žara in rezino melone z borovničevim sladoledom), čeprav se je pravkar vrnila s plavanja in bi po vseh pravilih morala biti sestradana in nenasitno požrešna.

“Jej vendar,” je silil Andrej, “tukaj je vsega, da se ti zmeša.”

“Ne,” je odločno odkimala, “na plaži sem videla, da sem se zredila.”

“Kakšna neumnost,” se je razhudil, “saj si trlica, da ni take. In če si uničiš zdravje, ti vitkost ne bo pomagala.”

“Sploh pa sem ob devetih zmenjena za ples si ne morem nabasati želodca.”

“In misliš iti?” Andreju se je povesil nos.

“Jasno, da se znorim in bo lepše spati.”

“In kdo bo norel zraven tebe?”

Andrej jo je pogledal z ostrino, ki ni obetala nič dobrega.

“Markus je, simpatičen Švicar, bil je na plaži in sva se zmenila.”

“Upravičeno sem užaljen,” je prešinjalo Andreja, ko je navidez mirno sedel v naslonjaču in v kotu ogledala opazoval Katjo, kako se je v kopalnici pudrala, barvala, pleskala, črtala, šminkala, krtačila, se zavijala v oblake deodorantov in dišav, se preoblačila, preobuvala, menjavala kape in klobuke in se vsakič dolgo, dolgo premerjala v ogledalu in opazovala svoj pas iz vseh smeri in enako boke in stegna in prsi in vrat in bo to počela vse dotlej, dokler ne bo prepričana, da je dovolj lepa, in bo lahko stopila iz kopalnice in se zavrtela sredi sobe vsa drzna in krasna, da ga bo kar streslo in presunilo in zaščemelo in hip nato globoko vznevoljilo, ko se bo zavedel, da bo vsak trenutek odšla s komaj izgovorjenim pozdravom in mislimi, ki bodo napol še vedno pred kopalniškim ogledalom in še stotič preudarjale, če je koža na obrazu popolna in vsaka črta brezhibno gladka in vsaka senca skrivnostna in globoka kot morje med Kornatskimi otoki, in bo on v tistih trenutkih štel še manj kot njen odsotni pozdrav, samo zato, ker bo zunaj čakal nekakšen Markus iz Švice, ki je po golem slučaju skakal v vodo na hotelski plaži in se je v zraku nenadoma spomnil, da še nima večernega spremstva, in je bila v bližini Katja, in zdaj pred hotelom že nemirno koraka gor in dol in gleda na uro in bo pet minut čez deveto že bobnal s prsti in namrščeno pihal kot patetični ris, in ga ne bo brigalo, in sploh ne bo pomislil in nikoli ničesar vedel o neskončnem času pred kopalniškim ogledalom in o globokih, tveganih sencah izza njene žametne polti in o gladkih črtah natančno do roba sveta in njenih ogljenih, žarečih oči in njene svetle, dragocene duše, vse to Markusa ne bo prav nič brigalo in ga oviralo, da si ne bi patetično bobnal po stegnu pet minut čez deveto, in bo Katja zato zgolj mimogrede zamrmrala tisti pozdrav njemu, ki bo edini vedel o njenih sencah in črtah in duši, in mu bo zaloputnila vrata za seboj in brezglavo odvihrala do tistega bebca z bobnajočimi prsti, ki ne bo nikoli ničesar vedel ali zaslutil in mu tudi Katja ne bo o tem nikoli rekla niti besede.

Potem je res prišla iz kopalnice in se zavrtela in je onemel.

“To sta samo dve ruti,” je pokazal črnino okoli njenih bokov in prsi, “kje je obleka?”

“To je obleka,” se je smejala in si čez boke zavezala še belo pleteno mrežo, zaradi katere je bila še manj oblečena kot prej.

“Nikakor,” je ugovarjal in jo skušal prepričati, da je zunaj prehladno ter se lahko prehladi ali še kaj hujšega in sploh lahko črna barva pri marsikom izzove napačne predstave, in še bolj, če je med črnino toliko golote, kot je je kazala, in še bolj, če goloto bokov in stegen poudarja s kontrastno, belo mrežo, ki je polna starodavnih simbolov in arhetipskih pomenov in jih zato na plesišču in na ulici ne bi bilo malo, ki bi njeno mrežo razumeli pretirano zares in vsak po svoje. In povrh vsega je bila na njenem popku še velika rdeča fluorescentna riba, ki bi skoraj gotovo vzbujala skrajno neprimerno pozornost in kar vabila vse mogoče čudake, da ji sledijo na poti domov, in potem bi se lahko zgodilo še kdove kaj.

“Vsaj brez te ribe,” je moledoval, “samo brez te grozne rdeče ribe!”

Ampak Katja je kljub vsem nasvetom in prošnjam in grožnjam odšla z rutami in mrežo in ribo na popku. In komaj so se zaprla vrata za njo, je bilo Andreju popolnoma jasno, da ne more kar obsedeti v naslonjaču in znoreti od morastih slutenj in predstav. Zato se je naglo oblekel in pred hotelom ravno še uspel ujeti, v katero smer je krenila, in potem je v varni, celo pretirani razdalji (spomnil se je, kako drago se plača tovrstna napaka v kriminalnih filmih, pri Katji pa bi bilo še huje, če bi opazila) sledil njeni beli mreži in je od daleč lahko celo videl tistega jodlarskega Markusa (mozoljast, suh, rjavolas očalar, nesimpatičen že na prvi pogled), ko ga je Katja pozdravila pred diskoteko. Potem sta odšla skozi vhod, in če ne bi bilo tako resno, bi se Andrej celo zabaval ob pogledu na nemogoč, grotesken kontrast med Katjino elegantno, prefinjeno, do podrobnosti izdelano žensko pojavo in mlahedravim, nerodnim hlačanjem mozoljastega hribovca, ki še nihajnih vrat pred Katjo ni znal prijeti s pravo roko, in ko mu je končno vklopilo, da na tak način ne more gladko stopiti za njo v diskoteko, je nekaj dolgih sekund kot izgubljeno tele bolščal v svojo napačno roko in v vrata in je že hotel oditi nekaj korakov nazaj in poskusiti znova, nakar mu je končno zasvetila genialna žarnica nad glavo in je preprijel vrata z drugo roko in si tako izboril pot v diskoteko.

“S tem zmešanim jodlarjem se ji vsaj kaj resnega ne more pripetiti,” si je nekoliko manj nervozno zamrmral Andrej in poiskal prazno klop, ki je omogočala diskreten razgled na dogajanje pred diskoteko. Tako je čemel kakšno uro in se pomalem presedal zaradi bolečega hrbta in žalostno razmišljal, kako bi se prilegla postelja po celodnevnem sedenju v avtu in glede na vse, kar se mu do Pariza in Londona še obeta. Počasi se je zleknil na klop in si podprl glavo, da ne bi zaspal, spomnil se je, da še nikoli prej ni tako ležal, ker se je bal, da bi ga mimoidoči imeli za zanemarjenega klošarja in pijanca, zdaj pa mu je to zaradi boleče hrbtenice postalo čisto vseeno, kajti ležati je bilo mnogo lažje, skoraj prijetno, in polagoma so se mu zapirale utrujene veke in bi zanesljivo zaspal, če se mu ne bi ob nos nenadoma podrgnil smrdeč kožuh sajastega bernardinca, ki se je smukal okoli njegove klopi, in ko je Andrej po začetnem preklinjanju in histeričnem pljuvanju dlake z ustnic pogledal bolj pozorno, je imel bernardinec iz gobca viseč rožnat jezik in na njem bradavice, ki jih je Andrej v hipu prepoznal, zato je naglo pogledal še bernardinčeve oči in mu je bilo vse jasno.

“Ti!” je presenečen od odkritja zagodrnjal in sploh ni vedel, če naj bo jezen ali prestrašen ali zamerljiv ali celo prijazen, kot bi srečal starega znanca.

“Jaz,” je bernardinec nerodno prikimal.

“Zakaj pa naenkrat nisi več črn vrag, ampak samo še bernardinec?”

“To je zapleteno,” je počasi izgovoril bernardinec in potem napeto molčal, kot bi v mislih skušal sestaviti čim bolj poljudno razlago nečesa, kar je bilo očitno res hudo zapleteno. “Recimo, da sem nekakšen skrbnik ali svetovalec in se med svojim delom tudi spreminjam, če je potrebno.”

“Vseeno je huda,” je ugovarjal Andrej, “da se preoblačiš v hudiča, če si v resnici nekakšen angel varuh!”

“Nikoli nisem angel,” je rekel bernardinec z zelo žalostnim glasom, iz katerega je bilo moč sklepati, da gre za zelo občutljivo in celo bolečo točko v njegovem življenju. “Nikoli ne morem postati bel ali celo prozoren, najboljši angeli pa so čisto prozorni,” je še pristavil in otožno pogledal svoje široke prednje šape.

“Potem pa ostani bernardinec,” je rekel Andrej, ki je imel žalostnega psička ob svojih nogah že pomalem rad, “samo ne spreminjaj se več v tistega vraga!”

“To je služba, nič osebnega,” je zatresel z glavo bernardinec, “če se je treba boriti z vragom, je nujno postati še bolj črn vrag, mislim, da gre zgolj za to. Sploh pa spreminjanje ni pod mojo kontrolo. Jaz nimam prave kontrole nad tem, kar se dogaja, in ne vem, če jo sploh kdo ima. Jo imaš ti?” je vprašal in ga strmo gledal s porogljivimi, skoraj nesramnimi očmi.

“Ne upam pomisliti,” je zastokal Andrej, “njena mama ni bila ravno svetnica.”

“Sem si mislil,” je prikimal bernardinec.

“To je najhujše pri hčerkah,” je zastokal Andrej, “že pri zibki, ko jih prvič pogledaš v čiste, lepe očke, te stisne, ker so tako sladke in nežne, vse prisrčne in nabrite, kadar hočejo, te navijejo okoli mezinca in nič ni lepšega kot to; ampak potem kar iz zraka pride nek grobijan in primitivec, ki jih vidi čisto drugače, ki ga zanima ena sama stvar, in one mu en-dva-tri nasedejo, kot bi se v njih sprožil nek peklenski mehanizem, neka tempirana absurdna zvijača, to je grozno!”

“Preveč se vživljaš,” je rekel bernardinec, “mogoče pa ni tako grozno!”

“Ne me učit, kuža! Ker te stvari malo bolje poznam od tebe, čeprav si mogoče po svoje nekakšen strokovnjak!” je Andrej nestrpno utišal bernardinca.

Potem bernardinec ni več spregovoril in tudi Andreja je spet zabolel hrbet in se je zleknil na klop in si podpiral brado in želel, da bi čim prej zagledal belo, opletajočo mrežo med vrati diskoteke, in je očitno želel preveč in premočno, kajti zbudila ga je prha iz cisterne, ki je pomivala pločnik, ura je bila skoraj pol štirih in kot obseden je začel šprintati proti hotelu in prišel ves moder v ustnice in s pekočimi pljuči pred vrata hotelske sobe in odklenil in planil noter in na postelji je zavita v rjuhe kot angel s pankovsko pričesko spala Katja.

“Skrbelo me je,” je razlagala, ko sta brzela po Turski avtocesti proti Salzburgu, “na trkanje se nihče ni oglasil in na brcanje v vrata je bilo vse tiho. Takrat se mi je zdelo edino pametno, da sem na recepciji takoj zahtevala rešilca, ker v tvojih letih infarkt ni več redkost. Potem smo odprli in ti si bil na sprehodu!”

“Ja, ob jezeru sem bil in sem razmišljal o mladosti,” je rekel Andrej, ki ga je še vedno peklil hotelski račun z doplačilom za rešilca. “Upam, da je bil vsaj tisti tvoj Švicar olikan.”

“Markus je bil v redu. Malo mlad,” se je zasmejala, “komaj dve leti od diplome. Pogovarja se samo o računalnikih in o podiplomcu v Ameriki. Bolj bi bil zabaven, če ne bi bil tako nervozen. Res je premlad.”

“Vseeno me je bilo strah,” je priznal Andrej.

“Brez potrebe,” je rekla Katja in zdelo se mu je, da čuti na sebi njen radovedni pogled, čeprav natančno tega ni mogel vedeti, ker je gledal nepremično naprej v bežeče cestne črte. “Prvič, Markusa bi še z orožjem težko prepričala, da bi kaj ukrenil, ker je tak prestrašen tip; drugič, zelo sem previdna in me nihče ne zvleče v samoto, dokler mi ni jasno, da vsaj približno ve, kdo je on in kdo sem jaz in kakšna so pravila; in tretjič, če je že kaj, imam pri sebi vedno kondome, brez njih me seks sploh ne zanima.”

“So to Darinkina pravila?” je vprašal Andrej in preudarjal, če je to normalen pogovor med očetom in hčerko ali se mu Katja naskrivaj maščuje za leta, ko je bila brez očeta.

“Darinka je bila pri pravilih precej površna, vsaj glede kondomov,” je Katja prisebno vrnila žogo naravnost Andreju pred nos.

“Takrat je bilo drugače,” se je bil prisiljen skoraj opravičiti Andrej, čeprav je bilo v njegovem glasu tudi nekaj sladke nostalgije, “bilo je vse novo in rožnato in blaženo. Dylan in Stonesi in Beatli in šli smo na ulice in vse je bilo od vseh. In vse, kar je imelo okove in vezi, je bilo treba sprostiti in osvoboditi.”

“Tudi če so bili okovi za most, da ni razpadel? In vezi za snope, da jih ni odnesel veter?”

“Blowin’ in the wind,” se je spomnil Andrej in ponosno pogledal Katjo zaradi svojega izvrstno ohranjenega rokerskega refleksa, “težko je bilo ločiti med lepimi in grdimi okovi, bila je revolucija, takrat so se zdeli vsi okovi isti.”

“Tako velika zmešnjava samo zaradi novega glasbenega trenda!”

“Ne,” je užaljeno protestiral Andrej, “to je prebanalno. Bilo je zares vse novo in edinstveno.”

“Bili ste mladi, prvič in zadnjič mladi, samo to je bilo edinstveno. Tako kot pri vseh, ne vem, zakaj se imate za takšno izjemo. Gunter je bil najbolj smešen, ko je nekoč med počitnicami oblekel vrečevinasto haljo in nas odpeljal k nekemu španskemu guruju, da bi se z Darinko prerodila. Jaz sem bila v tretjem ali četrtem razredu in me je bilo grozno strah, če bom potem svojo mamico še spoznala. Mislila sem, da jo bom morala previjati kot dojenčka in ji pogrevati stekleničke z mlekom. In skrbelo me je, če bo Gunter pozabil operirati bolnike in ne bomo imeli nobenega denarja za trgovino! Grozno sem jokala in se drla, ko sta se prerojevala, potem pa sta prišla iz smešne okrogle hiše enaka kot prej in sta me oba zelo oštevala zaradi mojega kričanja. Zato sem mislila, da sem jima jaz pokvarila preroditev, in sem bila zelo ponosna in vesela, ker smo potem šli na obalo in imeli krasne počitnice.”

“Nenavadna zgodba,” je priznal Andrej in z zavestnim počasnim dihanjem umirjal zoprn pritisk ljubosumja, ki mu je med Katjinim pripovedovanjem butal v glavo. “Potem ste bili z Gunterjem prava družina.”

“Ja,” je nekoliko negotovo rekla Katja,”deset let smo bili skupaj in Gunter je bil prijazen in smešen in mi je bral zgodbe in me občudoval kot princesko in me učil voziti kolo in tipkati na računalnik in prepovedal mi je iti v diskoteko in zlasal me je, ko sem na ulici kadila s fanti, bil je čisto cool oče ...”

Andrej je nenadoma živo videl Darinkine mirne oči in mehko polt na obrazu in poleg nje malo čebljajočo Katjo, kako steguje drobno ročico, in potem nekega svetlolasega Švicarja, kako se pripelje z bmwjem in sede Darinka poleg njega, Katjo pa Švicar dvigne za pas, jo objame, poljubi in priveže zadaj v varnostni sedež.

