Isaac Asimov

ROBOTI JUTRANJE ZORE

BALEY

DANEEL

GISKARD

FASTOLFE

DANEEL IN GISKARD

GLADIJA

ŠE ENKRAT FASTOLFE

FASTOLFE IN VASILIJA

VASILIJA

ŠE ENKRAT VASILIJA

GREMIONIS

ŠE ENKRAT GREMIONIS

AMADIRO

ŠE ENKRAT AMADIRO

ŠE ENKRAT DANEEL IN GISKARD

ŠE ENKRAT GLADIJA

PREDSEDNIK

ŠE ENKRAT PREDSEDNIK

ŠE ENKRAT BALEY

BALEY

1.

Elijah Baley se je znašel v senci drevesa in sam sebi je zašepetal: »Saj sem vedel! Znojim se.«

Premolknil je in se vzravnal. S hrbtom roke si je obrisal znoj z obrvi, nato pa si z vso resnostjo začel ogledovati mokroto.

»Ne maram znojenja,« je rekel kar tja v en dan, kakor da bi bil to vesoljni zakon. Z Vesoljem je imel vedno težave, zlasti kadar je bilo treba ukreniti kaj bistvenega in neprijetnega.

V Mestu se človek nikoli ne znoji (razen če si to želi, jasno). V Mestu sta bili toplota in vlaga pod popolnim nadzorstvom. Telesu nikoli ni bilo treba proizvajati več toplote, kot je je odvajalo.

Takšna je bila pač civilizacija.

Pogledal je na polje, kjer je bilo razkropljenih nekaj ljudi. Za vse te ljudi je bil zadolžen. To so bili večinoma mladeniči, stari manj kot dvajset let, vmes pa je bilo tudi nekaj ljudi v srednjih letih - kakor on. Nespretno so nekaj prekopavali. Delali so, kar bi morali sicer delati roboti. Robotom bi to seveda šlo veliko bolje od rok, vendar jim je bilo ukazano, naj stoje ob strani. Človeška bitja pa so trmasto nekaj delala.

Na nebu so bili oblaki in sonce se je pravkar skrilo za enega od njih. Negotovo se je ozrl kvišku. To je pomenilo, da bo močna sončna pripeka popustila, s tem pa tudi znojenje. Morda bo začelo tudi deževati.

Zunaj, v Ozunju, so bile vedno take težave. Človek se je večno opotekal med takšnimi in drugačnimi neprijetnostmi.

Baley je bil vedno presenečen, kadar je videl, da tako majhen oblak lahko povsem zakrije sonce. Zemlja je takrat potemnela od obzorja do obzorja, nebo pa je ostalo modro.

Stal je pod krošnjo košatega drevesa (nad njim je bil nekakšen primitiven strop in deblo je bilo kot stena z lubjem, ki je bilo na dotik). Ogledoval si je skupino ljudi in jih proučeval. Zunaj so bili enkrat na teden, ob vsakem vremenu.

Prihajali pa so tudi novinci. Bilo jih je veliko več kot tistih nekaj trmoglavcev, ki so že navsezgodaj začeli delati. Mestna uprava z vsem tem prizadevanjem ni imela nič skupnega - pa tudi ovir ni delala nobenih.

Na obzorju, desno od Baleya, to je proti vzhodu, kar je človek lahko sklepal po soncu v poznem popoldnevu, je bilo videti številna mestna poslopja. Tuje bilo vse, zaradi česar je bilo življenje kaj vredno. Tedaj je zagledal majhno, premikajočo se točko, ki pa je bila predaleč, da bi razločil, kaj je.

Po gibanju in še po nekaterih drugih znamenjih je sklepal, da je tisto robot. To ga ni začudilo. Zemljišče zunaj mest je bilo območje robotov, ne človeških bitij. Razen za tiste, ki so — tako kot on - sanjarili o zvezdah.

In spet se je ozrl proti tistim, ki so sanjarili o zvezdah. Vsi so nekaj kopali in prekopavali. Pazljivo je opazoval drugega za drugim. Vse je poznal po imenu. Vsi so garali in vsi so se učili, da bi čim laže prenašali Ozunje. In . . .

Namrščil se je in tiho zagodrnjal: »Kje je Bentley?«

Oglasil se je takoj za njegovim hrbtom, kakor da bi zadrževal dih. »Tu sem, očka.«

Baley se je ozrl. »Ne počenjaj tega, Ben!«

»Česa pa?«

»Ne skrivaj se mi za hrbtom! V Ozunju se težko znajdem. Zdaj pa naj bi prenašal še takšna presenečenja!«

»Saj te nisem hotel presenetiti. Če pa človek hodi po travi, ne more biti preveč hrupa. Ne morem pomagati! Toda očka, ali se ti ne zdi, da je že čas, da greš domov? Že dve uri si zunaj. Mislim, da imaš kar dovolj.«

»Zakaj? Zato, ker sem star že petinštirideset let, ti pa komaj devetnajst? Se ti zdi, da moraš kar naprej skrbeti za svojega oslabelega očeta?«

Ben je rekel: »Pa res mislim tako! In še za tvoje detektivsko delo moram poskrbeti. Kar dobro si zadel!«

Ben se je široko smejal. Imel je okrogel obraz in iskreče oči. Po svoji materi, po Jessie, se je vrgel, je pomislil Baley. Njegov obraz ni bil niti najmanj podoben podolgovatemu in slovesnemu očetovemu obrazu.

Vendar pa je Ben razmišljal tako kot oče. In včasih je znal narediti tudi slovesen obraz, tako da je bilo povsem jasno, čigav sin je.

»Že vem, kaj delam,« je rekel Baley.

»Seveda veš, očka. Ti si najboljši, če pomislim . . .«

»Če pomisliš . . .? Kaj?«

»Na tvoja leta, jasno. Nisem pozabil, da si vse to ti začel. Ko pa sem videl, da se skrivaš pod drevesom, sem pomislil . . . No, prav, zdaj imaš pa že dovolj.«

»Nisem še starček,« je rekel Baley. Robot, ki ga je opazil, kako prihaja iz mesta, je bil zdaj že dovolj blizu, da ga je lepo razločil. A to se mu ni zdelo pomembno. Rekel je: »Zakaj bi ne stopil v senco, kadar je prevroče? Izkoriščati moramo prednosti, ki nam jih nudi Ozunje, prenašati pa tudi vse težave . . . Zdajle se bo sonce spet prikažalo izza oblaka.«

»Seveda se bo. Zakaj pa potem nočeš domov?«

»Saj lahko vzdržim. Enkrat na teden imam prosto popoldne in takrat sem rad tukaj. To je moja pravica. Moj čin je C-7.«

»Saj ne gre za tvoje pravice, očka. Gre za to, da se ne smeš preveč utrujati.«

»Kar dobro se počutim.«

»Seveda. Ko pa boš prišel domov, boš šel naravnost v posteljo in ležal boš v popolni temi.«

»To bo samo protistrup za tole premočno svetlobo.«

»Mamo pa skrbi.«

»No ja, naj jo kar skrbi. To ji bo dobro delo. Sicer pa - koga pa moti, če sem tu zunaj? Najhujše je to, da se znojim, a moram se privaditi. Temu se ne morem izogniti. Ko sem začel, še hoditi nisem mogel. Tako daleč od Mesta mi je postalo slabo. Moral sem se obrniti in iti nazaj. Samo ti si me tedaj spremljal. Zdaj pa kar poglej, koliko sva jih že pridobila! In kako daleč lahko že grem, ne da bi imel težave! In marsikaj lahko še naredim. Se kakšno uro bom zdržal. Prav lahko. Pravim ti, Ben, da bi bilo tudi za tvojo mater bolje, če bi prišla sem.«

»Kdo? Mama? Saj se šališ!«

»Nekateri se šalijo. Ko pa pride čas za odhod, ne bom mogel, ker ona ne bo mogla . . .«

»In to te bo veselilo. Ne varaj samega sebe, očka. Še nekaj časa ne bo nič - in če za zdaj še nisi prestar, boš potem prav gotovo. To bo podvig za mlade ljudi.«

»Saj veš,« je rekel Baley in skoraj stisnil pesti, »ti vse veš . . .

m s lemi svojimi ,mladimi ljudmi1 si res kar nekam preveč pametni Si sploh kdaj zapustil Zemljo? Je bil sploh kdo od teh ljudi tuk.ii na tem polju že kje drugje kot na Zemlji? Jaz sem bil. Pred dvnna letoma. To je bilo še preden sem delal te vaje za aklimatizacijo pa sem kljub temu preživel.«

»Saj vem, očka, a tisto je trajalo le kratek čas. In tisto je bilo službeno in takrat je vsa družba skrbela zate. To pa ni isto.«

»Isto je bilo,« je trmaril Baley, čeprav je sam pri sebi vedel, da ni bilo isto. »Ne bo dolgo, pa bova morala spet odpotovati ... Če dobim dovoljenje za potovanje na Avroro, lahko kar takoj . . .«

»Pozabi! Ne bo šlo tako lahko.«

»Poskusiti morava. Vlada naju ne bo pustila, če ne bo dobila privoljenja od Avrore. To je največji in najmočnejši svet v vesolju in kar reče, to . . .«

»Saj vem! Tisočkrat sva že govorila o tem. Toda po dovoljenje ti ni treba tja. Saj imamo hiper zveze. Od tu se lahko pogovarjaš z njimi. To sem ti že neštetokrat povedal.«

»To ni isto. Potrebovala bova stike iz oči v oči - in to sem ti že neštetokrat povedal.«

»Naj bo tako ali drugače,« je rekel Ben, »saj še nismo pripravljeni.«

»Nismo pripravljeni, ker Zemlja noče dati ladij. Vesoljci jih bodo pa dali, skupaj z vso potrebno tehnično pomočjo.«

»Le kako moreš kaj takšnega verjeti? Zakaj pa naj bi Vesoljci dali ladje? Kdaj pa smo se jim mi Zemljani, z našim kratkim življenjem, začeli smiliti?«

»Če bi se le mogel pogovoriti z njimi . . .«

Ben se je smejal. »Pojdi, pojdi, očka. Na Avroro hočeš samo zato, da bi spet videl tisto žensko.«

Baley se je namrščil. »Žensko? O bog, Ben, o čem pa govoriš?«

»Oh, očka, naj to ostane kar med nama. Niti besedice ne bom zinil mami; kaj pa se je zgodilo s tisto žensko na Solariji? Dovolj sem star, zdaj mi lahko poveš.«

»Kakšno žensko na Solariji?«

»Le kako lahko rečeš, da ne poznaš tiste ženske, ki so jo v hipervalovni televiziji videli prav vsi Zemljani? Gladija Delmarre. To je tista ženska!«

»Nič se ni zgodilo. Tisto na televiziji je bilo nesmiselno. To sem ti že tisočkrat povedal. Sploh ni bila takšna. In tudi jaz nisem bil takšen. Vse skupaj so posneli, čeprav sem protestiral, saj veš! In to samo zato, ker je vlada menila, da jo bodo Vesoljci gledali prizanesljivo. In tudi ti si mi zagotovil, da svoji materi ne boš povedal nič drugega.«

»Še sanja se mi ne. Ampak tista Gladija je potem odpotovala na Avroro in ti zdaj siliš tja.«

»Hočeš reči, da veš, zakaj hočem na Avroro? O bog!«

Sin je dvignil obrvi. »Kaj pa je?«

»Robot! To je R. Geronimo.«

»Kdo?«

»Eden od robotskih kurirjev našega oddelka. Tam je, že prihaja! To se pravi, da že zamujam. Sprejemnik sem nalašč pustil doma, ker nisem hotel, da bi me dosegli. To je moja pravica, saj sem C-7. Pa so pome poslali robota.«

»Kako pa veš, da prihaja sem, očka?«

»Pametno sklepam. Prvič: tu ni nikogar, ki bi imel zvezo s policijo; in drugič: ta bedna reč gre naravnost proti meni. Sklepam torej, da hoče naravnost do mene. Moral bi se mu skriti za drevo.«

»Drevo ni stena, očka. Robot vendar brez težav stopi okrog drevesa.«

Tedaj je robot zaklical: »Mojster Baley, sporočilo imam za vas. Zglasiti se morate v štabu.«

Robot se je ustavil, počakal in ponovil: »Mojster Baley, sporočilo imam za vas. Zglasiti se morate v štabu.«

»Sem že slišal in razumel,« je hladno odgovoril Baley. Moral je to reči, sicer bi robot še kar ponavljal iste besede.

Baley se je rahlo namrščil in si ogledal robota. Bil je nov model in nekoliko bolj podoben človeku, kot so bili prejšnji. Šele pred kakim mesecem so ga slovesno razpakirali in aktivirali. Vlada se je vedno trudila, da bi ljudje robote vzljubili . . .

Ta robot je imel sivo površino v temnem odtenku. Najbrž je bil tudi precej mehak, če si ga potipal - kot mehko usnje. Izraz na obrazu je bil popolnoma negiben, ni pa bil tako bedast, kot pri navadnih robotih. Vendar je bil to še vedno precej idiotski obraz.

Baley je za trenutek pomislil na R. Daneela Olivawa, vesoljskega robota, ki mu je pomagal že kar pri dveh nalogah - pri prvi na Zemlji in pri drugi na Solariji. Nazadnje ga je srečal takrat, ko se je Daneel posvetoval z njim o tisti zrcalni podobi.

Daneel je bil robot, ki je bil tako človeški, da ga je imel Baley kar za svojega prijatelja. In še zdaj ga je pogrešal. Če bi bili vsi roboti taki . . .

Baley je rekel: »Danes imam prost dan, fant. Prav nobene potrebe ni, da bi hodil v štab.«

R. Geronimo je naredil premor. Roke so mu prav rahlo zadrgetale. Baley je to opazil in vedel je, da to pomeni nekakšen konflikt v robotovih pozitronskih možganih. Roboti morajo človeka ubogati, a pogosto se dogaja, da dva človeka zahtevata dve različni stvari.

Robot se je odločil. Rekel je: »Prost dan imate, mojster. In v štabu vas želijo videti.«

Ben je rekel v zadregi: »Pa če te hočejo, očka . . .«

Baley se je namrščil. »Ne pusti se vleči za nos, Ben. Če bi me res hoteli videti, bi poslali sem zaprt avto in v njem najbrž tudi prostovoljnega človeškega šoferja, ne pa da takole ukazujejo robotu, ki je prišel peš. Taka sporočila mi gredo na živce.«

Ben je zmajal z glavo. »Jaz pa ne mislim tako, očka. Saj niso vedeli, kje si in kako dolgo bo trajalo iskanje. Človeka pa najbrž niso hoteli pošiljati v negotovost.«

»Misliš? Prav — pa naredimo preskus, da bomo videli, kako močan je ukaz. - R. Geronimo, pojdi nazaj v štab in jim povej, da bom ob devetih pri delu.« Potem je še enkrat ostro ponovil: »Vrni se! To je ukaz!«

Robot je za hip okleval, potem pa se je obrnil, naredil nekaj korakov, a se spet obrnil in se ponovno skušal približati Baleyu. Končno je obstal na mestu in vse telo mu je drgetalo.

Baley je dobro vedel, kaj to pomeni, in zamrmral Benu: »O bog, pa bom res moral iti.«

Robot je bil zmeden. Z njim se je dogajalo tisto, kar robotiki imenujejo s strokovnim izrazom »ekvipotencialna kontradikcija na drugi stopnji«. Pokorščina je bila drugi zakon in R. Geronimo jc zdaj trpel zaradi dveh enako močnih in nasprotujočih si ukazov. Po domače se temu reče roblokada ali robotska blokada.

Robot se je počasi obrnil. Prvotni ukaz je bil malce močnejši, Zaradi tega je bil njegov glas nerazločen. »Povedali so mi, da boste morda rekli tako, mojster. V tem primeru bi moral reči .« Utihnil je, potem pa hripavo dodal: »Moral bi reči, moral bi reči ... če bi bili sami . . .«

Balcy jc na kratko pomignil svojemu sinu in Ben ni čakal. Zelo dobro je vedel, kdaj je njegov oče očka in kdaj je policaj. Hitro se je umaknil.

Baley se je za trenutek še igral z mislijo, da bi svoj ukaz okrepil in s tem izpopolnil roblokado. Vendar pa bi to povzročilo okvaro in potem bi bilo treba pozitronske možgane ponovno analizirati in reprogramirati. To bi bilo zelo drago in stroške takšnega popravila bi skoraj gotovo odtegovali od njegove plače. — Lahko bi bili tako visoki kot njegov celoletni dohodek.

Rekel je: »Preklicujem svoj ukaz. Kaj pa so ti naročili?«

Glas R. Geronima se je hipoma razčistil. »Naročili so mi, naj povem, da vas želijo videti v zvezi z Avroro.«

Baley se je obrnil k Benu in zaklical: »Daj jim še pol ure časa, potem naj se vrnejo domov. Jaz pa moram zdajle takoj oditi.«

In ko je z dolgimi koraki odšel, je čemerno ogovoril robota: »Zakaj ti niso rekli, da bi to takoj povedal? In zakaj te ne znajo programirati tako, da bi vozil avto in da meni ne bi bilo treba hoditi peš?«

A zelo dobro je vedel, zakaj ni bilo tako. Če bi se zgodila nesreča z avtomobilom, ki bi ga vozil robot, bi spet prišlo do demonstracij proti robotom.

Vztrajno je korakal dalje. Do mestnega obzidja je bilo kar dva kilometra in na cesti do štaba je bil tudi gost promet.

Avrora? Le kakšna kriza se pripravlja?

2.

Kar pol ure je trajalo, preden je Baley prišel do vhoda v Mesto in kar drevenel je, ko je razmišljal, kaj vse ga čaka. Morda . . . morda se pa tokrat ne bo zgodilo.

Prišel je do ravnine, ki je ločevala Ozunje od Mesta, in do zidu, ki je ločeval divjino od civilizacije. Pritisnil je na gumb in nastala je odprtina. Ni čakal, da se bo zid popolnoma odprl, v notranjost se je zrinil takoj, ko je bila odprtina dovolj velika. R. Geronimo mu je sledil.

Stražar je bil videti presenečen, tako kot vedno, kadar je prišel kdo iz Ozunja. Vedno isti nezaupljiv pogled, vedno ista pozornost, vedno isti hitri poseg po orožju, vedno ista negotovost.

Baley je mrko pokažal svojo osebno izkaznico in stražar je pozdravil. Vrata so se zaprla - in zgodilo se je . . .

Baley je bil zdaj v Mestu. Zidovi so zastirali pogled na vse strani. Mesto je postalo Vesolje. Spet je utonil v neskončni in večni šum, v duh po ljudeh in po strojih - a vse to je kmalu utonilo v podzavest; utonil je v mehko, indirektno umetno svetlobo, ki ni bila niti najmanj podobna žaru v Ozunju, žaru, v katerem je bilo vse polno zelene, rjave in modre barve, ki se je prelivala v belo, rdečo in rumeno. Tu ni bilo nemirnega vetra, ni bilo ne vročine in ne mraza in nikoli dežja; čutil si samo mirno pretakanje zračnih tokov, ki so skrbeli za svežino. Tu je vladala umetna kombinacija toplote in vlage in vse je bilo tako popolno in primerno za človeka, da tega sploh ni bilo čutiti.

Baley je globoko zajel sapo. Bil je srečen, ker je bil spet doma in varen in ker je bilo okrog njega vse znano in spoznavno.

To se je vedno dogajalo. Mesto je občutil kot nekakšno maternico. Vedno je bil srečen, kadar se je vračal vanj. Vedel je, da se v takšni maternici človeštvo mora porajati, da lahko prihaja le od tod. Le zakaj se mora vedno znova takole potapljati?

Pa se bo to vedno dogajalo? Zunaj Mesta je rešil že nešteto primerov, deloval je daleč proč od Zemlje, daleč tam nekje med zvezdami. Ali bo vedno tako nesamostojen? Se bo vedno samo v Mestu počutil doma?

Stisnil je zobe. Saj o tem ni imelo smisla razmišljati.

Vprašal je robota: »So te z avtomobilom pripeljali do sem?« »Da, mojster.«

»Kje pa je zdaj tisti avto?«

»Ne vem, mojster.«

Baley se je obrnil k stražarju. »Tega robota so pred dvema urama pripeljali sem z avtomobilom. Kaj pa se je zgodilo z avtomobilom?«

»Gospod, na stražo sem prišel šele pred eno uro.«

Sicer pa je bilo takšno vprašanje neumno. Tisti, ki so bili v avtomobilu, niso vedeli, kako dolgo ga bo robot iskal, zato niso čakali. Baley je pomislil, ali naj jih pokliče po telefonu, toda rekli bi mu, naj se pripelje kar z ekspresnim vlakom; hitreje bi bilo.

Omahoval je samo zato, ker je bil zraven R. Geronimo. Na vlaku si ni želel njegove družbe, robotu pa tudi ni mogel naročiti, naj gre do štaba peš, saj so bile sovražne množice vsepovsod.

Pa saj ni imel nobene izbire. Komisar se sploh ni potrudil, da bi mu pot olajšal. Ne bi mu bilo prav, če bi ga klical, pa naj je bilo to v prostem ali službenem času.

»Kar po tej poti, fant,« je rekel Baley. Mesto je pokrivalo kakih pet tisoč kvadratnih kilometrov, imelo je več kot štiristo kilometrov prog za ekspresne vlake, več sto kilometrov za navadne vlake, ki so prevažali več kot dvajset milijonov ljudi. Omrežje je bilo prepleteno v osmih ravninah.

Baley, ki je bil detektiv v civilni obleki, bi moral zelo dobro poznati ves ta prometni sistem. In res ga je poznal. Če bi mu zavežali oči in če bi ga postavili v kateri koli kraj v tem Mestu, bi brez težav našel pot v kateri koli drugi predel.

Zelo dobro je torej vedel, kje vodi pot do štaba. Bilo je kar osem različnih možnosti in le za hip je razmišljal, kje je v tem času najmanj gneče.

Le kratek hip. Potem se je odločil in rekel: »Kar z menoj, fant.« Robot mu je sledil tik za petami.

Stopila sta na vlak in Baley se je oprijel navpičnega držaja. Palica je bila bela, topla in ravno prav hrapava, da jo je bilo prijetno držati. Baley ni hotel sesti; saj se ne bosta peljala daleč. Robot je samo čakal na Baleyev namig in se tudi oprijel istega držaja. Lahko bi stal na mestu, ne da bi se držal. Prav nič težko bi mu ne bilo obdržati ravnotežje - a Baley je hotel, da bi bila kar najbolj skupaj. Za tega robota je bil odgovoren in ni mu bilo do tega, da bi Mestu plačeval škodo, če bi se R. Geronimu kaj zgodilo.

V vagonu je bilo še nekaj ljudi in oči vseh so se takoj radovedno obrnile k robotu. Baley je presojal vsak pogled posebej. Njegov pogled pa je zelo naravnost izdajal človeka, ki je vajen oblasti. Tedaj so se oči vseh v zadregi umaknile.

Pomignil je robotu in ga potisnil na prosto. Robot je stopil na tekoči pločnik, ki se je gibal z isto hitrostjo kot sosednji, tako da ni hilo treba paziti na spremembo v hitrosti. Potem je na isti pločnik stopil tudi Baley. Okoli ušes je začutil veter, kajti zdaj ni bil več v zaprtem prostoru iz plastike.

Z lahkoto, ki jo je naredila dolga praksa, se je naslonil na veter, pri tem pa dvignil roko, da si je zavaroval oči pred vetrom. 1’reskakoval je s pločnika na pločnik in tako hitro prišel do križišča z ekspresno progo. Zdaj je začel teči navzgor po tekočih pločnikih, ki so mejili na ekspresni vlak.

Tedaj pa je zaslišal nekega mladoletnika, ki je zakričal:

»Robot!« Zelo dobro je vedel, kaj se bo zdaj zgodilo, saj je bil tudi sim nekoč mladoletnik. Skupina dečkov - bilo jih je kakega pol ducata - je tekla po tekočih pločnikih in se jima približevala.

Robota so skušali spotakniti in ga vreči po tleh. In potem bi se zgodilo, kakor vedno: če bi kogarkoli od njih prijela policija in ga zasliševala, bi zatrjeval, da seje robot sam žaletel vanj in daje bilo na tistih tekočih pločnikih zelo nevarno. In morali bi ga izpustiti.

Robot bi ne imel priložnosti, da bi se branil. Pa tudi pričevati bi ne mogel.

Baley je tekel kar se da hitro in se postavil med robota in prvega mladeniča. Prestopil je na hitrejši pločnik in pri tem dvignil roko, kakor da bi se skušal prilagoditi večji hitrosti. Pri tem pa je prav rahlo sunil mladeniča, ki je moral zdaj prestopiti na počasnejšega, na kar pa ni bil pripravljen. Divje je zakričal, ko je padel po tleh. Vsi drugi so se potem ustavili, hitro ocenili svoj položaj in se potem naglo umaknili.

»Zdaj pa na ekspresni vlak, fant!« je rekel Baley.

Robot je za hip okleval. Brez spremstva roboti niso smeli vstopati na ekspresni vlak. Ker pa je bil Baleyev ukaz zelo odločen, ga je ubogal. Baley je stopal takoj za njim, kar je robotu olajšalo duševni pritisk.

Hitro sta se prerinila skozi gnečo stoječih potnikov. Baley je prisilil R. Geronima, da je stopal pred njim in da mu je utiral pot. Sla sta po stopnicah v zgornje nadstropje, kjer je bila gneča manjša. Spet se je oprijel navpičnega droga in pozorno opazoval ljudi, ki so se spet ozirali proti njemu.

Potovala sta petnajst kilometrov in pol; zdaj sta bila že blizu policijskega poveljstva in izstopila sta. Robota se ni nihče dotaknil. Baley ga je pripeljal do vratarja, kjer ga je predal, in dobil tudi potrdilo. Skrbno je preveril datum, uro in robotovo serijsko številko, potem pa potrdilo spravil v denarnico. Še pred večerom se bo moral prepričati, ali je ta transakcija registrirana v računalniku.

Zdaj je stopil do komisarja, ki ga je zelo dobro poznal. Vsaka Baleyeva napaka bi bila lahko vzrok za degradacijo. Bil je trd človek, ta komisar. Baleyeve podvige iz preteklosti je občutil kot osebno žalitev.

Komisar je bil Wilson Roth. Na tem položaju je bil že dve leti in pol, od takrat, ko je Julius Enderby dal odpoved. Takrat je bil zaradi umora nekega vesoljca pravi vihar in ko se je ta pomiril, je Enderby ponudil svojo odpoved.

Baley se s to spremembo nikakor ni mogel sprijazniti. Julius je imel sicer tudi napake, a mu je bil tako prijatelj kot nadrejeni. Roth je bil samo nadrejeni. Pa niti v tem Mestu ni bil doma. Prišel je od nekod drugod.

Roth ni bil niti posebno visok niti posebno debel. Imel je široko glavo, ki je bila nasajena na vrat tako, da je bila vedno rahlo nagnjena naprej. Zaradi tega je bil že na pogled nekoliko težak, imel je težko glavo in težko telo. Imel je celo težke trepalnice, ki so vedno na pol zakrivale oči.

Na prvi pogled je bil videti zaspan, vendar pa ni nikoli ničesar zamudil. Ko je prevzel ta položaj, je Baley zelo hitro začel spoznavati njegov značaj. Ni se predajal nobeni iluziji, da bi bil Rothu všeč. In tudi Roth ni bil njemu prav nič všeč.

Njegove besede niso nikoli zvenele nestrpno, a prav nič prijetno ga ni bilo slišati, ko je rekel: »Baley, zakaj pa te je tako težko najti?«

Baley je ponižno odgovoril: »Imel sem prosto popoldne, komisar.«

»Da, to je pravica vas, ki nosite čin C-7. Pa si kaj slišal o elektronskem radijskem sprejemniku? O napravici, ki sprejema uradna sporočila? Lahko te pokličemo tudi v prostem času.«

»To zelo dobro vem, komisar, vendar pa ni pravila, da bi moral tak sprejemnik nositi vedno s seboj. Saj me lahko najdete tudi brez tega.«

»V mestu že. Ti pa si bil v Ozunju. Ali pa se morda motim?«

»Nič se ne motite, komisar. Bil sem v Ozunju. Pravila pa ne zahtevajo, da tudi tam nosim sprejemnik.«

»Se skrivaš za pravili statuta, ne?«

» Da, komisar,« je mirno odgovoril Baley.

Komisar je vstal in videti je bil ves mogočen in grozeč. Potem |e sedel na mizo. Okno, ki je bilo obrnjeno v Ozunje in ki ga je namestil Enderby, je bilo že davno zaprto in prebarvano. In v Inko zaprti sobi (ki je bila zaradi tega toplejša in udobnejša) je bil l omisar videti večji.

»Najbrž misliš, da ti mora biti Zemlja kar hvaležna,« je rekel komisar, ne da bi dvignil glas.

»Svojo službo opravljam, kakor le morem dobro in vedno v skladu s predpisi.«

»In na hvaležnost Zemlje računaš, kadar omejuješ duha teh predpisov.«

Baley ni odgovoril.

Komisar je nadaljeval: »Pravijo, da si pred tremi leti tisti primer z umorom Sartona zelo dobro rešil.«

»Hvala, komisar,« je rekel Baley. »Mislim pa, da je zaradi tega razpadlo vesoljsko mesto.«

»Res je. In temu je vsa Zemlja ploskala. Pravijo tudi, da si pred dvema letoma na Solariji zelo dobro opravil. In naj povem še to, preden me boš ti sam spomnil, da smo zato lahko obnovili pogodbe s svetovi Vesoljcev. Zemlja je kar precej pridobila.«

»Mislim, da je vse to v dokumentaciji, gospod.«

»In ti si po vsem tem kar velik heroj.«

»Saj se ne pritožujem.«

»Dobil si kar dve odličji, za vsako stvar po eno. Tudi televizijska drama je bila narejena po dogodkih na Solariji.«

»To pa so posneli brez mojega dovoljenja in proti moji volji.«

»Pa te je kljub temu kar precej proslavila.«

Baley se je namrščil.

Komisar je nekaj sekund čakal, kaj bo rekel, potem pa nadaljeval: »V zadnjih dveh letih pa nisi naredil nič posebnega.«

»V teh zemeljskih razmerah je kar naravno, da me sprašujete, kaj sem pozneje še naredil.«

»Resje. In to te tudi sprašujem. Vsi vemo, da si vodja pri tej novi modni norosti. V Ozunje hodite, in na golih tleh se igrate robote.«

»To je dovoljeno.«

»Ni vse, kar je dovoljeno, tudi občudovanja vredno. Veliko ljudi zdaj najbrž misli, da si bolj čudak kot heroj.«

»To pa je najbrž v skladu z mojim lastnim mnenjem o samem sebi,« je odgovoril Baley.

»Ve se, da ima javnost zelo slab spomin. Ljudje pozabljajo na tvoje herojstvo in te imajo samo za čudaka. Če boš zdaj naredil kakšno napako, boš lahko zabredel v resne težave. Lovorike, na katerih počivaš . . .

»Prosim, oprostite, gospod komisar, toda saj ne počivam na njih.«

»A policija je prepričana, da počivaš. To te ne bo rešilo in tudi jaz ti ne bom mogel pomagati.«

Videti je bilo, kakor da bi prav rahel nasmešek spreletel mračni Baleyev obraz. »Saj bi jaz nikakor ne želel, da bi vi, gospod komisar, tvegali svoj položaj, ko bi mi skušali pomagati.«

Komisar se je namrščil in njegov nasmešek je bil prav tako bežen. »Za to ti ni treba skrbeti.«

»Zakaj pa mi potem vse to pripovedujete?«

»Svarim te. Ni mi do tega, da bi te uničil, zato te najprej svarim. Zapletel se boš v kako zelo delikatno zadevo, kjer boš prav lahko naredil kakšno napako in svarim te zato, da bi je ne naredil.« Zdaj se mu je prav zares nasmehnil.

Baley na njegov smehljaj ni odgovoril. Rekel je: »Ali mi lahko poveste, za kakšno delikatno zadevo gre?«

»Ne vem.«

»Ali je vpletena Avrora?«

»R. Geronima smo poučili, naj ti to potrdi, če ga boš vprašal. Vendar jaz o tem ničesar ne vem.«

»Zakaj pa potem trdite, gospod komisar, da gre za zelo delikatno zadevo?«

»Daj no, Baley, ti si raziskovalec! Zakaj pa naj bi član zemeljskega pravosodnega ministrstva prišel v to Mesto, ko bi vendar lahko kar tebe zaprosil, da greš v Washington, kot si šel že pred dvema letoma zaradi tistih dogodkov na Solariji? In le zakaj naj bi bil član pravosodnega ministrstva slabe volje? Zakaj naj bi bil nestrpen, ko te ni mogel takoj najti? Tvoja odločitev, da si se umaknil tja, kjer te ni bilo mogoče dobiti, je bila napaka. In jaz za to sploh nisem odgovoren. Morda to še ni usodno, zdi pa se mi, da si na napačni poti.«

»In zdaj me vi še bolj zadržujete,« je rekel Baley in se namrščil.

»To pa ne. Uradnik iz pravosodnega ministrstva se prav zdaj rahlo osvežuje - saj veš, kaj vse si Zemljani radi privoščijo. A kmalu bo prišel. Povedali so mu, da si prišel in zdaj samo čakaj - kot čakam jaz.«

Baley je čakal. Vedel je, da je tista televizijska drama, ki so jo gledali po vsem vesolju - čeprav so jo naredili proti njegovi volji - okrepila zemeljski ugled. Obenem pa ga je v samem oddelku spravila ob dober glas. Iz dvodimenzionalne površnosti policijske organizacije ga je vrglo v tridimenzionalne razsežnosti Zdaj je bil znamenit človek, znan po vsem vesolju.

Povišan je bil v višji čin in imel je več pravic, a to je samo povečalo sovražnost in zavist. Čim više se bo vzpenjal, tem globlji padec mu bo grozil . . .

Če bo naredil kakšno napako . . .

4.

Visoki uradnik, ki je prišel iz pravosodnega ministrstva, je bila ženska. Vstopila je, se razgledala po sobi, obšla Rothovo pisalno mizo in sedla na njegov stol. Bila je visoka funkcionarka in temu primerno se je tudi obnašala. Roth je mirno sedel na drugi stol.

Baley je ostal na nogah in se trudil, da bi njegov obraz ne izdajal presenečenja.

Roth bi ga lahko opozoril, pa ga ni. Niti namignil ni, da bo visoki uradnik ženska.

Ni bilo nobenega razloga, da bi ne bilo tako. Vsak uradniški položaj lahko zasede ženska. Tudi generalni sekretar bi bila lahko ženska. Ženske so bile tudi v policijskih silah in ena je imela celo čin kapitana.

In ker ni bilo nobenega opozorila, tega nihče ni pričakoval. Ženske so bile v nekaterih zgodovinskih obdobjih na visokih položajih. Baley je to zelo dobro vedel. Zgodovino je zelo dobro poznal. A zdaj ni bil tak čas.

Bila je precej visoka. Na stolu se je držala togo in pokonci. Njena uniforma se v bistvu ni prav nič razlikovala od moške in tudi njena pričeska ni bila posebno ženska; ni bila stilizirana in ni obkrožala obraza kot kak okrasek. Njen spol so izdajale predvsem njene prsi in teh sploh ni poskušala skriti.

Stara je bila kakih štirideset let, njen obraz je bil lepo pravilen in čist. Njena srednja leta so bila kar privlačna, nobenega sivega lasu še ni imela.

Rekla je: »Vi ste detektiv v civilu Elijah Baley in po klasifikaciji ste C-7.« To je bila trditev, ne vprašanje.

»Da, gospa,« je kljub temu odgovoril Baley.

»Jaz sem podsekretar Lavinia Demachek. Vi pa tistemu, ki smo ga videli v televizijski drami, niste prav nič podobni.«

To so Baleyu že večkrat povedali. »Če bi me natančno portretirali, bi ne bilo toliko občinstva, gospa,« je rekel suho.

»O tem pa nisem prepričana. Videti ste precej močnejši kot tisti igralec z otroškim obrazom, ki vas je skušal upodobiti.«

Baley je za sekundo okleval, f>otem pa se je le odločil in naredil poklon. Ali pa se tej skušnjavi sploh ni mogel upirati. Slovesno je rekel: »Zelo dober okus imate, gospa.«

Zasmejala se je in Baley si je tiho oddahnil. Rekla je: »To mi je všeč. - Zdaj pa: zakaj ste me pustili čakati?«

»Niso mi povedali, da boste prišli, gospa. In imel sem počitnice.«

». . . ki ste jih preživeli v Ozunju, sem slišala.«

»Da, gospa.«

»Vi ste torej eden tistih bedakov, bi rekla, če bi ne imela dobrega okusa. Naj vas raje vprašam, če ste vi eden tistih navdušencev.«

»Da, gospa.«

»Ali hočete na vsem lepem emigrirati in odkrivati nove svetove po vsej divjini naše galaksije?«

»Tega pa najbrž ne, gospa. Saj sem menda že prestar, toda . . .«

»Koliko ste pa stari?«

»Petinštirideset, gospa.«

»Dobro. Tako tudi izgledate. Jaz jih imam tudi petinštirideset, je pač tako.«

»Pa jih ne kažete, gospa.«

»Sem videti starejša ali mlajša?« se je zasmejala, potem pa dodala: »Ah, pustiva igrice. Mislite, da sem prestara, da bi postala pionir?«

»V naši družbi nihče ne more biti pionir, ne da bi se uril v Ozunju. Trening pa je bolj za mlade. Moj sin bo, upam, stopil nekoč na neki drugi svet.«

»Res? Pa saj vendar veste, da galaksija pripada svetovom Vesoljcev.«

»Samo petdeset jih je, gospa. V galaksiji pa jih je še na milijone, ki jih je mogoče naseliti. In prav povsod tudi ni inteligentnega življenja.«

»To je res, vendar pa nobena ladja ne sme zapustiti Zemlje, ne da bi imela dovoljenje Vesoljcev.«

»To morda nima takega pomena . . .«

»Jaz bi ne bila tako optimistična, gospod Baley.«

»Govoril sem z Vesoljci, ki so . . .«

»Saj vem, da ste govorili,« je rekla. »Moj nadrejeni je Albert Minnim, ki vas je pred dvema letoma poslal na Solarijo.« Ustnice so se ji prav rahlo zakrivile. »V tisti televizijski drami gaje upodobil igralec, ki mu je bil zelo podoben, če se prav spominjam. In spominjam se tudi, da mu to ni bilo prav nič všeč.«

Baley je spremenil temo razgovora. Rekel je: »Podsekretarja Minnima sem spraševal . . .«

»Medtem je napredoval, veste . . .«

Baley je zelo dobro vedel, kako pomembni so čini. »Kakšen pa je njegov novi naslov?«

»Namestnik sekretarja.«

»Hvala. Prosil sem torej namestnika sekretarja Minnima, da bi mi priskrbel dovoljenje za obisk Avrore, da bi tisto zadevo že enkrat uredil.«

»Kdaj pa?«

»Nedolgo po moji vrnitvi iz Solarije. In potem sem svojo prošnjo še dvakrat ponovil.«

»Pa niste dobili ugodnega odgovora?«

»Ne, gospa.«

»Se čudite?«

»Razočaran sem, gospa.«

»Nima smisla.« Zleknila se je v naslanjaču. »Naši odnosi s svetovi Vesoljcev so zelo občutljivi. Najbrž imate občutek, da sta vaša dva detektivska uspeha olajšala položaj - in res sta ga olajšala. Tudi tista grozljiva televizijska drama je pomagala. Toda olajšanja je bilo samo za toliko . . .« S palcem in kažalcem je pokažala skrajno majhno razdaljo. »Pri tako velikih problemih.« Iztegnila je obe roki v široko odročenje. In potem je nadaljevala: »V takšnih okoliščinah seveda nismo mogli prav nič tvegati. Nismo vas hoteli poslati na Avroro, ki je vodilni svet Vesoljcev. Lahko bi naredili kaj takega, kar bi povzročilo medzvezdno napetost.«

Njene oči so se srečale z njegovimi. Baley je rekel: »Bil sem na Solariji in nobene škode nisem naredil. Nasprotno . . .«

»To je res, saj vem. A tam ste bili na zahtevo Vesoljcev, kar je nekaj svetlobnih sekund daleč od tega, če bi bili tam na našo prošnjo ... Saj to vam vendar mora biti jasno.«

Baley je molčal.

Globoko je zajela sapo in dejala: »In zdaj se je položaj še

poslabšal. Zato je jasno, da je moral namestnik sekretarja vaše prošnje kar ignorirati. In zadnji mesec se je vse skupaj še poslabšalo.«

»Je to vzrok tega sestanka, gospa?«

»Ste že nestrpni, kaj?« Govorila je vzvišeno, kakor se spodobi za visokega funkcionarja. »Zahtevate, naj preidem k bistvu?«

»Ničesar ne zahtevam, gospa.«

»Seveda zahtevate. Zakaj pa ne? Saj sem že dolgočasna. Naj se torej približam bistvu. A najprej vas moram vprašati, če poznate dr. Hana Fastolfa.«

Baley je skrbno premislil, preden je odgovoril. »Srečala sva se nekoč, pred skoraj tremi leti v Vesoljskem mestu.«

»In všeč vam je bil, se mi zdi.«

»Za Vesoljca je bil zelo prijazen.«

Spet je globoko hrknila. »Si kar mislim. Ali veste, da je zadnji dve leti zelo pomembna politična osebnost na Avrori?«

»Slišal sem, da je član vlade . . . povedal pa mi je sodelavec, ki sem ga nekoč imel . . .«

»R. Daneel Olivaw, vaš vesoljski robot in prijatelj?«

»Moj bivši sodelavec, gospa.«

»Takrat, ko sta rešila tisti problemček o dveh matematikih na krovu vesoljske ladje.«

Baley je prikimal. »Da, gospa.«

»Vidite, kar dobro smo obveščeni. Dr. Han Fastolfe je že dve leti luč vlade na Avrori, zelo pomembna osebnost je tudi v zakonodajnih telesih; pravijo pa tudi, da ima vse možnosti, da bo izvoljen za predsednika. Predsednik pa je, saj veste, najbližji izvršnemu šefu, kakršnega imajo Avrorci.

Baley je rekel: »Da, gospa,« in vedno bolj je bil radoveden, kdaj bo prešla k tisti delikatni zadevi, ki jo je omenil komisar.

Videti pa je bilo, kako se Demachekovi prav nič ne mudi. Rekla je: »Fastolfe je še kar zmeren. Tako vsaj trdi sam. Pravi, da je šla Avrora - in sploh svetovi Vesoljcev - predaleč v razvoju. Prav tako imate morda tudi vi občutek, da se Zemlja razvija preveč počasi. On bi pri robotiki rad naredil korak nazaj, želi tudi, da bi se generacije hitreje menjavale in da bi bilo prijateljstvo z Zemljo trajnejše. Mi ga seveda podpiramo — vendar zelo zmerno. Če bi mu naklonjenost preveč javno razkazovali, bi bil to zanj poljub smrti . . .«

Baley je rekel: »Prepričan sem, da bi on podprl raziskave in naseljevanje drugih svetov.«

»Tudi jaz mislim tako. Mislim tudi, da vam je to on kar naravnost povedal.«

»Da, gospa. Ko sva se srečala . . .«

»Pa mislite, da zastopa javno mnenje na svetovih Vesoljcev?«

»Tega pa ne vem, gospa.«

»Bojim se, da ne. Z njim so sami mlačneži. Tisti, ki so proti njemu, so pa gorečneži. In za celo legijo jih je. Na oblasti se drži samo s pomočjo svoje politične spretnosti in osebnega čara. Simpatiziranje z Zemljo je njegova največja slabost. Njegovi nasprotniki to njegovo simpatijo neprestano poudarjajo in to seveda vpliva tudi na tiste, ki bi mu sicer v drugih pogledih pritrdili. Če bi vas poslali na Avroro, bi vsaka vaša napaka povečala protizemeljska čustvovanja - in to bi najbrž odločilno omajalo njegov položaj.

Tega pa Zemlja kratko in malo ne more tvegati.«

»Zdaj mi je jasno,« je zajecljal Baley.

»Fastolfe pa hoče tvegati. On je bil tisti, ki nam je svetoval, naj vas pošljemo na Solarijo. Takrat je bila njegova politična moč šele na začetku in bil je še zelo ranljiv. A tedaj je šlo samo za njegovo osebno oblast - mi pa moramo seveda misliti na blaginjo vseh Zemljanov, ki jih je zdaj več kot osem milijard. In zato je politični položaj skoraj neznosno delikaten.«

Utihnila je in Baley je bil prisiljen postaviti novo vprašanje: »Kakšen pa je ta položaj, gospa?«

»Videti je,« je rekla Demachekova, »da se je Fastolfe zapletel v vrsto resnih in nepredvidenih škandalov. Neroda je. Najbrž bo v nekaj tednih doživel svoje politično uničenje. Mogoče bo zdržal nekaj mesecev - a samo če je nadčloveško pameten.

Prej ali slej - bo na Avrori izgubil vso svojo politično moč. Vidite, tako je.«

»Česa ga pa obtožujejo? Korupcije? Izdaje?«

»Ničesar tako majhnega. Celo sovražniki priznavajo njegovo osebno poštenost.«

»Torej zločin iz strasti? Umor?«

»Ne ravno umor.«

»Ne razumem, gospa.«

»Na Avrori so človeška bitja, gospod Baley. In tam so tudi roboti; večinoma so prav takšni kot naši, nič kaj bolj napredni.

Vendar pa je tam tudi nekaj takšnih robotov, ki imajo tako zelo človeške oblike, da jih je prav lahko zamenjati za ljudi.«

Baley je prikimal. »To zelo dobro vem.«

»Mislim, da uničenje robota človeških oblik ni ravno pravi umor v strogem pomenu te besede.«

Baley je kar planil in oči so se mu razširile. Zakričal je: »O bog, gospa! Ne igrajte se z menoj! Mi boste rekli, da je dr. Fa-stolfe ubil R. Daneela?«

Roth je skočil na noge in skoraj planil nad Baleya, toda podsekretarka Demachekova ga je zadržala. Videti je bila povsem hladnokrvna.

Rekla je: »No, oprostim vam. Ne, R. Daneel ni ubit. Saj ni edini robot človeških oblik na Avrori. Neki drugi robot, ne pa R. Daneel, je ubit, ubit - če pač tako ohlapno uporabljate to besedo. In naj bom bolj natančna: njegova zavest je povsem porušena; zdaj je pač v stalni in nepovratni roblokadi.«

»In pravijo, da je to storil dr. Fastolfe?« je vprašal Baley.

»Tako pravijo njegovi sovražniki. To so skrajneži, ki hočejo, da bi se samo Vesoljci širili po vesolju in najraje bi videli, da bi Zemljani kar izginili. Če bodo v naslednjih nekaj tednih zmagali na volitvah, bodo imeli nadzorstvo tudi nad vlado - to pa bi imelo lahko nepredvidljive posledice.«

»Zakaj pa je ta roblokada politično tako zelo pomembna? Ne razumem.«

»Saj še sama ne vem,« je dejala. »Ne trdim, da razumem avrorsko politiko. Ugibam pa, da so bili ti človeški roboti vpleteni v načrte skrajnežev - in da jih je to uničenje zavesti razhudilo.« Obrisala si je nos. »Njihova politika se mi zdi zelo zmedena in je raje ne razlagam. Samo na napačno pot bi vas lahko zapeljala.«

Baley se je skušal obvladati. Tiho je vprašal: »Zakaj sem pa zdaj jaz tu?«

»Zaradi Fastolfa. Enkrat ste že odpotovali v vesolje in uspešno razrešili primer nekega umora. Fastolfe želi, da bi spet poskusili. Odpotovali naj bi na Avroro in tam odkrili, kdo je odgovoren za tisto roblokado. Zdi se mu, da bo samo tako lahko zavrnil skrajneže.«

»Toda - jaz nisem robotik. In o Avrori ne vem ničesar . . .«

»Saj tudi o Solariji niste ničesar vedeli, pa ste kljub temu uspeli. Stvar je v tem, da bi mi, prav tako kot Fastolfe, radi zvedeli, kaj se je zgodilo. Nočemo, da bi bil uničen. Če bo izgubil na volitvah, bo Zemlja podvržena sovrašnostim tistih skrajnežev in te sovražnosti bi bile najbrž hujše kot karkoli v zgodovini. Tega pa nočemo.«

»Te odgovornosti pa ne morem prevzeti, gospa. Naloga je . . .«

». . . skoraj nemogoča. Saj vemo. A nimamo nobene izbire. Fastolfe vztraja - in za njim, vsaj za zdaj, stoji vsa avrorska vlada. Če bi to pot odklonili, ali pa če bi vas mi ne hoteli poslati, bi se morali soočiti z avrorskim sovraštvom. Če pa boste šli in boste uspešni, bomo rešeni in tudi vi boste primerno nagrajeni.«

»Kaj pa če grem in ne uspem?«

»Naredili bomo tako, da bo vsa sramota padla na vas, in ne na Zemljo.«

»To se pravi, da si bodo visoke živine rešile kožo.«

Demachekova je odgovorila: »Če povem nekoliko bolj ljubeznivo, se to pravi, da vas bomo vrgli volkovom, samo zato, da bi Zemlja ne trpela preveč. Žrtev enega samega človeka ni slaba cena za blaginjo vsega našega planeta.«

»Zdi se mi, da bi bilo najbolje, če sploh ne bi šel, saj sem prepričan v neuspeh.«

»Pa saj dobro veste,« je mehko dejala Demachekova, »da tako ne gre. Zahtevala vas je Avrora in ne morete odkloniti. In zakaj naj bi sploh odklonili? Že dve leti skušate priti na Avroro in zelo ste bili užaljeni, ko niste dobili našega dovoljenja.«

»Želel sem si mirnega potovanja, da bi organiziral pomoč naselbinam na drugih svetovih, ne pa, da bi . . .«

»Saj se lahko kljub temu borite za njihovo pomoč pri vaših sanjah za naseljevanje drugih svetov ... In sploh - denimo, da boste uspeli. Navsezadnje je to tudi mogoče. V tem primeru vam bo Fastolfe zelo naklonjen in prav gotovo bo ustregel vašim prošnjam. In tudi mi vam bomo za pomoč zelo hvaležni. Kaj ni vse to skupaj vredno tveganja? Čeprav imate zelo malo možnosti za uspeh, pa na drugi strani ni prav nobene možnosti, če ne greste. Premislite, Baley - samo prosim, ne razmišljajte preveč dolgo.«

Baley je stisnil ustnice in končno spoznal, da nima druge možnosti. Vprašal je: »Koliko časa imam?«

In Demachekova je mimo odgovorila: »Pojdite, pojdite. Kaj vam nisem rekla, da nimamo izbire — in tudi časa ne. Odhod takoj!« Pogledala je na uro. »Čez manj kot šest ur!«

Vesoljsko pristanišče je bilo v vzhodnem predmestju Mesta, v predelu, ki je bil vse kaj drugega, samo puščava ne. Pravzaprav je bilo tu že pravo Ozunje. Vendar so bila okenca za izdajo vozovnic in čakalnice v samem mestu. Do ladij so vozila posebna prevozna sredstva po pokritih cestah. Že po tradiciji so ladje vzletale samo ponoči, da je tema omilila pogubne učinke Ozunja.

V pristanišču ni bilo veliko ljudi. Zemljani so le redkokdaj zapuščali svoj planet. Promet je bil v glavnem trgovski, opravljali pa so ga samo roboti in Vesoljci.

Ko je Elijah Baley čakal na ladjo, je imel občutek, kakor da je že odrezan od Zemlje.

Poleg njega je posedal Bentley in med njima je vladala gluha tišina. Končno je Ben spregovoril: »Nisem si mislil, da bi tudi mama rada prišla.«

Baley je prikimal. »Tudi jaz si nisem mislil. Spominjam se, kako ji je bilo, ko sem odhajal na Solarijo. Danes ni prav nič drugače.«

»Pa si jo skušal pomiriti?«

»Naredil sem, kar sem mogel, Ben. Vtepla si je v glavo, da se bo v Vesolju zgodila kakšna nesreča, ali pa da me bodo Vesoljci na Avrori ubili.«

»S Solarije si se vendar srečno vrnil . . .«

»In zaradi tega ji je še manj do tega, da bi drugič tvegala. Misli, da ne bom imel več sreče. No, bo že kako. Bodi čim več z njo, Ben! In nikar ji ne govori, da se hočeš naseliti na kakem novem planetu! To jo res boli, saj veš. Ima občutek, da jo boš kmalu zapustil. Dobro ve, da sama ne bo mogla s teboj in da te potem ne bo več videla.«

»Pa me mogoče res ne bo,« je rekel Ben. »Je že tako.«

»Tebi je lahko, ona pa tega ne more prenesti. Zato zdaj, ko ne bo mene, sploh ni treba govoriti o tem. Prav?«

»Prav. Mislim, da jo tudi Gladija nekoliko vznemirja.«

Baley ga je ostro pogledal. »Si kaj rekel . . .?«

»Niti besedice nisem zinil. A tudi ona je gledala tisto televizijsko dramo, saj veš. In zdaj ve, da je Gladija na Avrori.«

»In kaj potem? Saj to je velik planet. Misliš, da me bo Gladija prišla že kar čakat na letališče? O bog, Ben, kaj tvoja mati ne ve, da je bila tista televizijska masaža samo devetnajsta zgodba v seriji?

Ben je mukoma spremenil temo pogovora. »Kar smešno je, ko sediš tukaj takole brez vsake prtljage.«

»Še preveč imam s seboj. Celo obleka, ki jo imam na sebi, je odveč. Moral jo bom odvreči, brž ko bom stopil na krov. Pri odhodu te kemično vedno povsem razkužijo. Šele potem ladja vzleti. Potem mi bodo dali novo obleko. Seveda pa me bodo prej od zunaj in od znotraj prekadili, očistili in zloščili. Vse to sem enkrat že prestal.«

Spet je nastopila tišina in končno je Ben spregovoril: »Saj veš, očka . . .« Spet je obmolknil.

Baley ga je radovedno pogledal. »Kaj bi mi rad povedal, Ben?«

»Oh, očka, veš - počutim se strašnega tepca, toda naj bo. Veš, ti nisi tip heroja. Tudi jaz si ne morem misliti, da bi bil heroj. Si imeniten možakar in najboljši očka - heroj pa nisi.«

Baley se je zamislil.

»Pa vendar,« je rekel Ben, »ti si bil tisti, ki si izbrisal Vesoljsko mesto z zemljevida; ti si bil tisti, ki si pridobil Avroro na našo stran! Ti si bil tisti, ki si začel z načrtom naseljevanja novih svetov. Očka, ti si za Zemljo naredil več kot vsi člani vlade skupaj. Zakaj te pa ne cenijo?«

Baley je odgovoril: »Ker jaz nisem heroj in ker so mi podtaknili tisto bedasto televizijsko dramo! Pri policiji mi je nakopala kup sovražnikov, vznemirila je tvojo mater in mi nakopala slavo, s katero nimam kaj početi.« Na zapestnem pozivniku se mu je prižgala lučka in vstal je. »Zdaj pa moram iti, Ben.«

»Vem. Hotel sem ti reči, očka, da te jaz zelo cenim. In ko boš prišel nazaj, te bodo spoštovali vsi - ne samo jaz.«

Baley je imel občutek, da se topi. Hitro je prikimal, položil roko na sinovo ramo in zajecljal: »Hvala, je že dobro. Pazi nase in na svojo mater - ko mene ne bo . . .«

Odšel je, ne da bi se ozrl. Benu je rekel, da se gre na Avroro pogovarjat o načrtu za naseljevanje. Če se bo posrečilo, se bo morda zmagoslavno vrnil.

Pomislil pa je: »Vrnil se bom v nemilosti — če se bom sploh vrnil.«

DANEEL

6.

Baley je bil tokrat že tretjič na vesoljski ladji, od njegovega zadnjega potovanja pa sta minili že dve leti. Svojih prvih dveh potovanj se je še živo spominjal. Dobro je vedel, kaj ga čaka.

Najprej ga bodo osamili - nihče ga ne bo smel videti in nihče (razen morda kakega robota) ne bo smel imeti z njim nobenega opravka. Medicinsko pa ga bodo ves čas obdelavah - prekajevali ga bodo in sterilizirali. Temu se ni mogel izogniti. Tako ga bodo poskusili prilagoditi stikom z občutljivimi Vesoljci, ki so bili prepričani, da je Zemljan samo hodeča vreča najrazličnejših bacilov.

Seveda bo zdaj tudi malo drugače. Ne bo ga več strah. Občutek, da ni več v zemeljski maternici, pa tudi ni tako strašen.

Zdaj bo tudi pripravljen pogledati v širše okolje. Dopovedoval si je - a kljub temu je ves čas v želodcu čutil krče - da bo tokrat sposoben zahtevati, naj mu odpro pogled v vesolje.

In radoveden je bil, ali bo vesolje - gledano iz Ozunja - kaj drugačno kot fotografije nočnega neba.

Spominjal se je, kako je bilo, ko je prvič obiskal planetarij. Takrat ni imel nobenega občutka, da je v Ozunju.

Potem se je kar dvakrat - ne, trikrat - zgodilo, da se je ponoči znašel na prostem in da je videl prave zvezde in resnični svod neba. To je bilo veliko bolj impresivno kot svod planetarija. Obakrat pa je pihal mrzel veter in imel je občutek daljav - to pa je bilo strašnejše kot umetni svod. Dan ni bil tako strašen, noč se mu je Zdela kot udobna zaščita.

Kakšen bo torej pogled na zvezde skozi okno vesoljske ladje? Bodo zvezde bolj podobne tistim v planetariju, ali pa bo morda vse skupaj podobno nočnemu nebu? Ali pa bo čisto nekaj tretjega?

O vsem tem je razmišljal, kakor da bi si skušal izbrisati iz glave misel, da zapušča Jessie in Bena in Mesto.

Kar hrabro je odklonil avto, ki je prišel ponj. Peš je prehodil kratko razdaljo od vrat do ladje. Spremljal pa ga je robot, ki je posebej zato prišel ponj. Sicer pa je bil to le kratek pokrit hodnik.

Prehod je bil rahlo ukrivljen in ko je pogledal nazaj, je komaj še videl Bena, ki je stal na drugem koncu. Dvignil je roko v pozdrav, kakor da bi vstopal v navaden brzi vlak. In Ben mu je mahal z obema rokama in pri tem na vsaki roki iztegoval dva prsta - kar je bilo starodavno znamenje za zmago.

Zmaga? Baleyje bil prepričan, da je bila to nekoristna kretnja.

Preskočil je na drugo misel, ki ga bo morda bolj zaposlovala. Kako bi bilo, če bi se kar podnevi vkrcal na ladjo? Sonce bi sijalo na kovino, on pa bi bil izpostavljen Ozunju.

Razmišljal je o drobnem svetu, zaprtem v kovinasti valj, svetu, ki se bo odtrgal od neskončno večjega sveta, na katerega je zdaj pripet. In potem se bo izgubil v Ozunju, ki je neskončno večje od tega zemeljskega Ozunja . . .

Odločno je korakal dalje in se trudil, da bi bil njegov obraz nespremenjen. Vsaj mislil je, da mu je to uspelo. Poleg njega pa je korakal robot in z njim vred se je tudi ustavil.

»Ste bolni, gospod?« (Ta ga je nagovarjal z gospodom, ne z mojstrom. Bil je pač robot z Avrore.)

»Z menoj je vse v redu,« je hripavo odgovoril Baley. »Pojdiva naprej.«

Gledal je v tla in oči sploh ni več dvignil, dokler se ni pred njim prikažala vesoljska ladja. Kot stolp je štrlela visoko v nebo.

Avrorska ladja!

O tem je bil popolnoma prepričan. Obdajala jo je neka topla svetloba in bila je višja in bolj elegantna in bolj mogočna kot solarijske ladje.

Baley je stopil v notranjost in vse bolj je spoznaval njene prednosti. Njegova soba je bila mnogo večja od tiste, v kateri je prebival pred dvema letoma; pa tudi bolj razkošna in bolj udobna.

Natančno je vedel, kaj je zdaj na vrsti, in takoj se je slekel do golega. (Morda mu bodo obleke dezintegrirali v plazmičnem ognju. Bil je prepričan, da jih tudi tedaj, ko se bo vračal, ne bo dobil več nazaj - če se bo sploh vrnil. Tudi prvič jih ni dobil nazaj.)

Nobene druge obleke ne bo dobil, dokler ga ne bodo skrbno okopali, pregledali, ga napolnili s tabletami in mu dali kdo ve koliko injekcij. A vse to poniževalno obredje, ki so mu ga naprtili, je skoraj odobraval. Navsezadnje mu je le odvračalo misli od tega, kar se je ravnokar dogajalo. Prvih pospeškov se skoraj sploh ni zavedal in komaj toliko časa je imel, da je pomislil, kako so zdaj zapustili Zemljo in vstopili v Vesolje.

Ko je bil končno spet oblečen, se je ves nesrečen ozrl v ogledalo. Blago, iz katerega je bila narejena obleka, je bilo gladko in pri vsakem gibu je odbijalo svetlobo in spreminjalo barve. Hlače so se tesno oprijemale nog in čevlji so bili mehki in prijetni. Tudi rokavi suknjiča so se tesno oprijemali zapestij in nosil je temne, prozorne rokavice. Suknjič je imel visok ovratnik, ki mu je pokrival tilnik. In nanj je bila pripeta tudi kapuca, s katero si je, če je le hotel, lahko pokril tudi glavo. Vedel pa je, da ga niso oblekli tako zaradi udobnosti, ampak zato, da so zmanjšali nevarnost za Vesoljce.

Zbal se je, da mu bo pod to čudno obleko prevroče in da telo ne bo moglo dihati. A ni bilo tako. Niti oznojil se ni.

Naredil je nekaj povsem razumnih sklepov. Robotu, ki ga je spremljal na ladjo in ki je bil ves čas z njim, je rekel: »Fant, ali imajo takšne obleke klimatske naprave?«

Robot je odgovoril: »Seveda jih imajo, gospod. To je obleka za vsakršno vreme. Je pa tudi zelo draga in le malo ljudi na Avrori si jo lahko privošči.«

»A tako? O bog!«

Ogledal si je tistega robota. Videti je bil precej primitiven model in se ni kaj dosti razlikoval od zemeljskih robotov. Vendar pa je imel njegov obraz zanimivo mimiko, kakršne zemeljski modeli niso bili zmožni. Do neke meje je lahko spreminjal izraz. Čisto rahlo se je nasmehnil, ko je povedal, da je Baley dobil nekaj, kar si lahko privoščijo le nekateri Avrorci.

Na prvi pogled se je zdelo, da je narejen iz kovine, vendar pa je bila na površini nekakšna tkanina, ki je pri gibanju spreminjala barve, kar je delovalo zelo prijetno. Če torej nisi pogledal povsem natančno, se je zdelo, da je robot nekako oblečen - čeprav sploh ni imel človeških oblik.

»Kako naj te kličem, fant?« je vprašal Baley.

»Giskard sem, gospod.«

»R. Giskard?«

»Če tako želite, gospod.«

»Ali je na ladji tudi knjižnica?«

»Je, gospod.«

»Mi lahko prineseš kakšne filmske knjige o Avrori?«

»Kakšne pa?

»Zgodovina . . . politika . . . zemljepis . . . Vse, kar je treba vedeti o planetu . . .«

»Da, gospod.«

Robot je odšel skozi dvojna vrata in Baley je sam sebi zadovoljno prikimal. Ko je potoval na Solarijo, ni vedel, kako bi zapravljal čas, in nič koristnega se ni mogel naučiti. V zadnjih dveh letih pa se je vendarle naučil nekaj koristnega.

Poskusil je odpreti vrata, skozi katera je robot ravnokar odšel. Bila pa so zaklenjena in niti za las niso popustila. Pa saj bi bil presenečen, če bi bilo kako drugače.

Raziskal je sobo. Tu je bil sprejemnik vesoljske televizije. Nerodno je pritiskal na gumbe, dobil nekaj divje glasbe, jo utišal -a ni mu bila všeč. Bilo je hrupno in neuglašeno. Zdelo seje da ima orkester pokvečene inštrumente.

Preskušal je še druge gumbe in končno se mu je posrečilo, da je dobil nekaj drugega. Zagledal je nogometno tekmo, ki so jo očitno igrali v breztežnostnem prostoru. Žoga je letela v ravnih črtah in igralci - bilo jih je preveč na vsaki strani - so imeli na hrbtih, komolcih in na kolenih plavuti, s katerimi so uravnavali graciozno gibanje po zraku. Ti nenavadni gibi so Baleya zbegali. Že je nameraval izklopiti program, ko je zaslišal, da so se za njegovim hrbtom odprla vrata.

Obrnil se je in seveda je pričakoval, da bo zagledal R. Giskar-da. Presenetilo ga je, da je prišel nekdo drug. Kar nekaj časa je trajalo, da si je skrbno ogledal to novo, povsem človeško postavo, s širokim koščenim obrazom, s kratkimi, rjavimi, nazaj počesanimi lasmi. Oblečen pa je bil nekako staromodno in tudi barve niso bile preveč modne.

»O bog!« je s stisnjenim glasom vzkliknil.

»Kolega Elijah,« je rekel oni drugi, stopil korak bliže in resen smehljaj mu je igral na obrazu.

»Daneel!« je vzkliknil Baley in ves iz sebe je robota kar objel. »Daneel!«

Baley je kar naprej objemal Daneela, ki mu je bil najbolj domača stvar na ladji. Bil je nepričakovana in močna zveza s preteklostjo. Oblivala so ga silna čustva ljubezni.

Šele potem je počasi zbral svoje misli. Zavedal se je, da ni objemal Daneela, temveč R. Daneela, robota Daneela OHvawa. Objemal je robota in tudi robot je objemal njega, in to prav rahlo in prijetno, saj je presodil, da je to človeškemu bitju ugaja

lo. In objemala sta se še kar naprej, kajti pozitronski možgani so onemogočali odbiti objem. To bi namreč pri človeškem bitju povzročilo razočaranje in zadrego.

Nepremagljivi prvi zakon robotike pravi: »Robot naj ne žali človeškega bitja . . .« in če bi robot odklonil ta prijateljski objem, bi bila to prav gotovo žalitev.

Baley je počasi popustil, ne da bi pri tem kažal kakšno obžalovanje. Obe robotovi roki je končno še prav prijateljsko stisnil, tako da je bilo povsem jasno, da se tega popuščanja sploh ne sramuje.

»Nisem te videl, Daneel,« je rekel Baley, »že odkar si to ladjo pripeljal na Zemljo in v njej tista dva matematika. Se spominjaš?«

»Seveda se, kolega Elijah. Vesel sem, da te spet vidim.«

»Saj to res čutiš, ne?« je nežno vprašal Baley.

»Ne morem reči, da čutim to v človeškem smislu, kolega Elijah. Lahko pa vam povem, da mi pogled na vas kar nekako oživlja misli, in zdi se mi, da sem kar nekako lažji in še druge spremembe so . . . Mislim, da je to, kar čutim, v grobem podobno tistemu, čemur vi pravite veselje.«

Baley je prikimal. »Karkoli že čutiš, ko me vidiš, ti moj stari tovariš, je ta občutek boljši kakor takrat, kadar me ne vidiš. Je tako? Če prav slediš mojim mislim . . .? A kako to, da si sploh tu?«

»Giskard Reventlov je poročal o vas . . .« R. Daneel je utihnil.

»Da sem očiščen?« je porogljivo vprašal Baley.

»Dezinficiran,« je rekel R. Daneel. »Zdelo se mi je, da bo prav, če se prikažem.«

»Pa saj se ti menda ne bojiš infekcije?«

»Sploh ne, kolega Elijah. Vendar pa je tako, da bi se drugi popotniki potem neradi približali meni. Avrorci so zelo občutljivi in zelo se boje infekcije, včasih še bolj kot se zdi razumno.«

»Saj razumem. A nisem te vprašal, zakaj si vstopil prav zdajle. Mislil sem te vprašati, kako to, da si sploh tu?«

»Dr. Fastolfe, katerega del premoženja sem tudi jaz, me je iz različnih razlogov poslal na to ladjo, ko se je namenila na Zemljo po vas. Menil je, da bo kar prav, če boste imeli pri sebi nekaj, kar že poznate, kajti prepričan je, da vas čaka zelo težka naloga.«

»To je pa res lepo od njega. Hvala lepa.«

R. Daneel se je resno priklonil. »Dr. Fastolfe je menil, da mi bo srečanje z vami . . .« R. Daneel je za hip obmolknil. »Da mi bo srečanje z vami zbudilo prave občutke.«

»Hočeš reči, da te bo veselilo.«

»Če mi dovolite uporabljati to besedo, res. In potem je tu še en razlog, ki je najpomembnejši . . .«

Tedaj so se spet odprla vrata in vstopil je R. Giskard.

Baley se je ozrl po njem in zajel ga je neprijeten občutek. Nobene pomote ni moglo biti: R. Giskard je bil robot in to ga je spomnilo, da je robot tudi Daneel - čeprav je bil Daneel višji od obeh. Baley nikakor ni hotel poudarjati, daje tudi Daneel - samo robot. Ni se hotel poniževati, ker je lahko gledal na Daneela samo kot na človeško bitje - čeprav je bil njegov način govorjenja včasih malo čuden.

Nestrpno je vprašal: »Kaj bo novega, fant?«

Giskard je odgovoril: »Prinesel sem vam knjižne filme, ki ste si jih želeli ogledati, gospod.«

»Dobro, kar tja jih postavi. Kar tja, fant. In ni ti treba ostati tu. Daneel bo pri meni.«

»Da, gospod.« Baley je opazil, da so robotove oči samo rahlo zažarele, ko se je za hipec ozrl na R. Daneela, kakor da bi pričakoval še kakšnih ukazov od svojega predpostavljenega.

R. Daneel je mirno rekel: »Prav bo, prijatelj Giskard, če ostaneš kar zunaj tik pred vrati.«

»Bom, prijatelj Daneel,« je rekel R. Giskard.