“... in v glavnem smo se imeli lepo in zelo mirno, imela sem občutek, da smo nadpovprečno prijetna družina, ker so imeli sošolci doma veliko več problemov, prepirov, pretepanja, pijančevanja. Zdaj mislim, da smo bili pretirano prijetna družina, skoraj sama prijaznost in razumevanje, Gunter se ni prepiral, ker bi si s tem pokvaril dan ali cel teden, tega pa ni hotel, ker je zaprisežen uživač in sploh zelo, zelo prijeten človek. In tudi potem ni bilo nobene drame, ko si je našel drugo sestro za svoje operacije in sva se z Darinko odselili iz njegovega stanovanja; niti en dan ni bil grob, ampak je samo razložil, da bi rad zaživel drugače in bomo še naprej ostali prijatelji. Takrat sem bila nekaj časa jezna na mamo, zdelo se mi je, da mora biti ona kriva, ker je bil Gunter tako prijazen do konca, ona pa je bila zadnje mesece živčna in histerična in napadalna. Zdaj mi je jasno, da mama ni imela nič pri tem, ker Gunter v resnici sploh ni imel veliko z mojo mamo, on hoče le čim bolj prijetno življenje, zato na deset let menja medicinsko sestro pri svojih operacijah in z njo ponovi vse svoje izlete in počitnice in preroditve. Kolikor vem, ima zdaj že tretjo ali četrto po vrsti in je jasno, da se v svojih reinkarnacijah ne bo ustavil, dokler se ne bo upokojil in ne bo več novih medicinskih sester.”

“Iskanje mladosti,” je zavzdihnil Andrej, “to je tako človeško, da je težko obsojati, čeprav iz tega nastane zmeda.”

“Prvič, ne gre za iskanje, ampak bedno ponavljanje. In drugič, s tem Gunter samo zgublja čas, da bi v življenju doživel še kaj drugega kot pet enakih reinkarnacij z medicinskimi sestrami.”

Andreju je bilo jasno, kaj bi na tak stavek dejal Samu, če bi ga Samo seveda slučajno (in zelo hipotetično) izrekel. “Se spodobi od življenja pričakovati kaj več od petih reinkarnacij z dvajsetletnimi medicinskimi sestrami?” bi mu retorično odgovoril. In potem bi oba zasanjano srebala pivo in pomalem obžalovala, da nimata tako natančno in izostreno zastavljenega življenjskega koncepta, kot ga ima nek švicarski kirurg Gunter.

“In tretjič, Darinki je bilo res hudo in je čim prej hotela nazaj domov in meni tudi ni bilo veliko lažje. Gunter je sebičen tepec, čeprav ga imam zelo rada.”

“Zanimivo, kako sestavljaš pravila,” je rekel Katji, da bi se izognil razpravi o Gunterjevem življenjskem slogu, “kar po točkah, kot paragrafe. O fantih, o kondomih, o Gunterju, o medicinskih sestrah.”

“Vsaj sama zase se moram znajti. Če ima človek starše, ki jih je sama zmeda, mora stvari vzeti v lastne roke. Zdaj na primer ne vem, kam točno greva.”

“Čim prej do Pariza,” je bil odločen, ko se je spomnil hotelskih računov. “Danes čim dalj, nekje do Metza, jutri do Pariza, tam bova lahko prespala.”

“Saj res, v Parizu imam polsestro in polbrata!”

“Več veš, kot mislim,” je bil presenečen.

“Ne toliko, kot bi rada,” se je diplomatsko izognila odgovoru.

Pri Salzburgu je Katja želela, da bi na vsak način kosila v mestu in bi mu lahko pokazala grajsko restavracijo, kjer so z Gunterjem velikokrat jedli, in bližnji hotel, kjer so prenočevali, kadar so poleti hodili na koncerte in gledališke predstave. Vendar je bil Andrej nekje globoko v sebi prepričan, da bi se v Salzburgu s Katjo spet kaj nepričakovanega napletlo (še enkrat se je spomnil na tisoč šilingov za streljanje v vraga in na osem tisoč v milstadtskem “Imperialu”) in je odločno vztrajal, da ne zavijata z avtoceste. Tako sta pristala kar na hamburgerjih in kokakoli ob bencinski postaji, in čeprav je tik pred parkiriščem kazalo zelo hudo in napeto in je bila svetovna vojna že v zraku, je pet minut zatem Katja docela zadovoljno in z zavidljivim apetitom mlela hamburgerje in jih temeljito zalivala s kokakolo in veselo čebljala o novih sandalih in o Madonnini hčerki in o Cankarjevih čustvenih vektorjih in o novi tkanini za ženske kopalke in o neki profesorski starini, ki jo je na izpitu začel šlatati po kolenih in ji potem postopoma, centimeter za centimetrom zviševal oceno, dokler ji ni prekipelo pri osmici, čeprav je sicer ambiciozna študentka in ji tista osmica grdo znižuje povprečje.

“Se mi je zdelo,” je bil Andrej ponosen zaradi njenega povprečja in je pomislil, kako lepo mu je uspelo pri hčerkah, ker tudi Katarina blesti s svojimi pravniškimi izpiti na Sorboni, po drugi strani pa za Roberta ni imel velikega upanja, da mu bo kdaj uspelo s pihanjem v saksofon v pariških nočnih lokalih.

“Moj sin pa študira saksofon,” je nehote potožil Katji.

“Vem,” je rekla, “zelo silovito in obenem gladko igra, prsti mu kar polzijo po oktavah, če gre še tako nizko ali visoko, noče izpustiti niti ene vmesne note, še poltona najraje ne.”

“Ti ga poznaš,” je ostrmel Andrej.

“Bila sem že v Parizu,” se je nasmehnila, “in sem nekaj malega vedela. Zakaj ne bi šla zvečer v lokal, kjer igra moj polbrat? Samo gledala sem, nič nisem rekla. In zelo sem ploskala, ker je zares dober, prav dramatično ga je poslušati.”

“Ja, saj res. Temperament ima po Marti,” je zavzdihnil Andrej, ki mu je nenadoma postalo jasno, da Katji ne bo treba kaj prida razlagati o družinskih razmerah, ker se je punca očitno o marsičem zelo pozanimala.

Čez nekaj časa je avto brzel po ravni in široki cesti proti Münchnu in je Katja, polna hamburgerjev in kokakole, kmalu zaspala, zato je Andrej, naveličan dolgočasne ceste brez prometa, začel natančno in sistematično, košček za koščkom opazovati njeno mehko zleknjeno telo in se je čudil, kako je mogel zgrešiti, že ko jo je prvič zagledal, njeno žametno polt in natančne, gladke linije goleni in dolgih, ozkih nožnih prstov, vse je bilo natančno tako kot pri Darinki in tudi vrat in brada in velike, bleščeče črne oči. Potem si je skušal čim bolj podrobno predstavljati Darinko in je iskal kar najbolj žive spomine; iz kopalnice, ko je skrbno izmivala svoj vonj z Andrejeve kože, da ne bi Marta česa zaslutila; z zabave, ko jo je prvič zagledal in je ure plesala pred njim, kot bi on obstajal le zato, da gleda njene skladne, ženske gibe, in se je v resnici zdelo, da želi prek njegovega pogleda samo še dodatno čutiti in občudovati svoj lastni ples in je Andrej sam zase sploh ne zanima; in na tisti večer, ko je končala šolo in je bila v vseh sobah internata ena sama velikanska zabava, in mu je povedala, da je zanosila, in se je Andreju v trenutku začel majati svet, da se je kar sesedel na posteljo in bi takrat z največjim olajšanjem pristal, da se dogodi kozmična katastrofa, da trčijo zvezde in planeti, da pljusknejo oceani in pometejo celine, da tektonske plošče naenkrat popustijo pod orjaškimi pritiski in v peklenskem trušču izgine vse na tem zmešanem planetu, izginejo on in Marta in Mojca in Darinka in tisto v njenem trebuhu in povsod na zemlji spet zavlada večni, hladni, mrtvi mir. In ko je po tisti slabosti spet pogledal Darinko, je bilo tudi njej vse jasno in sploh ni veliko spraševala, ampak le kimala njegovim razlagam o poroki in Marti in službi in hiši in brazilski mafiji in zmešnjavah na vsakem koraku in je razumela, da je treba ukrepati, in je rekla, da bo uredila sama, ker je medicinska sestra in sploh ni težko ali kaj posebnega, vseeno pa se vidita zadnjič, ker bo ona potem odšla naravnost domov, Andrej pa naj gre k vragu ali na trip v nebesa ali v posteljo k svoji ženi ali na romanje v lourdsko votlino, vsekakor pa naj jo pozabi in si je predvsem ne drzne kdajkoli iskati in jo spominjati.

Ko mu je Darinka tako živo spet stopila pred oči, je lahko natančno gledal spečo Katjo in med obema ženskama iskal razlike v obliki ušes in ličnic in ustnic in nosu in se potem na hipe gledal v ogledalo, da bi v razliki našel svoj delež, svoje poteze, in se naslednji trenutek z razbijajočim srcem spet sesedel globoko v sedež in kradoma pogledal Katjo, če se morda ni zbudila, in ko se je že umiril, ga je obsedla strašljiva misel, da Katja morda samo hlini spanje in ga ves čas skrivaj skozi priprte veke opazuje, kaj počne, ko se mu zdi, da je čisto sam, kot ga je leta in leta opazovala iz zadnje vrste predavalnice, ko je s privzdignjenim glasom nastopal in skušal presenečati in izzivati študente in se z njimi pogovarjati in spogledovati in se šaliti in s spontanimi domislicami izvabljati smeh in občudovanje, pri tem pa ni imel pojma, da je v zadnji klopi Katja in ga gleda leto za letom in vnaprej pozna sleherno privzdignjeno novost in retorični izziv in šalo in spontano domislico ali gesto; zaradi Katjinih črnih oči v zadnji vrsti se je nenadoma zavedel, da na predavanjih v resnici ni bil leto za letom tako srečno sam, kot je računal; ni bil več edini preživeli z ladje, ki lahko po svoje opisuje zgodbo. Ker je bila v zadnji vrsti Katja, se zgodba ni več leto za letom mirno, gladko obrnila in se začela znova kot ponovno rojstvo. Z njenim črnim pogledom je bilo tega konec, čeprav se Andrej sploh ni zavedal in je še dalje, samozavestno in leto za letom brezskrbno stopal pred kateder v veri, da ima spet eno uro, ko bo sam in edinstven in edini, brez prič.

In jasno mu je bilo, da ni šlo samo za zadnjo vrsto v predavalnici, ker ga je Katja več kot očitno spremljala in opazovala tudi zunaj predavalnice, sama mu je pokazala, da je zbirala njegove članke in zapiske, ki jih je naredil za študente, vedela je marsikaj o Robertu, Katarini in Marti, morda je v svoji študentski sobi imela njegove fotografije, kako hodi na fakulteto ali kako počiva na vrtu ali kako v gostilni s Samom pije pivo; morda ga je kdaj kot kakšen nevidni angel celo odkrito opazovala na avtobusni postaji ali na sprehodu po mestu, morda ga je včasih zasledovala, kam hodi, kaj počne ... In če je pred njeno pojavo v svojem življenju z neko čudno strastjo dosegel, da je ostal čim bolj sam in prikrit pred Martinim pogledom in pred pogledom Roberta in Katarine in očeta in mame in tudi Sama in vseh, ki so mu bili nevarno blizu, se ni mogel ubraniti Katjinih oči, ker sploh ni mogel misliti, da so in da na svetu ni bil tako srečno sam, kot je računal. Da ni bil edinstven, edini, brez prič. Priča je bila nevidna Katja in s tem je mala, nežna smrklja naenkrat bila grozljivo močna in skoraj mogočna kot kakšen Bog, ki mu je tudi dovolj, da samo pozorno gleda z neba, pa že človek ni več gospodar svoje zgodbe.

Ta Katja, ki je zleknjeno spala v sedežu poleg njega in je šele nekaj dni vedel, da obstaja, je torej ves čas gledala in tudi zdaj je moral dolgo, zelo dolgo opazovati njeno mirno dihanje, preden se je znebil strahu pred tem, da Katja morda še vedno skrivaj opazuje izpod vek, kako Andrej v ogledalu natančno gleda svoj nos in potem njenega in potem strmi nekam proti vetrobranskemu steklu, kot bi gledal prikazen. In je nenadoma ves ganjen in dobi solze v oči in krče v vratu in ga zvije nekakšen napad po prsnem košu in trebuhu, da se ves strese, in potem naglo in odločno pritisne glavo nazaj ob naslonjalo, da se umiri, in si z roko na hitro obriše oči in nato, kot bi se nič ne zgodilo, negibno in vztrajno vozi naprej.

Katja se je zelo čudila, ko ji je povedal, da je münchenska obvoznica že za njima in da drvita proti Franciji, kajti Andrej je še vedno upal, da bo mogoče še isti dan priti do Metza.

“Skrbi me, ker se od Karlsruheja proti Franciji cesta zoprno zaplete,” je rekel, “in če naju tam ujame noč, bo loterija, če bom pravočasno opazil vse krajevne oznake.”

“Spala sem kot top,” si je mencala oči Katja in dodala, da se ji zdi Karlsruhe čisto v redu za prenočevanje, ker ima bogat živalski vrt in lep grad, ki se kot velikanska kamnita pahljača razpira proti centru mesta.

“Za spanje sta grad in živalski vrt brez dvoma zelo važna,” je prikimal Andrej.

“Raje spim v mestu, ki se ga spomnim od prej. Samo za to gre,” je še vedno zaspano skomignila Katja.

“Zame bo edini pogoj, da v okolici ne bo diskoteke.”

“Aja!” Katja se je nasmehnila in nagajivo pogledala Andreja: “Ne morem si predstavljati, kje si ponočeval tako dolgo, skoraj do jutra.”

“Stari imamo svoje muhe,” je rekel, “razmišljal sem, kako si drugačna od Darinke, bolj ostra, odločna, skoraj nevarna.”

“Kot kača,” je sikajoče rekla. “Mojo ubogo Darinko sem prepikala in pregrizla od nog do glave. Posebej na začetku mi v gimnaziji ni bilo lahko, ker sem v Švici govorila nemško in francosko, slovensko pa bolj slabo, kot kakšen otrok. Učila sem se kot nora, ker je šlo takoj za točke in lestvice in razvrstitve in je bilo vse zagrebeno. Imeli sva dvosobno stanovanje v Mariboru, v bloku na Pobrežju, in Darinka je imela kar naprej na obiskih neke kirurge, bilo je, kot bi imeli nonstop simpozij v stanovanju, in meni se je zdelo neumno, zakaj je bila taka trapa? Rekla sem ji, da imam jaz veliko učenja, ona pa naj tudi zase premisli, če se splača delati usluge vsakemu butastemu kirurgu, ki ni zadovoljen s svojo ženo. Naj bi ji plačal vsaj nobel večerjo in hotel, da bi se jaz lahko v miru učila! A ni ženska vsaj toliko vredna? Tako sem jo pikala in grizla celo gimnazijo, dokler se nisem odselila v Ljubljano. In od tistega pikanja sva si še zdaj malo zoprni, ko pridem na obisk. Čeprav je medtem prišla k pameti in noče več slišati o kirurgih. Pa še nek oficir se je našel, ki so ga zgodaj upokojili in se z Darinko zelo ujameta in hodita na izlete in potujeta in jima je kar fino, se mi zdi.”

“Ko si šla, je spoznala, da v stanovanju kljub vsemu pogreša generala ali vsaj oficirja.”

Katja se je počaščeno hahljala. “Saj je v redu,” se je potem zresnila, “moja mama je in koga naj imam bolj rada kot njo? Samo na živce mi je šlo, zakaj si je vse v življenju tako zakomplicirala? In meni, če sem iskrena. Najprej Švica, pa selitev in stalno brez pravega denarja, lepota pa ni zastonj.”

“Ne boš verjela,” je rekel, “ampak ni pravega učbenika, ne poznam človeka, ki si ne bi do petdesetega, če mu uspe preživeti, skuhal godlje.”

“Hvala očka, to je krasna tolažba!”

Ob desetih zvečer sta prispela v Karlsruhe in Katja ni več omenila gradu ali živalskega vrta. Na slepo srečo sta krožila po ulicah blizu centra mesta in naletela na Lothmann hotel, ki je imel eno samo starinsko dvigalo in je bil nasploh zelo potreben prenove, po drugi strani pa je njegov cenik navdušil Andreja in ni hotel niti slišati o nadaljnjem iskanju.