Odšel je in Baley je nejevoljno vprašal: »Zakaj pa naj stoji zunaj pred vrati? Sem mar jetnik?«

»V nekem smislu ste,« je rekel R. Daneel. »Med potovanjem se ne smete družiti z ladijsko posadko. Žal mi je, a prisilili ste me, da sem vam to povedal. Res ste jetnik. Vendar pa to ni vzrok, da je Giskard vedno tu. In povedati vam moram še to, kolega Elijah, da ni ravno primerno, če Giskarda - ali kateregakoli robota -ogovarjate s ,fant‘.«

Baley se je namrščil: »Kaj mi je zameril?«

»Giskard ne more nobenemu človeškemu bitju ničesar zameriti. Gre za to, da na Avrori ni navada, da bi robote ogovarjali s ,fant‘. In res vam ne bi svetoval, da bi tako z Avrorci izzvali kakšen konflikt. S takim načinom izražanja nehote izdajate svoje zemeljsko poreklo. Besede pa sploh niso bistvene.«

»Kako naj ga pa potem nagovarjam?«

»Tako kot mene. Kar po njegovem pravem imenu ga kličite. Navsezadnje je to samo zvok, ki pomeni tisto določeno osebo, ki jo ogovarjate - in zakaj naj bi en zvok bil boljši od drugega? Saj gre samo za konvencijo. In na Avrori tudi ni v navadi, da bi govorili R. pred imenom, razen če gre za formalno imenovanje, kjer se navaja pač celotno ime robota - pa tudi tedaj se to oznako pogosto izpušča.«

»Če je tako, Daneel, kakšna pa je potem razlika med roboti in ljudmi?«

»Razlika je običajno sama po sebi razvidna, kolega Elijah. Najbrž pa ni nobene potrebe, da bi to razliko še posebej poudarjali. Takšen je pač avrorski pogled na te stvari. In ker ste že G skar-du naročili, da vam je prinesel filme o Avrori, bo res prav, če se dodobra seznanite z običaji na tem planetu. Saj vam bo to pri nalogi, ki ste se je lotili, prav gotovo pomagalo.«

»To je naloga, ki so mi jo naprtili, res. Kaj pa, če razlika med človekom in robotom ni takoj sama po sebi razvidna? Tako je na primer s teboj.«

»Potem se ne dela nobene razlike, razen če to zahtevajo okoliščine.«

Baley je globoko zajel sapo. Težko se bo prilagoditi Avrorcem, ki živijo tako, kakor da bi robotov sploh ne bilo. Vprašal je še: »Če Giskard ni tam pred vrati zato, da bi me stražil, zakaj pa je potem sploh tam?«

»Dr. Fastolfe je dal takšna navodila, kolega Elijah. Giskard vas mora varovati.«

»Varovati mene? Zakaj? Ali - pred čim?«

»Tega dr. Fastolfe ni natančno povedal, kolega Elijah. Seveda pa so človeške strasti neizmerno pomembnejše kot zadeva z Janderjem Panellom . . .«

»Jander Paneli?«

»To je bil tisti robot, katerega aktivnost je bila pokončana.«

»Tisti robot, ki je bil — z drugimi besedami — ubit?«

»Besedo ,ubit‘ uporabljamo ponavadi takrat, kadar gre za ljudi.«

»Toda na Avrori se vendar izmikajo razlikam med ljudmi in roboti, ne?«

»Res je. Kljub temu pa se v tem posebnem primeru sploh ni pokažala potreba po takšnem razlikovanju. Vsaj kolikor jaz vem. Sicer pa sploh ne vem, kakšna naj bi bila pravila.«

Baley je o vsej zadevi še razmišljal. Pravzaprav pa to sploh ni bilo pomembno, šlo je samo za semantičen problem. Vendar pa je hotel podrobno proučiti način avrorskega mišljenja.

Počasi je spregovoril: »Človeško bitje, ki je dejavno, je živo. Če kdo to življenje nasilno pokonča, potem pravimo temu ,umor‘ ali ,uboj‘.«

»Za take zadeve nisem programiran,« je rekel Daneel in v njegovem glasu je bilo čutiti nemoč, pa tudi pomanjkanje vsakršnih čustev. Sicer pa je bilo vse, kar je govoril, brez vsakršnih čustev.

»Torej lahko rečemo tudi, daje robot, ki funkcionira, živ,« je rekel Baley. »Vendar nekateri ne bi hoteli razširiti pomena besede ,uboj‘ tudi na robota; a poskusimo lahko, saj smo svobodni pri ustvarjanju definicij, ki nam lahko koristijo. Robota, ki funkcionira, je prav lahko obravnavati kot živega in brez potrebe bi vso zadevo zapletli, če bi si skušali izmisliti novo besedo in se pri tem izogibati stare domače besede. Ti Daneel, na primer, si živ, ne?«

Daneel je odgovoril počasi in z poudarkom: »Funkcioniram.«

»Daj, daj! Če živi veverica ali stenica ali drevo ali trava, zakaj pa ne bi tudi ti živel? Nikoli si ne bi mogel misliti, da sem živ samo jaz - ti pa da samo funkcioniraš. In še prav posebno na Avrori. Skušam se prilagoditi in zato ne delam nepotrebnih razlik med robotom in človekom. Zaradi tega ti pač govorim, da sva midva oba živa in prosim te, razumi to.«

»Bom, kolega Elijah.«

»Potemtakem lahko rečemo, da je uničenje robotskega življenja s kakšnim samovoljnim in nasilnim dejanjem - tudi umor. V tem lahko morda omahujemo. Če je zločin isti, potem bi morala biti ista tudi kazen - toda ali bi bilo to pravično? Če je kazen za umor človeka - smrt, ali naj potem obsodimo na smrt tudi tistega, ki je pokončal robota?«

»Kazen za umor človeka je psihološka, kolega Elijah. Saj je samo struktura zavesti tista, ki je zagrešila umor - ne pa življenje telesa.«

»In kakšna je na Avrori kazen za tiste, ki z nasiljem naredijo konec funkcioniranju kakega robota?«

»Ne vem, kolega Elijah. Kaj takega se na Avrori še nikoli ni zgodilo — vsaj kolikor jaz vem.«

»Zdi se mi, da bi kazen ne bila samo psihološka,« je rekel Baley. »Kaj če bi rekel ,roboticid‘?«

»Roboticid?«

To naj bi bila beseda, ki naj bi označevala ,uboj robota.«

Daneel je rekel: »Kaj pa naj bi z glagolom, ki naj bi bil izpeljan iz samostalnika, partner Elijah? Človek nikoli ne more reči, da ga je nekdo ,homicidiral‘. Zaradi tega bi tudi ne bilo prav, če bi rekel ,roboticidirati‘.«

»Prav imaš. V obeh primerih bi lahko uporabil besedo ,umor‘.«

»Toda ,umor‘ se nanaša samo na človeška bitja; človek, na primer, ni morilec, če umori kakšno žival.«

Baley je rekel: »Prav. In človek človeka tudi ne umori po nesreči, ampak samo s samovoljnim dejanjem. ,Ubijati1 je nekoliko splošnejši izraz. To se lahko nanaša tudi na smrti ob nesrečah, kakor tudi pri namernih ubojih. In nanaša se prav lahko tako na živali kot na ljudi. Bolezen lahko ubije celo kakšno drevo, zakaj naj bi torej tudi robot ne bil — ubit, Daneel?«

»Ljudje, živali in rastline so vedno nekaj živega, kolega Elijah,« je rekel Daneel. »Robot pa je samo umetni izdelek - prav tako kot na primer tale projektor. Umetni izdelek pa je lahko ,porušen, ,poškodovan, ,uničen ali podobno. Nikoli ni ,ubit.«

»Pa bom kljub temu rekel ,ubit‘, Daneel. Jander Paneli je bil ubit.«

Daneel je vprašal: »Zakaj naj bi razlika v besedi pomenila tako veliko razliko v resničnosti?«

»Roža bo dišala, kot diši, pa naj jo imenujemo tako ali drugače. Si to hotel reči, Daneel?«

Daneel je umolknil, nato pa rekel: »Ne vem, kaj pomeni to, da roža diši, toda če je roža na Zemlji takšen cvet, kakršnega mi na Avrori imenujemo ,roža‘ in če ste z besedo ,dišil mislili na neko lastnost, ki jo lahko človek zazna, občuti ali celo meri, potem je prav gotovo res, da bi se prav nič ne spremenilo, če bi rožo imenoval kako drugače. Drugačna kombinacija glasov bi prav nič ne vplivala na dišanje rože ali na kakšno drugo njeno lastnost.«

»To je res. Vendar pa sprememba v imenu pogosto pomeni tudi spremembo v zaznavi - vsaj kar se tiče ljudi.«

»Res ne vem, zakaj, kolega Elijah.«

»Ker so ljudje pogosto nelogični, Daneel. In to prav gotovo ni občudovanja vredna lastnost.«

Baley se je globoko zleknil v naslanjač in se za trenutek prepustil svojim povsem zasebnim mislim. Pogovor z Daneelom je bil sam po sebi kar koristen, kajti ko se je poigraval z vprašanji o besedah, je popolnoma pozabil, da je že v vesolju. Pozabil je, da se ladja giblje vedno hitreje in da je že daleč iz sončnega sistema.

Bil je že čas za preskok v nadvesolje; pozabil je, da je že več milijonov kilometrov od Zemlje in da bo prav kmalu več svetlobnih let daleč.

Pomembnejše je bilo to, da je prišel do nekih pozitivnih sklepov. Bilo je jasno, da Daneelova pojasnila o Avrorcih, ki ne delajo razlike med človekom in robotom, niso bila povsem natančna. Ko so odstranili tisti »R« pred imenom, ko robotov niso več nagovarjali s »fant«, je šlo le za površne spremembe.

Daneel se je pa vendarle upiral, da bi uporabljal isto besedo za človekovo smrt in za nasilni konec robotovega delovanja. (Takšno upiranje pa je bilo vgrajeno tudi v njegov program, ki je izviral iz avrorskih predstav o tem, kako se mora obnašati.) V bistvu pa so tudi Avrorci — prav tako kot Zemljani - trdno verjeli, da so roboti samo stroji in da so zaradi tega neskončno nižji od človeških bitij.

To pa je pomenilo, da njegove velike naloge, kako najti izhod iz krize, ne bo oviralo napačno razumevanje družbe na Avrori.

Nekaj časa je Baley razmišljal, ali naj tudi Giskardu postavi vprašanje, ki bi potrdilo ugotovitve, do katerih je prišel po razgovoru z Daneelom. Vendar pa se je kar hitro odločil, da takšnih vprašanj ne bo postavljal. Giskardova preprosta in nekoliko groba zavest bi prav nič ne koristila. Nazadnje bi samo ponavljal »da, gospod« in »ne, gospod«. Bilo bi, kakor da bi zastavljal vprašanja magnetofonskemu traku.

Končno se je odločil, da bo pogovor z Daneelom nadaljeval, saj je bil on še najbolj inteligenten.

Rekel je: »Daneel, preglejva primer Janderja Panella. Iz vsega tega, kar si mi povedal, sklepam, da je to na Avrori prvi primer, da je nekdo ubil robota. Človek, ki je za to dejanje odgovoren — namreč ubijalec — pa ni znan, se mi zdi.«

»Če menite,« je odgovoril Daneel, »da je za to dejanje odgovoren človek, potem njegova identiteta res ni znana. V tem imate popolnoma prav, kolega Elijah.«

»Kako pa je z motivom? Zakaj naj bi nekdo ubil Janderja Panella?«

»Tudi to ni jasno.«

»Toda Jander Paneli je bil človeku podoben robot, humanoid, takšen, kot si na primer ti — in ne takšen, kot je tale . . . R. Gisk . . . kot je tale Giskard.«

»Tako je. Jander je bil humanoid, kot jaz.«

»Mogoče pa tisti, ki je ubijal, ni vedel, da ubija robota?«

»Ne razumem, kolega Elijah.«

Baley je malce nestrpno pojasnjeval: »Ubijalec je morda mislil, da je Jander pravi človek in da ubija človeka, ne robota.«

Daneel je počasi zmajal z glavo. »Humanoidi so po zunanjosti res povsem podobni ljudem, kolega Elijah. Imajo povsem naravne lase in naravno kožo. Tudi njihovi glasovi so povsem naravni, znajo tudi jesti, kot je človek, in tako naprej. Vendar pa so pri obnašanju znatne razlike. S tehnološkim razvojem je teh razlik res vse manj, a še vedno jih je zelo veliko. Vi — in tudi drugi Zemljani, ki takšnih robotov niso vajeni - bi morda te razlike lahko prezrli, a Avrorci jih ne bi. Noben Avrorec se ne more zmotiti in misliti, da je Jander - ali pa jaz - pravi človek. Niti za trenutek.«

»Bi to napako lahko naredil kak Vesoljec, ki ni z Avrore, ampak s kakšnega drugega planeta?«

Daneel je omahoval. »Mislim, da ne. Ne govorim iz osebnega opazovanja ali iz direktno programiranega znanja, vendar pa dobro vem, da so prebivalci drugih planetov prav tako dobro seznanjeni z roboti kakor Avrorci. Nekateri še bolj - kot na primer Solarijci. Iz tega sklepam, da noben Vesoljec ni prezrl razlike med robotom in človekom.«

»Ali so tudi na drugih svetovih v Vesolju takšni človeku podobni roboti?«

»Ne, kolega Elijah, takšni so samo na Avrori.«

»Potemtakem torej drugi Vesoljci le niso tako dobro seznanjeni s humanoidi in morda bi le kdo lahko zamenjal robota in človeka.«

»Mislim, da bi se kaj takega skoraj ne moglo zgoditi. Tudi humanoidi se obnašajo po robotsko in to bi vsak Vesoljec takoj opazil.«

»A prav gotovo so tudi Vesoljci, ki niso tako zelo inteligentni, nimajo toliko izkušenj in niso povsem odrasli. Če nič drugega, misliti moramo na vesoljske otroke, ki bi prav gotovo ne opazili razlike.«

»Toda robota prav gotovo ni ubil nekdo, ki je bil neinteligenten, neizkušen ali mladoletnik. To je zanesljivo.«

»To so torej eliminacije. Dobro. Noben Vesoljec bi torej ne zgrešil razlike. Kaj pa kak Zemljan? Ali morda . . .«

»Kolega Elijah - vi boste prvi Zemljan, ki bo prišel na Avroro. Že od prve naselitve ni noben Zemljan stopil na ta planet. Vsi Avrorci so bili rojeni na Avrori in zelo malo jih je bilo rojenih na drugih svetovih vesolja.«

»Jaz pa - prvi Zemljan!« je zajecljal Baley. »To je pa velika čast! Toda ali bi morda bilo mogoče, da bi na Avrori prebival kak Zemljan - pa tega Avrorci ne bi vedeli?«

»Ne!« je rekel Daneel s preprosto gotovostjo.

»Tvoje znanje, Daneel, pa najbrž tudi ni absolutno.«

»Ne!« je Daneel ponovil z nespremenjenim poudarkom.

»Torej lahko rečeva,« je rekel Baley in se namrščil, »daje tisti, ki je ubil robota, tudi nameraval ubiti samo robota in nič drugega.«

»Tako sva domnevala že od vsega začetka.«

Baley je rekel: »Tisti Avrorci, ki so že od vsega začetka mislili tako, so natanko vedeli za vse informacije. Jaz pa vse to spoznavam šele zdaj.«

»S to svojo pripombo nisem mislil nič slabega. Vaših sposobnosti mi ni treba pomanjševati.«

»Hvala ti, Daneel. Saj vem, da nisi mislil nič slabega. Malo prej si rekel, da robota ni mogel ubiti nekdo, ki bi ne bil inteligenten, izkušen in najbrž tudi ni bil ravno mlad. Praviš, da si o tem popolnoma prepričan. Premisliva zdaj to . . .«

Baley je vedel, da se je spravil na kaj dolgo pot. A moral je. Ker še vedno ni dovolj dobro poznal avrorskega načina življenja in mišljenja, si ni mogel privoščiti, da bi pri sklepanju preskakoval stopnice. Če je imel pri vsem tem opravka z inteligentnim človekom, potem je bilo zelo verjetno, da bo tista oseba pri preiskavi postala nestrpna in pri tem izblebetala kakšno informacijo - saj bo menila, da je Baley nesposoben tepec. Daneel pa bo, kajpak, saj je robot, sledil Baleyu po vseh vijugah in pri tem bo skrajno potrpežljiv.

Takšno je bilo pač Daneelovo obnašanje, ki bi ga prav gotovo lahko izdalo, da je robot, pa čeprav je bil povsem podoben človeku. Avrorec bi najbrž že po prvem vprašanju in prvem odgovoru z lahkoto ugotovil, daje robot. Pri tem je imel Daneel prav, saj se je tega popolnoma zavedal.

Baley je dejal: »Otroka lahko kar izločimo in morda tudi večino žensk, poleg tega pa še veliko odraslih moških. Lahko si mislimo, da je uboj robota zahteval veliko telesno moč; Janderjevo glavo je razbil silovit udarec in poleg tega so bile tudi prsi zmečkane. Mislim, da česa takega ni mogel storiti nihče, ki ni posebno velik in močan.« Baley je vedel, da tisto, kar je govorila Demac-hekova o pobijanju robotov na Zemlji, ni bil pravi način. A kako naj dokaže, da se Demachekova moti?

Daneel je rekel: »Nobeno človeško bitje bi ne moglo storiti česa takega.«

»Zakaj ne?«

»Prav gotovo se, kolega Elijah, zavedate, da je robotovo okostje kovinsko in mnogo trdnejše kot človeške kosti. Sila, s katero se gibljemo, je močnejša, gibljemo se lahko tudi hitreje in naši gibi so mnogo bolje nadzorovani. Tretji zakon robotike se glasi: ,Robot mora varovati svojo lastno eksistenco.1 Robot se prav lahko ubrani človekovega napada. Tudi najmočnejšega človeka lahko ohromi. Robota tudi ni mogoče presenetiti. Mi smo vedno pozorni na vsa človeška bitja. Drugače bi sploh ne mogli izpolnjevati svojih nalog.«

Baley je odgovoril: »Se malo premisli, Daneel. Tretji zakon robotike pravi: ,Robot mora varovati svojo lastno eksistenco, če takšno varovanje ne prihaja v nasprotje s prvim ali drugim zakonom.' Drugi zakon pravi: ,Robot mora ubogati ukaze, kijih daje človek - razen če prihajajo ukazi v nasprotje s prvim zakonom.1 In prvi zakon pravi: ,Robot ne sme poškodovati človeškega bitja ali s svojo nedejavnostjo dopustiti, da bi človek utrpel kakšno škodo. Človek bi lahko ukažal robotu, naj samega sebe uniči in robot bi potem uporabil vso svojo moč in sam sebi razbil glavo. In če bi človek napadel robota, bi tisti robot ne mogel odbiti tega napada, ne da bi pri tem človeka poškodoval. S tem pa bi kršil prvi zakon.«

Daneel je rekel: »Menim, da pri tem mislite samo na zemeljske robote. Na Avrori - in tudi na drugih svetovih v vesolju — pa robota veliko bolj cenijo kot na Zemlji. In tam so roboti v splošnem tudi bolj kompleksni, bolj spretni in več vredni. Tretji zakon je v primerjavi z drugim zakonom v vesolju očitno veliko močnejši kot na Zemlji. Robot, ki bi dobil ukaz, naj uniči samega sebe, bi ta ukaz temeljito premislil in sam bi moral vzroke temeljito razumeti; šele potem bi se morda res uničil. In če bi robot napad nase odbil, bi tudi ne kršil prvega zakona. Roboti na Avrori so dovolj spretni in znajo človeka onesposobiti, ne da bi ga pri tem poškodovali.«

»Toda denimo, da bi človek trdil, da bo sam uničen, če robot ne bo uničil samega sebe. Bi se v tem primeru robot sam ne ubil?«

»Avrorski robot bi vsekakor znal raziskati vzroke za takšno izjavo. Moralo bi biti jasno razvidno, da je človekovo življenje v nevarnosti.«

»Kaj pa, če bi bil človek dovolj zvit in bi vso zadevo prikažal tako, da bi se robotu zdelo, da je človeško življenje res v veliki nevarnosti. Je za izločanje neinteligentnega, neizkušenega in mladega — potrebna genialnost?«

In Daneel je odgovoril: »Ne, kolega Elijah, ni.«

»Je potem v mojem sklepanju kakšna napaka?«

»Nobene napake ni.«

»Potem je napaka morda v moji domnevi, da je bil fizično poškodovan. Dejstvo pa je, da pravzaprav fizično sploh ni bil poškodovan. Je to res?«

»Resje, kolega Elijah.«

(To je pomenilo, da je Demachekova zelo dobro poznala dejstva, je pomislil Baley.)

»Potemtakem je bil Jander poškodovan duševno. Roblokada! Popolna in nepovratna roblokada!«

»Roblokada?«

»To je skrajšanka za blokiranje robota. Stalna zapora vseh možganskih funkcij, se pravi vseh pozitronskih stez . . .«

»Na Avrori ne uporabljamo besede ,roblokada1, kolega Elijah.«

»Kako pa potem rečete?«

»Mi pravimo ,mentalna zamrznitev1.«

»Saj to je vseeno. To je isti pojav.«

»Pa bi bilo pametneje, kolega Elijah, če bi uporabili naš izraz — ali pa vas Avrorci morda ne bodo razumeli; konverzacija se lahko ustavi. In še malo prej ste sami rekli, da iste besede včasih pomenijo različne stvari.«

»Zelo dobro. Bom rekel pa ,zamrznitev*. - Ali se lahko kaj takega zgodi kar samo po sebi?«

»Da . . . toda robotiki pravijo, da je možnosti neskončno malo. Jaz sem humanoid in lahko vam zagotovim, da sam še nikoli niti približno nisem skusil nič takega, kar bi lahko imenoval ,mentalna zamrznitev*.«

»Torej lahko domnevamo, da je nekdo nalašč ustvaril takšen položaj, da je prišlo do mentalne zamrznitve.«

»To je natanko tisto, kar trdijo nasprotniki dr. Fastolfa.«

»Vse to pa seveda zahteva robotistično izobrazbo, izkušnje in spretnost. Mlad, neizkušen in neinteligenten človek za kaj takega ne more biti odgovoren.«

»To je naravno sklepanje, kolega Elijah.«

»Na ta način bi bilo mogoče našteti kar nekaj ljudi na Avrori ... se pravi nekaj takšnih, ki bi bili dovolj spretni. Tako bi si lahko naredili seznam sumljivih, ki bi ne bil posebno dolg.«

»Pravzaprav je bilo to že storjeno, kolega Elijah.«

»In kako dolg je seznam?«

»Na seznamu je pravzaprav eno samo ime.«

Tedaj je Baley kar umolknil. Stisnil je obrvi, se namrščil in izbruhnil: »Samo eno ime?«

Daneel je mirno odgovoril: »Samo eno ime, kolega Elijah. To je presoja dr. Hana Fastolfa, kdo je na Avrori največji teoretični robotik.«

»Zakaj pa potem takšne skrivnosti? Kako je tistemu človeku ime?«

R. Daneel je rekel: »Zakaj neki? Pa saj gre za samega dr. Hana Fastolfa, jasno. On je na Avrori največji teoretični robotik. On sam, dr. Falstolfe, je izrazil mnenje, da bi on edini lahko zmanevriral Janderja Panella do popolne mentalne zamrznitve, ne da bi pri tem zapustil kakšne sledove. Vendar pa dr. Fastolfe obenem tudi zatrjuje, da on tega ni storil.«

»Pa če nihče drug ni mogel?«

»Res, kolega Elijah. In to je velika skrivnost.«

»Kaj pa če je dr. Fastolfe vendarle . . .« Baley je umolknil. Prav nobenega smisla ni imelo, da bi spraševal Daneela, če dr. Fastolfe morda le laže ali pa se morda samo moti. In še, če je

on sam presodil, da bi samo on sam lahko kaj takega storil - pa da vendar ni storil . . . Daneela je programiral sam dr. Fastolfe in l    prav nobenega upanja ni bilo, da bi program vseboval tudi mož

nost dvoma v programerja. Baley je torej kar se le da milo in nedolžno odgovoril: »Vse to bom premislil, Daneel. In potem se bova spet pogovorila.«

»Tako je prav, kolega Elijah. Zdaj pa je čas, da greva spat. Zelo verjetno je, da bodo na Avrori na vas pritisnili dogodki. Morali boste delati nadure in zato bo kar pametno, če izkoristite priložnost in se zdaj naspite. Pokažal vam bom, kako se naravna postelja in kako se ravna s posteljnim perilom.«

»Hvala ti, Daneel,« je zajecljal Baley. Ni si domišljal, da bo brez težav zaspal. Na Avroro so ga namreč poslali z dokaj jasnim namenom: dokažal naj bi, da je dr. Fastolfe nedolžen, da on ni umoril robota . . . Uspeh v tej raziskavi pa je zahtevala tudi Zemlja zaradi lastne varnosti. Mnogo manj pomembno je bilo to, da je bila od te raziskave odvisna tudi njegova osebna kariera. In zdaj —

še preden je prišel na Avroro - je odkril, da je dr. Fastolfe svoj zločin skoraj naravnost izpovedal.

8

Baley je zaspal šele potem, ko mu je Daneel pokažal, kako je treba zmanjšati moč težnostnega polja, ki je ustvarjalo psevdogravitacijo. Prava antigravitacija to ni bila, zahtevala pa je toliko energije, da si se smel poslužiti tega postopka samo tedaj, kadar je bilo to res nujno.

Sposobnosti, kako vse to razložiti, Daneel ni imel v svojem programu. Pa tudi če bi mu razlagal, kako vse to deluje, bi Baley tega ne mogel razumeti in tega se je popolnoma zavedal. Na srečo pa človek lahko pritiska na gumbe, ne da bi razumel, kako vsa stvar deluje.

Daneel je rekel: »Intenzivnosti polja ni mogoče zmanjšati do ničle - vsaj s temi napravami ne. Spanje v breztežnostnem stanju ni ravno udobno, vsaj za tiste ne, ki se vesoljskim potovanjem še niso privadili. Človek potrebuje samo toliko teže, da se čuti osvobojenega pritiskov. Teža pa mora biti vendarle tolikšna, da ostane občutek, kaj je zgoraj in kaj je spodaj. Različni ljudje potrebujejo različno moč gravitacijskega polja. Večina se najbolje počuti pri manjši moči. Vam se bo morda zazdelo, da bi bilo bolje imeti večjo moč. Tako boste svojo težo normalno čutili. Kar preskušajte različne stopnje in odkrili boste tisto, ki vam bo najbolj ustrežala.«

Vsi ti občutki so bili za Baleya nekaj povsem novega in pri tem je kar pozabil na problem Fastolfa. Počasi je zdrsnil v globok spanec.

Sanjalo se mu je, da je spet na Zemlji (seveda), da se premika po ekspresnem pločniku in da nima kam sesti. Plaval je nekje nad glavami ljudmi na najhitrejšem traku in počasi jih je prehiteval. Nihče pa ni bil videti presenečen; nihče se ni ozrl navzgor, da bi ga videl. To je bil kar prijeten občutek in ko se je prebudil, ga je pogrešal.

Zjutraj, po zajtrku . . .

Toda - ali je bilo to res jutro? Ali je v vesolju sploh kaj takega, kot je jutro?

Jasno, da ni. Razmišljal je o tem in se končno odločil, da bo imenoval ,jutro1 čas po zbujanju, zajtrk pa tisti obrok, ki ga bo prvega dobil. Sicer pa se mu vse to sploh ni zdelo pomembno. Vsaj zanj ne, če ne tudi za ladjo.

Po zajtrku je pregledal najprej časopis, ki so mu ga prinesli. Preletel je novice in takoj opazil, da o umoru robota na Avrori sploh ne pišejo. Potem se je lotil knjig-filmov, ki mu jih je prejšnji dan (v prejšnjem razdobju budnosti) prinesel Giskard.

Izbral je tiste, katerih naslovi so zveneli nekako zgodovinsko. Ko jih je nekaj v naglici pregledal, je spoznal, da mu je Giskard prinesel knjige za mladino. Bile so ilustrirane in enostavno napisane. Razmišljal je, zakaj: ali je Giskard tako ocenil njegovo inteligentnost - ali pa morda le njegove potrebe. Končno pa je - po kratkem razmišljanju - vendarle spoznal, da je Giskard v svoji robotski nedolžnosti kar dobro izbiral; prav nobenega vzroka ni bilo, da bi ga sumničil za kakšno namerno žalitev. Sedel je in se spet osredotočil na gledanje. Tedaj je nenadoma odkril, da Daneel gleda z njim. Radovednost? Ali samo navada, daje zaposloval svoje oči?

Daneel ga nikoli ni prosil, naj to ali ono stran ponovi. Nikoli tudi ni zastavil nobenega vprašanja. Najbrž je s preprosto robotsko zaupljivostjo samo sprejemal, kar je prebral, in si pri tem ni privoščil nobenega dvoma ali radovednosti.

Pa tudi Baley ni spraševal Daneela, kaj je prebral. Prosil gaje samo za navodila, kako ravnati z avrorskim projektorjem, ki ga ni poznal.

Od časa do časa se je Baley ustavil in uporabil malo sobico, ki je bila poleg njegove sobe. Uporabljati jo je bilo mogoče za različne zasebne fiziološke funkcije. Zato je bil na vratih napis »zasebno« z velikimi črkami, ki so jih poznali tako na Zemlji kot tudi na Avrori. Za eno osebo je bila ravno prav velika. Temu bi se čudil samo meščan, ki je vajen velikih stranišč, školjk, kopalnih bazenov in tušev.

Baley se ni trudil, da bi si zapomnil vse podrobnosti, ko je pregledoval knjižne filme. Ni mu bilo do tega, da bi postal strokovnjak za družbo na Avrori in tudi kakega izpita mu ni bilo treba opravljati. Samo pravi občutek si je skušal pridobiti.

Opazil je, da so bili avrorski pionirji, praočetje, ki so z Zemlje prišli na Avroro, kar precej zavedni Zemljani. Vse skupaj pa je bilo opisano v obliki nekakšnih legend za otroke. Prvi ljudje na Avrori so kot pravi Zemljani gnali svojo politiko, se prepirali in tako naprej; tisto, kar se je takrat dogajalo na Avrori, je bilo kar precej podobno dogodkom na tistih delih Zemlje, ki so jih - še dokaj prazne - naselili ljudje; na Zemlji je bila to nekaj tisoč let stara zgodovina.

Seveda pa se na Avrori niso srečali z inteligentnim življenjem, proti kateremu bi se morali boriti. Nobenih mislečih organizmov ni bilo, ob katerih bi se bilo treba spraševati, kako ravnati z njimi: človeško ali okrutno. Nekaj drobnega življenja je pa vendarle bilo. Tako so ljudje lahko kaj hitro zasedli ves planet, s seboj pa so prinesli tudi svoje rastline in domače živali - pa seveda tudi parazite, ki so jih nehote vedno nosili s seboj. In naseljenci so seveda pripeljali s seboj tudi robote.

Prvi naseljenci so si torej planet hitro prisvojili, saj na njem ni bilo ničesar, kar bi se upiralo njihovi oblasti. Zato so ta planet spočetka imenovali kar Nova Zemlja. To je bilo povsem naravno, saj je bil to prvi planet zunaj sončnega sistema -prvi vesoljski svet, ki so ga naselili. Bil je prvi plod medzvezdnih potovanj, prvi svit silne nove dobe. Potem pa so vendarle hitro odrežali popkovino, ki jih je vežala na Zemljo. Planetu so dali ime Avrora, ki je bila rimska boginja jutranje zore.

In res je bil to svet jutranje zore. Prvi naseljenci so se že od vsega začetka zavestno proglašali za praočete novega človeštva. Vsa prejšnja zgodovina človeštva je bila kot temna noč.

Samo tisto, kar se je dogajalo na Avrori, je bilo svetlo kot dan.

To je bilo zelo pomembno. Na Avrori so bili vsi zelo samozavestni. Njihovo samozavest je bilo čutiti v prav vsaki podrobnosti: v imenih, v praznikih, v proslavljanju. To je bilo bistvo.

Potem so naselili tudi še druge svetove. Na nekatere so prišli naravnost z Zemlje, na druge pa z Avrore - a na te podrobnosti Baley ni več obračal pozornosti. Zanimal se je predvsem za prelomne dogodke. Opazil je dve dejstvi, ki sta bili vzrok za silen napredek Avrore in zaradi katerih se je ta planet tako zelo razlikoval od Zemlje: Roboti so se vrinili v vse pore njihovega življenja. Potem pa je bilo pomembno še, kakšno starost so Avrorci dočakali.

Roboti so bolj in bolj napredovali in Avrorci so postajali bolj in bolj odvisni od njih. Vendar pa spet ne tako zelo, da bi bili sami povsem brez moči. Nikakor ne tako kot na Solariji, kjer so človeška bitja živela tako rekoč v kolektivni maternici številnih robotov. Na Avrori ni bilo tako.

A vendar so postajali vse bolj in bolj odvisni.

Zapomniti si je skušal le najbolj splošna dogajanja. Opazil je, da je bilo skoraj vse odvisno od odnosov med ljudmi in roboti. Znamenje takšne odvisnosti je bil celo način, kako so roboti dosegli svoje pravice: postopoma so opuščali vse tisto, kar bi Daneel imenoval »nepotrebne razlike«. Baleyu se je zdelo, da niso postajali samo bolj in bolj človeški, temveč so tudi nekaterim stvarem odrekali robotsko naravo. S tem so hoteli odpraviti neprijeten občutek, ki ga ima človek, ko čuti, kako zelo je odvisen od strojev z umetno inteligentnostjo.

Obenem se je tudi življenjska doba podaljševala, kar pa je zaviralo tek zgodovine. Ni bilo več naglih vrhov in prodorov. Bilo pa je vse več in več rasti in kontinuitete in tudi vedno več soglasja.

Vendar je zgodovina postajala vse manj zanimiva. Končno je postala skoraj uspavalna. To je bilo najbrž kar dobro za tiste, ki so jo doživljali. Zgodovina je zanimiva, kadar je katastrofična. Takšno zgodovino moraš proučevati z vsem srcem — a doživljati jo je strašno. Ni dvoma, da je osebno življenje večine Avrorcev postajalo vse zanimivejše, toda kolektivna interakcija življenj je postala mirna. Kdo bi se zaradi tega razburjal?

Če je svet jutranjega svita prestopil v mirno obsijani dan, kdo (    naj še zahteva vihar?

V nekem trenutku svojega proučevanja je Baley občutil nekaj nepopisnega. Če bi ga kdo prisilil, naj takšen občutek opiše, bi moral reči, da je bil to trenutni preobrat: kakor da bi obrnil njegovo notranjost navzven in jo potem spet spravil nazaj - in vse to v eni sami sekundi. Vse skupaj se je zgodilo v trenutku. Bilo je, kakor da bi se mu nekje v notranjosti rahlo kolcnilo.

Šele minuto kasneje je ta svoj občutek tudi pazljivo premislil in tedaj se je spomnil, da je podoben občutek doživel že vsaj dvakrat: prvič, ko je potoval na Solarijo, in potem, ko se je s tega planeta vračal spet na Zemljo.

To je bil »skok«, prehod skozi nadprostorje in nadčasovnost, ko ladja v nekaj sekundah prekorači hitrost svetlobe, ki je skrajna hitrost v vesolju. (V besedah ni nikakršne skrivnosti, saj ladja pri tem samo zapusti znano vesolje in zdrsne skozi nekaj, kjer ni nobene hitrostne omejitve. V tem pojmovanju ni nobene skrivnosti, vendar pa je zelo težko pojasniti, kaj naj bi nadprostorje bilo; pri tem je mogoče uporabljati samo matematične simbole, ki pa jih ni mogoče prevesti v splošno razumljiv jezik.)

Sprijazniti se moramo z dejstvom, da so se ljudje naučili ravnati z nadprostorjem, ne da bi razumeli, kaj to pravzaprav je. Učinek je bil pa zelo jasen: v prvem trenutku je bila ladja nekaj mikroparsekov od Zemlje in v drugem trenutku je bila nekaj mikroparsekov od Avrore.

Teoretično je bil »skok« opravljen v niččasovnem presledku, trajal je ničto količino časa in če naj bi bila izvedba gladka, potem bi človeško telo tega pravzaprav sploh ne smelo občutiti. Fiziki pa so vendarle zatrjevali, da popolna »gladkost« ni mogoča, da bi zahtevala neskončno veliko energije in zaradi tega je bil tu vedno »efektivni čas«, ki ni bil popolna ničla. Vendar pa je bilo mogoče ta »efektivni čas« poljubno skrajšati. To je bilo tisto, kar je povzročalo čuden in v bistvu povsem neškodljiv občutek notranjega preobračanja.

Opazil je, da je že zelo daleč od Zemlje in že zelo blizu Avrori in prevzela ga je želja, da bi videl svet teh Vesoljcev. Deloma je bila to tudi povsem naravna radovednost, da bi videl tisto, kar je napolnjevalo njegove misli, ko je gledal vse tiste knjižne filme.