“Kakšen škrtež,” je zagodrnjala Katja, sicer pa se je videlo, da ji je precej vseeno zaradi stisnjene, po kloru smrdeče kopalnice z razžrtimi zavesami za tuširanje, pa zaradi zarjavelega izplakovalnika za stranišče, majavih radiatorjev ob stenah in tudi postelje, ki je že pod njeno manjšo potovalko sumljivo zastokala in se nagnila. “Ni bistveno slabše kot pri meni v študentskem naselju,” je ugotovila, “torej se nimam kaj pritoževati.”

“Saj ni tako hudo,” jo je s kančkom slabe očetovske vesti prepričeval Andrej, “v Ameriki sem včasih spal kar za mizo na inštitutu ali tudi v parku na travi.”

“Tudi jaz sem že rejvala in bila zadeta po koncertu,” je zehala in si mencala oči, “sicer pa mi je zdajle vseeno, ker bom zaspala kot ubita, če bo ta slamnjača zdržala vse moje kile.”

In je res zaspala. Ko je Andrej na recepciji uredil papirje za takojšen jutranji odhod, jo je našel na postelji negibno, z obrazom globoko v blazini, da se je od glave videla samo črna lisa kratkih las in se nadaljevala v njen nezgrešljivi vrat in krasno žensko telo, ki so mu brezbrižno iztegnjeni udi v vse smeri sveta dajali še bolj skrivnosten izgled, ker je bilo iz njihovih nestvarnih trzajev in premikov razbrati, da hodijo po nekem drugem planetu, in enako odsotno je bilo njeno telo in obraz v blazini in oči in ušesa; vse to je Andreja čudno pomirjalo in mu olajševalo dušo, zato se kar ni mogel odvrniti od čarobnega prizora in je kar strmel in gledal in pozabil čas, dokler ni nevidna, neulovljiva pankica nenadoma zakašljala in je v strahu, da bi se vrnila, naglo prijel odejo in ogrnil njeno telo in ugasnil luč. Potem se je v polmraku začel slačiti in odgrinjati svojo posteljo in se previdno usedati na blazino, da bi bilo čim manj škripanja, ki bi zbudilo Katjo; in v polsedečem položaju je nenadoma zagledal njene potovalke in ga je v hipu obšla vabljiva misel, sprva samo kot ekscentrični utrinek, ki jih človek vsak dan brez posebne muke in komaj zavedno kot nadležne mušice odganja iz glave, in se v resnici nikoli ne požene z mostu ali z nebotičnika, in nikoli ne prekine in napodi napihnjenega govorca na proslavi, in nikoli ne odide sredi svojega predavanja na izlet na morje, in nikoli iz žepa ne izvleče noža, da bi ugrabil letalo ali vsaj zabodel zavaljenega prasca, ki se slini okoli krasne stevardese.

Vseeno pa je tiste trenutke v polmraku Andrej kar pustil svoji igrivi mušici, da se je usedla na Katjino potovalko in se debelila in postajala razločna in opazna in se je tiho vzravnal in po prstih odšel do potovalke in se ponovno prepričal, da je Katja še vedno odsotna, v nekem drugem svetu, in ga ne bo gledala, ko bo on gledal med njenimi predmeti in papirji, da bi mu bilo bolj jasno, kaj ona ve in kako ga gleda, kadar je budna, in se ne bo več spraševal in se bal, kaj je za njenimi globokimi očmi, ko se uprejo vanj tako tople in domače, da bi jokal od sreče, če bi ne bilo tiste nevarne, negotove globine, ki gleda iz ozadja in nikoli ne izda, kaj gleda. Previdno, s pogledom, uprtim v Katjino glavo, je prijel kovinski jeziček zadrge in z razbijajočim srcem potegnil.

“Vlečeš me za noht,” je nejevoljno zamrmral bernardinec in skušal z odločnim sunkom svoje šape otresti prijem Andrejevega palca in kazalca, ki pa sploh ni hotel popustiti, ampak se je še kar držal bernardinčeve otresajoče tace, da je vse skupaj izgledalo kot kakšno velepomembno državniško rokovanje med psom in človekom.

“Oprosti,” je rekel Andrej in končno popustil prijem, da si je lahko bernardinec olajšano polizal šapo in jo potem previdno postavil na tla, “hotel sem ji samo poiskati pidžamo, da se ne bi prehladila.”

“Lepo,” je zadovoljno prikimal Bernardinec, “v tebi se prebujajo očetovska čustva. Prišel sem le povedat, da ne rabi pidžame, ker vedno spi gola in zdaj obleče tiste krpice samo tebi na čast, ker ceni tvojo očetovsko spodobnost.”

“Sem počaščen,” je rekel Andrej, “zdaj pa bi rad zaspal.” In je naglo zlezel v svojo posteljo, čeprav je vedel, da bo peklensko zaškripalo.

“Tudi jaz,” je zagodrnjal bernardinec in se utrujeno zavalil na obrabljeno preprogo.

9.

Zajtrkovalnica je bila ozka soba (verjetno prezidava kakšnega davnega hodnika) z nizkimi, lesenimi, štirioglatimi mizami, ki jih je prekrival zelenkast, močno izpran in škrbasto načet linolej, da je bil prvi občutek še najbolj podoben tistemu, ki ga človek dobi v kakšni postarani učilnici hribovske podružnične šole. Prostor je na enem koncu od stene do stene zamejeval počrnel aluminijast pult, prek katerega je kuhar v umazani beli majici (verjetno Turek) delil majhne hrenovke, ki jih je zajemal iz velikega vedra nekakšne postane, mastne juhe. V nekaj manjši rdeči skodeli iz plastike so bila v kup naložena trdo kuhana jajca, zraven njih pa pladenj z rezinami kruha in aluminijast vrč s čajem in še eden z belo kavo.

“Danes bom mislila samo še na Pariz,” je kljub nespodbudni sliki radostno ponavljala Katja in igrivo opletala s popkom, v katerem je gnezdil majhen, pisan slavček, ki je bil menda rezerviran samo za izjemne dneve.

“Kako se po nemško reče pritožni knjigi?” je namrgodeno vprašal Andrej in s težavo žvečil gumijasto hrenovko, ki je bila povrh vsega še polna detergentskega okusa.

“Saj je vse super!” je trdila Katja, ki je hotela čim prej na pot, zato o pritožni knjigi niti slišati ni hotela.

“Kaj je super?” je zanimalo Andreja, ki je opazil, da ni Katja zaužila še niti grižljaja.

“To, da že danes prideva v Pariz!”

“Pariz je nekakšna ženska obsesija, ki nima zveze z mestom ob Seni, ampak kvečjemu s hormoni,” je razmišljal Andrej, ko je med vožnjo poslušal Katjino čebljanje o muzejih in mostovih in spomenikih in kavarnah in obzidanih rečnih rokavih. Navdušeni opisi, ki jih je bruhala iz sebe Katja, so bili prav nenavadno podobni opisom, ki jih je slišal že iz ničkoliko ženskih ust, le da je bila Katja nekoliko izstopajoče podrobna in je tipičnim izlivom ženske duše dodajala še opise posameznih kamnov, napisov in notranjih oprem v trgovihah. Sicer pa je bil Andrej prepričan, da bi Pariz (brez Katjinih nepotrebnih podrobnosti) z lahkoto opisala vsaka ženska na svetu, enako dobro tista, ki je v Parizu trikrat na leto, kot tista, ki ni bila tam še nikoli v življenju. Tako kot ga je čustveno in neverjetno živo znala opisati Marta, ko sta prvič govorila na travniku pred univerzitetno knjižnico. Takrat, v zadnjem letu svoje Amerike, ga je že izučilo, da je treba čim prej in brez oklevanja nagovoriti žensko, ki te presune, ko jo prvič pogledaš. Ker ti sicer za vedno uide kot eksotična ptica; in v lepem, kodrolasem južnjaškem dekletu je bilo še veliko več kot sled ene same nemirne ptice, v njenem obrazu in očeh in telesu se je odpiral vhod v cel skrivnostni eksotični vrt, poln ptičjih barv in pragozdnega zelenja in nemirnih gazel in panterske tišine in kačjih sledi. Samo strmel je v Marto in šele po dolgem času dojel, da lepa Brazilka sploh še ni bila v Parizu in je Pariz zato njegova velika priložnost, ker je on že bil tam, čeprav je resnici na ljubo poznal le okolico železniške postaje, ker je imel nekoč, ko je prestopal z vlaka na vlak, le dve uri časa.

Kljub temu je lahko bil v njenih očeh neprimerljivo bolj pariški od nje, ki je prebrala le gore knjig o pariških muzejih, restavracijah, parkih in gledališčih. Ker je že bil v Parizu, je lahko opisoval zrak in veter, ki veje od Sene (kaj več kot o zraku spočetka zares ni mogel govoriti), otip in občutek kamna obzidanih rečnih bregov (tu mu je že priskočila v pomoč bogato ilustrirana Michellinova izdaja pariškega vodnika), kasneje pa je že znal govoriti o pariških gledaliških predstavah in o porednih kabarejih in o slikarjih z mountmartrskega griča. In zlasti v zvezi s pariškimi gledališči je v kratkem postal nedosegljiv strokovnjak in mu ni nikoli zmanjkalo dramatičnih opisov pariških predstav tudi potem, ko se je preselil v njeno velikansko stanovanje in sta si lahko vzela cele dneve samo zase, da sta se kot zmešana ljubila in se v vmesnem času pogovarjala o Parizu.

“Pravzaprav bova v Parizu mogoče čisto na kratko,” je opozoril Katjo, ker se mu je zazdelo, da se črnooko dekletce pretirano veseli in bo njeno razočaranje preveliko, če bosta šele zvečer prišla h Katarini in Robertu v dolgočasno predmestje, tam prespala in zjutraj morda že zavila na obvoznico in nadaljevala pot proti Londonu.

“Nemogoče,” je rekla Katja, “če je človek na počitnicah in pride do Pariza, se ne more kar obrniti. Saj ne more biti drugega, lepšega cilja!”

“Niso počitnice,” je priznal Andrej, “v resnici iščem Marto, ker mi je nekam pobegnila, izginila kot kafra in se mi zdi Pariz ena od možnosti. Če nama že ne gre več skupaj, bi ji rad vsaj rekel adijo, kot se spodobi.”

“Aja,” je bilo vse, kar je rekla Katja, in potem molčala in Andrej je takoj začutil skoraj boleče nelagodje, ker v Katjinem molku ni mogel razbrati, če zares nič ne ve in je tudi nič o tem dramatičnem dogodku ne zanima (kar je bilo pri radovednici, kot je Katja, malo verjetno) ali pa nasprotno pozna celo zgodbo; in če jo pozna, ni mogel uganiti, če je samo opazovalka ali pa celo sodeluje v neki komplicirani, natančni, njemu neznani zaroti (ta misel se je takoj, ko se mu je utrnila, kljub vsemu zazdela tako absurdna in paranoična, da se je moral vsaj za trenutek nasmehniti, potem je spet prišlo nelagodje). In ko je tako še dalje tehtal in skušal razumeti Katjin molk, se mu je zazdelo še najbolj verjetno, da Katja marsikaj ve in ga že ves čas brez besed opazuje. In on, ne da bi vedel, se pred njo spreminja v norca vsakič, ko ona že zdavnaj vse ve, on pa nima pojma, da ona ve. In čeprav je bil nenadoma povsem prepričan, da je Katja že vedela o Martinem pobegu in zato navidez nezainteresirano molči, še vedno ni vedel natančno, koliko ve. Mar samo to, kar so privoščljivo in hihitavo šepetali študentje na izpitu? Ali pa ga je gledala že tudi prej ... ko se je zadnjič vračal od Nine ... ali kdaj pred tem ... ali kje drugje, ko mu je nevidna sledila in bila včasih tik ob ob njem v fakultetni avli ali ob šanku v lokalu in se ga morda celo za hip dotaknila, on pa je to razumel čisto drugače, ker ni niti slutil, da obstaja in ga gleda. In kaj torej Katja v resnici sploh gleda, ko ga gleda?

Kot ni mogel vedeti, kaj gleda Marta, ko jo je privedel v majhno, ozko, razmetano sobo v Minkini hiši in je bil njun sanjski Pariz naenkrat še mnogo bolj daleč, kot je bil videti iz džungle Martinega rodnega Parcoseja. V megleni Ljubljani je Kalifornija hipoma minila in on ni bil več drzni, samosvoji osvajalec Pariza, ki mu je Marta med ljubljenjem s svojimi krvoločnimi zobmi navdušeno odtiskovala medalje za hrabrost in za izredne zasluge in za zvestobo kraljici in za borilne veščine in še za vse ostale plemenite francoske odlike, da je bila njegova koža od glave do nog polna sladkih, modrikastih odlikovanj. V megleni Ljubljani ni bilo toplega, prismuknjenega kalifornijskega dežja, v katerem bi Andrej razposajeno splezal na vrh kamnitega, spolzkega Vladarskega grebena, da bi mala južna kraljica z vznožja gledala njegov nori pogum in vsa trda molila Boga, da njen kraljevič ne omahne v kilometrski prepad nad tihomorsko obalo. V megleni Ljubljani ni bil več osvajalec in genialni norec in prismuknjeni kralj, ampak zgolj majhna, ponižna, prestrašena smet na marmorju Rezmanovega inštituta, ubog asistentek, ki je kimal na Rezmanovih sestankih in pisaril puhle projekte za birokratske predale in se tresel pred Cenetovim in Mojčinim maščevanjem in se vedno bolj zmedeno zapletal z Darinko, dokler mu ni povedala za svoj trebuh, in je tisti večer v njenih očeh zagledal svoj poniglav, skrivenčen, prihuljen, spakast obraz. Takrat se je prvič začel tesnobno spraševati, kaj vidi Marta, kadar ga gleda, in koliko časa mu še ostane, da bo njegova ljubljena, sanjska južna kraljica zagledala ob sebi malo, skrivenčeno, poniglavo spako in se bo vse razrušilo in končalo. Takrat si je v nemočnem obupu na trenutke želel, da bi Marta nenadoma oslepela in bi jo hranil in negoval in vodil na sprehode in ji bral knjige in časopise in si izmišljal zgodbe, ona pa bi ga gledala iz svojega kalifornijskega spomina in bi ga lahko še naprej in do konca ljubila, kot je on neizmerno ljubil njo, svojo malo južno kraljico. In jo je začel voditi le še na sprehode v dvoje in se skrbno izogibal kakršnihkoli obiskov in ji opisoval nevarne epidemije gripe in zlatenice, ki so neprestano divjale v tej neprijazni in mrzli deželi, in ji prestrašeno šepetal o policijski represiji in o tajnih agentih, ki na slehernem koraku sledijo tiste, ki so v deželo prišli iz tujine; njegova ljubljena Marta je morala ostati čim bolj sama in osamljena in ločena od tistega dela sveta, v katerem je bil poniglav in majhen in skrivenčen in zahrbten in tatinski in krut. Zato je nekoč omenil še Samu, naj ne hodi več k Marti na obiske, ker ga razjeda ljubosumje, in Samo se od takrat skoraj ni več prikazal na njunem domu. In tudi Marti je Andrej načrtno, vsak dan razlagal, kako mu je hudo, ker jo ljudje nenehno opravljajo in jo imajo za pritepeno zamorko in za seksuljo, ki ne zna šteti do deset, in jo vsi po vrsti sovražijo, ker je Brazilka in tuja in drugačna; in s tem je učinkovito dosegel, da je temperamentna Marta začela brez očitnih razlogov udarjati nazaj in izzivati prepirljive škandale in so ljudje zares začeli kazati za njima, ko sta se sprehajala v dvoje, in je Marta upravičeno podivjala in nato dolgo in brezmočno jokala v njegovem naročju in on jo je srečno božal po lepi, kodrolasi glavi in prisegal, da se bosta večno ljubila. In v potrditev večne ljubezni ji je naredil otroka, da je ostala doma z velikanskim trebuhom in po rojstvu skrbela za plenice in otroško hrano. In takoj ko si je opomogla od prvega rojstva in dojenja, je naredil novega otroka in si obljubil, da se bo to nadaljevalo vsako leto in bodo nekoč velika, nezlomljiva, srečna družina.