Vstopil je Giskard in prinesel nekakšno malico med prebujenjem in spanjem. Rekel je: »Približujemo se Avrori, gospod, vendar pa je s krova ne boste mogli videti. Sonce Avrore je še vedno samo svetla zvezda in trajalo bo še nekaj dni, preden se bomo

Avrori tako približali, da bomo lahko opazovali podrobnosti na njeni površini.« Potem je dodal, kakor da bi se šele tedaj spomnil: »Pa tudi tedaj je vi sploh ne boste mogli opazovati.«

Baley se je čutil čudno osramočenega. Bil je osumljen, da bo hotel opazovati, in ta njegova želja je bila že vnaprej zatrta. Njegova prisotnost kratko in malo ni bila zaželena.

Odgovoril je: »Je že dobro, Giskard.« In robot je odšel.

Baley je mračno gledal za njim. Kakšne ovire bodo še postavljali predenj? Od vsega tega je bil vendar odvisen uspeh njegove naloge! Le kakšne zarote bodo Avrorci še spletli, da bi mu preprečili opraviti nalogo?«

GISKARD

9.

Baley se je obrnil in rekel Daneelu: »Mučno mi je, Daneel, ker ravnajo z menoj kot z ujetnikom. Vse samo zato, ker se Avrorci, ki so na tej ladji, bojijo, da bi jih okužil. To je že prava vraževernost. Saj so me zdravili.«

Daneel mu je odgovoril: »Res zahtevajo, da ostajate v svoji kabini, vendar pa nikakor ne zato, ker bi se česa bali, kolega Elijah.«

»Ne? Zakaj pa potem?«

»Morda se spominjate, kako je bilo takrat, ko sva se na tej ladji prvič srečala? Vprašali ste me, zakaj so me poslali k vam za spremstvo. Odgovoril sem vam, da so vas s tem hoteli nekako zasidrati. Prav tedaj sem vam hotel razložiti še en vzrok, a vstopil je Giskard in naju prekinil. Prinesel je tisti projektor in knjižne filme in potem sva začela razpravljati o umoru robota.«

»In tistega naslednjega vzroka mi sploh nisi razložil. Za kaj pa gre?«

»Nič posebnega, kolega Elijah. Gre samo za vašo varnost.«

»Varnost? Pred kom?«

»Dogodek, ki ga sporazumno imenujemo umor robota, je sprožil različne strasti. Poklicali so vas na Avroro, da bi pomagali dokazati nedolžnost dr. Fastolfa. In tista televizijska drama . . .

»Presneto, Daneel!« je jezno vzkliknil Baley. »So tisto reč videli tudi na Avrori?«

»Videli so jo na vseh vesoljskih svetovih, kolega Elijah. Bila je najbolj priljubljena oddaja in zelo jasno je povedala, da ste najuspešnejši raziskovalec.«

»Zato pa je zdaj morilca robota silno strah. Kdo ve, kaj utegne tvegati, samo da bi mi preprečil prihod - ali pa bi me najraje celo ubil . . .«

»Dr. Fastolfe,« je mirno pojasnjeval Daneel, »je prepričan, da tistega umora ni zagrešil nihče. - Nihče bi ga ne mogel izvesti, razen njega samega. Dr. Fastolfe meni, daje bilo to golo naključje. Seveda pa nekateri skušajo iz tega dogodka skovati nekaj za svoje koristi in zaradi teh interesov vam bodo postavljali kdo ve kakšne ovire. Zaradi tega vas je treba varovati.«

Baley se je hitro sprehodil od stene do stene, kakor da bi hotel s takšnim gibanjem pospešiti tudi svoje miselne procese. Prav nobenega občutka nevarnosti ni imel.

Vrašal je: »Daneel, koliko humanoidnih robotov pa je na Avrori?«

»Mislite zdaj, ko Jander ne funkcionira več?«

»Da, odkar je Jander mrtev.«

»En sam, kolega Elijah.«

Baley se je prsenečeno zastrmel v Daneela. Odprl je usta: »En sam?«

Končno je vprašal na glas: »To hočem dobro razumeti, Daneel. Si ti edini humanoidni robot na Avrori?«

»Ali pa na vseh svetovih. Mislil sem, da to veste. Jaz sem prototip in Jander je bil prva kopija. Od tistega časa naprej Fastolfe ni hotel narediti nobenega takšnega robota več - in tudi nihče drug tega ne zna.«

»Če je pa tako in če sta bila tam res samo dva humanoidna robota, od katerih je eden ubit - kaj dr. Fastolfu ni prišlo na inisel, da utegne biti v nevarnosti tudi drugi — to se pravi ti, Daneel?«

»To možnost je pretehtaval. Toda to fantastično redko naključje, da je namreč prišlo do mentalne zamrznitve, se prav gotovo ne more ponoviti. Takšne možnosti ni predvidel. Seveda pa se mu zdi, da se kaj lahko zgodi drugačna nesreča. Takšna misel je prav gotovo igrala določeno vlogo pri odločitvi, ko me je poslal na Zemljo po vas. Kar ves teden me ne bo na Avrori.«

»In zdaj si ti prav tako ujetnik kot jaz, mar ne, Daneel?«

»Seveda sem ujetnik,« je resno odgovoril Daneel, »a samo v enem smislu. Te sobe ne smem zapustiti.«

»Kaj pa je to drugega kot ujetništvo?«

»Človek je ujetnik, če je njegovo gibanje tako omejeno, da imiIi sam občuti takšne omejitve. Pravo ujetništvo je lahko samo neprostovoljno. Jaz pa zelo dobro razumem, zakaj moram biti tu, m se tei nujnosti pač prilagajam.«

!------

»Ti že,« je zagodrnjal Baley, »jaz pa ne. Jaz sem ujetnik v polnem smislu te besede. Sicer pa, kaj nama tu zagotavlja varnost?«

»Tam zunaj je na straži Giskard, kolega Elijah.«

»Je dovolj pameten za takšno službo?«

»Ukaze zelo dobro razume, Nekoliko grob je in okoren, vendar pa zelo dobro razume pomembnost svoje naloge.«

»Misliš, da je pripravljen tudi na smrt, samo da bi branil naju?«

»Seveda, jasno. Prav tako kot sem tudi jaz pripravljen na uničenje, samo da bi obvaroval vas.«

Baley se je čutil ponižanega. Rekel je: »Pa ne obžaluješ položaja, v katerem bi bil prisiljen dati svoje življenje za moje?«

»Takšen je pač moj program, kolega Elijah,« je z mehkim glasom odgovoril Daneel. »Seveda pa vem, tudi če bi to ne bilo v mojem programu, da je vaša rešitev mnogo bolj dragocena kot moj obstoj.«

Temu Baley ni mogel ugovarjati. Podal mu je roko in jo krepko stisnil. »Hvala ti, kolega Daneel, a prosim te, ne dopusti, da bi se kaj takega zgodilo. Nočem, da bi ti izgubil življenje. Ohranitev mojega življenja bi ne bila zadostna kompenzacija, se mi zdi.«

In Baley je mislil resno. Ves prestrašen je zaznal, da bi bil tudi sam pripravljen tvegati svoje življenje - za robota. Ne, ne za robota. Za Daneela.

II    10.

Giskard je vstopil, ne da bi potrkal. S tem se je moral Baley kar sprijazniti. Robot, ki je bil njegov varuh, je moral imeti svobodo, da je prihajal in odhajal, kadar se mu je zljubilo. In Giskard je bil samo robot. V Baleyevih očeh je bil morda nekakšno živo bitje. Običajno ni dodajal tistega »R« pred ime. Če bi Baley samega sebe ranil, če bi se udaril v nos ali če bi se njegovemu telesu karkoli zgodilo, bi ostal Giskard neprizadet in ne bi bil sposoben, da bi prav reagiral. Svojo zaznavo bi samo hladno zabeležil in posnel in potem shranil v svojem pomnilniku.

Zato ni bil Giskard nič drugega kot nekakšno premično pohištvo in Baley v njegovi prisotnosti sploh ni čutil nobene zadrege.

Sicer pa Giskard nikoli ni vdrl k njemu ob nepravem času.

Giskard je prinesel s seboj drobno kocko. »Gospod, mislim, da boste želeli opazovati Avroro iz vesolja.«

Daneel je prav gotovo opazil Baleyevo razdraženost. Na tak način ga je skušal tolažiti. Vse skupaj je bila seveda Daneelova zamisel. On je bil tisti, ki je napotil Giskarda, da je prinesel tisto kocko, Giscard sam pa jo je predstavil kot svojo preprosto idejo. Baleyu se tako ni bilo treba zahvaljevati. Tako je vsaj mislil Daneel.

Dejstvo pa je bilo, da je bil Baley razdražen predvsem zato, ker so ga takole držali v ujetništvu, ne pa zato, ker ni mogel videti Avrore. Že dva dni po velikem Skoku se je jezil, ker ni imel nobenega razgleda. Zato se je zdaj samo obrnil k Daneelu in rekel: »Hvala ti, prijatelj.«

»Saj to je Giskardova ideja,« je rekel Daneel.

»Da, seveda,« je rekel Baley in se nasmehnil. »Hvala tudi njemu. Kaj pa sploh je to, Giskard?«

»To je astrosimulator, gospod. V bistvu deluje tako kot tridimenzionalni sprejemnik. Povezan je z razgledno sobo. In če lahko rečem . . .«

»Da . . . kaj pa?«

»Tale razgled za vas ne bo posebno zanimiv, gospod. Prosim, ne bodite brez potrebe razočarani.«

»Saj si ne obetam preveč! Če pa bom pri tem razočaran, ti tudi ne boš kriv.«

»Hvala vam, gospod. Zdaj se moram vrniti na svoje stražarsko mesto, Daneel pa vam bo pomagal pri ravnanju s tem instrumentom.«

Odšel je in Baley se je spet obrnil k Daneelu. »Mislim, da je (liskard kar dobro ravnal. Najbrž je to enostavni model, a je zelo dobro zamišljen.«

»Tudi to je Fastolfov robot, kolega Elijah. - Ta astrosimulator si' kar sam naravna. Ker je že obrnjen k Avrori, ni treba drugega, kot da se dotaknete tega gumba. Tako bo začel delovati in nič drugega ni treba storiti. Hočete to reč sami pognati?«

Baley se je namrščil. »Ni treba. Kar ti jo daj!«

»Prav.«

Daneel je postavil kocko na mizo, kjer si je Baley malo prej ogledoval knjižne filme.

»Tole je kontrolna naprava, kolega Elijah,« je reel Daneel in pokaŽal majhen pravokotnik, ki gaje držal v roki. »Nič drugega ni treba, kot da ga takole primete za robove in potem rahlo pritisnete navznoter, da spravite vso napravo v tek. V nasprotni smeri pa stvar ugasnete.«

Daneel je pritisnil na kontrolni rob in Baley je kar zakričal od presenečenja.

Pričakoval je, da se bo kocka razsvetlila in da se bo v njej prikažala holografska podoba zvezdnega polja. To pa se ni zgodilo. Pač pa se je Baley sam znašel v vesolju - sredi vesolja in povsod okrog njega se je lesketalo morje zvezd.

To je trajalo samo trenutek in potem je bilo vse spet tako kot prej: soba in v njej so bili Baley, Daneel in tista kocka.

»Oprostite, kolega Elijah,« je rekel Daneel. »Stvar sem ugasnil, ko sem opazil, da se ne počutite dobro. Nisem vedel, da za takšen dogodek niste pripravljeni:«

»Pripravi me torej! Kaj pa se je zgodilo?«

»Astrosimulator deluje naravnost na vidni center človeških možganov. Vtis, ki ga tako dobite, se sploh ne razlikuje od podob tridimenzionalnega sveta. Naprava je še precej nova in do zdaj so jo uporabljali samo za astronomske prizore, kjer podrobnosti niso pomembne.«

»Si tudi ti tako videl?«

»Da - ampak zelo slabo in brez realizma, ki ga lahko doživi samo človek s svojimi izkušnjami. Videl sem samo meglene obrise vsega prizora in pod njim je bila še vedno ohranjena slika tele sobe. Razložili pa so mi, da v takšnem primeru človek vidi samo prizor. To je zato, ker so robotski možgani mnogo bolj natančno urejeni in naravnani . . .«

Baley je končno ujel ravnotežje. »Stvar je v tem, da se jaz nisem zavedal ničesar drugega. Nisem se zavedal niti samega sebe. Nisem videl niti svojih rok in nisem jih niti čutil, kje so. Imel sem občutek, kakor da sem breztelesen duh . . . Ali pa je bilo nekako tako, kakor da sem že mrtev, da pa se svoje eksistence še vedno zavedam.«

»Zdaj mi je jasno, zakaj ste bili nekoliko zmedeni.«

»Pravzaprav sem bil zelo zmeden.«

»Obžalujem, kolega Elijah. Moral bi naročiti Giskardu, naj to reč odnese.«

»Ne. Zdaj sem pripravljen. Daj mi to kocko. - Jo bom lahko izklopil, tudi če se ne bom zavedal eksistence svojih rok?«

»Prilepila se bo na vaše roke, tako da je ne boste mogli izpustiti, kolega Elijah. Dr. Fastolfe, ki je s tem delal poskuse, mi je povedal, da se pritisk avtomatsko prilagodi, ko želi človek napravo izključiti. To je avtomatski pojav, ki temelji na manipulaciji živcev - kar je tudi vid sam po sebi. Tako vsaj ta zadeva deluje v rokah Avrorcev in predstavljam si . . .«

». . . da so Zemljani v fiziološkem smislu Avrorcem dovolj podobni, zato mora v naših rokah delovati prav tako. - Lepo. Daj mi zdaj to reč! Poskusil bom.«

Z rahlim strahom je Baley spet pritisnil na kontrolni rob. Spet se je znašel v vesolju. Tokrat je to pričakoval. Dihal je brez težav in sploh ni imel občutka, da je v praznem prostoru. Spoznal je, da gre samo za vizualno iluzijo. Dihal je krčevito (morda zato, da bi samega sebe prepričal, da prav zares diha) in radovedno se je oziral na vse strani.

Nenadoma se je zavedel, da sapo v svojem nosu tudi sliši, in rekel je: »Me slišiš, Daneel?«

Njegov glas je bil nekoliko oddaljen in tudi malce izumetničen

- a slišal ga je.

In potem je zaslišal tudi Daneelov glas, ki je bil dovolj razločen.

»Seveda slišim,« je rekel Daneel. »In tudi vi morate slišati mene, kolega Elijah. Vizualni in kinestetični čuti so med seboj prepleteni, da je iluzija realnosti temeljitejša. Toda čut sluha je ostal nespremenjen. Tako približno in na splošno.«

»Je že prav. Vidim pa samo zvezde, čisto navadne zvezde.

Avrora ima sonce. Mislim, da smo zdaj že precej blizu. Zvezda, ki je njeno sonce, je svetlejša kot vse ostale zvezde.«

»V resnici je še bolj svetla, kolega Elijah. Pa je umetno zatemnjena, da ne bi poškodovala vaših oči.«

»Kje pa je planet Avrora?«

»Vidite ozvezdje Oriona?«

»Da, vidim. - Hočeš reči, da je to ozvezdje še vedno takšno, kot ga vidimo na zemeljskem nebu? Ali pa, kakršno je v našem planetariju?«

»Tako nekako. V sorazmerju z razdaljami med zvezdami še vedno nismo posebno daleč od Zemlje in sončnega sistema - zato je pogled na zvezde približno enak. Avrorino sonce poznajo na Zemlji kot zvezdo Tau Ceta in je komaj 3,67 parseka odtod. - Če si zdaj predstavljate ravno črto od Betelgeze do srednje zvezde v Orionovem pasu in jo potem vlečete še naprej za približno isto razdaljo in še malo dlje - tam je neka srednje svetla zvezda a to je pravzaprav planet Avrora. Ker se ji hitro približujemo, bo v naslednjih dneh postajala vse svetlejša in svetlejša . . .«

Baley si je vse to resno ogledoval. Avrora je bila podobna zvezdi. Seveda pa ni bilo nobene svetleče kažalke, ki bi se sprehajala po nebu in pokažala zdaj ta, zdaj oni objekt. In tudi napisa ni bilo nobenega.

Vprašal je: »Kje pa je sonce? Mislim - zemeljsko sonce.«

»To pa je v ozvezdju Device - kakor se pač vidi z Avrore. To je zvezda druge velikosti. Tale astrosimulator ni kompjuteri-ziran, zato zemeljskega sonca ni lahko pokazati. Ni pa nič drugega kot čisto navadna zvezda.«

»Nič zato,« je rekel Baley. »Zdaj bom to reč izklopih Če bodo nastopile težave, mi pomagaj!«

Pa ni bilo nobenih težav. Naprava se je izklopila že, ko je samo pomislil na to, in že je sedel spet v trdi svetlobi svoje sobe.

In šele tedaj, ko so se mu naravni čuti spet povrnili, se je zavedel, da je bil nekje zunaj v prostoru in da ga ni varovala nobena stena! Njegova zemeljska agorafobija mu torej ni delala težav. Ko se je sprijaznil s svojo neeksistenco, se je počutil kar dobro.

Ta misel ga je za hip vznemirila, tako da se je prenehal posvečati študiju knjižnih filmov.

Od časa do časa se je potem še vračal k astrosimulatorju in si ogledoval vesolje z neke udobne točke zunaj ladje - pri čemer sam navidezno sploh ni bil prisoten. Včasih je to storil samo za trenutek, samo zato, da se je prepričal, da ga neskončna praznina prav nič ne prizadene.

Avrora je postajala vse svetlejša in svetlejša. Med številnimi svetlobnimi točkami jo je bilo zdaj že kar lahko opaziti. Kmalu je postala tudi neizogibna. Začelo se je z drobno srebrno točki-co, ki pa se je hitro širila. Tudi faze je začela prikazovati.

Pokažala je skoraj natančen polkrog svetlobe in šele tedaj se je Baley zavedel, da kaže faze.

Daneela je povprašal o tem pojavu in Daneel je odgovoril: »Približujemo se ji zunaj njene orbitalne ravnine, kolega Elijah. Južni tečaj Avrore je bolj ali manj v središču tega kroga, nekje na razsvetljeni polovici. Na južni polobli je zdaj pomlad.«

Baley je rekel: »V literaturi sem zasledil podatek, da je

Avrorina os nagnjena za šestnajst stopinj.« Fizični opis planeta je sicer preštudiral dokaj površno, a ta podatek si je zapomnil.

»Da, kolega Elijah. Najbrž pa se bomo pomaknili v njeno orbito in tedaj se bodo faze izmenjavale hitreje. Avrora se vrti hitreje kot Zemlja . . .«

»Da. Dan traja na njej 22 ur.«

»Dan ima res 22,3 tradicionalne ure. Avrorin dan pa je razdeljen na deset Avrorinih ur in vsaka ura se deli na sto Avrorinih minut. Minuta ima sto sekund. Tako traja Avrorina sekunda približno 0,8 zemeljske sekunde.«

»To je torej tisto, kar v literaturi omenjajo kot metrične ure, metrične minute in tako naprej.«

»Da. Spočetka je bilo Avrorce kar težko prepričati, da so opustili stare časovne enote, ki so jih bili vajeni. Nekaj časa so uporabljali oba sistema - standardnega in metričnega. Končno pa je metrični zmagal. Zdaj govorimo samo o urah, minutah in sekundah, všelej pa pri tem mislimo na decimalni sistem. Isti sistem so uvedli tudi na drugih vesoljskih svetovih, čeprav se na drugih svetovih to ne ujema z njihovo naravno rotacijo. Vsak planet pa ima seveda tudi svoj lokalni sistem.«

»Kot ga ima Zemlja.«

»Da, kolega Elijah. Toda Zemlja uporablja samo svoje izvirne standardne časovne enote. To je za vesoljske svetove precej neudobno - vsaj glede medsebojnih stikov. Vendar pa pri teh zadevah Zemlji puste, da gre svojo pot.«

»Pa ne zaradi prijateljstva, se mi zdi. Mislim, da žele poudariti, kako zelo se od Zemlje razlikujejo. - Kako se pa decimalni sistem prilagaja letu? Saj mora tudi Avrora imeti neko naravno razdobje, v katerem obkroži svoje sonce - od tega pa so seveda odvisni tudi letni časi. Kako pa to merijo?«

Daneel je odgovoril: »Avrora obkroži svoje sonce v 373,5 avrorskih dneh - to traja približno 0,95 zemeljskega leta. Vendar pa za merjenje časa to ni tako zelo pomembno. Trideset Avrorinih dni je en mesec. Deset mesecev traja eno metrično leto. Metrično leto je enako približno 0,8 naravnega leta ali približno trem četrtinam zemeljskega leta. Ti odnosi so seveda na vsakem svetu drugačni. A ta sistem uporabljajo vsi vesoljski svetovi.«

»Najbrž pa imajo tudi primeren način za merjenje letnih časov?«

»Vsak svet ima seveda tudi svoje naravno leto, a to bolj malo upoštevajo. S pomočjo računalnika je mogoče vsak dan - v preteklosti ali sedanjosti - postaviti v položaj v naravnem letu, če je seveda takšna informacija potrebna. In to velja za vse svetove enako. Vsak robot to zna in zato vsak robot lahko vodi človekovo dejavnost v skladu z letnimi časi, če je to potrebno. Prednost metričnih enot je v tem, da nudijo vsemu človeštvu enotno krono-metrijo.«

Baleya je motilo, ker v knjigah, ki jih je proučeval, to ni bilo razloženo. Potem pa se je spomnil - kolikor je pač poznal zgodovino Zemlje - da je bil nekoč tudi na Zemlji lunarni mesec osnova koledarja. Potem pa so prišli časi, ko so ta lunarni mesec - prav zaradi lažje kronometrije - začeli opuščati. Pozneje ga sploh niso več pogrešali. In če bi zemeljske knjige proučeval tujec, bi v nobenem koledarju ne odkril lunarnega meseca - in tudi nobenih pojasnil o kakih zgodovinskih spremembah v koledarskem sistemu ne. Podana bi bila samo dejstva - brez pojasnil.

In kaj bi še lahko zvedel brez pojasnil?

Se lahko zanese na znanje, ki si ga pridobiva? Neprestano mora zastavljati vedno nova vprašanja, ničesar ni, kar bi bilo povsem zanesljivo.

Prav lahko bi se torej zgodilo, da bi kaj pomembnega prezrl ali napačno razumel. Kar preveč je bilo možnosti, da bi stopil na napačno pot.

11.

Gledal je skozi astrosimulator in Avrora je lebdela pred njim. Bila je podobna Zemlji. (Baley Zemlje nikoli ni videl iz vesolja, toda v astronomskih knjigah je bilo dovolj fotografij.)

Tudi Avrora je imela oblake in puščave in dobro se je videlo, kje je dan in kje je noč. Vse je bilo skoraj natanko tako kot pri Zemlji.

Baley je poželjivo opazoval vse to in razmišljal: le kaj bi bilo, če bi ga kje v vesolju ugrabili, mu rekli, da ga peljejo na Avroro, v resnici pa bi se vračali na Zemljo - zaradi kakršnegakoli razloga pač. Vzrok bi bil lahko prav delikaten in razbojniški. Bi opazil razliko, preden bi pristali?

Je imelo to sumničenje kakšen smisel? Daneel mu je pazljivo dopovedoval, da so ozvezdja na nebu obeh planetov ista - toda ali ne drži to samo za tiste planete, ki krožijo okrog sosednjih zvezd? Pogled na oba planeta je bil iz vesolja povsem enak - toda ali ni bilo to tudi nekaj povsem razumljivega, saj sta bila oba enako naseljiva in oba enako primerna za naselitev ljudi?

Le zakaj razmišlja o takšni skoraj neverjetni prevari? Se res kdo igra z njim? Le zakaj naj bi bilo to dobro? A zakaj naj bi bilo neverjetno in nekoristno? Takšen podvig bi moral že davno spregledati.

Bi se Daneel lahko udeleževal takšne zarote? Če bi bil človek — prav gotovo ne. A bil je samo robot; in prav gotovo bi ga bilo mogoče tako programirati, da bi se ustrezno obnašal.

Ni se mogel odločiti. Baley je natanko opazoval obrise celin in skušal v njih prepoznati zemeljske oblike. Vendar obrisov, ki so se le za kratke sekunde pokažali izza oblakov, ni mogel prepoznati. Pa tudi zemeljske geografije ni posebno dobro poznal. Na Zemlji je zelo dobro poznal samo podzemska mesta, jeklene votline.

Drobcev obal, ki jih je od časa do časa zagledal, torej ni mogel prepoznati in nikakor ni mogel vedeti, ali je pred njim Zemlja ali Avrora.

Sicer pa - zakaj takšna negotovost? Ko je potoval na Solarijo, nikoli ni podvomil o svojem cilju; nikoli ni posumil, da bi ga utegnili pripeljati nazaj na Zemljo. A tedaj je potoval s povsem jasno določeno nalogo in uspeh je bil zelo verjeten. Zdaj pa se mu je zdelo, da takšne verjetnosti ni.

Morda pa si je pravzaprav on sam želel priti nazaj na Zemljo? Nenavadna zarota je nastajala samo v njegovi zavesti. Zdelo se je, da nemogoče postaja mogoče . . .

Negotovost v zavesti naj bi torej živela neko svoje življenje. Tega ni smel dopustiti. Žalotil se je, da Avroro opazuje z nekakšno blazno vnemo. Bil je nesposoben, da bi se vrnil v svojo kabino in v svojo realnost.

Avrora se je premikala, se počasi obračala . . .

Dovolj dolgo je gledal, da je opazil njeno gibanje. Če je opazoval vesolje okrog sebe, se mu je vse zdelo povsem negibno - kot nekakšna slikarija. Vse so bile samo nepremične svetlobne točke

- prav tako tudi tisti mali polkrog. Se je zaradi te nepremičnosti počasi le znebil agorafobije?

Opazil je torej, da se Avrora giblje, in opazil je tudi, da se ladja spušča k njej v strmi spirali in da bo kmalu pristala. Bližali so se oblakom . . .

Ne, to niso bili oblaki. Ladja se je še vedno spuščala. Ladja se je gibala. On se je gibal. Nenadoma se je zavedel svoje lastne eksistence. Že je padal nekam skozi oblake. Padal je in padal, padal skozi redek zrak proti trdemu površju planeta.

V grlu ga je stisnilo; dihanje je postalo težavno.

Obupno si je dopovedoval: saj si v kabini in na varnem. Vsepovsod okrog tebe so ladijske stene.

Nobenih sten ni zaznaval.

Pomislil je: pa tudi če sten ni, si še vedno zaprt. Zavit si v svojo kožo.

Pa tudi svoje kože ni čutil.

Občutek je bil hujši, kot če bi bil preprosto nag. Bil je osebnost brez dodatkov, bistvo neke povsem gole identitete, živa točka, nekaj čisto posebnega, kar je bilo obdano samo z vesoljem, odprtim na vse strani, in neskončnostjo prostora. In nekaj, kar je padalo.

To svojo vizijo bi rad že izključil, hotel je stisniti pest nad kontrolnim robom - a nič se ni zgodilo. Občutki na koncu njegovih živcev so bili tako silni, da rok ni mogel več krčiti. S svojo voljo ni mogel doseči ničesar. Pa tudi prave volje ni imel. Oči ni mogel zapreti, pesti ni mogel skrčiti. Zgrabil gaje silen strah. Kar otrdel je.

Okrog sebe je čutil samo oblake, bele oblake . . . ne, ne povsem bele: barve so se prelivale k rahlo zlati in oranžni . . .

Potem je vse postalo sivo. Potapljal se je. Zdaj sploh ni mogel več dihati. Obupno se je boril, da bi si razrahljal zadrgnjeni vrat, da bi poklical Daneela na pomoč . . .

A iz sebe ni mogel spraviti niti glasu . . .

12.

Baley je sopihal, kakor da bi lovil sapo na koncu dolge dirke. Soba je stala poševno in pod njegovim levim komolcem je bilo nekaj trdega.

Opazil je, da leži na tleh.

Giskard je klečal poleg njega in njegova robotska roka (močna, toda hladna) je držala Baleya za desno zapestje. Vrata v kabi-• no, ki jih je Baley videl prek Giskardovih ramen, so bila odprta na stežaj.

Baley je vedel, kaj se je zgodilo. Ni mu bilo treba spraševati.

Giskard je pograbil nemočno človeško roko in jo stisnil nad kontrolnim robom, tako da je lahko izključil astrosimulator. Sicer bi . . .

Tudi Daneel je bil prisoten in njegov obraz je bil čisto blizu Baleyevega. Videti je bilo, kakor da čuti nekakšno bolečino.

Rekel je: »Nič niste rekli, kolega Elijah. Če bi vedel, kako slabo se počutite . . .«

Baley je zamahnil z roko. Hotel je reči, da ni nič hudega.

Vendar še vedno ni mogel spregovoriti.

Oba robota sta čakala, da je poskusil vstati. Potem so ga zgrabile močne roke in ga dvignile. Postavila sta ga v naslanjač in Giskard mu je nežno vzel kontrolni rob, ki ga je še vedno držal v rokah.

Giskard je rekel: »Kmalu bomo pristali. Mislim, da astrosimulatorja ne boste več potrebovali.«

In Daneel je resno dodal: »Najbolje bo, da ga takoj odložite.«

Baley je rekel: »Počakaj!« Njegov glas je bil hripav in čudno se mu je zdelo, da je sploh lahko spregovoril. Globoko je zajel sapo, se rahlo odkašljal in ponovil: »Počakaj!« In potem je poklical Giskarda.

Giskard se je ozrl po njem. »Prosim?«

Baley ni takoj spregovoril. Če bi zdaj Giskard vedel, da ga želi imeti poleg sebe, bi najbrž čakal neskončno dolgo. Baley je skušal zbrati svoje raztresene misli. Morda ga je še vedno mučila agorafobija, prav gotovo pa še vedno ni bil povsem prepričan, da so prišli na pravi cilj. Ta sum ga je mučil in najbrž je še povečal njegovo agorafobijo.

Zadevo je moral razčistiti. Giskard prav gotovo ni lagal.

Robot ne more lagati - če ne dobi za kaj takega skrbno pripravljenih navodil. A zakaj naj bi Giskard dobil takšna navodila? Njegov pravi tovariš je bil Daneel, Daneel pa je moral biti ves čas v njegovi družbi. Če bi ga bilo treba nalagati, bi bila to prav gotovo samo Daneelova dolžnost. Giskard je bil samo pomočnik in izvrševalec, stražar pri vratih. Če so že spletli okrog njega mrežo laži, ni bilo nobene potrebe, da bi mu še on lagal.

»Giskard!« je poklical Baley in njegov glas je bil zdaj že povsem naraven.

»Prosim, gospod?«

»Bomo kmalu pristali, ne?«

»Čez manj kot dve uri, gospod.«

To pomeni dve metrični uri, je pomislil Baley. To se pravi precej več kot dve resnični uri. Ali pa manj? No, saj ni bilo pomembno. Vse je pomešal. Najbolje je kar pozabiti na to.

Potem je kar se le da ostro spregovoril: »Kateri planet je to?«

Človek bi odgovoril šele po kratkem odmoru, če sploh bi odgovoril. Bil bi seveda zelo presenečen.

Giskard pa je odgovoril v hipu in povsem brezčutno: »To je Avrora, gospod.«

»Kako pa veš?«

»Tu je naš cilj. To ne more biti Zemlja, kajti Avrorino sonce ima, na primer, samo devetdeset odstotkov mase Zemljinega sonca. Tau Ceti je nekoliko hladnejša in zaradi tega ima njena svetloba čisto določen oranžni odtenek - za sveže in neprilagojene zemeljske oči. Najbrž ste tudi že opazili to značilno barvo Avrorinega sonca - ali vsaj odsev njegove svetlobe od gornjega sloja oblakov. Ko boste ugledali pokrajino, bo ta svetloba še mnogo bolj zaznavna — dokler se ji vaše oči ne bodo privadile.«

Baleyeve oči so tedaj zapustile brezizrazni Giskardov obraz. Pa saj je opazil to barvno razliko, je pomislil, a ji ni pripisoval nobenega pomena. Grda napaka.

»Lahko greš, Giskard.«

»Da, gospod.«

Baley se je nato grenko obrnil k Daneelu: »Osramotil sem se, kajne, Daneel?«

»Vidim, da ste se bali, da vas vlečemo za nos in da vas peljemo kam drugam. Kakšen razlog pa ste imeli za takšen sum, kolega Elijah?«

»Nobenega. Vse skupaj je samo posledica slabega počutja, ki me je navdajalo tam zunaj. To je bila agorafobija. Strmel sem v navidezno nepremično vesolje. Posebne slabosti nisem občutil - a počutil sem se slabo.«

»Midva sva naredila napako, kolega Elijah,« je rekel Daneel. »Vedela sva, da čutite odpor proti odprtim prostorom in zato ni bilo prav, da sva vas prepustila astrosimulatorju. In ko sva to že storila, nisva ves čas pazila na vas.«

Baley je zmajal z glavo. »Ne govori mi tega, Daneel. Kar dovolj imam tega vajinega nadzorstva. Po glavi pa mi roji misel, kako zelo me bosta nadzorovala na sami Avrori.«

Daneel je odgovoril: »Kolega Elijah, zdi se mi, da bo kar težko dopustiti vaš prost dostop do Avrore in Avrorcev.«

»Pa prav to mi morata dopustiti, na vsak način. Če bo moja naloga, da pri tem umoru robota poiščem resnico, potem moram biti svoboden pri iskanju informacij - seveda pri vseh ljudeh, ki so bili v to zapleteni.«

Baley se je zdaj že kar dobro počutil, čeprav je bil nekoliko utrujen. Čudno je bilo samo to, da je po tej tako hudi izkušnji nenadoma začutil krepko željo po pipi in tobaku. Mislil je, da se je te navade že pred kakim letom odvadil. Zdaj pa je kar začutil okus in duh po tobakovem dimu, ki naj bi se plazil skozi njegovo grlo in nos.

Vedel je, da se bo moral kajenju povsem odreči. Na Avrori pod nobenim pogojem ne bo smel kaditi. Tobaka niso poznali na nobenem vesoljskem svetu in če bi kdo kaj takega samo poskusil, bi ga izgnali ali pa uničili.

Daneel je rekel: »Kolega Elijah, o tem se bova morala pogovoriti z dr. Fastolfom, takoj ko pristanemo. Sam ne smem odločati.«

»Saj vem, Daneel - a kako naj govorim z dr. Fastolfom? Se bom moral posluževati takšnega sredstva, kot je tale astrosimulator? Kontrola bo morala biti v mojih rokah . . .«

»Sploh ne, kolega Elijah. Pogovarjala se bosta iz oči v oči. Namerava se srečati z vami že na vesoljskem pristajališču.«

13.

Baley je pričakoval, da bo ob pristajanju slišal kakšen šum. Prisluhnil je. Seveda ni vedel, kakšen naj bi bil ta šum. Ladijskega mehanizma sploh ni poznal, prav tako ni vedel ničesar o številu posadke in kakšna je dolžnost te posadke pri pristajanju.

Bo slišati kakšno kričanje, trušč, rahlo vibracijo?

Ničesar ni slišal.

Daneel je rekel: »Zdi se mi, da ste napeti, kolega Elijah. Prosim lepo, opozorite me na vsa svoja neugodna občutja. V vsakem primeru vam želim in moram pomagati.«

Besedico ,moram1 je rahlo poudaril.

Baley je odsotno pomislil: prvi zakon pritiska nanj. Po svoje je trpel, ko sem izgubil zavest in tega ni pravočasno predvidel. Takšna nenavadna disonanca v njegovih pozitronskih možganih nima zame prav nobenega pomena, pri njem pa bi najbrž povzročila prav takšno slabo počutje in neudobje, kot je zame huda bolečina.

Potem je mislil še naprej: le kako naj vem, kaj se dogaja pod umetno kožo in za umetno inteligentnostjo robota? Najbrž lahko vem le toliko, kolikor lahko ve tudi Daneel, kaj se dogaja v moji duševnosti.

Potem pa se je pokesal, da je o Daneelu razmišljal kot o robotu. Ozrl se je v njegove prijazne oči (le kdaj je začel misliti, da je njegov izraz prijazen?) in rekel: »Saj bi ti takoj povedal, če bi se res slabo počutil. Pa se ne. Skušal sem samo prisluhniti ropotu, ki naj bi ga morda povzročilo pristajanje, kolega Daneel.«

»Hvala ti, kolega Elijah,« je resno odgovoril Daneel. Rahlo se je priklonil in nadaljeval: »Nič posebnega ne bo pri pristajanju. Čutili boste samo rahel pospešek, ki pa bo minimalen, kajti ta soba se bo do določene mere pomikala v smeri pospeševanja. Morda se bo zvišala temperatura, a tudi ne več kot samo za dve stopinji. Nekaj pa se bo vendarle slišalo. To bo le nekakšno nizko žvižganje, ko bomo prebijali gostejše plasti atmosfere. Vas bo to motilo?«

»Prav nič. Pač pa me moti to, da nisem svoboden. Procedure se ne smem udeleževati. Te zadeve bi zelo rad spoznal. Nočem, da bi me imeli za jetnika in da bi me varovali pred izkustvom.«

»Saj zdaj že veste, kolega Elijah, da je narava vaših izkušenj takšna, da to za vas ni primerno.«

»In kako naj prenesem vse to, Daneel?« je jezno odgovoril. »Je to vse, zaradi česar me imate tukaj zaprtega?«

»Saj sem vam že pojasnil, kolega Elijah, da ste tu zaradi svoje varnosti.«

Baley je nestrpno zmajal z glavo. »Premislil sem to in pravim, da je nesmiselno. Možnosti, da se znajdem v vsej tej zmedi, so tako zelo majhne in zdaj mi še vi postavljate na pot vse te ovire! Moje težave pri razumevanju življenja na Avrori bodo zelo velike. In mislim, da ne bo nihče, ki je pri zdravi pameti, poskušal, da bi me pri tem raziskovanju ustavljal! Če pa bi kdo to hotel, zakaj naj bi me kar osebno ne napadel? In zakaj naj bi ne sabotiral ladje?«

»Dejstvo je, da smo o tem razmišljali, kolega Elijah. Ladjo smo skrbno preiskali. Opazili bi vsako najmanjše znamenje sabotaže.«

»Ste prepričani? Stoodstotno?«

»Takšne zadeve nikoli ne morejo biti absolutno zanesljive. Giskard in jaz sva pa vendarle prepričana, da je gotovost precej visoka in da se lahko lotimo vse zadeve brez strahu, da bi se zgodila kakšna nesreča.«

»Kaj pa če nimata prav?«

Daneelov obraz je spreletel droben krč, kakor da bi zahteval od njega nekaj, kar bi nasprotovalo gladkemu delovanju pozitron-skih poti v njegovih možganih. Rekel je: »Pa saj sva imela prav.«

»Tega ne moreš reči. Približujemo se pristajališču in pristajanje je vedno nevaren trenutek. Pri tem še sabotaža ni vedno potrebna. Osebno sem ravno zdaj najbolj ogrožen. Če se hočem na Avrori srečno izkrcati, se v tej sobi sploh ne smem več skrivati. Moral bom iti čez celo ladjo in tedaj bom za nekatere dosegljiv. Sta ukrenila vse potrebno, da bo pristajanje varno?«

Daneel je mirno odgovoril: »Vse sva storila. In - mimogrede naj vam povem - saj smo že pristali. Zdaj smo že na tleh Avrore.«

Prvi hip se je Baley začudil. Zmedeno se je ozrl okrog sebe, a videti seveda ni mogel ničesar drugega kot stene sobe, ki so ga obdajale. Čutil in slišal ni ničesar, tudi tistega ne, na kar ga je opozarjal Daneel. Ni čutil niti pospeška niti vročine, tudi žvižga ne. Ali pa je Daneel nalašč sprožil vprašanje njegove osebne varnosti, da bi ne mislil na kakšne druge neprimerne, čeprav manjše zadeve?

Baley je rekel: »In zdaj gre za to, da se izkrcam. Kako naj to storim, ne da bi bil pri tem ranljiv za kdo ve kakšne sovražnike?«

Daneel je stopil k steni in se dotaknil nekega gumba. Stena se je takoj razdelila na polovici, ki sta se razmaknili. Baley se je zastrmel v dolg valj, v dolg hodnik, nekakšen predor.

Tisti trenutek je stopil v sobo tudi Giskard in rekel: »Vsi trije bomo zdaj skupaj šli skozi izhodno cev, gospod. Od zunaj je popolnoma zastražena. Pri izhodu pa nas čaka dr. Fastolfe.«

»Ukrenila sva vse, kar je potrebno za varnost,« je rekel Daneel.

»Oprostita, oprostita,« je tedaj zajecljal Baley. Ves mračen je stopil v izhodno cev. Ko je tako povpraševal po ukrepih za varnost, je dognal, da sta bila oba prepričana, kako nepotrebni so bili.

Baley se nikakor ni imel za strahopetca, a zdaj je bil na tujem planetu in nobene možnosti ni imel, da bi razlikoval prijatelje in sovražnike. V oporo ni imel nič znanega in domačega - razen

samega Daneela. Spreletela ga je neprijetna misel, da bo v najpomembnejših trenutkih brez varstva, da ga nihče ne bo varoval in mu lajšal delo.

FASTOLFE

14.

Dr. Han Fastolfe je res čakal - in se smehljal. Bil je visok in suh, z rjavimi, ne predolgimi lasmi in tam so bila seveda tudi njegova ušesa. To so bila tista ušesa, ki si jih je Baley dobro zapomnil, čeprav so minila že tri leta. Velikanska ušesa so štrlela daleč navzven. Zaradi njih je bil videti rahlo smešen. Vendar pa je izžareval tudi občutek domačnosti. Bolj kot Fastolfovi dobrodošlici se je moral Baley nasmehniti njegovim ušesom.

Kaj na Avrori nimajo razvite plastične kirurgije, je začudeno pomislil. Saj bi bila potrebna samo majhna operacija, ki bi popravila neprimerno velikost njegovih ušes. Potem pa mu je prišlo na misel, da so Fastolfu najbrž kar všeč. Presenečeno je odkril, da so pravzaprav tudi njemu všeč. Nekaj je pač treba povedati o obrazu, ki spravlja človeka v smeh.

Fastolfe je bil najbrž ponosen na to, da so ga ljudje vzljubili na prvi pogled. Ali pa bi mu morda bilo ljubše, če bi ga podcenjevali? Mu je bilo všeč, da je bil nekoliko drugačen od drugih?

Fastolfe je spregovoril: »Civilist Elijah Baley. Dobro se vas spominjam, čeprav mislim, da nimate takšnega obraza kot igralec, ki vas je upodobil.«

Baley se je namrščil. »Tista televizijska dramatizacija me jezi, dr. Fastolfe. Ne vem, kam naj se skrijem . . .«

»Nikamor,« je pribil Fastolfe. »Je že tako. A če vam ni všeč, tega v naših pogovorih sploh ne bomo več omenjali. Res, tega ne bom nikoli več omenil. Prav?«

»Hvala,« je rekel Baley in podal dr. Fastolfu roko.

Fastolfe je vidno okleval. Potem pa se je le odločil in mu stisnil roko - čeprav le za hip. »Upam, da niste hodeča vreča bacilov . . .«

Potem je pogledal svoje roke in nebogljeno dodal: »Saj priznam, da so moje roke oblekli v tanko mrenico. Prav nič udobno se ne počutim. V naši družbi je vse polno nerazumnih strahov.«

Baley se je spet namrščil. »Vsi smo takšne žrtve. Prav nič mi ne ugaja misel, da bom moral v Ozunje - na odprto, to je. Zato tudi prav nič ne uživam, da sem moral priti na Avroro, in to v takšnih okoliščinah, da se še sam ne znajdem posebno dobro.«

»To zelo dobro razumem, gospod Baley. Za vas sem pripravil zaprt avto in ko bova prišla do mojega stanovanja, se bomo potrudili, da boste ves' čas varno zaprti . . .«

»Hvala, toda med mojim bivanjem na Avrori bo najbrž potrebno, da se bom od časa do časa podal tudi sam v Ozunje. Na to sem se pripravil - kolikor sem se le mogel.«

»Razumem. Napotili vas bomo v Ozunje, vendar le, kadar bo to res potrebno. In zdajle prav gotovo ni potrebno, zato prosim, ne ugovarjajte, če vas držimo zaprtega . . .«

Avto je čakal v senci takoj za predorom in vmes skoraj ni bilo razdalje - nobenega Ozunja. Takoj za njima sta stopala Daneel in Giskard. Na zunaj sta bila kaj različna, vendar pa oba enako resna in neskončno potrpežljiva.

Fastolfe je odprl zadnja vrata in rekel: »Prosim, vstopite!«

Baley je vstopil. Hitro in gladko je takoj za njim vstopil tudi Daneel. Giskard je vstopil z nasprotne strani. Baley se je zavedel, da je kot nekakšna zagozda stisnjen med oba robota - vendar pa nasilja ni bilo nobenega. V resnici mu je bilo kar všeč, da je med njim in Ozunjem na obeh straneh trdno robotsko telo.

A nobenega Ozunja ni bilo. Fastolfe je sedel na prednji sedež in ko so se vrata za njim zaprla, so se vsa okna zameglila in mehka umetna svetloba je napolnila notranjost.

Fastolfe je rekel: »Ponavadi ne vozim tako. Vendar pa se mi zdi, da se boste tako bolje počutili. Avto je povsem kompjuterizi-ran in ve, kam vozi. Po potrebi ali v nujnih primerih zna tudi ustrezno ukrepati. Nam se sploh ni treba vmešavati.

Začutili so rahlo pospeševanje in potem komaj še zaznavni občutek premikanja.

Fastolfe je rekel: »Takšno potovanje je povsem varno. Poskrbel sem, da za tole našo vožnjo ve čim manj ljudi. Pri tem sem imel kar precej težav. Tudi od zunaj vas v tem avtu ne morejo opaziti. Potovanje ne bo dolgo, avto vozi na zračni blazini. Če hočete, se lahko tudi ustavimo. Ste pa povsem varni.«

»Govorite, kakor da bi bil res v kakšni nevarnosti,« je rekel

Baley. »Že na ladji so me tako zelo varovali, da sem bil pravi jetnik. In zdaj spet.« Baley sije ogledal ozko, zaprto notranjost avtomobila. Tu je bil stisnjen v nekem kovinskem okviru z zatemnjenim steklom in obdajali sta ga tudi kovinski telesi obeh robotov.

Fastolfe se je rahlo nasmehnil. »Saj vem, da pretiravam, toda tukaj na Avrori občutke zelo visoko cenimo. Prihajate pa v kriznem času in vsekakor je bolje nevarnost precenjevati, kot pa jo podcenjevati.«

Baley je rekel: »Mislim, da razumete, dr. Fastolfe, da bi bil moj neuspeh udarec za Zemljo.«

»To zelo dobro razumem. Zato sem zelo odločen, da vam pomagam na poti k uspehu. Le verjemite mi!«

»Saj verjamem. In še to: neuspeh na Avrori bi bil zame tudi osebni in poklicni propad na Zemlji.«

Fastolfe je presenečeno pogledal Baleya. »Res? Za take zadeve pa ni jamstva.«

Baley seje namrščil. »Se strinjam-a lahko se zgodi. Razočarana zemeljska vlada bi izstrelila vame vse svoje rafale.«

»Tega nisem vedel, ko sem vas prosil za pomoč, gospod Baley. Lahko pa ste prepričani, da bom storil vse, kar je v mojih močeh. Čeprav vam moram kar po pravici povedati,« je rekel in pogledal stran, »če izgubimo, ne bo nič posebno hudega.«

»Saj vem,« je mračno odvrnil Baley. Naslonil se je na mehke blazine in zaprl oči. Vožnja ga je zazibala v rahel dremež, zaspal pa vendarle ni. Napeto je premišljeval, če je bilo vse skupaj vredno tveganja.

15.

Ko so prišli na cilj, Baleyu prav tako ni bilo treba stopiti v Ozunje. Znašel se je v podzemski garaži in majhno dvigalo ga je pripeljalo na površino. Popeljali so ga v sončno sobo in ko je stopal skozi močne sončne žarke (da, bili so oranžni), je moral kar zamižati.

Fastolfe je to opazil. Rekel je: »Okna je mogoče zatemniti. Če hočete, jih zatemnim. Pravzaprav bi moral na to pomisliti že prej . . .«

»Ni treba,« je čemerno odvrnil Baley. »Proti oknu bom obrnil hrbet. Saj se moram privajati.«

»Prosim lepo, povejte mi takoj, če se boste slabo počutili. Na tej strani Avrore je zdaj že pozno jutro. Če pa ste že preveč ur pokonci in bi radi zaspali, lahko to takoj uredimo. Če ste budni in če še niste lačni, potem ni treba jesti. Če pa ste lačni, vam lahko takoj kaj postrežemo in čez nekaj časa imate lahko z menoj tudi kosilo.«

»To bi se kar ujemalo z mojim osebnim časom, se mi zdi.«

»Odlično. Naj vas spomnim, da je naš dan za kakih sedem odstotkov krajši kot na Zemlji. To najbrž ne bo posebno zmotilo vašega bioritma, če pa ga bo, se bomo mi prilagodili vašim potrebam.«

»Hvala.«

»In še to: nimam pojma, kakšne so vaše navade pri hrani . . . Prav gotovo ne bom užaljen, če se vam bo ta ali ona jed zdela neužitna.«

»Hvala.«

»In - saj nimate nič proti, če se nama pridružita tudi Daneel in Giskard?«

Baley se je rahlo nasmehnil. »Bosta tudi onadva jedla?«

Fastolfe ni vrnil nasmeška, temveč je samo resno odgovoril: »Ne, vendar pa hočem, da bi bila vedno poleg vas.«

»Se kakšna nevarnost? Tudi tukaj?«

»Nikomur ne zaupam. Tudi tukaj ne.«

Vstopil je robot. »Gospod, kosilo je pripravljeno.«

Fastolfe je prikimal. »Zelo dobro, Faber. Takoj bova sedla k mizi.«

Baley je vprašal: »Koliko robotov pa imate?«

»Malo. Mi tukaj nismo tako bogati kot Solarijci, kjer pride deset tisoč robotov na enega samega človeka. Vendar pa jih imam jaz precej več, kot je povprečje - sedeminpetdeset. Hiša je dovolj velika in služi mi tako za stanovanje kot tudi za pisarno in delavnico. Potem je tu še moja žena - kadar pač kakšno imam - ki mora imeti dovolj prostora. Pri delu me ne sme motiti in imeti mora še posebne prostore, kjer ji posebej postrežejo.«

»Dobro, če imate sedeminpetdeset robotov, potem si pač lahko mislim, da dva prav lahko pošljete na posebne naloge. Prav lahko ste poslali pome Giskarda in Daneela, da sta me pospremila na Avroro.«

»Zagotavljam vam, da to ni bilo naključje. Giskard je moj majordom in moja desna roka. Imam ga, odkar sem odrasel.«

»Pa ste ga kljub temu zaradi mene poslali na pot. Počaščen sem,« je rekel Baley.

»Pa saj ste dovolj pomembni, gospod Baley? Giskard je moj najboljši robot, močan je in stanoviten.«

Baley je vprašujoče pogledal Daneela in Fastolfe je dodal: »Svojega prijatelja Daneela pa ne vključujem v te račune. Daneel ni moj služabnik, temveč moj dosežek, na katerega sem res lahko ponosen. Najboljši primerek svojega razreda je. Njegov projektant in model pa je bil dr. Roj Nemennuh Sarton, mož, ki je . . .«

Hipoma je umolknil, a Baley je hitro prikimal in dejal: »Saj razumem.«

Ni zahteval, da bi stavek dokončal, saj bi moral omeniti, da je bil Sarton na Zemlji umorjen.

»Sarton je njegovo konstrukcijo nadzoroval,« je nadaljeval Fastolfe, »jaz pa sem naredil vse teoretične račune, ki so ga omogočili.«

Fastolfe se je nasmehnil Daneelu, ki se mu je rahlo priklonil.

»In potem ste imeli tudi Janderja,« je rekel Baley.

»Da.« Fastolfe je zmajal z glavo in pogledal v tla. »Najbrž bi ga moral imeti stalno ob sebi - kakor imam Daneela. A on je bil moj drugi humanoid in v tem je pač razlika. Daneel pa je moj prvorojenec, da se tako izrazim, in je nekaj čisto posebnega.«

»In zdaj ne delate več humanoidov?«

»Nič več. A pridite zdaj,« je rekel Fastolfe in si mel roke, »kosilo je na mizi. - Mislim, da ljudje na Zemlji niso vajeni takšne hrane - to je povsem naravna hrana. Imela bova rakce v solati, pa kruh in sir in mleko, če hočete. Pa še kak sadni sok. Vse je zelo preprosto. In potem sladoled . . .«

»Pa saj so to stare zemeljske jedi!« je vzkliknil Baley. »Zdaj jih poznamo samo še iz stare literature . . .«

»Nobena od teh jedi ni na Avrori splošno znana. Mislim pa, da nima smisla, da bi vas silil k našim gurmanskim navadam, saj poznamo tudi neke čisto posebne jedi. Okusu bi se morali šele privaditi.«

Vstal je. »Prosim, stopite z menoj, gospod Baley. Pri kosilu bova kar sama in nobenih nepotrebnih ceremonij ne bo.«

»Hvala,« je rekel Baley. »Zelo ste prijazni. Malo sem se že spočil. Rad si ogledujem vse, kar je na Avrori značilnega. In zelo dobro vem, da bi vljudnost zahtevala kar precej ceremonij - zdaj pa se tega bojim.«

»Ni se treba bati.«

»Ali lahko, dr. Fastolfe, kršiva pravila obnašanja do te mere, da bova kar med kosilom imela poslovne pogovore? Dragocenega časa ne smeva izgubljati.«

»To mi je kar všeč: poslovni pogovori - med kosilom. Vendar pa je to prekršek, zato tega raje nikomur ne omenjajte! Nočem, da bi me izključili iz spodobne družbe.« Nasmehnil se je in dodal: »Temu se ne bi smel smejati. Saj tudi ni nič smešnega. A izguba časa bi bila več kot samo navadna neugodnost. Prav lahko bi bila tudi usodna.«

16.

Soba, ki jo je Baley zapustil, je bila skromna: nekaj naslanjačev, omara s predali, nekaj, kar je bilo videti kot pianino, samo da je imelo bakrene zaklopke namesto tipk; na stenah je bilo nekaj abstraktnih slik, ki so se lesketale v svetlobi. Na tleh je bila gladka preproga v različnih rjavkastih odtenkih, ki naj bi spominjali na les; in čeprav se je svetila, kakor da bi bila pravkar povoščena, ni na njej prav nič drselo.

Jedilnica, ki je imela povsem enaka tla, je bila podobna tej sobi. Bila je pravokotna in preobložena z dekoracijami. Tu je bilo šest velikih kvadratastih miz, ki jih je bilo mogoče opremiti na različne načine. Ob steni je bila točilna miza, tu pa so žarele steklenice raznih barv in se ogledovale v ukrivljenem zrcalu, ki je bilo videti, kot da se podaljšuje v neskončnost. Ob nasprotni steni so bile štiri vdolbine in v vsaki je čakal po en robot.

Daljši steni sta bili okrašeni z mozaikom, kjer so se barve počasi spreminjale. Prvi prizor je predstavljal nekakšen planet, čeprav Baley ni mogel uganiti, ali je to Zemlja, Avrora ali nekaj povsem nedoločljivega. Spredaj je bilo pšenično polje (ali nekaj podobnega), na njem pa kmetijska mehanizacija, ki so jo upravljali roboti. Ko je oko tako potovalo po vsej dolžini zidu, je odkrilo tudi človeška bivališča in na koncu je bilo tudi nekaj takega kot na primer mesto na Avrori.

Druga daljša stena je bila astronomska. Modro-beli planet, ki ga je osvetljevalo oddaljeno sonce, je odbijal svetlobo, in to tako, da se je videlo, kakor da se prav počasi vrti. Zvezde, ki so bile razsejane vseokrog, so bile velike in majhne, nekatere svetlejše, druge temnejše. Zdelo se je, kot da neprestano spreminjajo vzorec, če pa je človek usmeril svoj pogled na kakšno manjšo skupino, so se zdele nepremične.

Vse to je Baleya zmedlo in odbijalo.

Fastolfe je rekel: »Pravijo, da je to umetniško delo. Bilo pa je kar preveč drago. A Fanya je nekaj takega hotela imeti . . . Fanya je moja sedanja sodelavka.«

»Se nama bo pridružila?«

»Ne. Sama bova jedla. Prosil sem jo, naj v tem času ostane v svojem stanovanju. Nočem, da bi se mučila s problemom, ki muči naju. Saj razumete, ne? Upam, da.«

»Seveda, jasno.«

»Pridite. Prosim, sedite.«

Ena od miz je bila že obložena s posodami, krožniki, kozarci in najrazličnejšimi rezili - kakršnih Baley sploh ni poznal. V sredini je bil visok in ozek valj, ki je bil videti kot velikanski šahovski kmet. Narejen je bil iz sivega kamnitega materiala.

Ko je Baley sedel, se ni mogel upirati skušnjavi in je stegnil roko, da bi se ga dotaknil s prstom.

Fastolfe se je nasmehnil. »To je posoda za začimbe. V njej so preproste kontrolne naprave, ki omogočajo, da si človek vsako jed kar najbolj pravilno začini. Uporabljati pa jo je treba pravilno. Človek jo mora dvigniti, potem pa na precej zapleten način vrteti v rokah. Ti gibi so sami po sebi povsem nepomembni in nesmiselni, vendar pa jih uglajeni Avrorci zelo cenijo, saj so pra vi simbol elegance in uglajenosti. In vsaka jed mora biti servirana tako elegantno. Že ko sem bil otrok, sem bil tako spreten, da sem zgrabil to reč s palcem in kažalcem, trikrat pokleknil, nato pa pričaral nekaj soli, ki se mi je stresla na dlan. Če bi danes poskusil kaj takega, bi tvegal, da svojega gosta posolim. Prosim, da mi ne zamerite, če kaj takega ne poskušam več.«

»Rotim vas, nikar ne poskušajte!«

Prvi robot je prinesel solato in jo postavil na mizo, drugi je prinesel cel pladenj sadnih sokov, tretji kruh in sir - in četrti je poravnal prte. Vsi štirje so delovali skladno, delali so povsem blizu drug ob drugem, pa ni nihče nikogar oviral, nihče ni nikogar zadel in sploh ni bilo nobene težave. Baley jih je osuplo opazoval.

Opravili so svoje delo, in to v istem trenutku in vsak na svojem koncu mize. Potem so se skladno umaknili, se priklonili, obrnili in vrnili vsak v svojo vdolbino v zidu. Baley se je šele tedaj nenadoma zavedel, da sta v sobi tudi Daneel in Giskard. Prej ju namreč sploh ni videl. Ni opazil, kdaj sta vstopila. Čakala sta v dveh zidnih vdolbinah, kjer je bilo tudi pšenično polje. Daneel mu je bil najbližji.

Fastolfe je rekel: »No, pa so šli . . .« Umolknil je in žalostno zmajal z glavo. »Pa so vendar še tu. Navada je, da roboti odidejo, preden se kosilo prične. Roboti ne jedo, jedo samo ljudje. Zato je kar prav, da tisti, ki jedo, pač jedo, drugi se morajo pa umakniti. Vse to je postalo pri nas že prava ceremonija. Nepojmljivo je, da bi človek začel jesti, preden robot odide. V tem primeru pa vendar . . .«

»Saj niso odšli,« je rekel Baley.

»Seveda ne. To je zaradi varnosti in ta je v tem trenutku pomembnejša kot lepo obnašanje. Naj vas to ne moti! Sicer pa -saj vendar niste Avrorec!«

Baley je počakal, daje Fastolfe prvi prijel za vilice. Fastolfe jih je znal kar spretno uporabljati in ravnal je tako, da je Baley dobro videl, kaj počenja.

Baley je previdno ugriznil v rakca in zdel se mu je imeniten. Okus je poznal, na Zemlji pa je imela tak okus samo neka pašteta. Seveda so bili naravni rakci veliko boljši. Počasi je nosil okusne žalogaje v usta in kmalu je bilo povsem nepojmljivo, da bi mislil še na kaj drugega kot samo na kosilo.

Fastolfe je bil prvi, ki se je ganil. »Se bova lotila najinega problema, gospod Baley?«

Baley je rahlo zardel. »Da. Seveda. Prosim, oprostite. Ta imenitna avrorska hrana me je tako prevzela, da nisem mislil na nič drugega . . . Toda problem, dr. Fastolfe, ste si vi sami izmislili, ne?«

»Kako morete to trditi?«

»Povedali so mi, da je nekdo zagrešil umor robota; takšno dejanje pa zahteva veliko strokovno znanje.«

»Umor robota? Izraz je smešen.« Fastolfe se je nasmehnil. »Sicer pa razumem, kaj hočete reči. Prav so vam povedali; takšno dejanje zahteva velikega strokovnjaka.«

»In takšen strokovnjak ste samo vi - so mi povedali.«

»Tudi ta podatek drži.«

»In celo vi sami dopuščate - pravzaprav trdite - da bi lahko samo vi povzročili pri Janderju mentalno zamrznitev.«

»Govorim samo to, kar je resnica, gospod Baley. Nič dobrega bi ne bilo zame, če bi lagal - pa čeprav bi bilo to zelo mogoče. Vsi vedo, da sem prvi in najpomembnejši teoretični robotik na vseh petdesetih svetovih.«

»Toda kljub temu, dr. Fastolfe, kaj ne bi mogel tega dejanja storiti tudi drugi najboljši ali pa tretji najboljši? Je bilo res potrebno znanje prvega med prvimi?«

Fastolfe je mirno odgovoril: »Mislim, da bi to dejanje res zahtevalo samo znanje in spretnost prvega med prvimi. Poleg tega mislim, da bi tudi jaz lahko storil to samo v svojih dobrih dneh. Vedite, da so bili pri načrtovanju pozitronskih možganov, ki jih ni mogoče zamrzniti, angažirani samo največji geniji robotike -vključno z menoj.«

»Ste prepričani, res trdno prepričani, da takšnih pozitronskih možganov ni mogoče zamrzniti?«

»Popolnoma prepričan.«

»In ste to tudi javno povedali?«

»Seveda. Saj je bila javna preiskava, moj dragi Zemljan. Zastavljali so mi ista vprašanja kot vi in jaz sem prav tako po resnici odgovarjal. Takšne so navade na Avrori.«

Baley je rekel: »Sploh ne dvomim, da ste odgovarjali po resnici. Toda ali se vam ne zdi, da sta vas lahko zapeljala tudi naravni ponos in samozaupanje? Tudi to je značilno za Avrorce, kajne?«

»Mislite, da me je zapeljala želja po slavi, da bi bil najboljši? Mislite, da sem hote ustvaril položaj, kjer je bil vsakdo prisiljen trditi, da sem Janderja sam mentalno zamrznil?«

»Zdi se mi, da bi se vi zlahka sprijaznili z uničenjem svoje politične in družbene kariere, samo da bi vaša znanstvena slava ostala nedotaknjena.«

»Razumem. Zelo zanimivo razmišljate, gospod Baley. A kaj takega bi se meni ne moglo zgoditi. Vi torej mislite, da sem raje kriv umora robota, kot da bi dopustil, da bi bil le drugi najboljši robotik v celem vesolju.«

»Ne, dr. Fastolfe. Nočem, da bi bilo vse to tako zelo preprosto. Mogoče pa le varate samega sebe, ko takole mislite, da ste največji robotik? Podzavestno se z vsemi silami oklepate te misli; poudarjam: podzavestno. Zavestno pa najbrž že kar veste, da vas nekdo presega - ali pa jih je celo več, ki so vas že presegli.«

Fastolfe se je nasmejal, a čutiti je bilo, kako težko prenaša takšno misel. »Ni tako, gospod Baley. Napačno sklepate.«

»Dr. Fastolfe, pomislite! Ste povsem prepričani, da nihče med vašimi kolegi robotiki ne more popolnoma doseči vas?«

»Zelo malo jih je, ki obvladajo znanje človekolikih robotov. Med konstruiranjem Daneela je nastal kar nov poklic, ki pravzaprav še nima imena. Morda bi mu lahko rekli humanoformist. Med teoretičnimi robotiki, ki so na Avrori, nihče - razen mene -ne razume, kako delujejo Daneelovi pozitronski možgani. Dr. Sarton je to razumel - a on je mrtev. Pa tudi on ni razumel vsega tako dobro, kot razumem jaz. Temelji teorije so moji.«

»Morda je bila povsem vaša samo na začetku, zdaj pa vendarle ne morete imeti nad njo popolnega lastništva. Kaj se nihče ni naučil te teorije?«

Fastolfe je odločno odkimal. »Nihče. Nikogar nisem učil. Vse žive robotike pa izzivam, naj razvijajo svoje teorije.«

Zdaj se je Baley kar razjezil. »Pa mislite, da ne more kje živeti mlad znanstvenik, mlad mož, ki je pravkar končal univerzo, človek, ki utegne biti pametnejši kot vsi drugi?«

»Ne, gospod Baley, ne! Takšnega človeka bi jaz prav gotovo poznal. Delati bi moral v mojih laboratorijih. Sodelovati bi moral z menoj! A takega človeka ni. Eden bi morda lahko . . . Morda bi jih bilo lahko tudi več. A za zdaj ni nikogar . . .«

»Če bi vi umrli, bi torej vsa ta nova znanost umrla z vami vred?«

»Star sem samo sto petinšestdeset let. To so seveda metrična leta. To znese samo kakih sto štiriindvajset vaših zemeljskih let. Na Avrori je tako, da sem pravzaprav še vedno precej mlad. Nobenega razloga ni, da bi mislil, daje polovica mojega življenja že minila. Na Avrori ni nič nenavadnega, če nekdo doseže starost štiristo let - metričnih seveda. Imam še dovolj časa, da si izšolam naslednika.«

Medtem sta pojedla, kar je bilo na mizi, še vedno pa se nista ganila in nista vstala. Pa tudi noben robot se ni približal, da bi pospravil mizo. Pogovarjala sta se naprej in sedela nepremično -kot okamenela.

Baley se je globoko zamislil. Rekel je: »Dr. Fastolfe, pred dvema letoma sem bil na Solariji. Solarijci so name naredili globok vtis in prepričan sem bil, da so oni najspretnejši robotiki v vesolju.«

»Tako na splošno — to verjetno drži.«

»In med njimi ni nikogar, ki bi lahko storil to dejanje?«

»Niti enega, gospod Baley. Njihova znanost se lahko ukvarja samo s takšnimi roboti, kot je na primer moj zvesti Giskard. Solarijci pa ničesar ne vedo o konstrukciji človekolikih robotov.«

»Kako to, da ste o tem tako zelo prepričani?«

»Gospod Baley, saj ste bili na Solariji in zelo dobro veste, da se Solarijci zelo težko zbližujejo, da komunicirajo samo s pomočjo tridimenzionalnih aparatur - razen kadar je neizogiben spolni stik. Mislite, da bi komu sploh lahko prišlo na misel, da bi naredil načrt za robota, ki bi bil videti tako zelo človeški, da bi ob njem postal živčen? Ker bi bil videti tako zelo človeški, bi se mu izogibali! Na Solariji bi bil torej tak robot nezaželen in nepotreben.«

»Ali ne bi lahko ta ali oni Solarijec pokažal tudi presenetljivo strpnost do bližine človeškega telesa? Le kako ste lahko tako zelo prepričani?«

»Saj ne zanikam, da bi se to lahko zgodilo, toda letos ni na Avrori nobenega Solarijca.«

»Nobenega?«

»Nobenega! Saj nočejo imeti nobenih bližnjih stikov z Avrorci. Nihče ne prihaja semkaj ali na kak drug svet - razen če je kaj res nujnega. Pa tudi če je kaj nujnega, običajno ne pridejo bliže kot do naše orbite in z nami komunicirajo samo na daljavo s pomočjo elektronskih naprav.«

Baley je rekel: »Če je pa tako, če ste dobesedno in dosledno vi edina oseba na vseh svetovih, ki je lahko storila to dejanje, potem moram vprašati: ste vi ubili Janderja?«

Fastolfe je odgovoril: »Ne morem verjeti, da bi vam Daneel ne povedal, da sem jaz to dejanje zanikal.«

»Seveda mi je povedal, a to sem hotel slišati tudi od vas.«

Fastolfe je prekrižal roke in se namrščil. S stisnjenimi zobmi je spregovoril: »Naj vam torej povem: jaz tega nisem storil.«

Baley je zmajal z glavo. »Verjamem, da vi sami verjamete tej izjavi.«

»Seveda verjamem. In to kar najbolj iskreno. Resnico govorim: jaz Janderja nisem ubil.«

»Če ga torej niste vi in če tega ni mogel storiti tudi nihče drug, potem . . . čakajte! Morda bodo moji sklepi prenagli. Toda - ali je Jander res mrtev? Ali pa ste me pripeljali semkaj z izmišljenimi izgovori?«

»Robot je prav zares uničen. Prav lahko vam ga bom pokažal, toda zakonodaja mi prepoveduje dostop do njega. Preden mine dan . . .«

»Torej - če tega niste storili vi in če tega tudi nihče drug ni mogel storiti in če je robot prav zares mrtev - kdo je potemtakem storil zločin?«

Fastolfe je zavzdihnil. »Daneel vam je gotovo povedal, kakšno mnenje sem zastopal med preiskavo. Toda ali hočete slišati to še iz mojih ust?«

»Res je tako, dr. Fastolfe.«

»No, prav. Potemtakem je tako, da ni nihče zagrešil zločina. Dogodek je bil pač povsem spontan. Nekaj se je zgodilo v pozitronskih možganskih poteh in tisto je povzročilo popolno mentalno zamrznitev Janderja.«

»Je to verjetno?«

»Ne, ni verjetno. To je skoraj povsem neverjetno. Toda če jaz tega nisem storil, potem je to edina možnost, ki nam še preostane.«

»Toda saj bi lahko dokazoval, daje mnogo bolj verjetno, da vi zdaj lažete - kot da se je zgodila takšna spontana in naključna zamrznitev.«

»Da.«

»Kako pa naj zdaj jaz ravnam, da bom dokažal takšen spontan dogodek? In menda lahko zdaj samo takšen dokaz reši vas, Zemljo in mene samega.«

»Je to vrstni red po pomembnosti, gospod Baley?«

Baleyu je bilo to že odveč. »No, dobro. Potem ste to najprej vi, potem jaz in končno Zemlja.«

»O tem sem že veliko razmišljal,« je rekel Fastolfe, »in bojim se, da tega sploh ni mogoče dokazati.«

17.

Baley je prestrašeno strmel v Fastolfa. »Ni mogoče?«

»Ni mogoče. Na noben način.« In potem je, kakor da bi ga nenadoma nekaj obsedlo, pograbil posodo z začimbami in rekel: »Radoveden sem, če lahko še zdaj naredim trojni poklek.«

Z zelo natančnim zamahom roke je vrgel posodo v zrak. Prevračala se je v zraku in Fastolfe jo je potem ujel z dlanjo desne roke (palec je imel pri tem spodvit). Potem je rahlo odskočil in ujel jo je v dlan leve roke. In spet je odskočil in jo ujel z desno dlanjo - in potem spet z levo. Po tretjem pokleku jo je dvignil dovolj visoko, daje rahlo tlesknilo. Fastolfe jo je spet ujel z desnico in tudi leva roka je bila spet takoj pripravljena. Ujel jo je in tedaj je bilo kar slišati, kako se je v njej pretresala sol.