Vendar se ni nadaljevalo, ker je Marta na neki službeni zabavi spoznala Bernarda. Ta ji je bil sprva zanimiv predvsem zato, ker se je dolgo šolal v Londonu in je znal dobro govoriti angleško. Potem pa sta Marta in zmešani, sentimentalni Bernard nenadoma postala dobra prijatelja in sta klepetala po telefonu o romanih in o poeziji in se včasih dobila na kavi ali šla na razstavo v galerijo. Andrej sicer niti za hip ni podvomil, da gre za kaj drugega kot za platonično simpatijo, ker je bil Bernard preboječ in preobziren, da bi se upal bolj meseno lotiti njegove divje Brazilke, ki pa ji je v tem času že tudi rastel poporodni trebuh, kot so ga imele vse ženske iz Parcoseja, in zato tudi po tej plati ni bila več tako poželjiva, da bi se Andrej pretirano vznemirjal zaradi Bernarda in Marte in njunih otvoritev na slikarskih razstavah. Kljub vsemu pa je mevžasti Bernard brutalno razbil varno samoto, iz katere ga je gledala Marta, in Andrej nenadoma ni bil več prepričan, da Marta še verjame v epidemije in agente in ksenofobične predsodke, in še več, klepetavi Bernard je govoril tudi o vsem, kar se je dogajalo na inštitutu, in nenadoma je bila njegova Brazilka v ognju, in je cele popoldneve in večere ob štedilniku in pomivalnem koritu udarjala čez Rezmanove projekte in se vživljala v Bernardove inštitutske boje in prepričevala Andreja, naj stopi skupaj z Bernardom, da zrušijo Rezmana, čeprav je bila to popolna norost in je bilo to jasno vsakomur razen Bernardu, in Andrej v resnici sploh ni imel nikakršne izbire, ko je pisal dolgo, natančno utemeljitev za Bernardovo izključitev iz partijske celice, in je Bernard seveda odšel, kot je bilo vsakomur že od prvega dne jasno in se zato sploh nihče ni pretirano razburjal ali natolceval, in se je kmalu vse umirilo, le Martin pogled od takrat ni bil več isti, kot bi se razlomila prepovedana vrata, in po tistem Andrej ni več vedel, kaj Marta gleda, kadar ga gleda.

Kot ni več vedel pri Katji, ki je tiho, globoko pogreznjena v sedež molčala poleg njega in gledala skozi okno na svojo stran ceste, mimo katere so se valili trdi alzaški hribi in za njimi drobencljali gladko zaobljeni griči lorenskega višavja, vsi mehki in do vratu oviti v pelerine vinskih goric in ob vznožju pogreznjeni v čarobne zelene livade kot iz pozabljenih otroških sanj. In čedalje bolj se je kradoma oziral v Katjo, ki je vztrajno gledala skozi šipo in sploh ni več obrnila glave, da bi pogledala vanj, in polagoma ni več vedel, kaj ga spravlja v večji strah in obup, so bile to njene oči, ki so ga nevidne gledale in mu sledile, takrat ko je mislil, da je že zdavnaj sam; ali so to njene oči, ki so skozi šipo nepremično strmele v daljavo, kot da se ne bodo nikoli več ozrle vanj. In čim bolj se je vlekla vožnja in čim bolj grozljiv je bil molk v avtomobilu, tem bolj očitno mu je bilo, da je Katja kot čudež, brez katerega ni mogoče živeti, da je ljubezen, ki je ne sme izgubiti kljub njenim nevidnim očem, ki so ga gnale v blaznost in smrt.

Tedaj se ni mogel premagati, da je ne bi prijel za rame, in hip nato je pod dlanjo začutil, da Katja sploh ne strmi v daljavo, ampak tiho, drgetajoče joka z glavo, brezmočno prislonjeno na šipo, in z zaprtimi očmi, ki jih je zagledal samo za kratek trenutek, ko se je sunkovito otresla njegove dlani in nato svoj rdeči, objokani obraz spet pritisnila nazaj ob zarošeno šipo. Osuplo je gledal dlan, ki mu je padla na sedež in od tam zdrknila v predal za kasete in ni zmogel poguma, da bi jo spet dvignil do Katje, čeprav je bila objokana pankica na sedežu poleg njega samo njegova mala, obupana, ranjena srna, na smrt preplašena pod tulečimi, krvoločnimi psi, pod katerimi je zaman upati in moledovati, ampak je mogoče le ležati v dišeči travi in nemočno hlipati v krčevito zatisnjene oči.

10.

Stanovanje na rue Gabriel, ki ga je Martin oče že pred davnimi leti kupil hčerki za rojstnodnevno darilo, je bilo v tretjem nadstropju sivega, neprijaznega bloka, ki je gledal na prostrano pokopališče St. Gervais na severnem obrobju Pariza. Bilo je že pol enajstih zvečer, ko je Andrej pozvonil in čez čas na vratih zagledal Katarino.

“Ti si,” se je zavzela in presenečeno stopila korak nazaj, “kdo ti je povedal?”

“Ja, res,” je rekla Marta, “tudi mene zanima.”

“To je Katja,” je rekel Andrej in pokazal za sebe, “moja hčerka!”

Nekaj časa je bil molk in občutek je bil, da ženske natančno ogledujejo druga drugo.

“Zares je moja hčerka, moj otrok, iz mesa in krvi, neka davna zgodba,” je začel še dodatno pojasnjevati Andrej, ker se je v nekem trenutku zbal, da sta Marta in Katarina njegovo govorjenje o hčerki razumeli zgolj kot obsceno metaforo ali provokacijo in sta v složnem molku pripravljali eno od tistih škandaloznih ženskih ofenziv, ki jih že sekundo po izbruhu ni več mogoče ustaviti drugače kot s salvami iz petnajstcentimetrskih havbic ali breztrzajnih raketnih metalcev.

“Nisem vedela,” se je zmedla Katarina.

“Tudi jaz, a me ne preseneča,” je prezirljivo rekla Marta.

“Tudi jaz,” je rekel Andrej, “ampak za božjo voljo, zdaj pomagajmo Katji! Nujno rabi posteljo, ker se bo vsak čas zrušila na tla!”

Objel je Katjo pod rameni, kot bi bila ranjena ali vsaj težko bolna, in jo odvlekel v stanovanje med ženskama, ki sta se medtem nagonsko razmaknili v radoveden špalir.

“Res je bleda,” je opazila Marta.

“Zelo lepa,” je ocenila Katarina in s hodnika odprla vrata, “zdaj lahko spi na Robertovi postelji, ko ga ni.”

“Je spet na turneji?” je mimogrede vprašal Andrej, ko je polagal omotično Katjo na posteljo.

“V zaporu!” je rekla Marta. “Torej še nič ne veš?”

Za mizo v kuhinji je sedela mlada blondinka z drobnimi očali in ravnimi lasmi, ki so bili zadaj speti v kratek, tanek rep.

“Dober večer,” se je široko nasmehnila Andreju in ga bodrilno pogledala s prijaznimi, sinjimi očmi.

“To je oče,” je pojasnila Katarina in pokazala Andreja.

“Orjana,” je rekla blondinka in mu elegantno (skoraj moteče elegantno, kot na kakšnem diplomatskem plesu) ponudila roko, da Andreju ni bilo povsem jasno, če naj se zgolj rokuje ali Orjana pričakuje poklon in plemiški poljub. Nazadnje se je odločil za preprosto rokovanje in si moral takoj priznati, da je imela Orjanina roka zelo prijeten otip, ko mu je ležala v dlani. “Novinarka sem, z Jane,” je samozavestno nadaljevala, “in za naše bralke pripravljam reportažo o tej nesrečni zadevi.”

“Primorka,” je pri sebi ugibal Andrej, “s tem glasom in odprtim pogledom je brez dvoma Primorka z Obale, nekje od Izole do Kopra!”

“Moj mož ne ve nič,” je vskočila Marta, “tukaj je bolj po naključju.”

“Robert je v zaporu,” je pojasnila Katarina, “obtožen je umora, ampak vse skupaj je velika pomota.”

“Neverjetno, kako je policija neumno zgrešila,” je zapela Orjana brez dvoma po primorsko, “Robert ni čisto nič kriv, ampak ker ni Francoz, ker je z Balkana, se je kar vsem zazdelo, da je on. Jasno, on je Balkanec, ki ima v žepu stalno nož in takoj zaštiha, če kdorkoli malo narobe pogleda. To bom še prav posebej poudarila v uvodu reportaže, ki bo dvignila naše bralke na noge! In tudi diplomati bodo morali kaj narediti, ker bo nastal velik javni pritisk. To je sramota, da se kaj takega zgodi! In še sredi Pariza!”

“Nič mi ni jasno,” je rekel Andrej, “Robert je v zaporu, ker je nekoga z nožem?”

“Ni ga Robert,” ga je popravila Katarina, “Robert je samo priznal, ker je bil psihološko izzigran, zmanipuliran. To je bistvo, na katerem je treba vztrajati in graditi.”

“Ti si pravnica in ti vse to verjamem,” je rekel Andrej, “ampak Robert je v zaporu in je priznal, da je nekoga do smrti z nožem?”

“Na žalost,” je potrdila Katarina.

“Kako se pride do njega? Moram videti, za kaj sploh gre!” Andrej je zbegano pogledal na uro.

“Obiski so jutri od desetih naprej. Tudi jaz grem še enkrat tja,” je povedala Orjana.

“Zakaj nisem o tem nič vedel?” se je Andrej obrnil k Marti.

“Ti že deset let nič ne veš, kar se tiče otrok,” mu je odbrusila.

“Ti si nora!” se je komaj zadrževal pred izbruhom. “To vendar niso heci! Robert v zaporu, ti pa se greš zajebane igre!”

“Ti se stalno greš igre in še kaj več, ne delaj se zdaj svetnika!”

“Kaj me to zdaj briga, ti zmešana trapa! Pa tudi če se natolčem kot krava, pa če pobruham vse snobovske opice iz Festivalne dvorane, pa če nabijam vse kurbe od Hamburga do Tajske, ti vseeno nimaš bogovske pravice, da ne poveš, če je Robert v zaporu!”

“Jaz sem ti hotela povedati, pa te ni bilo nikjer!”

“Ti si stegnila ves denar iz banke in zbežala, to edino vem.”

“Zdaj mi je vsaj jasno, zakaj si prišel za mano! Ni bilo denarja za kurbe in za pijačo!”

“Ti si hujša kot kurba, saj vem, kaj stalno počneš. Ti misliš, da sta otroka tvoja, da ju lahko pobašeš pod kiklo, če te jaz samo narobe pogledam! A misliš, da mi ni jasno, a misliš, da sem padel z Marsa!”

“Kdaj si me ti nazadje gledal in kdaj si nazadnje pogledal kakšnega od otrok? Najbrž takrat, ko sta šla prvič v šolo!”

“Jasno, ti jima kuhaš, ti ju oblačiš, ti jima pereš, ti likaš, ti veš vse najbolje in jaz nimam pojma in je škoda vsakega poskusa. In veš, kdaj jaz lahko koga pogledam, in veš, kdaj smeta otroka pogledati mene, in stojiš na blagajni in prodajaš karte in si navadna ciganska cirkusantka in misliš, da so otroci brazilske opice ali kaj! Ti res ne vklopi, da si zmešana kot noč? Da si bolna v glavo? Robert je v zaporu, ti pa razmišljaš, če jaz zaslužim, da zvem za svojega sina, če zaslužim, da ga vidim! Kdo ti daje pravico!”

“Katja bruha!” je rekla Katarina, ki se je na začetku prepira umaknila iz kuhinje, zdaj pa je odhitela do pomivalnega korita po brisače in plastično posodo.

Modra kitajska preproga pred Robertovo posteljo je bila temeljito zasvinjana od rumenkastorjave neznosno smrdeče sluzi, Katja pa se je leže naslanjala na komolec in topo bolščala v gnusne sledi na preprogi. Katarina ji je obrisala usta in ji v roke potisnila plastično posodo, potem je naglo zvila in prepognila preprogo in jo odnesla iz sobe.

“Te boli želodec?” je vprašal Andrej in ji potipal čelo.

“Daj mi mir,” se ga je otresla, “rada bi spala!”

“Jaz bom pri njej,” je rekla Marta, “če bo treba, ji bom pomagala.”

“Če hočeš.”

Andrej je skomignil z rameni in odšel v kuhinjo, kjer je Orjana zlagala papirje v rjavo ploščato usnjeno torbico in vstajala od mize.

“Pozno je,” se je prijazno nasmejala Andreju, “grem v hotel, če mi lahko pokličete taksi.”

“Stanovanje nima telefona,” je povedal Andrej in se še isti hip začudil, kako je to mogoče.

“Res,” je potrdila Katarina. “Robert je posebne sorte.”

“Jaz vas zapeljem do hotela,” je ponudil Andrej.

“Lepa limuzina,” je pohvalila Orjana, ko je sedla poleg njega.

“Štiri vreče, ABS, računalnik, avtomatska klima,” je odvrnil Andrej in pritisnil na plin, da so kolesa bmwja silovito zacvilila v spokojno pariško noč.

“Se oproščam za tisti prepirček,” je rekel Andrej in ji ponudil cigareto.

“Nič, nič,” je Orjana potegnila dve iz ponujene škatle, ju prižgala in eno od njiju spretno potisnila med Andrejeve prste na volanu, “po svoje je bilo prav zanimivo, skoraj literarno, cankarjansko.”

“Oh, za Cankarja sem skoraj specialist,” se je pohvalil.

“Všeč mi je, če je moški globok in malo temačen.”

“Zato vas zanima ta zgodba.”

“Ta zgodba je neverjetna,” je navdušeno zakrilila Orjana, “pisala sem jo celo noč in danes sem jokala kot trapa, ko sem brala svoje papirje na klopi v Luksemburškem parku. To bo glavna tema na naslovnici, tricentimetrske mastne črke, in vsi jo bodo prebrali in govorili o tem.”

“Če bo kaj koristilo,” je podvomil Andrej in pomislil na naslovnico s svojim priimkom.

“To je še edino, kar politike zanesljivo zgane,” je prepričano rekla Orjana.

“No, ne vem.”

“Sicer pa lahko preberete,” je ponudila Orjana, “pojdiva k meni v sobo in bo kmalu vse jasno.”

“Stara pesem,” si je mislil Andrej, ko je stopil z Orjano v hotelsko dvigalo, “mimogrede se znajdeš na vlaku, ko gre nujno samo še naprej. Pri tem smo moški še na slabšem, ker sploh nimamo izbire (razen v abstraktni filozofski teoriji); ker ni mogoče kar pobegniti izpred hotela ali si potem premisliti v drvečem dvigalu in še manj pred vrati hotelske sobe, in ko si enkrat notri, je vsak izgovor samo prozoren izraz za impotenco. Če bi se hotel moški izogniti skušnjavi, bi se moral – popolnoma sam – zazidati v atomsko zaklonišče, vse ostalo je že začetek plazu, ki se ne ustavi. Sicer pa,” je skomignil, ko je pogledal Orjanine boke, “kateri vrag bi se hotel upirati taki skušnjavi!”

“Lepa soba,” je pohvalil Andrej in sedel na umetelno kovinsko zofo z modrozelenimi blazinami, “šefica ne škrtari pri hotelskih računih?”

“Kar gre,” je Orjana elegantno sedla poleg njega in se z zadovoljnim pogledom sprehodila po stenah, tapeciranih z debelim, modrovzorčastim platnom.

“Razkošje je zdravilno,” je Andrej ujel njen pogled in presodil, da je Orjana ena od tistih žensk, ki se zgolj po nesrečni pomoti ne rodijo v dvorcu ali v palači in skušajo zato v življenju vsaj na trenutke popravljati neprijetno krivico. “Moral bi prinesti šampanjec, da bi trčil z vami,” je skušal še sam prispevati svoj skromni delež k Orjaninemu srečnemu občutku.

“Oh, to bi se dalo urediti,” je bila Orjana hvaležna za Andrejevo opazko, “spodaj je nočni klub in šampanjec ne more biti problem, če smo v Parizu.”

“To je vabljivo,” je glasno pomislil.

“To je vabilo,” je rekla in vstala. “Medtem ko grem po šampanjec, dajem na ogled mojo zgodbo,” je privlekla šop natipkanih listov in mu jih položila na kamnito mizico poleg zofe.

“SAKSOFON V MLAKI KRVI,” je glasno prebral.

“To je za naslovnico,” je rekla, “važno je, da je kratko, udarno in da skriva v ozadju nekaj, kar ljudi vznemiri.”

“SLOVENSKI SAKSOFON IN PARIŠKA MLAKA KRVI,” je bral naprej.

“To je alternativa za naslovnico,” je Orjana zamišljeno gledala v papir, “dodatek slovenskega in pariškega naredi večji kontrast in je vse skupaj bolj vznemirljivo. Po drugi strani pa je naslov predolg in bi tricentimetrske črke zavzele najmanj dve vrsti. Vprašanje je, če bo šefica za to, čeprav bi bilo lepo.”

“SLOVENEC V PARIZU – NAMESTO PLESA V DEŽJU NARAVNOST ZA ZAPAHE” je bilo napisano naprej.

“To je pa že notranji naslov,” je pojasnila, “ampak verjetno bo potem drugačen, ker šefica misli, da je za to specialistka. Zdaj pa res prinesem šampanjec,” se je široko, prijazno nasmejala in odšla.

Andrej je vstal in se še enkrat ozrl po razkošnem predprostoru, nato je pokukal v sobo in na postelji zadovoljno otipal čvrsto, temnordeče žametno pregrinjalo (idealno barvno ozadje za svetlolaske) in pri vračanju do zofe mimogrede odškrnil še kopalniška vrata in si zadovoljno pomirjen podprl hrbet z dvojno blazino in vzel Orjanine papirje in jih začel pazljivo brati:

SAKSOFON V MLAKI KRVI

ali

Slovenski saksofon in pariška mlaka krvi

Resnične Janine zgodbe:

Slovenec v Parizu – namesto plesa v dežju naravnost za zapahe

Mesto ob Seni ni le mesto modnih revij, gledališč, prijaznih lokalov in veličastnih razstavišč, to mesto je podobno kot vsako veliko mesto tudi zbirališče temnih strasti, pohlepa, nasilja, nepojasnjenih zločinov. Nasilje in umori so za Pariz vsakdanja, siva rutina, o kateri Parižani komajda govorijo, in o tem v naši reviji ne bi imelo pravega smisla pisati, če ne bi ob nedavnem umoru francoski policaji spravili za zapahe – Slovenca. Ker je to v sicer vsakodnevni zločinski rutini Pariza za Slovence vendarle izjemen dogodek, sem se za naše bralke in bralce odpravila naravnost v skrbno zastražen pariški zapor in za rešetkami naletela na mladega, vitkega, zanimivo oblečenega slovenskega glasbenika Roberta Gorjana.

Robert je žalostno strmel vame in zmajeval z glavo, da so se mu kodrasti, gosti, vranji lasje žalostno ovijali okoli jeklenih rešetk. “Najhuje je, da se je vse zgodilo brez vsakega pravega razloga,” je rekel, “in še huje je, da bom prvič stopil v tako velik bralski avditorij (tudi Robert je redni bralec Jane pri svoji sestri Katarini, sicer študentki prava na Sorboni) zaradi nesmiselnega naključja in pomote, čeprav sem bil vse do zdaj prepričan, da se bo to zgodilo zaradi mojih glasbenih dosežkov. Zato na začetku intervjuja vsaj zapiši, da sem glasbenik, zapiši še, da v Parizu študiram saksofon, vse to zapiši prav na začetku, ker večina ljudi neha brati takoj po naslovu in prvih dveh stavkih. Zato ne pomaga, če človek izpade pameten kasneje. Potem tudi takoj na začetku napiši, da sem bil v tretjem letniku zelo, zelo dober, bil sem zvezda saksofonskega oddelka. Moja mentorica, gospa Jones, me je edinega vabila k sebi na večerje, si predstavljaš, to je bilo nepojmljivo, jasno je bilo, da v meni gleda bodočega virtuoza, in vsaka zelenjavna polivka, ki mi jo je ponudila preko mize, je imela nek globlji, metafizičen pomen.

Je bila gospa Jones lepa?

Če bi vprašal v predpretekliku, bi zajel bistvo. Nekoč sem ji po dolgem, zelo čustvenem molku za mizo rekel: “Laura, vi ste bili neverjetno lepa ženska.” Takrat sem se še imel za pes-nika in sem hotel v enem zapletenem stavku povedati, kar bi normalni ljudje v dveh ali treh razumljivih stavkih. Moj izrek naj bi bil kompliment njeni lepoti in obenem globoka resnica o tem, da je lepota od vekomaj. In zato od vekomaj tudi moje občudovanje gospe Jones, ki je bilo torej enako pred pol stoletja, ko se je Laura šele rodila, enako trideset let kasneje, ko sem se rodil jaz, in enako v tistem edinstvenem trenutku, ko sem jo opazoval prek zvrhanega pladnja morskih sadežev in zelenjavnih prikuh. Na žalost je Laura vse skupaj razumela brez metafizične poante. Prvič in zadnjič v življenju sem videl, da je izgubila kontrolo in spustila vilice iz rok. “Vem,” je bruhnilo iz nje, “to je moja usoda, hudič jo vzemi! Ko sem bila šolarka, je vsak obžaloval, da me ni videl že kot otroka, ker sem morala biti čudovita. Pri petindvajsetih so bili vsi prepričani, da sem bila najslajša pubertetnica na svetu. Zdaj se zgodba ponavlja in tako bo, dokler se ne ubijem!” Bil sem zgrožen, ker je moj amaterski pesniški poskus sprožil tako nepredvidljive posledice.

“Nikar!” sem prizadeto kriknil. “Ti si nebeško lepa ženska.” Moral sem vstati, se skloniti kar prek mize in jo poljubiti, ne glede na zelene in oranžne zelenjavne polivke, ki so se oprijemale moje dragocene, ročno poslikane kravate z motivi Picassojeve Guernice. Najprej poljub na njeno dišeče čelo, nato na slane, solzne oči, nato mi je vrnila poljub ... Čeprav imam tudi sicer posebno, skoraj degustatorsko strast do ženskih jezikov, čeprav me tudi sicer navduši vsak nov, izviren občutek čvrstine ali mehkobe, žareče vročine ali hladne tesnobe, živahne iskrivosti ali lenobnega jezičnega pretegovanja, kljub temu je bil Laurin jezik izjemno poseben, ozko kačast, jekleno čvrst, psihedelično hiter, v istem trenutku navzoč na dveh ali treh mestih, hkrati sem ga uživaško grizljal z zobmi, hkrati čutil njegovo ščegetanje po mandljih in si ga hkrati ovijal okoli svojega lastnega jezika; njen jezik je bil več ko le mikavna, čarobna ženska posebnost, njen jezik je bil osebnost, izgrajena, nenadomestljiva, samostojna, neodvisna, z dušo, bil je Jezik z veliko začetnico in Laurina usta so bila zgolj njegovo stanovanje, njegov domači naslov, kjer ga je bilo mogoče najti ali mu pošiljati občudujoča pisma, da o mojih večernih sanjarijah od tedaj naprej sploh ne govorim. Seveda me je tisti poljub prepričal, da je zelenjavno pobarvana Guernica na kravati malenkostna nevšečnost, enako gumbnica izposojenega suknjiča v jušniku z jetrnimi cmočki in enako siva svilena srajca, obložena z nadevanimi rakci – vse skupaj ni bilo nič proti Laurinemu dolgemu, sesajočemu, dolgemu poljubu.

Je bila Laura poročena?

Živela je z Mosesom, starim saksofonistom, ki je bil stalno na turnejah. Moses je bil majhen, zguban, droben, žilav, siv, skrivenčen, ščetinast črnec, v njegovem igranju je bil žgoč, divjaški ritem, ki ga je Moses še neprestano pospeševal z nestrpnimi udarci svoje žilave, gromozanske bose noge. Bosa noga je bila njegov umetniški znak in po vsaki turneji mu je morala Laura s podplata strgati in prati umazanijo, ki se je vtisnila globoko v njegovo debelo kožo zaradi nabijanja po odrskih deskah. Kadar smo vsi drugi pili in nazdravljali Mosesovi vrnitvi, je Laura ponižno kot Marija Magdalena držala v naročju njegovo slonje stopalo, ga pritiskala ob svoj goli trebuh in s celo zbirko nežnih gobic in dišavnih olj umivala črno umazanijo. Bilo je kruto gledati njeno popolno, dragoceno svileno kožo, ki je bledela pod brezobzirnimi pritiski Mosesove ščetinaste, koščene noge, ki tudi med umivanjem ni mirovala, ampak je še kar naprej migala in ob vsakem krohotu brezobzirno brcala v Laurin občutljivi trebuh. In Moses se je kar naprej krohotal. Vedno znova mi je šlo na bruhanje, ko sem gledal ta nezaslišani prizor. Po tistem poljubu, ki je naju z Lauro čarobno združil, pa mi ni šlo le na bruhanje, temveč je sleherna brca v Laurin trebuh tudi v mojega zasadila žareče bodalo, ki mi je mesarilo telo, da sem se tresel od bolečine. Od trpljenja sem okamenel in postajal modrikast zaradi zadržanega, skoraj ustavljenega dihanja, boleče sem stiskal pesti in v brezmočni jezi koval sto načrtov, kako ubiti nagravžnega črnca, kako rešiti mojo ljubljeno Lauro.

Pa Moses, je bil on ljubosumen?

Kadar je bil Moses doma, je bil njen gospodar in ona njegova sužnja. Takrat mene kot da ni bilo, tudi tisti usodni poljub ni glede tega ničesar spremenil. Laura mi je sicer razlagala, da Moses in jaz sploh nimava nobene medsebojne zveze ali razloga za ljubosumje, njen odnos z mano je bil menda povsem druge vsebine kot tisti z Mosesom – verjel sem ji, vendar me njena zagotovila niso pomirila. Nikakor nisem razumel, kaj dragocena Laura vidi na starem, ščetinastem črncu, kaj ji lahko nudi smrdeča, živčna, grobijanska, ritmično trzajoča kreatura z ogromnimi, živčnimi, brcajočimi stopali – to me je begalo in zaradi negotovosti se mi je neprestano, kadar je bil Moses doma, bledlo od ljubosumja. Po drugi strani pa Moses sploh ni bil sposoben ljubosumja, ker je v življenju videl le sebe in svoj saksofon. Z Lauro sta sicer imela hčerko, po letih mojo vrstnico, vendar se tudi z njo Moses menda nikoli ni ukvarjal. Samo v njenem zgodnjem otroštvu je Lauri natančno predpisoval, v kakšnih količinah in razmerjih mora hčerkica vsak dan in ves dan poslušati jazz, rock, klasiko in soul. Bil je prepričan, da prava kombinacija glasbe v pravem obdobju otroštva razvija možgane in krepi genialnost. Vendar se je hčerkica že po osmem letu starosti manično vrgla v branje knjig, zato je Moses obupal nad njenim možganskim razvojem in jo odpisal iz svojega življenja. Njen kemijski doktorat na Sorboni se mu kasneje ni zdel razlog, da bi za en večer odpovedal igranje v lokalnem jazz klubu in stisnil roko hčerki in njenim profesorjem.

Kdaj se je porodila prva zaresna misel na umor?

To so vsi napačno razumeli. Jaz nisem imel nobenega razloga, imel sem Lauro, lahko sem se dotikal njene kože, ki je bila mehka, voljna, polna, čista svila, ki počasi, plemenito vzvalovi na dotik in nato gladko, šelesteče zdrsi ob telesu. Šele pri Lauri sem spoznal, koliko bolj prefinjena je zrela, dišeča, voljna damska koža od napihnjenega, gumiranega otipa, ki ga nudijo okorna, neobrušena, nedodelana telesa pubertetnic. Na eni strani plemenita, dišeča svila, na drugi vulgarne, prepotene elastične hlače. S tem, kar mi je nudila Laura, sem bil povsem zadovoljen in Moses ni bil velika motnja, ker je bil vedno na odhodu.

Zakaj pa je potem tekla kri?

Zapletlo se je z Jeanette. Jeanette je bila gospodarica Pariške princese, turistične rečne ladje, in je za svoj devetnajsti rojstni dan priredila avdicijo. Po naključju sem ravno v tis-tem času zagrizeno hodil na vse avdicije v mestu in okolici. Obsedle so me kljub denarju, ki so mi ga v obilici pošiljali iz domače Ljubljane. Vendar sem bil prepričan, da mora pravi glasbenik služiti denar z glasbo, pisatelj s pisanjem, ribič z ribičijo. Amaterji so mi šli na živce; amaterji modelarji, ki popoldne iz svojih spodobnih uradov hitijo domov in si mažejo roke z lepili, žagovino, razredčili ... pa amaterji pesniki, ki po šihtu rimajo svoja nezadovoljena življenja v sonete, pa amaterji slikarji, ki zaradi krajinarskih slikarij kradejo lastnim otrokom čas za vesele vikende in počitniška potovanja. Zato moja strast do avdicij. In zato sem takrat že redno igral v dveh lokalih, s prijatelji iz letnika pa ustanavljal jazz bend. Ob vajah za akademijo sploh nisem imel prostega časa, ampak vseeno mi ni dal miru plakat, ki je visel na javoru pred akademijo. “Samo najboljši bo igral to sezono na Pariški princesi. Avdicija v soboto ob desetih. Jeanette.”

Tisto jutro sem se torej lepo oblekel in ob desetih s saksofonom v kovčku stopil na Pariško princeso. Ko sem zagledal Jeanette, sem vedel, da med njenim telesom in mojim tišči neka napetost. Pa ne tista, ki jo stokrat na dan začutim do vsake postavne in z izkušeno pozornostjo urejene ženske. Jeanette kljub svojemu solidno ukrojenemu telesu ni bila kdove kako lepa; skrbnejša ženska bi si na njenem mestu že zdavnaj dala nekoliko skrajšati predolg nos in štrlečo brado, marsikaj bi bilo treba storiti tudi z njenimi nalomljenimi, črnimi, štrenastimi lasmi. Sicer je imela v koži posebno, ne-zdravo bledico, v črnih očeh pa vročičen, napet odtenek. Nekaj na njej me je spominjalo na sestrično, ki je pred leti kot mala deklica umrla zaradi redke bolezni, čudaško imenovane po odkritelju, ki je bil verjetno Nemec.

Je bila avdicija uspešna?

Bil sem najboljši in že isti večer sem začel igrati. Pariška princesa je bila znana ladja, ena najlepših in največjih rečnih ladij, ki so plule po Seni in prevažale turiste od Eiffelovega stolpa do Pariškega otoka in nazaj. Pod kristalno čistim steklenim pokrovom je bilo prostora za tisoč dvesto turistov, ki so se med vožnjo basali z znamenitimi francoskimi jedmi in nalivali z izbranimi fancoskimi vini. Če so se turisti utegnili za trenutek ali dva razgledati po bregu, so lahko skozi steklo fotografirali to ali ono znamenito palačo ali pa v kamere ujeli zaljubljene parčke, ki so se mečkali na rečnem bregu. Po drugi strani so parčki z bregov opazovali velikanske plavajoče akvarije, polne nerodnih, debelušnih, prav nič lepih ljudi, ki so nerodno srkali školjke in mazali pastetke, obenem pa z debelimi glavami skušali loviti ritem, s katerim sem na saksofonu prebiral popularne melodije. Med mizami se je spreletavala Jeanette v črni obleki, ki je kontrastno poudarjala njeno bledikasto, bolehno kožo – kimala je gostom, z velikimi zamahi dirigirala natakarjem, kje in kaj postreči, ukazovala kapitanu o hitrosti vožnje, ukazovala meni, kakšne melodije naj izbiram in kako živahno naj jih igram. Ko mi je s suhim, razpočenim glasom prvič zavpila, naj upočasnim z ritmom, ker morajo imeti turisti mehkejši občutek ob pogledu na osvetljeni kip morske deklice – priznam, da mi je rdečica udarila v lica. “Prekleta bledičava, vulgarna smrklja bo meni, profesionalnemu glasbeniku in virtuozu, ki ga občuduje celo gospa Jones, ukazovala o tempu, ritmu, melodiji, kompoziciji?” Tako me je obšlo prvi hip, hotel sem treščiti svoj dragoceni saksofon po lobanji ukazovalne nesramnice in ji svetovati, naj se najprej nauči zaigrati vsaj dve noti ali med svojimi kričavimi ukazi pomolčati vsaj za tri četrtinske pavze, da ji bo v našpičeno glavo medtem prišla kakšna trezna misel. Ampak potem nisem razbil saksofona, poslušno sem zavil melodijo v mehkejše vode, in ko je smrklja želela, spet v trše, vesele, romantične, ritmične, ob pogledu na slavolok seveda zmagoslavne ... Ko je z ladje odšel zadnji turist, sem še vedno sedel na odrski stopnici, si podpiral glavo, bolščal nekam v temo in skušal karkoli razumeti, pa seveda nisem. Predvsem tega ne, zakaj nisem bil nič nesrečen, nič užaljen, nič razočaran, samo prijetno izpraznjen kot po noči z žensko, s katero mi je dobro uspevalo. Nisem razumel svojega zadovoljstva nad tem, da sem tri ure ubogal in zadovoljeval diletantske Jeanettine glasbene želje, bolščal sem vase, navznoter, mrzlično preiskoval svoje mlahave, zadovoljne občutke in se spraševal: “Zakaj?”