Fastolfe je rekel: »Za znanstvenega duha je ta igra otročja; napor ni v nobenem sorazmerju s ciljem, ki ni nič drugega kot ščepec soli. A vsak avrorski gostitelj je ponosen, če lahko to spretnost pokaže. Imamo tudi strokovnjake, ki lahko zadržujejo posodo v zraku kar poldrugo minuto in pri tem tako hitro mahajo z rokami, da jim oči sploh ne morejo več slediti. - Seveda pa,« je potem zamišljeno dodal, »Daneel lahko vse to dela veliko hitreje in z večjo spretnostjo kot katerikoli človek. Preskušal sem ga in pri tem raziskoval, kako delujejo njegove možganske steze. Seveda pa bi bilo zelo napačno, če bi mu ukažal, naj to svojo nadarjenost pokaže v javnosti. Ljudi bi tako po nepotrebnem poniževal.«

Baley je godrnjal.

Fastolfe je zavzdihnil. »Vrniti se morava k najinim problemom.«

»Saj - zaradi teh problemov ste me pripeljali tako daleč skozi vesolje.«

»Res je. Pojdiva torej naprej!«

Baley je vprašal: »Je imelo to, kar ste mi pravkar pokažali, sploh kakšen smisel?«

Fastolfe je odgovoril: »Prav. Zdi se mi, da sva zašla v slepo ulico. Pripeljal sem vas semkaj, da bi storili nekaj, kar se storiti ne da. Vaš obraz je bil dovolj zgovoren. In če vam povem po pravici - tudi jaz se nisem nič bolje počutil. In zdaj - pojdiva naprej!«

»K nalogi, ki je nerešljiva?«

»Zakaj naj bi bila za vas, gospod Baley, nerešljiva? Saj slovite po tem, da rešujete nemogoče naloge . . .«

»Mislite na tisto televizijsko dramo? Pa menda ne verjamete v tiste blazne izmišljotine, ki naj bi se dogodile na Solariji?«

Fastolfe je dvignil roke. »Nobenega drugega upanja nimam.«

Baley je rekel: »Jaz pa nimam nobene izbire. Kar naprej moram poskušati. Na Zemljo se ne bom mogel vrniti s porazom. To so mi kar naravnost povedali. - Povejte mi, prosim, kako bi mogel biti Jander ubit? Kakšna manipulacija njegove zavesti bi bila potrebna?«

»Gospod Baley, res ne vem, kako naj bi vam to pojasnil. Se robotiku bi to zelo težko pojasnjeval, vi pa tudi robotik niste. In tudi ne vem, kako naj bi pripravil svoje teorije za objavo. Tega prav gotovo tudi nočem storiti. A vendar, dovolite, da vam nekaj vendarle poskusim pojasniti. Saj veste, da so robote izumili na Zemlji, ne?«

»Na Zemlji je robotika na zelo nizki stopnji . . .«

»Zemeljske predsodke pred roboti na vesoljskih svetovih zelo dobro poznamo.«

»Vendar pa roboti izvirajo z Zemlje. Vsi to vedo. Znano je tudi, da so se nadprostorska potovanja lahko razvila samo s pomočjo robotov, saj bi brez takšnih potovanj ne bilo mogoče naseliti vseh vesoljskih svetov. Iz tega sledi, da so bili roboti že pred naselitvijo, da sojih Zemljani imeli, ko je bila Zemlja še edini naseljeni planet. Robote so potemtakem Zemljani izumili sami.«

»A Zemlja na to sploh ni posebno ponosna, ne?«

»O tem ne razpravljamo,« je Baley rekel kratko.

»In Zemljani ne vedo ničesar o Suzani Calvinovi?«

»V redkih starih knjigah sem naletel na njeno ime. Bila je eden prvih pionirjev robotike.«

»Je to vse, kar veste o njej?«

Baley je zamahnil z roko. »Če bi se zanimal, bi najbrž prav lahko odkril še več podatkov. Vendar pa takšne priložnosti ni bilo.«

»Kako čudno!« je vzkliknil Fastolfe. »Za Vesoljce pa je pravi polbog. Tako zelo jo častijo, da kar pozabljajo, da je živela na Zemlji. To se zdi poniževalno. In če bi vedeli, da je živela komaj nekaj več kot sto metričnih let, bi nihče ne verjel v njene zasluge. In vi jo poznate samo kot enega prvih pionirjev?«

»Ali ima ona z vsem tem kakšno zvezo, dr. Fastolfe?«

»Nobene neposredne zveze nima, neka povezanost je pa vendarle. Okrog njenega imena so spletene premnoge legende. Večinoma so neresnične, a kljub temu ji kar pristajajo. Najbolj znamenita pa je tista legenda, ki je po vsej verjetnosti najbrž najmanj resnična; govori o nekem robotu, ki so ga izdelali v tistih primitivnih časih. Na tekočem traku se je zgodila nesreča in tedaj je pridobil telepatične sposobnosti . . .«

»Kaj poveste!«

»To je legenda! Saj sem rekel, da je to samo legenda in nedvomno je povsem neresnična. Toda - ali obstoji za kaj takega najmanjša teoretična možnost? Nihče ni še nikoli predložil projekta, ki bi omogočal vsaj začetek takšnih sposobnosti. Ni si mogoče misliti, kako naj bi bila takšna sposobnost vgrajena v pozitronske možgane. Zato smo lahko kar prepričani, da je ta pripovedka izmišljena. A naj jo povem do konca, kajti konec je poučen.«

»Seveda - kar nadaljujte!«

»Robot je - kakor zatrjuje pripovedka - znal brati misli. In kadar so ga kaj vprašali, je bral misli spraševalca in mu povedal tisto, kar je ta želel slišati. Prvi zakon robotike pa čisto jasno zahteva, da robot ne sme poškodovati človeka ali pa s svojo nedejavnostjo povzročiti, da bi takšna poškodba nastala. Večina robotov to razume tako, kakor da gre samo za fizično poškodbo. Robot, ki zna brati misli, pa je vsekakor spoznal, da je človek lahko nesrečen tudi zaradi močnih čustev. Tako je na primer razumel takšna močna čustva, kot sta obup ali jeza. Vzroke teh čustev je uvrstil v rubriko ,poškodba1. Če je torej telepatični robot spoznal, da resnica lahko spravi človeka v obup ali jezo -potem je namesto resnice raje povedal kako prijetno laž. Razumete?«

»Seveda razumem.«

»Tako je tisti robot lagal tudi Suzani Calvinovi. Toda takšne laži niso mogle veljati posebno dolgo, kajti različnim ljudem je natvezil različne laži, ki so bile med seboj popolnoma neskladne. Pa tudi sama resničnost je bila povsem drugačna. Razumete? Suzana Calvinova je odkrila, da jo je nalagal, in spoznala je, da so jo laži pripeljale v precejšnjo zadrego. Laži so ji zbujale lažno upanje in to jo je zelo razočaralo. Ali res še nikoli niste slišali te zgodbe?«

»Prav zares ne!«

»Čudno! A prav gotovo si je niso izmislili na Avrori. Živa je prav na vseh svetovih. - Calvinova se je torej odločila za maščevanje. Rekla je robotu, da sta za človeka, ki se z njim pogovarja, laž in resnica enako nevarni. Zdaj se robot ni mogel več pokoravati prvemu zakonu, naj je govoril tako ali tako. Robot je to zelo dobro razumel in prisiljen je bil, da se je zatekel v popolno neaktivnost. Če hočete, da se izrazim bolj barvito, potem naj rečem, da so pozitronske vezi pregorele. Njegovi možgani so bili nepopravljivo uničeni. Legenda potem pripoveduje še, da je bila zadnja beseda, ki jo je Calvinova namenila uničenemu robotu: lažnivec!«

Baley je rekel: »In nekaj podobnega naj bi se zgodilo tudi

Janderju Panellu. Soočil se je z nekim protislovjem v izrazih. So zato njegovi možgani pregoreli?«

»Samo zdi se, da se je zgodilo tako. In to danes tudi ni tako lahko razložiti, kot je bilo mogoče v času Suzane Calvinove. Robotiki so zaradi te legende zelo pazili, kaj naj stori robot, ko zaide v takšna protislovja. Teorija pozitronskih možganov se je pozneje izredno razvila in z njo tudi praksa pri načrtovanju. Izdelani so bili številni zelo uspešni sistemi za vse mogoče položaje, samo da bi robot nikoli ne zašel v nerazrešljivo protislovje. To se pravi, da je bilo vedno mogoče storiti kaj takega, kar si lahko razlagal kot pokoravanje prvemu zakonu.«

»Potemtakem robotovi možgani sploh ne morejo pregoreti? Je to tisto, kar mi hočete povedati? Kaj pa se je potem z Janderjem zgodilo?«

»Ni to tisto, kar hočem povedati. Sistemi, o katerih sem vam govoril, so res vse bolj in bolj uspešni - nikoli pa popolnoma uspešni. Saj ne morejo biti. Naj so možgani še tako natančno izdelani, vedno je nekje možnost, da nastane protislovje. To je temeljna matematična resnica. Nikoli ne bo mogoče zgraditi tako popolnih možganov, da bi bila možnost, da zaidejo v protislovje -enaka ničli. To ne bo nikoli popolna ničla. Vendar pa so sistemi zdaj že tako zelo popolni, da je potrebno globoko razumevanje pozitronskih možganov, če bi hotel ustvariti takšno protislovje, ki bi povzročilo mentalno zamrznitev. To se pravi, da bi bil za takšno dejanje potreben zelo zelo premeten teoretik.«

»Takšen kot ste vi, dr. Fastolfe?«

»Takšen kot sem jaz. In pri humanoidih sem to samo jaz.«

»Pa nihče drug,« je rekel Baley ironično.

»Pa nihče drug. Natanko tako,« je rekel Fastolfe, ki je ironijo namenoma preslišal. »Humanoidi imajo možgane - in seveda tudi telesa - ki so natančni in namerni posnetki človeka. Pozitronski možgani so izredno delikatni in so seveda prav tako občutljivi in krhki kot človeški. Prav tako kakor človeka lahko zadene kap, tako lahko doživi tudi robot mentalno zamrznitev.«

»Ali to lahko dokažete, dr. Fastolfe?«

»To vam lahko pokažem matematično. A samo strokovnjaki bodo potrdili, daje takšno umovanje veljavno. Seveda pa gre tudi za nekatere domneve, ki so povsem moje in ki niso v skladu s sprejetimi metodami mišljenja v robotiki.«

»In kolikšna je verjetnost za spontano mentalno zamrznitev?«

»Če bi imeli večje število humanoidov, denimo, da bi jih bilo kar sto tisoč, potem je verjetno, da bi en sam med njimi doživel mentalno zamrznitev, in to v življenjskem razdobju, kakršno je običajno na Avrori. Lahko pa se zgodi tudi prej, kakor se je to zgodilo Janderju. A to je vendarle precej čudno.«

»Toda glejte, dr. Fastolfe. Čeprav lahko zelo prepričljivo dokažete, da robot lahko doživi mentalno zamrznitev, to še vedno ni dokaz, da se je nekaj takega Janderju tudi res zgodilo, in to natanko v tistem času . . .«

»Prav imate.«

»Vi - največji strokovnjak v robotiki - pa v tem posebnem primeru z Janderjem tega ne morete dokazati?«

»Tako je. Prav imate.«

»Kaj pa naj potem storim jaz, jaz, ki nimam pojma o robotiki?«    ,

»Saj ni treba ničesar dokazati. Prav gotovo ne bo treba drugega, kot da si izmislite nekaj pametnega, nekaj takega, da bo javnost verjela v spontano mentalno zamrznitev.«

»In kaj naj bi to bilo?«

»Ne vem.«

»Res ne veste, dr. Fastolfe?« je ostro vprašal Baley.

»Kaj pa mislite? Rekel sem, da ne vem.«

»Naj vam nekaj povem! Mislim, da Avrorci vedo, da sem prišel na ta planet zato, da bi razrešil ta problem. Težko bi bilo zadeve tako urediti, da bi prišel sem tajno. Sem pač Zemljan in tole je Avrora.«

»Res, prav gotovo. In tega tudi nisem poskusil. Posvetoval sem se s predsednikom vlade in ga prepričal, da mi je dal dovoljenje za vaš prihod. Tako sem dosegel, da je moje mnenje prevladalo. Dana vam je priložnost, da razrešite to skrivnost, preden se začne sodni proces. Dvomim pa, da mi bodo dali kaj več priložnosti . . .«

»Naj še enkrat ponovim: Avrorci torej vedo, da sem tu. Predstavljam si, da tudi natančno vedo, zakaj sem tukaj. Razrešiti moram uganko o Janderjevi smrti.«

»Seveda. Kaj pa naj bi še drugega bilo?«

»In od trenutka, ko sem stopil na ladjo, ki me je prinesla semkaj, ste me stalno držali pod stražo - pač zaradi nevarnosti, da bi me vaši sovražniki likvidirali. Mislite, da sem čudodelec, ki kar takole rešuje uganke? In mislite, da vas bom naredil za zmagovalca, čeprav vsa ta čuda delujejo zoper mene?«

»Bojim se, da je res tako.«

»In zdaj si predstavljajte, da je tu nekdo, ki noče, da bi bila uganka rešena! Vi, dr. Fastolfe, pa bi se morali nekako opravičiti. Zaradi tega bi mene prav lahko ubili. To bi najbrž preusmerilo čustva v vašo korist. Ljudje bi sklepali, da vaši sovražniki menijo, da ste vi pravzaprav nedolžni. Ali pa se ne bi bali preiskave? Vsaj ne tako zelo, da bi me skušali ubiti.«

»To je pa zelo zapleteno umovanje, gospod Baley. Vaša smrt bi morda lahko koristila temu namenu, če bi bila prav izkoriščena. A kaj takega se ne bo zgodilo. Varujemo vas. Nihče vas ne bo ubil.«

»A zakaj me sploh varujete? Zakaj jim ne pustite, da me ubijejo? Potem bi mojo smrt lahko izrabili sebi v prid. Mar ne?«

»Ne. Zato, ker hočem, da ostanete živi in da tako dokažete mojo nedolžnost.«

Baley je rekel: »Pa saj prav gotovo veste, da vaše nedolžnosti ne morem dokazati.«

»Mogoče jo pa lahko. Zelo ste domiselni. Zemlja je odvisna od vašega delovanja in - kakor ste mi povedali - tudi vaša osebna kariera.«

»Kaj mi pomaga domiselnost? Če bi mi ukažali, naj pomaham z rokami in poletim, in bi potem rekli, da mi pač ni uspelo, bi me tako samo mučili in ubili, ne? In če bi nekaj razneslo Zemljo in bi bilo uničeno vse prebivalstvo - potem bi bilo res domiselno, če bi jaz pomahal s krili in poletel - pa bi še vedno ne mogel ničesar storiti.«

Fastolfe je tedaj nerad priznal: »Saj vem, da so možnosti zelo majhne.«

»Ni jih, in vi to veste,« je jezno rekel Baley. »Samo moja smrt vas lahko reši.«

»Potem pa ne bom rešen, kajti trudim se, da vas moji sovražniki ne bi mogli doseči.«

»Vi pa me lahko dosežete.«

»Kaj?«

»Misel imam v glavi, dr. Fastolfe: sami bi me radi umorili, in to tako, da se bo zdelo, kakor da so to storili vaši sovražniki. Potem boste v boju z njimi izrabili mojo smrt - in to je tisto, zaradi česar ste me pripeljali na Avroro.«

Nekaj hipov je Fastolfe samo presenečeno strmel v Baleya, potem pa ga je zgrabila silna jeza. Zardel je in obraz se mu je spačil. Pograbil je posodo z začimbami, jo dvignil visoko v zrak -in skušal udariti Baleya.

Baley je bil sicer izredno presenečen, vendar pa mu je uspelo, da se je izmaknil in skril za velikim naslanjačem.

DANEEL IN GISKARD

18.

Fastolfe je bil zelo hiter, Daneel pa še hitrejši.

Baley seveda ni pozabil na Daneela, a zdelo se mu je, da je zaslišal samo bežen šum, nejasen zvok — in že je Daneel stal ob Fastolfu in držal posodo za začimbe v svojih rokah. Rekel je: »Upam, dr. Fastolfe, da vas nisem udaril.«

Baley je opazil (in to ga je nemalo presenetilo), da tudi Giskard ni bil daleč od Fastolfa in da so tudi vsi štirje roboti, ki so bili ob nasprotni steni, stopili k jedilni mizi. Fastolfe je rahlo sopihal. Razmršenih las je dejal:

»Ne, Daneel. Kar dobro si naredil, prav zares.« Potem je dvignil glas: »Vsi ste dobro naredili, a dobro si zapomnite, da niti za hip ne smete oklevati! Niti takrat, kadar gre osebno zame!«

Rahlo se je nasmejal, sedel in si z roko popravil lase.

»Žal mi je, da sem vas tako prestrašil, gospod Baley,« je rekel. »A dejanje je bilo mnogo bolj prepričljivo kot še tako skrbno izbrane besede.«

Baley, ki se je nagonsko izmaknil, si je zrahljal ovratnik in s hripavim glasom dejal: »Pa sem najbrž res pričakoval samo besede. Zdaj priznam, daje bilo dejanje mnogo bolj prepričljivo. Srečo imam, da je bil Daneel dovolj blizu in da vas je razorožil.«

»Vsi so bili dovolj blizu, da bi me razorožili, a Daneel je bil najbližji in zato je bil tudi prvi. Priskočil je tako hitro, da je bil lahko celo nežen. Če bi bil bolj daleč, bi mi lahko poškodoval roko, ali pa me celo podrl na tla.«

»Bi šel tako daleč?«

»Gospod Baley,« je rekel Fastolfe, »navodila za vašo varnost sem dal jaz in jaz dobro vem, kako se dajejo navodila. Za vašo rešitev bi roboti niti najmanj ne pomišljali, pa čeprav bi morali pri tem poškodovati mene. Seveda pa bi se pri tem potrudili, da bi povzročili kar najmanj škode. Daneel je tako pravkar ravnal. Poškodoval je samo mojo častivrednost - in mi razmršil lase. V vseh prstih čutim zdaj mravljince.« Fastolfe si je krčevito drgnil prste.

Baley je globoko zajel sapo. Po teh kratkih zmedenih trenutkih je skušal spet priti k sebi. Vprašal je: »Ali me Daneel ne bi branil tudi brez vaših specifičnih navodil?«

»Nedvomno. Moral bi. Ne smete pa misliti, da je robotski odgovor vedno samo enostavni da ali ne, gor ali dol, noter ali ven. To je napaka, ki jo pogosto delajo pravniki. Seveda gre vedno za hiter odgovor. Moja navodila glede vas pa so bila sestavljena tako, da je to samo povečalo možnosti, ki so bile že tako vgrajene v vse robote, ki jih imam. Zaradi tega je bilo tudi ukrepanje, ko je nastala nevarnost, nenavadno hitro. Vedel sem, kaj se bo zgodilo. Zato sem vas lahko kar se le da hitro udaril. Vedel sem, da mora biti demonstracija kar se le da prepričljiva. Seveda pa ni bilo prav nobene možnosti, da bi vas kakorkoli poškodoval.«

»Da - a za takšno dejanje vam pač nisem posebno hvaležen.«

»Oh - v svoje robote popolnoma zaupam, posebno v Daneela. Seveda pa bi se lahko zgodilo tudi drugače: če bi to posodo prepozno izpustil, bi mi nehote lahko zlomil roko v zapestju.«

Baley je rekel: »Meni se zdi, da je bilo to vaše tveganje precej nespametno.«

»Tudi meni se tako zdi, a človek razmišlja šele po dejanju. Če bi vi s to posodo skušali udariti mene, potem bi Daneel prav gotovo prestregel tudi vaš udarec, vendar pa ne tako hitro, ker ni dobil nobenih posebnih navodil za mojo varnost. Upam sicer, da bi bil dovolj hiter in da bi me prav tako rešil, vendar pa o tem nisem povsem prepričan in bi tega raje ne poskusil.« Fastolfe se je veselo smehljal.

Baley je vprašal: »Kaj pa, če bi nekdo iz letala vrgel bombo na to hišo?«

»Ali pa če bi nekdo s sosednjega griča usmeril na nas snop gama žarkov. Varnost, ki jo nudijo moji roboti, seveda ni neskončna. A takšni radikalni teroristični poskusi tu na Avrori niso posebno verjetni. Zaradi njih ni treba skrbeti.«

»Skušam se znebiti teh skrbi. Prav zares, nikoli nisem resno sumil, da ste tudi vi zame kakšna nevarnost. To možnost sem moral izključiti, če sem hotel razmišljati naprej. Zdaj lahko nadaljujeva.«

Fastolfe je rekel: »Res, zdaj lahko nadaljujeva. To dramatično razvedrilo je bilo povsem postranskega pomena. Še vedno je problem, ali je bila Janderjeva mentalna zamrznitev - spontana.«

Baley se je zdaj zavedel, da stoji poleg njega tudi Daneel, in obrnil se je nanj: »Daneel, ali ti pogovor o tej zadevi povzroča bolečino?«

Daneel je odložil posodo z začimbami na bolj oddaljeno mizo in dejal: »Kolega Elijah, želim si, da bi pokojni Jander še vedno funkcioniral. Ker pa ne funkcionira in ker ga tudi ni mogoče popraviti, bo najbolje, če ukrenemo nekaj, kar bo v prihodnosti preprečevalo podobne nesreče. In ker se pogovor zdaj končuje, mi to prej ugaja kot povzroča bolečino.«

»No, prav. Preidimo zdaj na drugo zadevo. Ali ti, Daneel, verjameš, da je dr. Fastolfe odgovoren za konec tvojega tovariša robota Janderja? - Dr. Fastolfe, oprostite, da to sprašujem.«

Fastolfe je dal z roko znamenje, da vprašanje odobrava, in Daneel je odgovoril: »Dr. Fastolfe je izjavil, da ni odgovoren in tako tudi res ni odgovoren.«

»Nimaš o tem nobenih dvomov, Daneel?«

»Prav nobenih, kolega Elijah.«

Videti je bilo, da to Fastolfa kar nekako zabava. »Gospod Baley, vi navzkrižno zaslišujete robota . . .«

»Vem, a Daneela si sploh ne predstavljam kot robota, zato ga zaslišujem.«

»Njegovi odgovori nimajo pred preiskovalnim sodiščem prav nobenega pomena. Njegove pozitronske sposobnosti so takšne, da mi je prisiljen verjeti.«

»Jaz pa nisem preiskovalno sodišče, dr. Fastolfe, samo goščavo razčiščujem. Naj se zdaj vrnem na prejšnjo točko. Dve možnosti sta: sami ste povzročili, da so Janderjevi možgani pregoreli - ali pa se je to zgodilo po naključju. Vi mi zatrjujete, da takšnega naključja ni mogoče dokazati, in to me sili, da dokažem, da tega vi niste storili. Z drugimi besedama če se mi posreči prikazati, kako nemogoče je, da bi vi ubili Janderja — potem nam ostane naključje kot edina možnost.«

»In kako boste to dokažali?«

»Gre za sredstva, priložnost in motiv. Sredstva za uboj Janderja imate: to je teoretično znanje, s katerim bi ga lahko tako zmanipulirali, da bi doživel mentalno zamrznitev. Toda ali ste imeli tudi priložnost? Bil je vaš robot, vi ste načrtovali njegove možganske steze in nadzorovali gradnjo. Toda - ali je bil v času mentalne zamrznitve v vaši posesti?«

»Pravzaprav ne. Nekdo drug ga je imel.«

»Kako dolgo?«

»Kakih osem mesecev - ali pa malo več kot polovico vašega leta.«

»Ah. To je zelo zanimivo. Ste bili v trenutku njegovega uničenja z njim ali vsaj blizu njega? Bi ga lahko dosegli? Skratka - ali lahko dokažete, da ste bili v usodnem trenutku tako daleč od njega oziroma, da je bil on tako zunaj vašega dosega, da domneva, da ste dejanje storili vi - sploh ne more biti razumna?«

Fastolfe je odgovoril: »Bojim se, da to ni mogoče. Razdobje, v katerem naj bi bilo dejanje storjeno, je precej dolgo. In robot se pri svojem uničenju sploh ne spremeni tako, da bi to lahko primerjali s smrtjo človeškega bitja. Lahko rečemo samo to, da smo v nekem določenem času videli Janderja, kako je funkcioniral, in da malo pozneje ni več funkcioniral. Ta vmesni čas je trajal kakih osem ur in za to razdobje nimam nobenega alibija.«

»Nobenega? Kaj ste pa delali v tem času?«

»Bil sem tu, v svoji hiši.«

»A prav gotovo so vas videli vaši roboti in ti lahko potrdijo . . .«

»Seveda so me videli, a oni v zakonitem smislu sploh ne morejo pričati. In tistega dne je bila poslovno odsotna tudi Fanya . . .«

»Mimogrede: ali Fanya veliko ve o robotiki?«

Fastolfov obraz je preletel popačen smehljaj: »Ona ve še manj kot vi. - Sicer pa to sploh ni pomembno.«

»Zakaj pa ne?«

Fastolfova potrpežljivost je začela popuščati. »Moj dragi gospod Baley, saj sploh ne gre za fizičen napad iz bližine - kakršnega sem malo prej zaigral. To, kar se je zgodilo Janderju, ne zahteva fizične prisotnosti. Zgodilo se je pač tako, da Jander v geografskem smislu ni bil posebno daleč od mene. Ni bil v moji hiši - a prav vseeno bi bilo, če bi bil tudi na oni strani Avrore. Elektronsko bi ga lahko všelej dosegel in s pomočjo ukazov, ki bi mu jih dajal, in odgovorov, ki bi jih izvlekel iz njega, bi lahko pri njem povzročil mentalno zamrznitev. Odločilni korak bi sploh ne zahteval posebno veliko časa . . .«

»Potemtakem je potreben samo kratek korak in sredi kakih rutinskih opravkov bi lahko mimogrede . . .«

»Ne!« je rekel Fastolfe. »Poslušajte me vendar, moj dragi Zemljan! Saj sem vam že povedal, da se ni zgodilo nič takega. Povzročanje mentalne zamrznitve pri Janderju bi bil dolg, zamotan in mučen proces. Zahteval bi veliko znanja in spretnosti in nihče bi tega ne mogel narediti, ne da bi deloval dolgo in premišljeno. In na vsej tej izredno zamotani poti bi bilo še mnogo manj možnosti za nesrečo ali za spontano mentalno zamrznitev, če bi upoštevali moje matematične teorije.

Če bi torej jaz hotel povzročiti mentalno zamrznitev, bi moral zelo skrbno in načrtno povzročati spremembe in reakcije. Tako bi polagoma, čez več tednov, mesecev ali let lahko pripeljal Janderja na rob takšnega uničenja. V času vseh teh postopkov bi on nikoli ne pokažal nobenih znamenj, da je na robu katastrofe. To je tako, kakor da bi se vi v popolni temi vse bolj in bolj približevali nekemu prepadu in tudi na samem robu bi še vedno čutili trdna tla pod nogami. In ko bi ga tako pripeljal na rob prepada, bi zadostovala ena sama pripomba, da bi ga poslal v globino. Samo ta zadnji korak bi bil lahko narejen v trenutku. Me razumete?«

Baley je stisnil ustnice. Svojega razočaranja sploh ni skušal skriti. »Torej - na kratko: imeli ste priložnost.«

»Vsakdo bi imel takšno priložnost. Vsakdo na Avrori , če bi seveda imel ustrezno znanje.«

»In samo vi imate to ustrezno znanje?«

»Bojim se, da je res tako.«

»To naju je pripeljalo do motiva, dr. Fastolfe.«

»Ah.«

»Tudi motiv mora biti, če hočemo zadevo končati. Ti človeku podobni roboti so vaši. Zgrajeni so na osnovi vaše teorije, sodelovali ste tudi pri konstrukciji, in to celo na vsakem koraku - pa čeprav je to konstrukcijo nadzoroval dr. Sarton. Ti roboti obstajajo zaradi vas in samo zaradi vas. O Daneelu ste govorili, kot da je vaš ,prvorojenec1. Oni so vaša stvaritev, vaši otroci, vaše darilo človeštvu, vaša nesmrtnost.« (Baley je začutil, da postaja vse bolj in bolj zgovoren. Zazdelo se mu je, kakor da se že obrača na preiskovalno sodišče.) »Zakaj, za boga, naj bi vi uničili svojo lastno stvaritev? Zakaj naj bi vi sami uničili življenje, ki ste ga ustvarili s svojim znanstvenim delom?«

Fastolfe je bil videti utrujen, a to ga je zabavalo. »Zakaj neki? Vi, gospod Baley, o tem nimate nobenega pojma. Kako lahko trdite, da je moja teorija rezultat dolgotrajnega znanstvenega dela? Morda je samo dolgočasno razvijanje neke enačbe, kar bi lahko storil prav vsakdo - a pred menoj nikomur ni bilo mar za to.«

Baley seje že težko zadrževal. Rekel je: »Saj ne mislim tako. Če nihče, razen vas, ne razume humanoidnih možganov tako dobro, da bi jih lahko uničil, potem je jasno, da jih nihče, razen vas - tudi ne razume tako dobro, da bi jih ustvaril. Lahko to zanikate?«

Fastolfe je zmajal z glavo. »Ne, tega ne morem zanikati.« Njegov obraz je postajal bolj in bolj mračen. »In vendar vsa ta vaša skrbna analiza povzroča, da je vse skupaj bolj in bolj zapleteno. Dognala sva že, da sem jaz edini, ki ima sredstva in tudi priložnost. In zgodilo se je, da imam tudi motiv - najboljši motiv na svetu - in moji sovražniki to zelo dobro vedo. Kako, zaboga, pa naj potem dokaževa, da tega nisem storil jaz?«

19.

Baleyev obraz se je spačil od jeze. Besno je vstal in se odmaknil, stopil do kota sobe, kakor da bi iskal nekakšen plot, potem pa se je obrnil in ostro dejal: »Dr. Fastolfe, zdi se mi, da se zabavate, ko me spravljate v zadrego.«

Fastolfe se je namrščil. »Prav nič se ne zabavam. Samo problem vam skušam predstaviti, takšnega, kot je. Ubogi Jander je storil svojo robotsko smrt iz čiste negotovosti pozitronskega nagona. Jaz seveda nimam s tem nobenega opravka, jaz samo vem, kako se je to moglo zgoditi. Seveda pa nihče ne more biti prepričan, da sem nedolžen. Vsi posredni dokazi kažejo name. S tem se moramo pač soočiti in odločiti, kaj je mogoče storiti.«

Baley je rekel: »Dobro, potem raziščiva vaš motiv. Morda to, kar se vam zdi prevladujoče, v resnici nič ne pomeni.«

»Dvomim. Saj nisem norec, gospod Baley.«

»Vi pa tudi niste sodnik za vaša lastna dejanja in motive. Ljudje to ponavadi niso. Morda pa samega sebe dramatizirate.«

»Jaz ne mislim tako.«

»Potem mi razložite svoj motiv. Kakšen pa je? Povejte!«

»Ne tako hitro, gospod Baley. To ni tako lahko razložiti. Bi lahko za trenutek stopili z menoj na prosto?«

Baley se je hitro ozrl proti oknu. V Ozunje?

Sonce je bilo nizko na nebu in sijalo je naravnost v sobo.

Pomislil je, potem pa rekel glasneje, kot je bilo potrebno: »Dobro, pa grem!«

»Odlično,« je rekel Fastolfe. In potem je bolj prijazno dodal: »Mogoče bi radi še prej obiskali osebne prostore?«

Baley je premišljeval samo za hipec. Nobene nujne potrebe ni čutil, a prav nič ni vedel, kaj ga čaka v Ozunju, kako dolgo bo tam in če tam so takšni prostori, ali jih ni. Najpomembnejše pa je bilo, da sploh ni vedel, kakšne so avrorske navade ob takšni priložnosti in tudi spomniti se ni mogel, da bi v knjižnih filmih, ki jih je proučeval na ladji, naletel na kakšen pouk. Najrž bo pa najbolje, da se kar prilagodi nasvetom svojega gostitelja.

»Prosim,« je rekel. »Če dovolite . . .«

Fastolfe je prikimal. »Daneel,« je rekel, »pokaži gospodu Baleyu osebne prostore za obiskovalce . . .«

Daneel je rekel: »Kolega Elijah, stopite prosim z menoj.«

Skupaj sta stopila v sosednjo sobo in Baley je rekel: »Žal mi je, Daneel, da nisi sodeloval v pogovoru med menoj in dr.Fastol-fom.«

»To bi se ne spodobilo, kolega Elijah. Ko ste mi zastavili vprašanje, sem odgovoril, vendar pa nisem bil povabljen, da bi sodeloval v celotnem pogovoru.

»Saj bi te povabil, Daneel, a bil sem samo gost. Ta položaj me je utesnjeval. Mislil sem, da bi ne bilo prav, če bi v tem smislu prevzel pobudo.«

»Razumem. - Tole so osebni prostori za obiskovalce, kolega Elijah. Vrata se bodo sama odprla na pritisk vaše roke, če kabina ni zasedena.«

Baley ni vstopil. Zamišljeno se je ustavil in dejal: »In če bi te povabili k pogovoru, Daneel, bi imel kaj povedati? Bi se ti zdelo potrebno, da kaj pripomniš? Tvoje mnenje zelo cenim, dragi prijatelj.«

Daneel je z običajno resnostjo odgovoril: »Samo nekaj bi rad pripomnil. Stališče dr. Fastolfa, da je namreč imel odličen motiv za onesposobitev Janderja, je bilo zame povsem nepričakovano. Ne vem, kaj naj bi bil motiv. A naj je bil njegov motiv kakršenkoli, dobro bi bilo, če bi ga vprašali, zakaj naj bi ne imel istega motiva tudi pri meni in zakaj ni tudi pri meni povzročil mentalne zamrznitve. Če je imel motiv, zaradi katerega je onesposobil Janderja, zakaj naj bi isti motiv ne veljal tudi zame? To bi rad vedel.«

Baley ga je ostro pogledal, da bi iz njegovega izraza na obrazu kaj razbral. A Daneel je svojo mimiko obvladal. Potem je vprašal: »Se počutiš negotovega, Daneel? Se ti zdi, da ti je Fastolfe nevaren?«

Daneel je odgovoril: »Po tretjem zakonu moram varovati svoj obstoj, vendar pa bi se dr. Fastolfu ali komurkoli drugemu nikakor ne upiral, če bi menil, da je treba žrtvovati življenje. To je drugi zakon. Seveda pa mi je jasno, da predstavljam veliko vrednost, tako po materialu, iz katerega sem zgrajen, kakor tudi po delu in času, ki je bilo vloženo v proizvodnjo. Tudi za znanost sem zelo pomemben. Zaradi tega bi mi bilo treba zelo natančno razložiti vse vzroke za konec moje eksistence. In dr. Fastolfe mi nikoli ni nič takega dejal - nikoli, kolega Elijah. To se pravi, da tega nikoli ni imel v mislih. Ne verjamem, da bi kdaj mislil na konec moje eksistence in tudi na konec Janderjeve ne. Janderja je verjetno pokončal naključni pozitronski nagon in ta lahko nekoč pokonča tudi mene. V vesolju je vedno kakšen element takšnega naključja.«

Baley je rekel: »Ti praviš tako in Fastolfe pravi tako in jaz to verjamem. Težko pa bo prepričati ljudi, da bi sprejeli takšno stališče.« Žalostno se je obrnil k vratom zasebnega prostora in rekel: »Greš z menoj, Daneel?«

Videti je bilo, kakor da to Daneela zabava. »Zelo laskavo, kolega Elijah, da me imate tako zelo za človeka. Seveda pa ne čutim nobene potrebe.«

»Jasno, a kljub vsemu lahko vstopiš.«

»To bi ne bilo primerno. Roboti nimajo navade vstopati v osebne prostore. Notranjost takšne kabine je povsem človeška. -Poleg tega je to prostor samo za eno osebo.«

»Za eno osebo!« Baley je bil presenečen. A brž se je zbral. Drugi svetovi, druge navade! Tudi o tem ni bilo opisa v tistih knjižnih filmih! Rekel je: »Zaradi tega si torej rekel, da se bodo vrata odprla, samo če bo kabina prosta! Kaj pa če bo zasedena -kot pač ravno zdajle bo?«

»Potem se vrata na dotik od zunaj seveda ne bodo odprla in vaša zasebnost bo zavarovana. Seveda pa se bodo odprla na dotik od znotraj.«

»Kaj pa če obiskovalec omedli ali če dobi srčni napad in se vrat od znotraj ne more dotakniti? Mu potem nihče ne bo mogel pomagati?«

»Vrata je mogoče odpreti tudi v sili, kolega Elijah, če bi bilo to potrebno.« Bil je kar vznemirjen in vprašal je: »Mislite, da se bo kaj takega zgodilo?«

»Ne, seveda ne . . . Samo radoveden sem.«

»Tule zunaj bom stal,« je rekel Daneel. »In če bom slišal klic, bom takoj ukrepal.«

»Dvomim, da bo treba.« Baley se je s hrbtom roke rahlo dotaknil vrat, ki so se takoj odprla. Počakal je še trenutek ali dva, da bi videl, če se bodo tudi zaprla. Niso se. Vstopil je in vrata so se zaprla.