Potem je prišlo kot odkritje! Zakaj sem mislil, da je vredno igrati le glasbo po svoji lastni duši? Kaj ni višek profesionalnosti v tem, da je človek virtuoz po željah tistih, ki virtuoznosti ne zmorejo sami? Kaj ni Michelangelo slikal biblijskih prizorov tako, kot bi jih želel videti papež, če bi imel umetniški talent? Kaj ni Rembrandt portretiral samovšečnih, bahavih trgovcev in zarukanih plemičev tako, kot bi se oni želeli videti, če bi imeli talent? Je večji dosežek loviti zgolj podobe svoje lastne duše ali prikazovati ljudem njihove lastne duše tako, kot bi jih sicer sami nikoli ne zmogli odkriti?

Minili so meseci, vsak večer sem igral pod taktirko Jeanettinih koščenih rok in na koncu z utrujenim zadovoljstvom opazoval njeno tisočkrat ponovljeno poslavljanje od vsakega turista posebej. Nekaj virtuoznega je bilo v njenem tisočkrat izvedenem nasmehu, ki ga je vsak turist moral občutiti kot pristno, človeško, osebno vez. Bilo je srečno obdobje, imel sem Lauro, Jeanette, celo Moses mi ni šel več na živce, kadar je bil doma. Potem pa sem nekega večera med publiko zagledal mizo, za katero je bila ena sama ženska postava. Laura Jones!

Predstavljam si, da koncert ni uspel!

Najprej se ni zgodilo nič pretresljivega. Laura me je slišala igrati in na koncu prejela od Jeanette enako ljubezniv nasmeh kot vsi turisti. Ladja je bila že dolgo prazna, jaz pa sem sedel na odru, srce mi je udarjalo v glavo, pljuča so se mi trgala od mrzlega zraka. Jasno mi je bilo, da Laura ni prišla zaradi neumne turistične zabave. Morda je s svojim ostrim čutom opazila spremembo v mojem igranju, morda je Jeanettino banalno in brezčutno dirigiranje usodno spreminjalo mojo glasbeno psiho, Laura je bila vrhunska učiteljica in je o svojih učencih vedela mnogo več, kot so lahko učenci vedeli o sebi.

V takih razmišljanjih je mineval čas, dokler Jeanette ni izgubila potrpljenja. “Konec je,” me je opozorila in me rahlo stresla za rame, kot da me zbuja.

“Konec je!” sem pretresen ponavljal za njo, vstal in se kot mesečnik odpravil proti Laurinemu stanovanju. Odprla mi je. “Tista ženska je povsem bela, brez kaplje krvi!” so bile njene prve besede. Stemnilo se mi je od teže, kajti Laurin stavek me je približal neki resnici o sebi, ki je še nisem razumel, sem pa že razločno zaslutil njen gnus in vlečljivi, lepljivi smrad. Potem me je odpuščajoče prijela za roko in peljala v spalnico. Na okrvavljeni postelji je ležal bledosivi, pravkar zaklani Moses. Laura me je pogledala in rekla, da sem to storil jaz. Pogledal sem skrčenega, zaklanega Mosesa in postalo mi je jasno, da sem to res storil jaz. Na Laurin ukaz sem se nato pomazal s krvjo po rokah, obrazu, obleki in z nožem v roki sedel v gugalnik pri postelji. Potem so prišli policaji, zdravniki so histerični Lauri dajali pomirjevalne injekcije, meni ni nihče dal niti tablete aspirina.

Zakaj niste policajem povedali tako kot meni?

Najprej skoraj nisem govoril. Zaupal sem Lauri, vedel sem, da zares potrebujem veliko zbranosti in miru, popolne osame in izolacije od sveta, da bi iz svojega igranja odstranil popačene zvočne občutke, ki so nastali zaradi moje nore, nasilniške zgodbe z Jeanette. Potem je prišla moja sestra Katarina, ki na Sorboni študira pravo, in mi je povedala, da se lahko Laurin pedagoški načrt raztegne tudi na dvajset let za zapahi, če me porota ne bo razumela. In zdaj sem tu in ne vem več, komu naj verjamem. Me je nalagala Katarina? Ali je Laura vse skupaj nekoliko napačno presodila, čeprav je sicer odlična učiteljica, ki se nikoli ne zmoti?”

“Kakšen tepec,” je Andrej osuplo strmel v zadnji list Orjaninega tipkopisa, “kako se je mogel spremeniti v tako vesoljnega tepca! Resda ni blestel z matematiko ali z biologijo, ampak taki so na vsakem koraku in večina jih ne obtiči v francoskih zaporih.”

Dvignil se je z zofe in skozi stekleno steno opazoval morje pariških luči in pomislil, če so v migetajočem morju, ki ga gleda, tudi reflektorji pariških zaporov, kjer v neki celici za rešetkami spi Robert ali pa tudi z odprtimi očmi strmi iz polmraka, kot je imel navado strmeti že kot majhen otrok, ko se je Andrej po polnoči odpravljal spat in je pogledal v otroško sobo in je imel Robert široko odprte oči in je bil pogled nanj tako čuden in tesnoben, da je Andrej poiskal zdravnika, specialista, in ta mu je po vseh mogočih električnih meritvah povedal, da Robert kljub odprtim očem ponoči večinoma spi in pravzaprav ne gre za bolezen, ampak za nekakšno posebnost, ki je po vsej verjetnosti dedna (Marta se je takoj spomnila zgodb o brazilskih plemenih, kjer vojščaki med spanjem nikoli ne zatisnejo oči). Po tistem ga niso več zelo vznemirjale Robertove odprte oči, čeprav mu je mali črnolasi fantič neredko divjaško, kot bi stopil naravnost iz džungelskih sanj, raztrgal papirje na delovni mizi ali mu brez razloga zalučal kamen v novega bmwja, in je sprva s težavo premagal svoj bes in skušal razumeti, da ima vsako otroštvo svoje muhe in faze in ni mogoče na smrt žalovati, če mali fantič zgreši gol med nogometno zabavo, čeprav je Marta čutila drugače in je vriskala do nebes ali pa jokala in tulila kot žival na otroških nogometnih zabavah, da je moral z nerodnim nasmehom vsem osuplim obrazom okoli igrišča pojasnjevati o njeni brazilski krvi, o Peleju in tudi o vseh ostalih nogometaših v rumenih majicah in zelenih hlačkah; in ko so hodili po tekmah domov, je črnolasi fantič vedno bolj hodil po Martini strani kolovozne ceste in v šoli je imel matematiko za najhujšo moro in potem je od brazilskega deda za rojstni dan dobil saksofon in je postal obseden enako kot Marta, ki mu je sedela pri nogah in poslušala tiste nerodne zvoke, kot bi šlo za najbolj virtuozno glasbo, in tudi potem, ko je v hiši zavladala tišina, sta še dolgo v noč šepetala o nekem skrivnostnem džungelskem plemenu. In še kasneje o Martinem sanjskem Parizu.

Nervozno se je obrnil od steklene stene in pogledal na uro in pomislil, da je Orjana ostala kar v nočnem klubu. Odšel je v kopalnico, kjer so se mu neslišno prižgale luči, in zamahnil pred pipo, da je pritekla hladna voda, in je izmil svoj utrujeni obraz, preden se je pogledal v ogledalo in poravnal lase in gube okoli oči. Tedaj so se odprla vrata s hodnika in prikazala se je Orjana s čokato steklenico šampanjca v roki.

“Bila bi prej,” je zadihano rekla, “ampak spodaj pred dvigalom je sedela neka kosmata mrcina in se nikakor ni hotela odmakniti. Zavpila sem, pa se mrcina ni zganila, takoj ko sem hotela pritisniti gumb za dvigalo, pa je dvignila glavo in zarenčala, da sem kar okamenela. Zato sem šla raje kar po stopnicah.”

“Je bil sajast bernardinec?” je hlastno vprašal Andrej.

“Meni se ni zdel pretirano črn,” je rekla Orijana in odložila steklenico na mizo.

“Imel je dolg, rožnat jezik in bradavice na jeziku,” je otožno ugotovil Andrej.

“Je mogoče tvoj pes?” je presenečeno vprašala Orijana.

Andrej je skomignil z rameni in žalostno pogledal šampanjec na mizi. Potem se je obrnil k Orjani in se nerodno zastrmel v tla.

“Čas je, da odidem,” je rekel, “pred mano je zapleten dan.”

“Mislila sem, da bova pila šampanjec!” V Orjaninem glasu je bilo nekaj zelo očitajočega.

“Vem.” Andrej je razumel očitek in ga v celoti sprejel. “Pij ga sama, Orijana,” ji je mehko rekel, “tvoja reportaža je odlična in šampanjec še kako zaslužiš. Če želiš, ti ga lahko tudi odprem.”

“Hvala, to pa znam tudi sama!” je rekla in videlo se je, da ni v celoti sprejela opravičila.

“Potem pa grem,” se je poslovil.

In je odšel.

11.

Čeprav je Katarina že zjutraj pri kavi mimogrede omenila, da je Robert zadnje tedne shujšal, Andrej nikakor ni bil pripravljen, da bo namesto svojega sina zagledal živega okostnjaka z begavimi očesnim zrkli, potopljenimi globoko pod lobanjski svod, z beduinsko izbočenimi ličnicami in medlimi, posušenimi ustnicami, ki so skozi debelo stekleno pregrado nekaj neslišno šepetale. Katarina, ki je bila že vajena zaporniške tehnologije, je prisebno vklopila zvočnike.

“Ro-bert,” je rekla s poudarjenim, razločnim zlogovanjem, “me sli-šiš?”

Okostnjak za šipo je prikimal medlo, kot na smrt bolan človek, kadar ga znanci sprašujejo po zdravju.

“Si je-del zaj-trk?”

Robert je počasi odkimal in pri tem ni vrtel vratu, ampak se z vsem trupom nagibal levo in desno.

“Si pil ka-vo?”

Robertovo telo je obstalo in čez nekaj časa je prikimal: “Ka-vo,” je počasi in zlogoma rekel.

“Je ka-va do-bra?”

“Do-bra,” je z naporom izdavil, kimanje pa se je kar brez prekinitve nadaljevalo.

“Po-znaš o-če-ta?”

Robert je počasi dvignil pogled in ga uprl skozi šipo in dolgo strmel, kot bi zares šele zdaj zagledal Andreja. Potem je spet spustil pogled in počasi, a razločno prikimal.

Andrej si je odhrknil cmok v grlu in počasi vprašal:

“Robert, zakaj si podpisal priznanje?”

Robert je še naprej strmel v mizo, kot da sploh ni slišal njegovega glasu.

“Ne razume,” mu je sikajoče šepnila Katarina, “samo po zlogih razume, kot dojenček. In govoriti moraš samo preproste stvari, o hrani in spanju in če ga zebe in če je vroče, in koga ima rad, in koga se boji. Drugega ne razume.”

“Kako pa naj se potem sploh kaj pogovoriva?” je siknil nazaj Andrej. “Kako naj ga prepričam, da bo spremenil izjavo in prišel iz zapora?”

“Ne razume vendar!” je skoraj izgubila kontrolo Katarina. “Govoriti moraš po zlogih in samo preproste stvari. Drugače nima smisla.”

“To pa ima smisel?”

Katarina je nemočno zakrilila z rokami in se na vrtečem stolu obrnila proč od Andreja, da bi si umirila prenapete živce.

“Kako pa je vse povedal Orjani?” ji je v hrbet siknil Andrej. “Njej je povedal za cel roman, od začetka do konca!”

Katarina se je spet zavrtela in pogledala brata, ki je topo sedel za šipo. “Tisto je bilo prejšnji teden,” je rekla, “nekaj dni je bil kot v šoku in je noč in dan govoril in razlagal, tudi če ga ni nihče poslušal. Potem pa kot bi odrezal.”

“Kako pa naj ga prepričamo, če nič ne razume?” ji je šepnil Andrej.

“Midva bova govorila kasneje,” je rekla Katarina, “Robert pa je zdaj pred tabo in ga potem ne bo več!”

Andrej je pogledal Roberta (ki je še vedno topo strmel v mizo) in v glavi mu je nervozno zašumelo od iskanja preprostih eno in dvozložnih besed, med katerimi, kot zakleto, nikakor ni našel take, ki bi jo bilo primerno izgovoriti prek zaporniške šipe. V glavi pa je bilo vedno bolj prazno in končno se je vdal in nehal iskati.

“Je ka-va do-bra?” je z glasom skušal čim bolj posnemati Katarino.

Robert se je počasi, kot kakšen mehkužec po dotiku, zganil iz otopelega bolščanja in pritrdil Andreju s počasnimi nihaji trupa naprej in nazaj.

“I-maš ka-vo rad?” je nadaljeval Andrej.

Nihaji trupa so za hip zastali, nato so spet pritrdili Andreju.

“I-maš rad ma-mo?”

“Rad,” je z okornim, komaj razumljivim glasom spregovoril Robert.

Po tistem Andrej ni več nadaljeval.

Opoldne sta Andrej in Katarina v kavarni na Quai d’Orleans naročila vsak svojo kavo in vroč mesni rogljič ter skozi stekleno steno lokala opazovala reko turistov, ki se je valila čez most St. Louis proti Notredamski katedrali. Katarina je bila spet mirna, z negibnim užitkom na obrazu je počasi srebala kavo, nato je odložila skodelico in s prtičkom oprezno prijela rogljič ter ugrizla natančno, čisto, brez drobtinic, kot je bila Katarina tudi sicer vedno natančna in zanesljiva in je ob njej Andrej vedno otožno zavzdihnil, kako preprosto je vzgajati hčerke, ki potrebujejo očeta zgolj zato, da jih gleda in so zanj lepe in marljive in čiste in zanesljive, čisto drugače kot nedoumljivi, uporniški, divji, robati sinovi, pri katerih je vse zakrito in pritajeno in ravno obratno, kot se na zunaj kaže. Zato je Katarina, drugače kot Robert, vztrajno in zanesljivo prinašala domov plakete in pohvale za šolska spričevala in jezikovne tečaje in vsa mogoča tekmovanja od prostih spisov do biologije in že od prvega letnika v gimnaziji ni bilo nobenega dvoma, da ji bodo odprta vsa vrata in bo s svojimi točkami in povprečji po mili volji izbirala študije in fakultete. Potem pa je na maturantskem izletu spoznala nekega robatega, južnjaškega Nenada s trgovske šole, ki je bil že takrat pravi hrust in hokejski igralec, in uboga Katarina je začela kot trapa hoditi na vse hokejske tekme in treninge in je dan za dnem visela ob hokejski ogradi, čeprav je njen hokejist, vajen zaljubljenih dekliških ponudb, ni jemal posebej resno. Nekajkrat jo je peljal v diskoteko in potem ga ni več zanimala. Katarina pa je še kar hodila ob hokejsko ogrado in zvečer tulila v svoji sobi in potem v norem ljubezenskem poskusu začela z dieto, čeprav je bila prej povsem normalna, vitka srednješolka. Obesila je sliko svojega hokejista na okno svoje sobe in pod oknom je bila tehtnica, na katero je obsedeno stopala desetkrat na dan, in čim manj so kazale številke, tem bliže se ji je zdela ljubezen njenega hokejista, čeprav na koncu že tudi za očetovske oči ni bilo nič več privlačnega na Katarini. Potem je nekoč v šoli omedlela in so jo odpeljali v bolnišnico, kjer je bil zdravnik nenavadno zaskrbljen za njeno zdravje in celo življenje. Takrat bi Andrej najraje ubil tistega hokejista ali ga vsaj pregnal iz Ljubljane nazaj na jug, vendar je zdravnik menil, naj se raje odseli Katarina nekam daleč proč, če je le mogoče. Takrat je prišlo Marti na misel njeno prazno pariško stanovanje in zdravniku se je zdela to pametna poteza, in tako se je Katarina vpisala na Sorbono in je uspešno pozabila hokejista in iz koščene sence počasi spet postala lepa, natančna, zanesljiva Katarina, ki je brez ene same drobtinice grizla mesni rogljič in z negibnim užitkom na obrazu stmela v reko ljudi na mostu Saint Louise.