Ko so bila vrata odprta, je bilo videti v notranjost, kjer je bilo vse tako, da je kar najbolje služilo svojemu namenu. Tu je bil umivalnik in neko stojišče, opremljeno s prho, potem kad in prozorna polovična vrata, za katerimi je bil toaletni sedež. Vse je bilo urejeno. Bilo je tudi nekaj naprav, za katere ni vedel, čemu služijo. Sklepal je pač, da so vse namenjene takšnim in drugačnim opravkom v zasebnem prostoru.

Kaj dosti priložnosti, da bi si vse to ogledal, pa ni imel, kajti v trenutku je vse izginilo. Obstal je na mestu in se samo čudil, če je bilo vse, kar je videl, tudi resnično - ali pa je morda videl vse te naprave samo zato, ker je pač pričakoval, da bodo tam in takšne.

Ko so se vrata zapirala, je kabino zajela tema, kajti okna ni bilo nobenega. In ko so se vrata povsem zaprla, se je kabina razsvetlila, a nič od tistega, kar je videl prej, se ni povrnilo. Zdaj je vladala dnevna svetloba in bil je v Ozunju — tako se mu je vsaj zdelo.

Nad njim je bilo odprto nebo in po njem so se podili oblaki, ki so bili tako pravilnih oblik, da se je zdelo, da so neresnični. Na obeh straneh se je razprostiralo zeleno rastlinje.

V želodcu je začutil krče, vi so nastopili všelej, kadar se je znašel v Ozunju. A zdaj ni bil v Ozunju. Vstopil je le v prostor, ki ni imel oken. Vse to je morala biti čarovnija s svetlobo.

Strmel je naravnost predse in počasi prestavljal noge naprej. Potem je iztegnil predse še roke. Počasi.

Roke so se dotaknile gladkega zidu. Sledil je ravni površini na obeh straneh. Dotaknil se je nečesa, kar je bilo nekaj takega kot umivalnik, ki ga je videl že prej. Zdaj, ko se ga je dotikal, ga je lahko tudi videl - prav rahlo in megleno skozi močan svetlobni sij.

Našel je pipo, a voda ni tekla iz nje. Sledil je krivini, vendar ni našel nobenega ročaja, da bi vodo odprl. Našel pa je podolgovato ploščo, ki se je grobo ločila od zidu. Prsti so mu zdrseli preko nje in iz radovednosti je pritisnil. Čakal je, kaj bo. Tedaj se je zelena pokrajina, ki se je razprostirala daleč v globino, nenadoma razdelila z bistrim potočkom, ki je padal z višine k njegovim nogam in glasno šumel.

Prestrašil se je in odskočil, toda voda je izginila, še preden je dosegla njegove noge. Ni prenehala teči, a tal ni dosegla. Iztegnil je roko. Ni bila voda, bila je samo svetlobna iluzija, ki je pričarala vodo. Njegova roka se ni zmočila; čutil ni ničesar. A njegove oči so še vedno videle samo vodo.

Sledil je potoku navzgor in končno prišel do nečesa, kar je bilo prava voda - droben curek, ki je tekel iz pipe. Bila je mrzla.

Njegovi prsti so spet našli tisto ploščico in radovedno jo je potiskal sem in tja. Toplota se je hitro spreminjala in odkril je, kako lahko toploto uravnava.

Mila ni našel. Nerad si je začel meti nenamiljene roke. In kakor da bi mehanizem bral njegove misli ali kakor da bi razumel gibe njegovih rok, je voda nenadoma postala penasta, izvir pa - ki ga je obenem videl in ne - je bil zdaj poln mehurčkov, ki so se razvili v milnato peno.

Z odporom se je nagnil nad umivalnik in si s penasto vodo umil obraz. Na bradi je začutil kocine, ki so mu že kar precej zrasle. Vedel je, da brez navodil ne bo našel opreme za britje.

Končal je in roke brez moči podržal pod vodo. Kako je ustavil tok milnate vode? Ni mu bilo treba vprašati. Najbrž so nadzorstvo nad vsem tem imele njegove roke, ki niso več drgnile druga druge in tudi ne umivale obraza. Voda ni bila več penasta in je izplaknila milo z njegovih rok. Izplaknil si je tudi obraz. Voda je bila zdaj čista. Pri tem si je nerodno zmočil srajco, saj mu oči niso pomagale, da bi videl, kaj je resnično in kaj neresnično. Vse to je bilo zanj nekaj novega.

Brisače? Papir?

Odmaknil se je, zaprl oči in iztegnil glavo naprej, da bi se mu obleka ne močila več. Korak nazaj pa je najbrž nekaj pomenil, bil je ključno dejanje, kajti zdaj je začutil tokove vročega zraka. Tem toplim tokovom je nastavil svoj obraz in potem še roke.

Odprl je oči in videl, da potoček ne teče več. Spet je iztegnil roke in res - tudi vode ni več čutil.

Krč v želodcu je že davno popustil. Vedel je, da so osebni prostori na različnih svetovih zelo različni, vendar pa se mu je ta simulacija Ozunja zdela pretirana.

Na Zemlji so bila javna stranišča veliki skupni prostori, kamor je smel zahajati samo en spol, in tam so bile tudi zasebne kabine, do katerih si na zahtevo dobil ključ. Na Solariji si do teh prostorov prišel po ozkem hodniku, ki je bil nekje ob hiši. Bilo je, kakor da bi Solarijci upali, da nihče ne bo mislil, da so tudi ti prostori del njihove hiše. Na obeh svetovih, ki sta si bila tako zelo različna, so bila stranišča jasno označena in pri uporabi opreme ni bilo mogoče narediti nobene napake. Le zakaj imajo na Avrori tako dodelano iluzijo kmetavzarstva, ki povsem zakrije vso pomembno opremo?

Zakaj?

Sicer pa te njegove muke niso bile tako hude, da bi se zaradi lažnega Ozunja slabo počutil. Premaknil se je v smeri, kjer je malo prej videl prozorna polovična vrata.

Ni bila prava smer. Našel jih je lahko samo tako, da se je počasi pomikal ob zidu, pri tem pa se je moral umikati raznim izboklinam.

Končno pa se je znašel pred iluzijo majhnega ribnika. Uriniral je vanj, toda voda ni ravno pravilno sprejemala curka. Po kolenih je čutil, da svoj curek pravilno usmerja v posodo za uriniranje in dopovedoval si je, da bi ne bila njegova krivda, če bi zgrešil cilj.

Ko je končal, je pomislil, da si mora umiti roke, a odločil se je, da tega ne bo storil. Ni mu bilo do tega, da bi se ponovno soočil s tistim potočkom in slapom.

Namesto tega je odkril samo vrata, skozi katera je bil vstopil. Na dotik roke so se odprla. Umetna svetloba je v hipu ugasnila in znašel se je v navadni dnevni svetlobi.

Daneel ga je čakal, z njim pa sta bila tudi Giskard in Fastolfe. Fastolfe je rekel: »Kar dvajset minut smo čakali na vas. Smo se že bali . . .«

Baley se je razjezil. »S temi vašimi norimi iluzijami sem imel težave,« je rekel in se komaj obvladal.

Fastolfe je samo našobil usta in njegove obrvi so se dvignile: »Ah . . .«

Potem je rekel: »Na notranji strani vrat je gumb, ki uravnava iluzijo. Lahko bi jo nekoliko zatemnili, tako da bi skoznjo videli resničnost - ali pa bi iluzijo sploh odstranili, če bi hoteli.«

»Tega mi niste povedali. So vsa vaša stranišča takšna?«

Fastolfe je odgovoril: »Ne. Stranišča na Avrori imajo iluzionistične lastnosti - toda narava te iluzije je odvisna od uporabnika.

Meni ugaja iluzija zelene pokrajine in od časa do časa spreminjam tudi podrobnosti. Naveličaš se, če ostaja vedno ista. Nekateri si oskrbijo tudi erotične iluzije, a to bi ne bilo po mojem okusu. Seveda, ko se človek navadi, mu iluzije ne povzročajo težav. Kabine so povsem standardno opremljene in vsakdo ve, kje je kaj. Nič slabše ni, kakor da bi hodil v temi po zelo dobro znanem prostoru. - A recite mi, gospod Baley, zakaj vendar niste prišli ven in povprašali, kako se z vsem tem ravna?«

Baley je odgovoril: »Zato, ker nisem hotel. Priznam, da so me iluzije razdražile - a sprejel sem jih. Sicer pa me je Daneel popeljal semkaj do stranišča. Ni pa mi dal navodil, niti me ni posvaril. Prav gotovo bi me na dolgo in široko poučeval, če bi se mu zdelo, da je tu kakšna nevarnost. Sklepal sem torej, da ste mu vi rekli, naj tega ne stori. Ker menim, da se z menoj ne šalite, sklepam, da imate z vsem tem kakšen resen namen.«

»Res?«

»Naprosili ste me, naj stopim v Ozunje, in ko sem pristal, ste me takoj povprašali, če želim stopiti na stranišče. Vedeti ste hoteli, ali bom sposoben prenašati Ozunje - ali pa bom nemara v paniki pribežal iz stranišča. Če Ozunje lepo prenašam, mi boste tudi zaupali, ko se bom soočal z resničnostjo. Tako. Zdržal sem. Malo sem moker, hvala lepa, a to se bo že posušilo.«

Fastolfe je rekel: »Vaše misli so zelo jasne, gospod Baley. Prosim, oprostite, da sem vas takole preskušal in da vam je to povzročilo nekaj muk. Poskusil sem samo odstraniti možnost za še večje trpljenje. Si še vedno želite stopiti z menoj na prosto?«

»Ne samo želim, dr. Fastolfe. Zahtevam.«

20.

Stopala sta po hodniku, Daneel in Giskard pa sta hodila tesno za njima.

»Upam, da vam bo prav,« je govoril Fastolfe, »če naju spremljata oba robota. Avrorci ne hodijo nikamor brez robota in moram kar zahtevati, naj bosta Daneel in Giskard vedno z vami.«

Odprl je vrata. Sonce in veter sta udarila Baleyu v obraz, a skušal se je trdno obdržati na nogah. Presenetil ga je čuden in nanavaden duh pokrajine na Avrori.

Fastolfe se je postavil ob Giskarda in prvi izstopil. Robot se je nekaj trenutkov pazljivo oziral po okolici. Človek je imel vtis, da je napel vsa svoja čutila. Pristopil pa je tudi Daneel in se prav tako oziral okrog.

»Gospod Baley, pustite ju za hip,« je rekel Fastolfe. »Povedala nama bosta, če je varno stopiti na prosto. In naj se vam zdaj še enkrat opravičim zaradi grde šale, ki sem si jo privoščil s straniščem. Zagotavljam pa, da bi mi takoj vedeli, če bi zašli

v kakšne težave. Vaše obnašanje smo snemali. In zelo mi ugaja. Pravzaprav nisem niti najmanj presenečen, da ste izpit naredili.« Nasmejal se je in ga prijateljsko potrepljal po rami.

Baley pa je ostal tog in strog. »Videti je, da ste že kar pozabili prejšnjo grdo šalo - vaš navidezni napad name s posodo za začimbe. Če mi zdaj obljubite, da boste ravnali z menoj pošteno in častno, bom priznal, da je imelo vse to, kar ste storili, pameten namen.«

»Drži!«

»Je zdaj varno?« Baley je videl, da sta se Giskard in Daneel že precej oddaljila in se tudi ločila. Prvi je šel bolj na levo, drugi bolj na desno in oba sta pazljivo gledala okrog sebe in poslušala.

»Se ne povsem. Pregledala bosta celo posestvo. - Daneel mi je povedal, da ste ga povabili, naj vas spremlja v stranišče. Ste to mislili resno?«

»Da. Vedel sem, da ne čuti nobene potrebe, vendar pa se mi je zdelo, da bi bilo nevljudno, če bi ga povsem izključil. Avrorskih običajev pri teh zadevah ne poznam, čeprav sem prebral vse mogoče knjige.«

»Mislim, da to ni stvar, ki bi jo Avrorci pogosto omenjali in tiste knjige seveda niso učbeniki za Zemljane, ki žele obiskati Avroro . . .«

»Ker je obiskovalcev z Zemlje tako malo?«

»Tako je. Vzrok pa je tudi to, da robotom ni treba hoditi na stranišče. To je edini prostorček, kjer se jih človek lahko znebi. Mislim, da se jih mora človek od časa do časa in tu pa tam vendarle tudi osvoboditi.«

Baley je rekel: »Pred tremi leti ob Sartonovi smrti pa je Daneel obiskal Zemljo in tedaj sem ga skušal zadržati zunaj javnih stranišč. Rekel sem, da nima nobene potrebe. Vendar pa je zahteval, da mu dovolim vstopiti.«

»Upravičeno. Tedaj mu je bilo naročeno, da nikakor ne sme pokazati, da ni človek. Saj se spomnite, zakaj. Ampak tule - na Avrori . . . Ah, glejte, opravila sta . . .«

Robota sta se vračala. Daneel jima je pomahal, naj stopita na prosto.

Fastolfe pa je iztegnil roko in zaprl Baleyu pot. »Oprostite prosim, a jaz grem prvi! Štejte potrpežljivo do sto in potem stopite za nami.«

21.

Baley je res štel do sto, potem pa odločno stopil na prosto in se napotil proti Fastolfu. Njegov obraz je bil morda pretog, ustnice so bile stisnjene in hrbet je bil trd.

Pogledal je okrog sebe. Prizor se ni kaj dosti razlikoval od tistega na stranišču. Fastolfe je bržkone uporabil svoje zemljišče kot model. Vsepovsod je bilo zelenje in nekje je bil tudi potok, ki je žuborel po strmem bregu. Morda je bil umeten, vendar to ni bila iluzija. Voda je bila prava. Ko je stopal mimo nje, je čutil rahlo pršenje.

V vsem tem je bila neka milina. Na Zemlji je bilo Ozunje bolj divje, v njem je bilo več veličastne lepote, vsaj kolikor ga je Baley utegnil videti.

Fastolfe mu je pomignil in dejal: »Pridite semkaj! Tja poglejte!«

Med dvema drevesoma je ležal širok travnik.

Šele zdaj je prvič začutil daljavo. Na obzorju je bilo videti bivališča: nizke strehe, široka pročelja. Vse je bilo tako zeleno, da se je kar utapljalo v pokrajini.

»To je stanovanjska četrt,« je rekel Fastolfe. »To se vam bo morda zdelo čudno, kajti vajeni ste strahotnih zemeljskih čebelnjakov. Mesto se imenuje Eos in je pravzaprav upravno središče Avrore. Tu živi kar dvajset tisoč ljudi, kar pomeni, da je to največje mesto ne samo na Avrori, ampak na vseh vesoljskih svetovih. V Eosu živi prav toliko ljudi kot na vsej Solariji.« V Fastolfo-vih besedah je bilo čutiti ponos.

»Koliko pa je robotov, dr. Fostolfe?«

»V tem mestu? Morda kakih sto tisoč. Povprečno pride na vsem planetu petdeset robotov na človeka. Na Solariji pa deset tisoč! Večina naših robotov dela na farmah, v rudnikih, v tovarnah in v vesolju. Čutimo pa tudi precejšnje pomanjkanje robotov, ki se ukvarjajo z gospodinjstvom. Večina Avrorcev ima po dva ali tri takšne robote, nekateri celo samo po enega. Vendar pa nočemo, da bi bil razvoj tak kot na Solariji.«

»Koliko pa je prebivalcev, ki sploh nimajo domačih robotov?«

»Takšnih ljudi ni. To bi tudi ne bilo v javnem interesu. Če si kdo iz kakršnegakoli vzroka ne more privoščiti robota, potem bi mu ga dala družba in če bi bilo treba, bi ga tudi vzdrževala na občinske stroške.«

»Kaj pa se zgodi, ko prebivalstvo naraste? Ali dodajate več robotov?«

Fastolfe je odkimal. »Prebivalstvo ne narašča. Na Avrori prebiva dvesto milijonov ljudi in ta številka se že tristo let ne spreminja. Naselitev takšne gostote je pa tudi zaželena. O tem ste gotovo brali tudi v knjigah.«

»Res, o tem sem bral. Vendar pa se mi je zdelo neverjetno.«

»Zagotavjam vam, da je res tako. Vsakdo lahko uživa veliko zemljišče, veliko prostora, veliko zasebnosti in ima velik delež pri svetovnih žalogah surovin. Pri nas ljudi ni preveč, kot na Zemlji, pa tudi ne premalo, kot na Solariji.« Prijel je Baleya za roko in nadaljevala sta sprehod.

»To, kar vidite,« je nadaljeval Fastolfe, »je udomačena narava. To je tisto, kar sem vam hotel pokazati, gospod Baley.«

»Ali je tu kaka nevarost?«

»Vedno je kje kaka nevarnost. Imamo viharje, drsenje skalovja, potrese, snežne meteže, plazove, potem sta tu tudi dva vulkana . . . Nesreča nikoli ne počiva. In potem so tu tudi človeške strasti, jeza in zavist, norčije mladoletnih in blaznost kratkovidnih. Vse to pa nam ne povzroča posebnih težav in ne moti civiliziranega miru, po katerem se naš planet odlikuje.«

Nekaj časa se je zdelo, kakor da Fastolfe razmišlja o svojih besedah, potem pa je zavzdihnil in nadaljeval: »Jaz osebno si ne želim nobenih sprememb, imam pa nekaj intelektualnih pomislekov. Na Avroro smo prinesli samo tiste rastline in živali, o katerih smo menili, da utegnejo biti koristne ali lep okrasek. Mukoma smo pokončali ves plevel in ves mrčes. Izbrali smo tudi same močne, zdrave in privlačne ljudi, takšne, kakršni so ustrežali našim idealom, seveda. Poskusili smo . . . Toda vi se smejete, gospod Baley.«

Baley pa se ni smejal. Samo usta so se mu raztegnila. »Ne, ne,« je rekel, »saj ni nič smešnega.«

»Jaz sam pa seveda nisem posebno privlačen po avrorskih standardih, to veste vi prav tako dobro kakor jaz. Težava je vtem, da še vedno ne znamo nadzorovati vseh genskih kombinacij in raznih vplivov znotraj maternice. Danes je seveda ektogeneza splošno znana in jo tudi uporabljamo, čeprav upam, da ne bo nikoli dosegla takšnih razsežnosti kot na Solariji. Mene bi na primer likvidirali že kot embrij.«

»In svetovi bi potem izgubili velikega teoretika robotike.«

»Prav imate,« je rekel Fastolfe brez vidne zadrege. »Toda svetovi bi tega nikoli ne vedeli, kajne? - Naj bo tako, ali drugače, uspelo nam je zgraditi zelo lepo, preprosto in funkcionalno ekološko ravnotežje, mirno podnebje, rodovitno prst. Vse dobrine so porazdeljene, kolikor se le da enakomerno. Rezultat vsega tega truda je svet, ki proizvaja vse, kar je treba, in ki ustreza našim hotenjem . . . Naj vam pripovedujem še o idealih, za katere smo se borili?«

»Prosim, pripovedujte,« je rekel Baley.

»Trudili smo se, da bi naredili planet, ki naj bi se kot celota pokoraval trem zakonom robotike. Tu ne sme biti ničesar, kar bi lahko škodovalo ljudem. Vse se razvija po naši volji-vsaj dokler ne zahtevamo kaj takšnega, kar bi človeškim bitjem škodovalo. In ves ta svet tudi samega sebe varuje, razen takrat in tam, kjer mora služili nam ali pa nas je treba reševati za ceno neke določene škode. Nikjer drugje, niti na Zemlji niti na drugih vesoljskih svetovih, niso ta načela tako dosledno uresničena kot na našem planetu.«

»Tudi Zemljani so hrepeneli po takšnem redu,« je žalostno dodal Baley. »A prebivalstvo se je preveč namnožilo in svoj planet smo v dobi nevednosti že preveč poškodovali, da bi zdaj lahko vse tako lepo uredili . . . Kako pa je z Avrorinimi domačimi življenjskimi oblikami? Na rftrtev planet prav gotovo niste prišli.«

Fastolfe je odgovoril: »Saj veste, da nismo, če ste proučevali našo zgodovino. Ko smo prišli, je Avrora že imela svoje rastlinstvo in živalstvo in ozračje, sestavljeno iz kisika in dušika. Tako je bilo tudi na vseh petdesetih vesoljskih svetovih. Življenjske oblike pa so bile vendarle precej redke in tudi ne posebno raznolike. Pa tudi posebno trdožive niso bile. Zavladali smo tako rekoč brez vojne - in kar je ostalo, imamo zdaj v akvarijih, živalskih vrtovih in na skrbno vzdrževanih prvobitnih površinah.

Mi pravzaprav še vedno ne razumemo, zakaj so planeti z življenjem, na katere so človeška bitja naletela, vzredili tako malo življenja. In zakaj je samo Zemlja vzredila tolikšno obilje življenja, ki je do zadnjega kotička napolnilo okolje. In zakaj se je inteligentno življenje razvilo samo na Zemlji.«

Baley je rekel: »Mogoče je to samo naključje, mogoče pa tudi zato, ker je vesolje še vedno tako malo raziskano. Pravzaprav poznamo še vedno zelo malo planetov.«

»Priznam,« je rekel Fastolfe, »da je to še najbolj verjetna razlaga. Nekje mora biti ekološko ravnotežje, ki pa je tako kompleksno kot na Zemlji. Inteligentno življenje in tehnološka civilizacija sta morda še kje. Vendar pa sta se zemeljsko življenje in inteligentnost razširila v vseh smereh, in to za veliko svetlobnih let daleč. Toda če sta življenje in inteligentnost še kje, zakaj se potem tudi od tam ne razširjata in zakaj se do danes še nismo srečali?«

»To se lahko zgodi že jutri, to vsi vemo.«

»Lahko. In če je takšno srečanje neizbežno, potem nanj ne smemo samo pasivno čakati. Kajti pasivni postajamo, gospod Baley. Ze dvesto petdeset let nismo naselili nobenega novega vesoljskga sveta. Naši svetovi so tako udomačeni, tako lepi, da jih nočemo zapuščati. Ta svet so ljudje prvotno naselili samo zato, ker je na Zemlji postalo neprijetno. Novi in prazni svetovi z vsemi nevarnostmi in tveganjem so se zdeli boljši. In ko smo tako razvili petdeset vesoljskih svetov - Solarija je bila zadnja - ni bilo več nobene pogonske sile, ki bi nas silila še naprej. In na Zemlji so se ljudje umaknili v podzemske jeklene votline. Konec. Finis.«

»Tega najbrž ne mislite zares.«

»Bo vse ostalo tako, kakor je? Če ostanemo mirni, zadovoljni in negibni? Da, resno mislim. Človeštvo se mora večno razširjati, če hoče napredovati. Bistveno je stalno razširjanje in pionirsko poseganje po drugih svetovih. Če se nam to ne bo posrečilo, nas bo dosegla kakšna druga civilizacija, ki se prav tako razširja, in njeni silovitosti se najbrž ne bomo mogli upirati.«

»Pričakujete torej vesoljsko vojno - nekaj takšnega kot tisto streljanje po televiziji.«

»Ne, dvomim, da bo to potrebno. Civilizacija, ki se razširja po vesolju, ne bo potrebovala samo teh nekaj naših svetov. Verjetno bo intelektualno tako razvita, da ne bo čutila potrebe s silo razširjati svojo oblast. Če nas bo obkolila kakšna bolj živa in močna civilizacija, bomo pač počasi odmrli, saj se z njimi ne bomo mogli primerjati; pomrli bomo zaradi spoznanja, kakšne možnosti smo zamudili. Seveda bomo lahko namesto tega razvijali druga področja - povečevali bomo na primer znanstveno razumevanje vesolja in moč kulture. Vendar pa se bojim, da ta področja niso ločljiva. Če bomo odmirali na enem področju, bomo odmirali na vseh. In skoraj gotovo je, da odmiramo na vseh področjih. Predolgo živimo. Preveč smo zadovoljni.«

Baley je rekel: »Na Zemlji smo prepričani, da Vesoljci zmorejo vse in da tudi zaupajo vase. Kar verjeti ne morem, da mi ravno vi razlagate takšne ideje.«

»Tega vam ne bo povedal noben drug Vesoljec. Moji pogledi so izjemni. Nekateri mislijo, da so neznosni. O teh zadevah se z Avrorci običajno ne pogovarjam. Namesto tega govorim raje o potrebi po naseljevanju novih planetov. Nikoli ne omenjam svojega strahu pred katastrofo, ki nas bo zajela, če ne bomo nikjer več kolonizirali. Moje ideje imajo čedalje več pristašev. Na Avrori zelo resno, celo navdušeno pripravljajo novo dobo raziskav in naseljevanja.«

»In vse to mi govorite,« je dejal Baley, »brez posebnega navdušenja. Kaj pa je narobe?«

»No, zdaj se že približujeva mojemu motivu za uničenje Janderja Panella.«

Fastolfe je za hip umoknil, zmajal z glavo, potem pa nadaljeval: »Človeška bitja bi rad bolje razumel, gospod Baley. Šestdeset let sem študiral vso zapletenost pozitronskih možganov in mislim, da se bom s tem ukvarjal še petnajst ali dvajset let. Problema človekovih možganov pa sem se do zdaj komaj dotaknil. Ti so tisočkrat bolj zapleteni. Ali obstoje kakšni zakoni humanitete -kakor obstoje zakoni robotike? Koliko takšnih zakonov humanitete utegne biti in kako bi jih lahko izrazil matematično? Ne vem. Morda pa bo nekoč prišel dan, ko bo nekdo zapisal zakone humanitete; sposoben bo napovedati silne udarce prihodnosti in vedel bo, kaj vse še čaka človeštvo. Jaz pa zdaj seveda samo ugibam. Vem samo to, kaj bi bilo treba storiti, da bi bilo bolje. Drugi samo špekulirajo. Sanjarim o tem, da bi izumil neko matematično znanost, ki jo mislim imenovati ,psihohistorija‘; vendar pa vem, da tega ne zmorem in bojim se, da tega ne zmore nihče.«

Spet je umolknil.

Baley je malce počakal, potem pa mehko vprašal: »In vaš motiv za uničenje Janderja Panella, dr. Fastolfe?«

Zdelo se je, da je Fastolfe vprašanje povsem preslišal. Ni odgovoril. Namesto tega je dejal: »Daneel in Giskard nama spet dajeta znamenja, da je vse v redu. Povejte mi, gospod Baley, bi se hoteli še sprehoditi z menoj?«

»Kam?« je previdno vprašal Baley.

»K sosednjemu poslopju. V tej smeri, čez travnik. Bi vas odprtost motila?«

Baley je stisnil ustnice in pogledal v tisto smer, kakor da bi hotel izmeriti njen učinek. »Mislim, da bom vzdržal. Nobene težave ne predvidevam.«

Giskard, ki je bil dovolj blizu, da je to slišal, je zdaj pristopil, a v njegovih očeh ni bilo nobenega sija. Njegov glas je bil brez človeških čustev, njegove besede so pa vendarle kažale skrb. »Gospod, naj vas spomnim, da ste čutili resno neudobje, ko ste stopili na ta planet.«

Baley se je obrnil k njemu. Do robotov, zlasti seveda do Daneela, je čutil neko nenavadno, skoraj človeško toplino. A zdaj ni bilo niti trohice takšnega čustva. Primitivni Giskard se mu je zazdel celo odvraten. Potlačil je jezo in rekel: »Tam pri ladji sem bil nepreviden. Bil sem preveč radoveden. Tam sem videl nekaj, česar v življenju še nikoli nisem videl. Za prilagoditev sploh ni bilo časa. Tukaj pa je drugače.«

»Gospod, ali zdaj ne čutite nobenega neudobja? Mi to lahko zagotovite?«

»Naj bo tako ali drugače, saj je vseeno,« je trdo odgovoril Baley (in se pri tem spomnil, da je robot brez moči v rokah prvega zakona) in da skuša - čeprav je le gmota železa - na vse načine biti prijazen, saj mu je bil Baley vendar izročen v oskrbo. In potem je dodal: »Opravljati moram svojo dolžnost, to pa je nemogoče, če se skrivam med zidovi.«

»Dolžnost?« je vprašal Giskard, kakor da bi v njegovih programih te besede sploh ne bilo.

Baley se je ozrl po Fastolfu, a ta se ni ganil, da bi posredoval. Zdelo se je, da posluša le z nekim splošnim zanimanjem, kakor da pretehtava vsako reakcij o robota, kakor da presoj a, kako se prilaga-ja novim okoliščinam in da vse to primerja z odnosi, variablami, konstantami in diferencialnimi enačbami, ki jih je razumel samo on.

Vsaj Baleyu se je zdelo tako. Ni mu bilo všeč, da je Fastolfe pri tem opazoval tudi njega. Rekel je morda celo preveč ostro: »Ali veš, kaj pomeni ,dolžnost1?«

»To je tisto kar je treba storiti, gospod,« je rekel Giskard.

»Tvoja dolžnost je ubogati zakone robotike. Pa tudi človek ima svoje zakone - kar je tvoj gospodar, dr. Fastolfe, pravkar poudaril. Ljudje jih moramo ubogati. Jaz moram izvrševati nalogo, ki so mi jo naložili. To je zelo pomembno.«

»Toda stopiti na prosto, če niste . . .«

»Moram pač na prosto . . . Moj sin bo morda nekoč odpotoval na kak drug planet, ki bo mnogo manj udoben, kot je tale. Vse svoje življenje se bo moral izpostavljati Ozunju. In če bi mogel, bi šel z njim tudi jaz.«.

»A zakaj bi to storili?«

»Saj sem ti že povedal. Takšna je moja dolžnost.«

»Gospod, jaz se svojim zakonom moram pokoravati. Ali vi lahko odpoveste pokorščino vašim zakonom? Kajti nujno je . . .«

»Svoje dolžnosti si ne izbiram sam. To je le zelo stroga obveznost, Giskard.«

Nekaj hipov je vladala tišina, potem pa je Giskard spregovoril: »Bi utrpeli kakšno škodo, če bi mi vas uspelo prepričati, da bi ne hodili po odprtem prostoru?«

»Seveda bi pri tem nastala škoda, saj bi v tem primeru ne dokončal svoje dolžnosti.«

»Več škode kot je vredno slabo počutje, ki bi ga doživeli na prostem?«

»Veliko več.«

»Hvala za pojasnilo, gospod,« je rekel Giskard in Baleyu se je zdelo, da je njegov brezizrazni obraz prešinilo zadovoljstvo.

Giskard se je umaknil in zdaj je spregovoril dr. Fastolfe:'»To je bilo zelo zanimivo, gospod Baley. Giskard je potreboval navodila, daje lahko spoznal, kako mora uravnati pozitronske potence in kako naj se odziva na zakone robotike. Njegove potence se v luči nekega določenega položaja ne urejajo kar same. A zdaj ve, kako se mora obnašati.«

Baley je rekel: »Opazil pa sem, da Daneel sploh ni postavljal vprašanj.«

Fastolfe je odgovoril: »Daneel vas predobro pozna. Bil je z vami že na Zemlji in na Solariji. - A pridite, greva! Le počasi. Pazljivo se razgledujte! Če bi radi počivali, počakali, ali pa se obrnili nazaj, samo recite!«

»Bom. Samo - kakšen pa je namen tega sprehoda? Najbrž ni brez smisla, saj pričakujete, da bom pri tem imel nevšečnosti.«

»Seveda ima svoj smisel,« je rekel Fastolfe. »Mislim, da boste hoteli videti Janderjevo truplo.«

»To je formalnost, jasno. Mislim pa, da mi ogled ne bo pojasnil ničesar.«

»Tudi jaz mislim tako, vendar boste imeli pri tem priložnost zaslišati nekoga, ki je bil Janderjev lažni lastnik v času, ko se je zgodila tragedija. In najbrž boste hoteli o tem govoriti še s kom drugim in ne samo z menoj.«

22.

Fastolfe je počasi hodil naprej. Z nekega grmiča je odtrgal list, ga prepognil na dvoje in ga začel grizljati.

Baley ga je pri tem radovedno opazoval in se čudil, kako lahko Vesoljec vtakne nekaj v usta, ne da bi to prej natančno pregledal, prekuhal in opral. Vesoljci so se neskončno bali infekcije. Spomnil se je, da na Avrori sploh ni (ali res?) patogeničnih mikroorganizmov, a to, kar je storil Fastolfe, se mu je vseeno zdelo odvratno. Ta odvratnost najbrž nima nobene razumne podlage, je pomislil. In spoznal je, da mora odnos Vesoljcev do Zemljanov nekako opravičevati.

Umaknil se je! To je bilo nekaj drugega! V zadevo so bila vpletena človeška bitja!

Giskard, ki je hodil spredaj, je zavijal vedno bolj na desno. Daneel je nekoliko zaostajal, a zavijal je na levo. Oranžno Avrori-no sonce (Baley je komaj opažal tisti oranžni odtenek) je bilo toplo in grelo ga je v hrbet. Ni pa bilo tako vroče kot na Zemlji, kadar vlada pripeka. (Sicer pa - kakšno je bilo podnebje in kakšen letni čas je bil zdaj tu na tem koncu planeta?)

Trava (ali kar je že bilo) je bila videti nekoliko bolj trda in prožna kot na Zemlji in tudi tla so bila bolj trda, kot da bi že dolgo ne deževalo.

Šli so proti hiši, ki je stala pred njimi in ki je verjetno pripadala Janderjevemu lažnemu lastniku.

Baley je slišal šum, ki ga je na travi povzročila neka žival na desni strani, slišal je nenadni ščebet nekega ptiča in šelestenje nekega drevesa in žužnjanje žuželk, ki so bile vsepovsod. Vse te živali, je pomislil, imajo svoje prednike na Zemlji. In tudi trava in drevesa so samo potomstvo trave in dreves, ki so nekoč rasla na Zemlji.

Človeška bitja, ki žive na tem planetu, vedo, da v teh krajih niso avtohtoni in da izvirajo z Zemlje. Toda - ali se Vesoljci tega res zavedajo ali pa so nemara celo že pozabili na to? Bo prišel čas, ko tega sploh ne bodo več vedeli? Nekoč se ne bodo več spominjali, s katerega sveta so prišli. In ali je sploh bil nekakšen »prvi« planet?