Andrej si je obrisal prste od mastnega rogljiča in razgrnil svoj “Le Figaro”, da bi preletel največje naslove, iz časopisa zdrknil barvit reklamni prospekt za avtomobile.

“Novi volvo,” se je začudil Andrej in pobral prospekt izpod mize. Zložil je “Le Figaro” in začel listati po prospektu. “Neverjetno,” je vzhičeno rekel, “bil sem prepričan, da se ne more zgoditi nič novega, odkar so naredili ABS in avtomatske pasove in zračne vreče in varnostni računalnik. Zdaj pa ima ta volvo sedeže, ki se med nesrečo izmaknejo z ležišča in te zanihajo na hrbtu kot otroka v zibki in zato ne zletiš več naprej v šipo.”

“Saj so že pasovi,” je z nespremenjenim izrazom na obrazu rekla Katarina, čeprav je bil videz, da ga prej sploh ni poslušala.

“To ni dovolj,” je prepričano odkimal Andrej, “pred časom sem gledal posnetke poskusnih nesreč z lutkami in sem komaj verjel. Najprej se avto zaleti v betonski zid in hip nato je vse razbito, razmetano. Lutke, ki so bile privezane, po trčenju ležijo vsevprek brez vsakih pravil, ena sama zmešnjava nog in rok in glav in teles. Potem so bili počasni posnetki tistega trenutka. Tisto v resnici sploh ni bil en sam trenutek, ni bil en sam kaotičen drobec sekunde, kot je bilo najprej videti. Bile so dolge tisočinke in od ene do druge ni bilo nobenega nereda, ampak je vse potekalo postopno, logično, celo neverjetno urejeno. Natančno se je videlo, kako se je avtomobilska pločevina kot iz papirja začela gubati in mečkati in kako so vse lutke kot na povelje začudeno dvignile glave, nekaj časa napeto poslušale v zrak in potem počasi, kot v akvariju ali v vesoljski kabini, zaplavale po zraku in njihovi plavalni gibi so bili nenavadno izvežbani in okretni. Videl sem, kako je majhen plastični deček na zadnjem sedežu svojo levo roko previdno potisnil pod naramnico varnostnega pasu in se počasi nagnil naprej, da se je osvobodil tesne vezi, nato se je nagnil na drugo stran in počasi izvlekel desno ramo in potem je dvignil glavo in obenem silovito napolnil pljuča z zrakom kot plavalec pred skokom v mrzlo vodo. Nato je res zaplaval po zraku, najprej počasi in okorno, ker se je moral s telesom in nogami še spretno otresati ostankov varnostnega pasu, ki so se zatikali za pas in potem za stegna in za gležnje. Končno pa se je rešil vseh spon in je zalebdel in zaplaval v breztežnem prostoru in spretno kot riba krmaril mimo naslonjal za glavo. Tam je za hip pobožal mamino roko, ki se je stegovala proti njemu, potem je zaplaval proti njenemu obrazu, ki se je tudi počasi nagibal k otroku, dokler se nista obe glavi nežno staknili in zastali. Kljub temu je malčkovo telo nemoteno plavalo naprej, dokler se ni na malem vratu naredila grbinica, ki je rasla, in na njenem vrhu se je počasi razparalo platno, zazevalo je in iz vratu so pogledale majhne kovinske vzmeti. Tedaj so malčkove plavajoče roke elegantno spremenile smer in usmerile telo navzdol, kjer je pod volanom kot v čudni skrivalnici čepel oče, malčkova glava pa je od maminega čela kot vrteč se planet odplavala nazaj na zadnji sedež in se od tam skotalila v prostor za noge.”

“Hvala, je rekla Katarina in odložila napol pojeden rogljič na krožnik, “ta zgodba je prišla v primernem trenutku.”

“Vse je bilo res,” je ugovarjal Andrej, “in zato mi je všeč to s sedeži, ki te zazibajo in umirijo, da ne odplavaš po zraku. Ta volvo ima tudi plastične zavese, ki se v drobcu sekunde spustijo od strehe in prekrijejo vsa okna in mehko ulovijo glavo, da se ne poškoduje. To predvidoma pomeni šestdeset odstotkov manj poškodb glave. In še nekaj je, kar človeka kar presune. Ta volvo ima že narejene izpuhe za čisto novo varnostno napravo, ki je v zaključnih testih, in jo bo v kakš-nem letu že mogoče vgraditi. Ob nesreči bo računalnik aktiviral izpuhe v strehi, v naslonjalih in v vratih. Avto se bo naenkrat napolnil z nekakšno peno, ki bo zalila celotno notranjost vozila in se nato v trenutku strdila, da bo vse v avtomobilu zalito s peno in bo ostalo natančno na istem mestu kot pred nesrečo. Celo če si boš v trenutku nesreče vrtal po nosu, boš prisiljen imeti prst v nosnici, vse dokler ne pridejo reševalci in te sprostijo iz varnostne strdi. In če boš v usodnem trenutku dajal pomarančo otroku, se bo zgodilo enako. Vse se bo ukipilo, obmirovalo in bo čudovito varno.

“Ni res,” je rekla Katarina, “imela sem izpit iz sodne medicine in sem videla, da pri nesrečah niso najhujši udarci v glavo in v ude in v trebuh in v medenico. Najhujši problem je kri v žilah, ker je kri gosta in težka in ob nesreči tako silovito zaniha, da mehka tkiva okoli nje ne zdržijo in se raztrgajo žile in poči srce in človek v nekaj minutah izkrvavi navznoter. Gledala sem na obdukciji tako srce, ki so ga dvignili iz prsne votline, v kateri je bila ena sama mlaka črne, strjene krvi. Na prvi pogled se na srcu nič ne opazi, bilo je gladko, brez najmanjše luknje. Potem je zdravnik prijel s pinceto in na srcu je bila špranja kakšnih treh centimetrov, in ko je pinceta spustila, se je špranja sama od sebe zaprla in je srce spet izgledalo gladko in celo. Ampak zaradi tiste majhne špranje je človek izkrvavel in se je vse v trenutku končalo. Zato nič ne pomaga, če so varnostni pasovi in vreče in pene, pri določeni hitrosti niso več važni udarci od zunaj, ker lastna kri od znotraj raztrga srce. In tam notri ni varnostnih pasov ali vreč ali pene.”

“Vseeno,” je rekel Andrej, “vsaj do tiste hitrosti ostane človek živ in cel. Če pa je hitrost prek meje, ostaneš brez praske za pogreb. Konec koncev, to ni brez pomena. In sploh je avto lep in me čedalje bolj mika, oprema je božanska, kot za vožnjo po vesolju. Klimo uravnaš za vsak sedež posebej in računalnik si zapomni, kdo kje sedi, in za vsakega posebej uravna temperaturo in začetno glasnost v slušalkah in iz premikov volana opazi, če je voznik zaspan, in izpiše opozorilo na ekranu in tam tudi prikaže cestni zemljevid in kje se nahajaš in kje v okolici so bencinske črpalke ali trgovine ali hoteli. To, kar piše na reklami, se zdi prav čudežno varno in premišljeno in zanesljivo in komaj verjamem, da sploh ne gre za sanje, ampak avto že stoji v tgovini, na dosegu roke.”

“Daj reklamo v žep in jo pokaži mami,” je rekla Katarina, “vsaj pri teh stvareh doslej še nista imela problemov.”

“Res,” se je presenečeno zavzel Andrej, “pri tem sva se vedno prav nenavadno ujela.”

Ko sta se Andrej in Katarina vrnila, je v stanovanje na rue Gabriel postrežček pravkar dostavil štiri kartone pic, ki so jih razpostavili po kuhinjski mizi, in vsak si je stregel, kot se mu je zahotelo.

“Bila sva pri Robertu, govoril je z očetom, ampak nekaj časa bo trajalo, da bo sposoben za resen pogovor,” je povedala Katarina.

“Tak, kot je, je samo za bolnico,” je rekla Marta, “to je jasno tudi njihovim zdravnikom. Čez kakšen dan ga bodo premestili, da bo okreval.”

“Če bi se dalo, če bi našli kakšne meddržavne protokole in sporazume, bi lahko Roberta premestili na zdravljenje v Ljubljano. To bi bilo po mojem tudi bolj uspešno,” se je zdelo Katarini.

“Domače okolje,” je pritrdila Marta, “pri takih težavah je domače okolje zelo važno in Robert bo hitreje okreval.”

“Če kaj vem, se bo dalo,” je bila prepričana Katarina, “v dveh ali treh tednih bi bil Robert lahko v Ljubljani. Tam bi ga spravili k sebi.”

“Kaj pa potem?” Andreju ni bilo jasno, zakaj se ženske pogovarjajo samo o Robertovemu zdravju, o najvažnejšem pa niti besede. “Recimo, da bo zdrav, ampak kaj pa tisti umor? Tega ni mogoče kar pozabiti! Se da kaj storiti?”

“Policija pozna tudi Robertovo zgodbo,” je rekla Katarina. “Dovolj so izkušeni in bodo mislili tudi na to, ko bodo raziskovali. Jaz jim zaupam.”

“Kaj pa tista ženska, ki ga je zmešala?”

“Jonesova je tudi pod nadzorom. Tudi njena zgodba se je zdela inšpektorju sumljiva in jo bo temeljito pretipal.”

“Ni mi všeč to o zgodbah; njena zgodba in Robertova zgodba, saj nismo v romanu! Kje pa je pravo in resnica? Kaj pa je sploh res?”

“Robert je nedolžen in pika!” je rekla Katarina. “To bomo na vsak način dokazali na sodišču.”

“Tudi Jonesova bo dokazovala. Z odvetniki,” je pristavil Andrej.

“Mi bomo boljši,” je mirno zaključila Katarina.

“Katarina je od sile,” je Andrej rekel Marti, ko sta obe hčerki odšli v dnevno sobo.

“Katja je krasna,” je odvrnila Marta, “celo dopoldne sem jo poslušala in sem strmela, kako vse ve in razume. Pravi biser!”

“Kaj je govorila?” Andrej je na licu in čelu začutil zoprno vročino.

“Ženske stvari,” je nemarno zamahnila Marta.

Andrej ni bil pretirano zadovoljen z odgovorom.

“Katja dela pri meni diplomo,” je sklenil nadaljevati temo.

“Vem, o Cankarju in psihologiji.” Martin glas je bil tako suveren, da ji je Katja očitno podrobno razložila zasnovo svoje raziskave.

“Katjo sem spoznal šele zdaj. Takrat nisem vedel,” je izdavil s sragami potu na razbeljenem čelu.

“Tudi jaz takrat tega nisem vedela.”

Andreju sta za hip zastala srce in dih.

“Česa takrat nisi vedela?” je zelo previdno vprašal.

“Da je tista zanosila.”

Andrej ni nikoli užival v igrah s kartami in poker mu je bil še posebej zoprn in tuj. To, kar sta imela zdaj z Marto, pa je bil brez dvoma poker, v katerem Andrej ni vedel niti za svoje karte, in še vložek v igri mu je bil neznanka.

“Tebi je bilo že takrat jasno o Darinki?” je Andrej kot največji amater obrnil svoje karte.

“Nekaj sem res vedela,” je prefinjeno in dosledno nadaljevala igro Marta.

Andrej je komaj verjel, kar je slišal od Marte.

“Vedela si ves čas in me gledala in nisi rekla niti besede?”

“Ženske iz Parcoseja smo zelo maščevalne,” je rekla Marta, “to bi ti lahko bilo že zdavnaj jasno.”

“Prišlo mi je na misel, ko sem na bankomatu zagledal svoj minus.”

“Ah, tisto so čevlji in nekaj oblek. V Parizu ženska marsikaj potrebuje.”

“Na izpiskih sploh ni bil samo Pariz. London je bil še precej bolj pogost, velikost računov od tam pa je bila komaj verjetna.”

“Od tam bo še veliko računov,” je radostno povedala Marta. “V Londonu je klinika in poseben specialist, h kateremu hodijo ženske iz Parcoseja, da jim operira štrleče trebuhe. On je edini specialist za take trebuhe na svetu in v Parcoseju je operacija že nekaj let glavna moda. Ženske za rojstne dneve ali obletnice nočejo več zlatnine, ampak samo še kirurga.”

Andrej se je privoščljivo (čeprav tudi s kančkom filozofske grenkobe) nasmehnil ob misli, da bo en sam londonski kirurg do kraja pokvaril lagodno življenje moških v Parcoseju. Tistih radostnih, od sonca ožganih Brazilcev, ki so včasih raztovorili kakšen kamion ali izkrčili grmovje na parceli Martinega očeta in jim je to zadostovalo za ves teden; ki jim ni bilo žal celo popoldne in pozno do večera drenjati se okoli šahovnic na kamnitih mizah ob nogometnem igrišču in razburjeno premikati figur in še bolj strastno navijati tudi potem, ko so že izpadli iz turnirja; ki so vsak teden točno do torka analizirali nogometno tekmo pretekle nedelje, v sredo pa začeli vročično razpravljati o prihodnjem nedeljskem spopadu. Zdaj pa pride grabežljivi kirurg in točno tisto, o čemer so prej ženske globoko, skoraj sveto molčale, točno tisto, česar si celo vitke, nebeške krasotice iz Parcoseja niso drznile niti v najobjestnejši mladostni ihtavosti uporabiti v svojih zbadljivkah, kletvicah in žaljivkah (ki so bile sicer daleč od dekliške rahločutnosti in olike), točno tisto, o čemer se v Parcoseju nikjer in nikoli ni govorilo, prav tisto bo zaradi grabežljive kirurgije naenkrat postalo javna debata, skoraj pomembnejša od nogometa. Operacija štrlečega trebuha (tega čudaškega ostanka genov izginulega plemena, ki je nekoč živelo v Parcoseju) bo naenkrat postala želja in velika moda in obsesija radostnih, od sonca ožganih ljudi iz Parcoseja, ki bodo odslej za svojo srečo nujno potrebovali polno zaposlitev in namensko varčevanje in obresti za kredite in vse, kar bodo londonski kirurgi s svojimi laserskimi skalpeli pisali na bele, nerazumljive recepte in na obrazce za račune.

“Pogovor je bil zelo spodbuden,” je čedalje bolj veselo čebljala Marta, “pokazali so mi diapozitive in slike, nisem mogla verjeti, ko sem spoznala svoje sošolke in znanke in ko sem videla, kako neverjetno so se spremenile. Dobila sem datum in program, vse je neverjetno natančno in urejeno in brez komplikacij.”

Marta je iz torbice privlekla list papirja in ga ponudila Andreju. Andrej je vzel papir in potem osuplo gledal neskončen seznam pregledov in terapij.

“Kako si lahko to privoščijo moški iz Parcoseja,” je nejeverno zamomljal, “če seštejem, so pravo bogastvo že avionske karte!”

“Nujna je samo ena, ko je glavna operacija,” je Marta spet vzela list in ga skrbno zložila v torbo, “vse ostalo lahko ženske opravijo v podružnici v Parcoseju, čeprav se marsikak-šna vseeno raje odloči za London.”

“Kaj pa ti?” je zanimalo Andreja.

“Zame je seveda bližji London. Pa tudi mesto mi je vedno bolj všeč, skoraj kot Pariz, zelo v redu trgovine in gledališča, in galerije so krasne, otvoritve razstav pa prava bomba v primerjavi z Ljubljano.”

“Predpostavljam, da so tudi toalete obvezne,” je suho požrl slino Andrej.

“Razumljivo,” je rekla Marta, “tisto tam je nivo do stropa, tudi najbolj skrit gumb na spodnjem krilu mora biti klasika in znamka.”

“Dobro,” je rekel, “čeprav sem tisti denar načrtoval za nov avto.”

“Zakaj naenkrat? Saj ga lahko jaz izberem za rojstni dan.”

“Enkrat sem hotel kupiti avto z lastnim denarjem,” je otožno rekel Andrej.

“Težko verjamem, da bi pokril svoj avtomobilski okus.”

“Volvo,” je Andrej privlekel drobno zganjen prospekt iz hlačnega žepa, “ta avto je neverjeten, individualna klima, varen kot atomsko zaklonišče, prava čarovnija!”

“Pokaži!” Marta se je zazrla v prospekt, ki ga je Andrej razgrinjal v roki, in potem je skrbno obračal liste vsakič, ko se mu je zazdelo, da je pozornost njegove žene nekoliko popustila.

“Tehnika je vrhunska,” je rekel, ko sta prišla do zadnje strani. Potem je naglo zajel sapo, da bi začel s podrobnejšo razlago.

“Nenavadno uglajen in tudi drzen za volva,” je bila hitrejša Marta, “meni je prav, če bo volvo.”

“Prvi so že v trgovinah,” je dramatično povedal Andrej.

“Faksiraj predračun v Parcose in bo denar na rojstni dan kot vedno,” je rekla Marta.

“Tisti s štirilitrskim motorjem je še boljši,” je nerodno zamrmral Andrej, “čeprav je cena zverinska.”

“Tudi meni so všeč poskočnejši avtomobili,” je priznala Marta, “in vprašanje cene je precej abstraktno.”

Andrej se je olajšano usedel na kuhinjski stol kot človek, ki je opravil težaško delo.

“Najbrž je bil res že skrajni čas, da z bmwjev preidemo na volvo,” je na mizi sanjavo obračal liste prospekta, čeprav slik z očmi ni več niti enkrat pogledal, “varnost je pri volvu nekaj čisto drugega, in če človek razmisli, je to naložba, ki je vredna vsakega truda in denarja.”

“Katarini je prav moja obleka,” se je prismejala v kuhinjo Katja in za seboj vlekla svojo polsestro, ki se je sicer upirala, vendar se s svojimi drobnimi, pazljivimi koraki ni mogla učinkovito zoperstaviti divjaški sili Katjinih razkoračenih nog in na vso moč napetega telesa.

“Ni slabo,” je Marta prijela rob svilenega rožnatega krilca, “material je pravi.”

“Niti slučajno,” je protestirala Katarina, “komaj se stlačim vanjo in rit mi štrli kot peč.”

“Sem jo že podarila in pika,” se ni dala Katja, “če hočeš, jo nosi ali jo vrzi v smeti.”

“Potem ti jo posodim,” se je spomnila Katarina, “ko pridem v Ljubljano, mi jo boš vrnila, če bo takrat moja rit kaj drugačna.”

“Pametno,” se je strinjala Marta, “ko bo Katarina odvetnica, se je bodo vsi bali kot zmaja. Spomnila se je tudi, da bi Katjo preselili v tisto velikansko, grozno hišo, kjer je tvoja mama. Ona bi vsekakor rabila ob sebi kakšnega vnuka, Katja pa si zgoraj lahko opremi bajno stanovanje.”

“To bi šlo.” Andrej je bil presenečen, da mu ni kaj takega že zdavnaj prišlo na misel. “Tista hiša je res že zdavnaj mrtva in je škoda, da se to dogaja. In za Katjo bo to ceneje.”

“Kje pa,” je rekla Katja, “to je bil moj glavni razlog proti. V študentskem naselju je zelo majhna najemnina in poleg tega človeku ne pade na pamet, da bi urejal in opremljal tista odslužena stanovanja. Če pa dobiš celo nadstropje v ogromni hiši, pa se začnejo stroški, da se ti zvrti v glavi. Kje so omare, mize, zavese, nov stereo, televizor, nova kopalniška oprema za masažo. Plača mladega raziskovalca pa je bolj klavrna.”

“Bo že,” je rekla Marta, “vseeno je lepo od tvojega očeta, da ti je to ponudil.”

“Sem kaj ponudil?” je ostrmel Andrej, potem se mu je medlo zasvetlikalo v spominu. “Tisto je bila še bolj hipoteza, en sam stavek, potem nisva še nič konkretnega dorekla.”

“Ideja je izvrstna,” je hotela Marta že v kali zatreti razpravo, “to je neverjetno pametna rešitev.”

“Še vedno je dejstvo, da gre zdaj za sorodstvo. To prej ni bilo jasno.”

“Daj no, kakšno sorodstvo! Še priimki so drugačni, in sploh, zakaj bi bil ti edini, ki bi imel pri tem slabo vest. Saj to počnejo vsi, pokaži mi enega šefa v državi, ki si ne navleče nečaka in sestrične in ljubice in zeta in hčerke od svojega avtoličarja. Pa gre kljub temu vsem dobro in ne bo nobene revolucije in nobenega škandala in nobenega padca vlade. Sicer pa lahko ti mirno narediš javni razpis in plačaš oglase po vseh časopisih in kličeš ljudi na razgovor in selekcioniraš kandidate in se igraš drugi krog in tretji in na koncu boš prišel do Katje. Ti rabiš točno to, kar ima ona! Če pa te veseli, prosim izvoli, kompliciraj, čeprav tistega, kar je na prvi pogled jasno, ne bo spremenila nobena znanstvena metoda in noben demokratični protokol.”

“To zveni precej brazilsko,” je dvomil Andrej.

“To je čisto in predvsem slovensko,” je rekla Marta.

“Bom premislil.”

“Silila se pa tudi ne bom, sploh pa ne lastnemu očetu,” je užaljeno rekla Katja, “saj še kje drugje rabijo Cankarja!”

“Pomiri se, ljuba Katja, in ga ne poslušaj,” je bila odločna Marta, “ti boš mlada raziskovalka pri profesorju Gorjanu, ker nihče drug tako krvavo ne potrebuje tvojega Cankarja kot ravno on. In preselili te bomo v tisto ogromno hišo, da si boš v enem nadstropju uredila stanovanje, v drugem pa nogometni stadion ali lunapark, če boš hotela.”

“Lunapark!” je vzkliknila Katja. “Hotela sem vas že vprašati: kaj je novega v pariškem Disneylandu? So že postavili podvodni grad za Arielo?”

Andrej, Marta in Katarina so se spogledali in nato družno odkimali z glavo.

“Ne vem, če je sploh že kdo bil tam,” je rekla Katarina.

“Kako je to mogoče,” se je čudila Katja, “živeti v Parizu in ne obiskati Disneylanda!”

“Res še nisem bila tam,” je rekla Marta, “čeprav se mi zdaj to zdi vedno bolj absurdno.”

“Potem je jasno, kaj početi to popoldne,” je zavrisnila Katja in prijela za pas Katarino, da bi zaplesali, nakar se je Katarina morala nerodno, kot kakšen solni steber vrteti na mestu, okoli nje pa je z vedno večjimi obrati krožila cirkusantska Katja.

“Ne vem,” je okleval Andrej, “Disneyland je za otroke.”

“U-mr-la bom, če ne grem, u-mr-la bom, če ne grem,” je v raperskem ritmu začela prepevati Katja in se ponavljati v vedno hitrejših obratih, da se je Katarina že nezanesljivo majala od slabosti.

“Seveda gremo,” je odločila Marta, “vsak v svojo obleko in gremo.”

“Jaz pa ti še posodim krasnega srebrnega metuljčka,” se je zasmejala Katja in z vesoljsko hitrostjo odvlekla Katarino proti sobi.

Potem so vsi skupaj šli v Disneyland.

12.

Pozno popoldne je Andrej dremal v ležalniku na terasi in poželjivo, z vsem telesom lovil šibke, poslovilne žarke jesenskega sonca, ki sicer še zdaleč niso mogli zares pregreti in zdravilno prepacati kosti in telesa, jih je pa bilo še ravno dovolj, da so se prijetno zalezli pod kožo in nudili uživaško masažo kot kakšne marljive fizioterapevtske mravlje. In vse bi bilo skoraj popolno, če se ne bi po barjanskem nebu pobalinsko preganjali sivordečkasti, kosmičasti oblaki in od časa do časa zakrili sonce, da je v hipu zavel neprijeten hlad do kosti. Takrat je odprl oči in se krmežljavo ozrl v nesramen oblak na nebu in preudarjal, koliko časa bo še visel na soncu in če ne bi bilo pametno oditi v sobo po volneno odejo, ki bi enkrat za vselej končala njegovo nič kaj prijetno igrico z brezobzirnimi nebeškimi kosmiči. Potem se je nebo nenadoma izčistilo, sonca nad Barjem je bilo še za debelo uro in Andrej se je z zmagoslavnim občutkom predal večerni masaži, ki pa je trajala komaj kakšno minuto, potem pa spet hlad in nenadoma skoraj oster zimski veter naravnost do sklepov in kosti, da ga je streslo in kar dvignilo z ležalnika. In ko je presenečen pogledal za oblakom, je bilo nebo popolnoma čisto, na terasni ograji pa je čepel kosmatinec in nepremično strmel v njegovo telo.

“Ti,” je dahnil s šklepetajočimi zobmi, “saj zadnje čase sploh sploh nikoli nisi več vrag, ampak navaden rožnat bernardinec.”

“Spreminjamo se po potrebi,” se je vrag nemirno prestopil, kot bi mu bilo malce nerodno, vendar se s sonca kljub temu niti za trenutek ni umaknil.

“Zakaj ta neumna rožnata barva?” se je obregnil Andrej, ki se je zaradi mraza moral usesti in si celo prižeti kolena k telesu, da mu ni raztrgalo drgetajočega trebuha.

“To ostane,” je žalostno rekel vrag, “to je prirojeno, ker so bili takrat taki časi. Razen če ne pride potreba po temnejši barvi, ki prekrije rožnato. Takrat je bolje in se je mogoče malo bolj sprostiti.”

“No ja,” ga je pomirljivo tolažil Andrej, “vsak ima svojo težavo. Čeprav je človeku ljubše, če njegova težava ni ravno vsem na očeh. Bolje je, če ostane malo bolj znotraj in skrita.”

“Pozabljaš, da nisem človek,” je zagodel rožnati bernardinec, “pri nas je vse obratno. Sicer pa se poslavljam.”

“Aha!” se je razveselil Andrej in pomislil, da v zvezi s soncem še ni vse izgubljeno. Ampak potem je pogledal bernardinca in ga je v hipu postalo globoko sram, kajti ubogi kuža je gledal tako presunljivo otožno in celo žalostno z očmi na solze in jok, da je postalo Andreja globoko sram svoje brez-obzirne sle po neumnem iztegovanju na soncu.

“Če hočeš, si dobrodošel kadarkoli in kjerkoli. Razen v spalnici, Marta je divja na pasjo dlako. In sploh vsako drugo dlako,” je hitro dodal, da ne bi psička še bolj užalil.

“Ne,” se je stresel bernardinec,”to zame sploh ni kakšen izjemen užitek, kup formalnosti, metamorfoza, stres, potovanje, psihološke težave, bbrrrr... Samo če je nujno treba kaj pokazati, koga kaj naučiti, saj ti je zdaj menda jasno ...”

“Na primer kaj,” je nekoliko manj prijazno vprašal Andrej, ker se mu je zazdelo, da se rožnata mrcina morda precenjuje.

“Na primer, da je tisto o neminljivosti in vesoljnem redu navadna bedarija. Kakšna večnost neki, poglej svojo kožo na trebuhu in potipaj svoje dlesni, pa ti bo jasno, da je bedarija, če si večnost predstavljaš na tak način. Cel kozmološki priročnik je plagiat iz nekega drugega štosa. Šund najslabše vrste.”

“Kako pa naj mlad človek to ve? Zdelo se je kot čista, najvišja resnica.”

“Resnica ne cveti v oblakih, ampak tišči v telesu. Če že moraš, beri Žabota, Virka, Ihana, ti ljudje imajo resnične probleme in si jim ni treba izmisliti niti stavka.”

“Čeprav slutim, da nisem imel v prvi vrsti težav z izbiranjem literature s knjižnih polic. Morala je biti še kakšna druga napaka.”

“Na primer to, da staranje ni zaradi napačnega kolagena,” je zabrundal bernardinec. “Da s pozabljanjem preteklosti nisi nič mlajši, ampak samo bolj otročji. In da ni lepo biti otročji takrat, ko otroci rabijo očete.”

“Ti si samo za očete, se mi zdi,” je zajedljivo rekel Andrej, “kot da kaj drugega ne obstaja. Kaj pa na mame, se na njih ne spoznaš?”

“To je drug oddelek,” je odkimal bernardinec. “Potrebni so drugačni specialisti, jaz sem za težave s preteklostjo, minevanjem in spominom, ta tipično moška zadeva.”

“Ženske pa menda nimajo težav, ko se starajo!”

“Ja, ampak spomin ni tako prizadet. Njih ščitijo rojstva in hormoni in še nekaj molekularnih podrobnosti, ki jih bo medicina morala šele odkriti.”

“Pa Mojca,” je rešilno prešinilo Andreja, “njo bi tudi že zdavnaj lahko obiskal, pa si kakšno desetletje zamudil?”

“Ona je čisto v redu,” je prepričano odkimala mrcina, “samo, da je imela predobrega ginekologa in je tudi sama prenatančna, da bi se ji kontracepcija kdaj ponesrečila.”

Čeprav je bila mrcina na pogled vedno bolj prijazna in domača, je bilo Andreju več kot očitno, da za košato rožnato dlako kljub vsemu čepi vase zagledan in samovšečen črn vrag, ki mu tudi v sto letih ne bi bilo mogoče priti do konca. In poleg tega je bilo sonce že zelo nizko nad gladino Barja in je za sončenje v najboljšem primeru ostalo še kvečjemu pol ure. In med divjim šviganjem elektrike v možganih je Andreju roka nenadoma rešilno otipala stekleničko v hlačnem žepu in naslednji hip jo je presunjeno izvlekel in jo ponudil mrcini pred nos.

“Poznaš to?” je vprašal. “Ta drobna stvarčica je vse spremenila, ob njej se je zgodba naenkrat zlomila in je roman začel teči v povsem novo smer!” Odmaknil je dišečo stekleničko od rožnatega smrčka, ker se je spomnil, da so psi občutljivi na parfume. Trenutek zatem je sonce obsijalo rumenkasto tekočino v ponarejenem kristalu in steklenička je nenadoma zažarela kot kakšen čudežni rubin in čim višje jo je držal, tem bolj neverjetno je žarela in sta oba lahko le še očarano in nepremično strmela vanjo kot v največji čudež v celem vesolju.

“Mislil sem jo imeti pri sebi do konca, da bi me spomnila, če bi spet kdaj pozabil. Ampak zdaj vem, da ni potrebno, in ti jo dajem. Za spomin!”

Rožnati kuža je s svojo ogromno šapo previdno vzel stekleničko, ganjeno pogledal Andreja in na dlaki pod očesom se mu je naenkrat zasvetila solzna kaplja. Z robom tace jo je bernardinec na hitro odnesel, se nasmehnil Andreju in se odločno pognal v vesolje, da je sonce že naslednji trenutek prijetno obsijalo Andrejevo telo in ga nenadoma ni več zeblo in se je lahko udobno raztegnil na ležalniku in zaprl oči in vedel, da zdaj ne bo več nazaj kosmatinca, čeprav bo še nekaj časa vsenaokoli ostal tisti ceneni, vsiljivi vonj losjona, ki ga je odnesel rožnati vrag.

Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA ... IN PSA

Zbirka eBeletrina * Jezikovni pregled: Tina Verovnik * Korekture: Jana Kuharič, Dušan Šarotar * Oblikovanje naslovnice: Špela Trobec-Jovanović * Tehnični urednik: Marko Hercog * Izdajatelj: Študentska založba, Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana, www.zalozba.org; Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani; Za založbo: Tomaž Gerdina * Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS * Ljubljana 2012 * © Študentska založba 2012

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: www.zalozba.org

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

IHAN, Alojz

Romanje za dva --- in psa [Elektronski vir] / Alojz Ihan. - El. knjiga. - Ljubljana : Študentska založba, 2012. - (Knjižna zbirka Beletrina)

ISBN 978-961-242-514-2 (ePub)

263181824