»Dr. Fastolfe,« je nenadoma spregovoril, da bi pretrgal verigo misli, ki so ga že kar preveč vznemirjale, »še vedno mi niste povedali svojega motiva za uničenje Janderja.«

»Res! Nisem še! - Toda, kaj pravite, gospod Baley, zakaj sem izdelal teoretične osnove za pozitronske možgane človekolikih robotov?«

»Tega ne morem povedati.«

»Dobro - pa malo pomislite! Moja naloga je bila izdelati načrte za robotske možgane, ki bi bili kar najbolj podobni človeškim. In ta naloga je zahtevala, da sem nekoliko posegel tudi v poetično .. « Utihnil je in njegov drobni nasmešek je spačil obraz. »Veste, moje kolege je všelej motilo, če sem rekel, ni poetično uravnovešen, tudi znanstveno ne more biti resničen. Pravij ?, da ne vedo, kaj to pomeni.«

Baley je rekel: »Najbrž tudi jaz ne razumem.«

»Jaz pa vem, kaj pomeni. Tega ne morem pojasniti, a zelo dobro čutim, kako je s to stvarjo. Vendar pa nisem sposoben, da bi vse skupaj oblekel v človeške besede. Dosegel sem rezultate, ki jih moji kolegi niso. Postal sem slaven, kar je znamenje, da moram postati prozaičen. Posnemati človeške možgane, o katerih še vedno ne vem, kako sploh delujejo, potrebuje intuicijo - nekaj, kar občutim kot pravo poezijo. In ta intuitivni skok, ki mi je pomagal narediti humanoidne pozitronske možgane, me mora pripeljati tudi do globljega znanja o delovanju človeških možganov. Takšna je bila moja vera: skozi človeku podobne oblike sem nameraval narediti korak k psihohistoriji, o kateri sem vam že govoril.«

»Zdaj razumem.«

»In če mi je uspelo, da sem izdelal teoretično strukturo humanoidnih pozitronskih možganov, sem seveda potreboval tudi človeku podobno telo, kamor sem jih lahko položil. Možgani niso samim sebi zadostni, saj razumete; možgani so v neprestani interakciji s telesom, človeškemu telesu bi, v nekem smislu, postali nečloveški.«

»Ste prepričani, da je res tako?«

»Popolnoma. Kar primerjajte Daneela z Giskardom!«

»Potemtakem je bil Daneel zgrajen kot nekakšna eksperimentalna naprava, ki naj pospeši napredek pri razumevanju človeških možganov?«

»Zadeli ste. S Sartonom sem dve leti garal . . . Večkrat sva zgrešila pot in morala sva se vračati. Daneel je bil prvi resnični uspeh in zadržal sem ga za nadaljnji študij in pa seveda tudi zaradi .. . zaradi ljubezni . . .« Nasmehnil se je nekako postrani, kakor da bi šlo za nekaj posebno neumnega. Zato zdaj Daneel lahko razume, kaj je človeška dolžnost. Giskard pa ima - poleg vseh svojih vrlin - s tem določene težave. Videli ste.«

»Ali je bilo pred tremi leti na Zemlji Daneelovo sodelovanje z menoj njegova prva naloga?«

»Da, prva pomembna naloga. Ko je bil Sarton umorjen, smo potrebovali robota, ki je bil dovolj podoben človeku, da ga proti-robotski predsodki Zemljanov niso ovirali pri delu . . .«

»Daneel je bil torej ravno takrat pri roki . . .«

»Oh! Ali vi verjamete v naključja? Je že tako, da se takrat, kadar pride do takšnega revolucionarnega dosežka, kot je človekoliki robot, vedno pojavi tudi naloga, ki zahteva uporabo prav takšnega izuma. Podobne potrebe so se najbrž pokažale že davno prej, ker pa Daneela še ni bilo, smo pač našli druge rešitve in drugačna sredstva . . .«

»Vaš trud je bil torej uspešen, dr. Fastolfe. Ali zdaj kaj bolje razumete človeške možgane?«

Fastolfe je hodil vse počasneje in Baley je lovil njegov korak. Končno sta na sredini poti, nekje med Fastolfovo in ono drugo hišo, kar obstala. Za Baleya je bilo to zelo mučno, kajti obe strehi, kjer bi lahko našel zaščito, sta bili enako daleč. Vendar pa je svoje slabo počutje potlačil, kajti odločil se je, da Giskarda ne bo več izzival. Trudil se je, da tega ne bi pokažal ne z gibom ne s krikom in tudi ne z izrazom obraza, saj bi to Giskarda takoj pognalo v akcijo, da bi ga reševal. Ni hotel, da bi ga kar dvignil in odnesel na varno.

Kažalo je, da Fastolfe sploh ne razume Baleyevih težav. Rekel je: »Ni dvoma, daje pri mentologiji prišlo do velikega napredka. Odprli pa so se tudi novi problemi, ki bodo verjetno še ostali - a napredek je nesporen. Se vedno pa . . .«

»Kaj?«

»Še vedno pa tukaj na Avrori niso zadovoljni s teoretičnimi razlagami človeških možganov. Uporaba humanoidov je tako napredovala, da se jaz s tem ne morem strinjati . . .«

»Na primer z njihovo uporabo na Zemlji.«

»Ne, tisto je bil samo kratek eksperiment, ki sem ga rade volje odobril in bil sem kar očaran. Ali lahko Daneel prevara Zemljane? Pokažalo se je, da lahko, ker pač Zemljani za robote nimajo ravno najbolj bistrih oči. Avrorca Daneel nikoli ne more prevarati, čeprav si upam trditi, da bodo v prihodnosti humanoidi tudi takšni, da bo to mogoče. Predlagal pa sem drugačne naloge.«

»Kakor na primer?«

Fastolfe je zamišljeno gledal v daljavo. »Rekel sem že, daje ta svet povsem udomačen in dolgočasen. Ko sem ustanovil gibanje, ki je spodbujalo nove raziskave in novo naseljevanje, mi ni bilo prav nič do tega, da bi postal politični voditelj Avrorcev ali Vesoljcev nasploh. Preveč udobno življenje imajo. Menil sem, da morajo temu gibanju na čelo stopiti Zemljani. Njihov svet je -oprostite - strahoten, njihovo življenje je kratko in pravzaprav nimajo več kaj izgubiti. Menil sem, da bodo pograbili to priložnost, zlasti še, ker smo bili mi pripravljeni, da jim tehnološko pomagamo. O tem sem vam že govoril, ko sva se pred tremi leti srečala na Zemlji. Se spominjate?« Od strani se je ozrl v Baleya.

Baley je ravnodušno odgovoril: »Zelo dobro se spominjam. Pravzaprav ste tedaj v meni sprožili celo vrsto novih misli, ki so tudi na Zemlji sprožile neko slabotno gibanje v tej smeri.«

»Res? Mislim pa, da ne bo lahko. Zemljani trpite za klavstrofilijo, to se pravi, da nočete zapustiti svojih zidov.«

»Proti temu se borimo, dr. Fastolfe. Naša organizacija se namerava preseliti v vesolje. Voditelj tega gibanja je moj sin in upam, da bo kmalu prišel dan, ko bo na čelu svoje odprave zapustil Zemljo in se naselil v novem svetu. Če bomo od vas res dobili tehnološko pomoč, ki ste jo omenili . . .« Baley je pustil, da so te besede obvišele v zraku.

»Če vas bomo oskrbeli z ladjami, hočete reči?«

»In še z drugo opremo. Da, dr. Fastolfe.«

»Težave so. Nekateri Avrorci nočejo, da bi Zemljani napredovali in da bi naseljevali nove svetove. Boje se prehitrega širjenja zemeljske kulture. Boje se tistih mest, ki so podobna čebelnjakom. Boje se vašega kaosa.« Zelo se je razvnel, potem pa rekel: »Zakaj pa zdaj kar stojiva? Pojdiva naprej!«

Počasi je krenil dalje in nadaljeval: »Razlagal in dokazoval sem, da tako ne bo dobro. Poudarjal sem, da priseljenci z Zemlje ne bodo več Zemljani v klasičnem smislu te besede. Ne bodo se več zapirali v svoja mesta, ko bodo prišli na nove svetove, bodo podobni starim avrorskim prednikom, našim očetom, ki so se tu naselili. Razvili bodo ustrezno ekološko ravnotežje in njihovo življenje bo poslej bolj podobno avrorskemu kot zemeljskemu.«

»Ali ne bodo razvili potem tudi vseh slabosti, ki jih najdemo v vesoljski kulturi, dr. Fastolfe?«

»Morda pa tudi ne. Iz naših napak se bodo učili. - A to je povsem akademsko vprašanje, kajti nastalo je nekaj, zaradi česar je to zelo sporno.«

»In kaj je to?«

»Kaj neki! Humanoid! Vidite, so ljudje, ki mislijo, daje humanoid idealen za nove naselbine. Samo oni, pravijo, so sposobni zgraditi nove svetove.« .

Baley je menil: »Robote ste vendar vedno imeli. Mislite, da se prej še nikomur ni porodila takšna misel?«

»Oh, seveda je . . . Vendar je bila prej taka misel nepraktična. Navadni roboti, brez neposrednega človeškega nadzorstva, bi lahko zgradili samo svet, ki bi ustrežal njihovim nečloveškim oblikam. Takšni roboti bi ne mogli ukrotiti in zgraditi sveta, ki bi ustrežal bolj delikatnim in bolj nežnim oblikam duha in telesa človeškega bitja . . .«

»Svet, ki bi ga zgradili, bi prav gotovo služil kot prvi vzor.«

»Seveda bi, gospod Baley. Večina Avrorcev meni, da je prvi vzor in prvi poskus nujno nezadovoljiv - a to je že znamenje našega razkroja. — Po drugi strani pa bi skupina humanoidov, ki bi bili po duši in telesu kar najbolj podobni ljudem, prav gotovo uspela zgraditi svet, ki bi - s tem ko bi ustrežal njim samim -ustrežal tudi Avrorcem. Razumete to sklepanje?«

»Popolnoma.«

»In ta svet bi zgradili tako zelo dobro, da bi Avrorci, ki bi se končno le odločili, da bodo zapustili svoj planet, stopili z ene Avrore na drugo Avroro. Tako bi domovine sploh nikoli ne zapustili; preprosto — imeli bi samo nov dom, ki bi bil popolnoma podoben staremu in v katerem bi se nadaljeval njihov razkroj. Ali tudi to sklepanje razumete?«

»Razumem - a zdi se mi, da Avrorci tega ne razumejo.«

»Morda res ne. Mislim pa, da to svojo idejo lahko učinkovito zagovarjam, če me zdaj opozicija zaradi Janderjeve smrti ne bo politično uničila. Ali zdaj vidite motiv, ki mi ga pripisujejo? Baje sem se prilepil na program za uničevanje človekolikih robotov; ne zavzemam se za njihovo uporabo na drugih planetih. Tako vsaj pravijo moji sovražniki.«

Zdaj je bil Baley tisti, ki se je ustavil. Zamišljeno je gledal Fastolfa in rekel: »Prav gotovo razumete, dr. Fastolfe, da je pbpolna zmaga vašega stališča v interesu Zemlje.«

»In tudi v vašem osebnem interesu, gospod Baley.«

»In v mojem lastnem interesu. Toda če se jaz sam postavim na stran tega vašega gibanja, bo za moj svet še vedno najpomembnejše to, da bo naše ljudi kdo spodbujal in jim pomagal raziskovati galaksijo; obdržati moramo svoj način življenja, kolikor nam pač ustreza; in da ne bomo za vse večne čase zaprti samo na Zemlji, kajti tu lahko samo poginemo.«

Fastolfe je odgovoril: »Nekateri Zemljani pa bodo, se mi zdi, kar vztrajali pri tem, da morajo biti zaprti . . .«

»Seveda. Morda celo večina. A vsaj nekateri bodo - morda jih bo celo zelo veliko - takoj pobegnili, ko bodo dobili dovoljenje. -In zaradi tega je moja dolžnost, da - ne samo kot predstavnik pravice in zakona, temveč tudi kot Zemljan - čisto preprosto pomagam, da boste oprali svoje ime, pa če ste krivi ali nedolžni. In jaz sam se lahko lotim te naloge z vsem srcem samo tedaj, če bom prepričan, da so obtožbe proti vam neupravičene.«

»Seveda. Razumem.«

»Po vsem tem, kar ste mi povedali o motivu, ki vam ga pripisujejo, mi še enkrat zagotovite, da tega niste storili.«

Fastolfe je rekel: »Gospod Baley, zelo dobro razumem, da v tej zadevi nimate nobene izbire. Zavedam se, da bi vi, če bi vam rekel, da sem kriv, zaradi narave vaših potreb in vašega sveta, morali kljub temu sodelovati z menoj in si prizadevati, da bi vse skupaj prikrili. Če bi bil torej res kriv, bi bil prisiljen priznati, saj bi vi samo tako, ko bi poznali resnico, lahko izdelali načrt za mojo rešitev - in tudi za rešitev vas samih. A tega ne morem storiti, kajti dejstvo je, da sem nedolžen. Naj me še tako obtožujejo, jaz nisem ubil Janderja. Kaj takega mi nikoli še na misel ni prišlo.«

»Nikoli?«

Fastolfe se je žalostno nasmehnil. »Oh, morda sem enkrat ali dvakrat pomislil, da bi bilo za Avroro bolje, če bi nikoli ne izdelal listih genialnih pojmov, ki so vodili k razvoju humanoidnih pozi-tronskih možganov - ali pa da bi bilo bolje, če bi bila kje kakšna napaka, zaradi katere bi bili možgani nestabilni in podvrženi mentalni zamrznitvi. A to so bile samo bežne misli. Niti za hipec nisem pomislil, da bi zaradi tega uničil Janderja.«

»Potemtakem morava uničiti ta motiv, ki vam ga pripisujejo.«

»Dobro. A kako?«

»Prikažemo lahko, da nima nobenega smisla. Komu pa naj bi uničenje Janderja koristilo? Saj lahko zgradite še več takih robotov. Na tisoče. Na milijone.«

»Gospod Baley, bojim se, da to ni res. Nobenega ni več mogoče zgraditi. Samo jaz vem, kako se naredi načrt, a dokler je na obzorju robotska kolonizacija, nočem zgraditi nobenega več. Jan-der je preminil in ostal je samo Daneel.«

»Drugi bodo razkrili vašo skrivnost.«

Fastolfe se je namrdnil. »Rad bi videl tistega robotika, ki bi bil tega sposoben. Moji sovražniki so ustanovili inštitut za robotiko, kjer imajo samo en namen: izdelati hočejo metode, ki so potrebne za konstrukcijo človekolikih robotov. A ne bo jim uspelo. Ni jim uspelo do zdaj in tudi v prihodnosti jim ne bo.«

Baley je nagubal čelo. »Če ste vi edini, ki pozna skrivnost humanoidov in če vaši sovražniki nimajo nobenega upanja, da bi se sami dokopali do teh znanstvenih spoznanj - ali ni potem logično, da bodo skušali skrivnost izvleči iz vas?«

»Seveda. Mojo politično eksistenco ogrožajo, izmišljajo si nekakšno kazen; prepovedali naj bi mi delo na tem področju, uničili naj bi me kot strokovnjaka in tako upajo, da se bom nekoč vdal in jim izdal svojo skrivnost. Pravijo, da po zakonu te skrivnosti ne morem zadrževati zase, in grozijo mi z zaplembo premoženja, ječo in kdo ve, s čim še! Jaz pa sem se kljub temu odločil, da te svoje skrivnosti ne izdam, in pripravljen sem na vse. Nočem in nočem popustiti, saj razumete.«

»Ali vedo, da ste se odločili za takšen odpor?«

»Upam. Saj sem jim že kar naravnost povedal. Mislijo pa, da se norčujem, da ne mislim resno. — A prav resno mislim.«

»Če vam pa verjamejo, bodo začeli bolj resno ukrepati.«

»Kaj mislite s tem?«

»Ukradli vam bodo načrte. Ugrabili vas bodo. Vas mučili.«

Fastolfe se je glasno zasmejal in Baley je zardel. Rekel je: »Nočem nastopati tako kot v tisti televizijski drami - toda ali ste mislili na vse to?«

Fastolfe je odgovoril: »Gospod Baley, prvič - imam robote, ki me varujejo, Če bi me hoteli ujeti na delu, bi bila potrebna prava vojna. Drugič, tudi če bi jim to uspelo - med njimi ni niti enega robotika, ki bi bil pripravljen priznati, da je to edina pot, -kako priti do skrivnosti humanoidovih pozitronskih možganov -da mi namreč to skrivnost lahko samo ukradejo, ali pa mi jo iztisnejo s takšnim ali drugačnim nasiljem. Takšen strokovnjak bi v hipu izgubil svoj poklicni sloves. Tretjič, takšne stvari so na Avrori nekaj nezaslišanega. Če bi kdo kaj takega poskusil, bi bilo tako sodišče kakor tudi javno mnenje takoj v celoti na moji strani.«

»Je res tako?« je zajecljal Baley, ki je tiho preklinjal dejstvo, da mora delovati v kulturi, ki je v takšnih podrobnostih kratko in malo ni mogel razumeti.

»Je! Besedo vam dam. Saj si lahko kar želim, da bi poskusili kaj tako melodramatičnega. Želim, da bi bili tako zelo trapasti, da bi res kaj takega storili. V resnici si želim, gospod Baley, da bi stopili k njim, si pridobili njihovo zaupljivost; tedaj bi jih lahko speljali v napad na mojo hišo ali pa bi mi na odprti cesti postavili zasedo. Ali kaj takega, kar se pogosto dogaja na Zemlji.«

»Mislim, da to ni moj način,« je trdo odgovoril Baley.

»Tudi jaz mislim, da ni - zato nimam prav nobenega namena, da bi silil v to smer. In verjemite mi, to je zelo slabo. Kajti če jih ne bova mogla prepričati, da bi se lotili kakšne nasilne - potemtakem samomorilske akcije, potem si bodo izmislili kaj bolj učinkovitega . . . Uničili me bodo s prevaro.«

»Kakšno prevaro?«

»Ne pripisujejo mi samo uničenja tega in edinega robota. Že to je dovolj in utegne zadostovati. Šepetajo - in šepetanje je njihovo orožje - da bi bila tista smrt samo moj eksperiment, zelo nevaren in uspešen eksperiment. Šepetajo, da gradim sistem, ki naj bi hitro in učinkovito uničeval humanoidne možgune. Ko bodo torej moji sovražniki uspeli in zgradili svoje humanoide, jih bom torej jaz s svojimi prijatelji sposoben uničevati in tudi res vse uničiti. Tako naj bi Avrori preprečil, da bi naselila nove svetove! Vso galaksijo naj bi prepustil svojim zemeljskim zaveznikom.«

»To pa prav gotovo ni res.«

»Seveda ni. Saj sem rekel, da so to laži. In celo smešne laži.

Takšna metoda uničevanja tudi teoretično ni mogoča. Inštitut za robotiko nikakor ni sposoben zgraditi lastnega humanoida. Takšnemu množičnemu uničevanju se sploh ne morem posvetiti - tudi če bi to hotel. Ne morem.«

»Potem vsa ta spletka sama po sebi propade, kajne?«

»Na nesrečo pa v pravem času sama po sebi ne bo propadla. Neumno je in nesmiselno, a verjetno bi trajalo zelo dolgo, če bi hoteli obrniti javno mnenje proti meni in da bi me na volitvah porazili. Končno bodo vsi spoznali, da je to nesmiselno - a tedaj bo že prepozno. Obtožba, da delujem v korist Zemlje, je zelo močna in nekateri ji bodo tudi zares verjeli. Zemlja in Zemljani tukaj niso posebno priljubljeni.«

»To se pravi, da širijo sovraštvo proti Zemlji.«

»Tako je, gospod Baley. Položaj je vsak dan slabši — zame in za Zemljo - in zelo malo časa imava.«

»Toda - ali ne moreva vsega tega obrniti na glavo?« je rekel Baley. »Če ste vi res samo preskušali metodo za uničevanje humanoidov, zakaj ste posegali v hišo nekoga drugega, nekoga, ki se s takšnim eksperimentiranjem sploh ni strinjal?

V lastni hiši pa ste imeli Daneela. Ta je bil pri roki in tudi povsem ustrezen. Če naj bi bilo v tem šepetanju kaj resnice, potem bi eksperiment prav gotovo raje izvedli z njim, ne?«

»Ne, ne,« je rekel Fastolfe. »Tega bi nihče ne verjel. Daneel je bil moj prvi uspeh, moj triumf. Njega bi nikakor ne ubil. Da je bil Jander, je povsem naravno. To ve vsakdo in bil bi norec, če bi jih skušal prepričati, da bi bilo zame mnogo bolj smiselno, če bi hotel žrtvovati Daneela.«

Počasi sta koračila dalje in zdaj sta bila že zelo blizu cilja. Baley se je pogreznil v molk, njegove ustnice so bile stisnjene.

Fastolfe ga je vprašal: »Kako se počutite, gospod Baley?«

Baley je z nizkim glasom odgovoril: »Če mislite na to, kako naj bi se počutil tukaj v Ozunju, potem naj vam povem, da sem skoraj pozabil na to. Če pa pri tem mislite na najin problem, potem pa mislim, da bi najraje kar pustil vse skupaj!« Potem je strastno dodal: »Zakaj ste poslali pome, dr. Fastolfe? Zakaj ste mi dali to nalogo? Le kaj sem vam hudega storil, da tako ravnate z menoj?«

»Pravzaprav,« je rekel Fastolfe, »to sploh ni bila moja zamisel. Jaz se lahko izgovarjam samo na svoj obup.«

»Čigava zamisel pa je to potem bila?«

»Vso to zadevo je svetovala lastnica te hiše, kamor sva pravkar prišla. In jaz nisem imel boljšega predloga.«

»Lastnica te hiše? Zakaj pa si je to izmislila?«

»Oh! Nisem vam še povedal, da vas dobro pozna, gospod Baley. Tamle je in naju čaka.«

Baley je pogledal in se začudil.

»O bog!« je zašepetal.

GLADIJA

23.

Mlada ženska je s slabotnim smehljajem dejala: »Vedela sem, Elijah, da bo to prva beseda, ki jo bom slišala!«

Baley je strmel vanjo. Spremenila se je. Njeni lasje so bili krajši in njen obraz je bil še bolj zmeden kot pred dvema letoma. Videti pa je bilo, kakor da se je postarala za več kot dve leti. Še vedno pa je bila prava Gladija. Še vedno je bil to tisti trikotni obraz, močne ličnice in drobna bradica. Še vedno je bila majhna, vitka in nekam otročja.

Po vrnitvi na Zemljo je večkrat sanjaril o njej, čeprav ne ravno v erotičnem smislu. Njegove sanjarije so bile vedno samo nekakšne zgodbice, kako je nikakor ne more doseči. Vedno je bila kje v bližini, a vendar predaleč, da bi jo ogovoril. Kadar jo je poklical, ga nikoli ni slišala. In kadar se je približal, se mu je vedno umikala.

Teh sanj ni bilo težko razumeti. Rojena je bila na Solariji in zaradi tega si ni bilo mogoče misliti, da bi živela v bližini drugih človeških bitij.

Elijah ji je bil prepovedan, ker je bil človek. In zlasti seveda zato, ker je bil Zemljan. In čeprav sta se zaradi preiskave tistega umora morala srečati, je bila med pogovorom vedno zakrita. Ko sta bila fizično v istem prostoru, se je izogibala vsakega dotika. Kljub temu pa je ob zadnjem srečanju prekršila vsa pravila lepega vedenja in z golo roko se je mimogrede na hitro dotaknila njegovega lica. Prav gotovo je vedela, da se na tak način lahko okuži. O tem dotiku je zelo pogosto razmišljal, kajti vsa njena vzgoja je bila takšna, da bi tega ne smela storiti.

A sanje so počasi zbledele.

Baley je precej nerodno spregovoril: »Vi ste bili lastnica . . .«

Umolknil je in Gladija je končala stavek namesto njega: ». . .robota. In pred dvema letoma sem imela tudi moža. Vse, česar se dotaknem, se podre . . .«

Baley je podzavestno dvignil roko in se nehote dotaknil svojega lica. Gladija tega ni opazila.

Rekla je: »Enkrat ste me že rešili. Oprostite, a morala sem vas spet poklicati. - Vstopite, Elijah, vstopite dr. Fastolfe!«

Fastolfe se je umaknil in pustil Baleyu, da je vstopil prvi. Potem mu je sledil. Za njim sta vstopila tudi Daneel in Giskard, a ta dva sta se z značilno robotsko ponižnostjo umaknila v stenske niše in tam molče, s hrbtom proti steni, obstala.

Sprva se je zdelo, da ju bo Gladija obravnavala ravnodušno, kakor pač ljudje obravnavajo robote. S pogledom je ošinila Daneela. Takoj nato se je obrnila k Fastolfu in dejala: »Tale. Prosim. Reci mu, naj gre!«

Fastolfe je presenečeno vprašal: »Daneel?«

»Preveč je podoben Janderju!«

Fastolfe se je obrnil k Daneelu. Od bolečine mu je tržal obraz. »Seveda, moja draga. Oprosti mi. Nisem pomislil. -Daneel, pojdi v sosednjo sobo in tam počakaj!«

Daneel je brez besed odšel.

Hipec nato si je Gladija ogledovala še Giskarda, kakor da bi razmišljala, ali ni tudi on preveč podoben Janderju. Potem pa se je rahlo namrdnila in se obrnila proč.

Rekla je: »Bi hotela kakšno hladno pijačo? Imam odličen kokosov sok. Svež je in hladen.«

»Ne, Gladija,« je rekel Fastolfe. »Samo pripeljal sem gospoda Baleya, kakor sem obljubil. Ne bom dolgo.«

»Jaz bi samo kozarec vode,« je rekel Baley. »In ničesar drugega. Ne trudite se.«

Gladija je dvignila roko. Ni bilo dvoma, da jo je nekdo stalno opazoval, kajti v trenutku je skoraj neslišno vstopil robot in na pladnju je prinesel kozarec vode. Poleg njega je bil še majhen krožniček, na njem pa piškoti z rdečkastim namazom.

Baley se ni mogel premagati in je enega res vzel, čeprav ni vedel, kakšen bo. Moralo je biti nekaj zemeljskega, saj si ni mogel misliti, da bi na Avrori on - ali kdorkoli drug - jedel kaj avrorskega. Živi svet na tem planetu je bil preveč skromen. Vendar pa so se zemeljske jedi tukaj zelo spremenile.

Spreminjali so jih namenoma s svojo kultivacijo ali pa pod vplivom tujega okolja. Tudi Fastolfe je že prej pri kosilu dejal, da so avrorske jedi rezultat pridobljenega okusa.

Bil je prijetno presenečen. Okus je bil oster in začinjen, vendar pa odličen, in takoj je vzel tudi drugi košček. Robotu je rekel hvala (čeprav bi robot ne ugovarjal, tudi če bi moral stati tam neskončno dolgo) in vzel s pladnja krožniček in kozarec z vodo.

Robot je odšel.

Bilo je pozno popoldne in sonce je ostro sijalo skozi okna na zahodni strani. Baleyu se je zdelo, da je ta hiša manjša od Fastol-fove, a bila bi veliko bolj prijetna, če bi sredi nje ne stala Gladija s svojo žalostno postavo.

Seveda je bil to samo Baleyev osebni vtis. Zdelo se mu je nemogoče, da bi v poslopjih, ki so bila namenjena za stanovanja človeških bitij, sama po sebi vladala neka veselost. Niti en zid, ki je izpostavljen Ozunju in ki tako varuje ljudi, ne more kazati toplote človeškega življenja na drugi strani. Človek ne more nikjer iskati tovarištva in skupnosti. Brezdušni svet je prodiral skozi vse zidove, od vseh strani, od zgoraj in od spodaj. Hlad! Hlad!

In ko je Baley spet pomislil na dvome, v katerih se je znašel, ga je znova spreletel mraz. (Srečanje z Gladijo ga je prvi trenutek vendarle razvedrilo.)

Gladija je rekla: »Pridi. Sedi, Elijah. Oprosti, a vsa sem iz sebe. Že drugič sem središče pozornosti vsega planeta, a že prvič je bilo čez in čez dovolj.«

»Razumem, Gladija. Nič se ti ni treba opravičevati.«

»In vi, dragi doktor, prosim ostanite.«

»Dobro . . .« Fastolfe si je ogledoval podobe na stenah. »Ostal bom še trenutek, a potem, draga moja, imam še veliko dela, čeprav se že večeri. In v najbližji prihodnosti najbrž sploh ne bom mogel več delati . . .«

Gladija je naglo zatisnila oči, kakor da bi hotela zadržati solze. »Saj vem, dr. Fastolfe. V velikih težavah ste - zaradi vsega tega, kar se je tukaj zgodilo - in najbrž tudi jaz nimam časa, da bi mislila še na kaj drugega kot na svojo nesrečo.«

Fastolfe je dejal: »Skušal bom kar najbolje rešiti svoj problem. Ti pa se nikar ne čuti krive! - Gospod Baley bo morda lahko pomagal obema.«

Baley je stisnil ustnice in rekel s težkim glasom: »Nisem vedel, Gladija, da si tudi ti zapletena v vso to zadevo.«

»Kdo pa naj bi bil drug?« je zavzdihnila.

»Je bil Jander Paneli tvoj?«

»Moj pravzaprav ni bil. Dr. Fastolfe mi ga je posodil.«

»Si bila pri njem, ko je . . .« Baley ni našel prave besede.

»Umrl? Kaj ne smemo reči umrl? - Ne, nisem bila pri njem. In tisti trenutek sploh nikogar ni bilo v hiši. Jaz sem bila sama.

Navadno sem sama. Takšna je pač moja solarijska vzgoja, saj se spominjaš? To seveda ni obvezno. Zdajle sta pri meni kar dva - in prav nič mi ni nerodno . . .«

»In bila si popolnoma sama, ko je Jander umrl? Se ne motiš?«

»Bilo je, kakor sem rekla,« je razdraženo odgovorila Gladija.

»No, nič hudega, Elijah. Saj vem, da moram vsako stvar ponavljati in spet ponavljati. Res sem bila sama. Častna beseda.«

»Vendar pa so bili pri tebi roboti . . .«

»Jasno, seveda. Če jaz rečem ,sama‘, to pomeni, da ni bilo nobenega drugega človeka.«

»Koliko robotov pa imaš, Gladija? Brez Janderja, seveda.«

Gladia je utihnila, kakor da bi tiho štela. Končno je rekla:

»Dvajset. Pet v hiši in petnajst na vrtu. Roboti se svobodno sprehajajo med mojo in Fastolfovo hišo, tako daje težko reči, kateri je moj in kateri njegov.«

»Ah, da,« je rekel Baley. »In ker ima dr. Fastolfe v svoji hiši sedeminpetdeset robotov, pomeni, da jih je vsega skupaj sede-minsedemdeset. So tu še kakšni drugi sosedje z roboti, ki bi se lahko takole pomešali z vajinimi?«

Fastolfe je odgovoril: »V bližini ni nobene druge hiše, da bi to imelo kak praktičen pomen. Sicer pa neradi mešamo svoje robote. Gladija in jaz sva pa nekaj posebnega, ker ona ni Avrorka in ker sem jaz prevzel odgovornost zanjo.«

»Torej sedeminsedemdeset robotov,« je rekel Baley.

»Da,« je rekel Fastolfe. »A zakaj se vam zdi to pomembno?«

Baley je odgovoril: »To se pravi, da je bilo tu kar sedeminsedemdeset gibljivih predmetov in vsi so imeli človeške oblike, tako da na vsakega posebej nista obračala posebne pozornosti. Ali bi ne bilo mogoče, Gladija, da bi v tvojo hišo prišel pravi človek - s kakršnim koli namenom - ti pa bi tega sploh ne opazila? Saj bi bil samo en gibljiv predmet več, približno človeških oblik - in nanj bi sploh ne obračala pozornosti.«

Fastolfe se je tiho zahihital, Gladija pa je, ne da bi se nasmejala, zmajala z glavo.

»Elijah,« je rekla, »vsakdo lahko razloči, da si Zemljan. Nobeno človeško bitje, niti dr. Fastolfe, se ne more približati moji hiši, ne da bi me o tem moji roboti takoj obvestili. Jaz bi ga lahko spregledala, meneč, da je samo robot - a noben robot bi ga ne spregledal. Pričakovala sem te, ko si se približeval, to pa je bilo mogoče samo zato, ker so me moji roboti obvestili, da se približuješ. Ne, ne ... ko je Jander umrl, v hiši ni bilo nobenega človeškega bitja.«

»Razen tebe?«

»Razen mene. Prav tako je bilo tudi takrat, ko je bil ubit moj mož - v hiši ni bilo nikogar razen mene.«

Fastolfe je prijazno ugovarjal: »Razlika je, Gladija. Tvoj mož je bil ubit z nekim topim orodjem. Morilec je torej moral biti fizično prisoten in če si bila tedaj prisotna samo ti, je bila to resna zadeva. V tem primeru pa so bili Janderjevi pozitronski možgani uničeni s pomočjo dobro premišljenega govorjenega programa. Fizična prisotnost ni bila nujna. Zdaj tvoja prisotnost nič ne pomeni, zlasti še zato, ker ti sploh ne veš, kako je treba zablokirati zavest humanoida.«

Tedaj sta se oba obrnila k Baleyu, Fastolfe z nekoliko porogljivim nasmeškom, Gladija pa z žalostnim. (Baleya je jezilo, ker je Fastolfe vse to obravnaval s humorjem, saj je bila prihodnost obeh enako žalostna. Le kaj je na vsej tej zadevi, da se človek lahko smeje? Baley je čemerno razmišljal.)

»Nevednost,« je Baley počasi nadaljeval, »pa najbrž ne pomeni ničesar. Človek včasih ne ve, kako bi prišel na cilj, pa se vendarle zgodi, da pride, ko hodi kar na slepo sem in tja. Tako se je morda tudi nekdo lahko pogovarjal z Janderjem, in nehote ali pa iz nevednosti, pritisnil pravi gumb za mentalno zamrznitev.«

Fastolfe je rekel: »In kolikšna je verjetnost za kaj takega?«

»Vi ste strokovnjak, dr. Fastolfe. Najbrž mi boste rekli, da je takšna verjetnost zelo majhna.«

»Neverjetno majhna!«

Gladiji so začele silovito drhteti roke. Stisnila je pesti, kakor da bi se skušala pomiriti, in položila si jih je na kolena. »Jaz tega nisem storila, tudi po nesreči ne. Nisem bila pri njem, ko se je zgodilo. Nisem bila, res ne! Zjutraj sem še govorila z njim. In tedaj je bil še popolnoma normalen. Nekaj ur pozneje, ko sem ga poklicala - pa sploh ni prišel. Šla sem ponj in stal je na svojem običajnem mestu - na prvi pogled je bil povsem v redu. Samo odgovarjal ni. Sploh mi ni več odgovarjal na vprašanja. In od tistega trenutka sploh ne odgovarja . . .«

Baley je vprašal: »Ali bi nekaj, kar si mu, kar takole mimogrede rekla, lahko povzročilo zamrznitev zavesti? In to morda kako uro pozneje, ko si ga že zapustila?«

Fastolfe je ostro posredoval: »Popolnoma nemogoče, gospod Baley. Če gre za zamrznitev zavesti, potem se to zgodi takoj. Prosim, ne obtožujte Gladije kar tako. Ona je povsem nesposobna, da bi namenoma povzročila zamrznitev zavesti! In povsem nemogoče je, da bi to povzročila po nesreči!«

»Ali ni prav tako neverjetno, da bi to povzročil nenaden pozi-tronski nemir, ki je, kakor pravite, moral biti . . .«

»To ni tako zelo neverjetno.«

»Obe možnosti sta skrajno neverjetni. Kakšna je razlika v njuni neverjetnosti?«

»Zelo velika. Mentalna zamrznitev zaradi pozitronskega nemira je verjetna 1 proti 1012. Zaradi kakih nesrečnih besed pa 1 proti 101.To je samo približna presoja. A je kar razumna. Ta razlika je večja, kot je razlika med posameznim elektronom in celotnim vesoljem . . .«

Nekaj trenutkov je vladala tišina.

Baley je nato spregovoril: »Dr. Fastolfe, malo prej ste rekli, da ne boste mogli ostati dolgo.«

»Saj sem res že predolgo tukaj.«

»Dobro. Boste zdaj odšli?«

Fastolfe je začel vstajati in je vprašal: »Zakaj?«

»Z Gladijo želim govoriti na samem.«

»Jo boste obtoževali?«

»Zaslišati jo moram brez vašega vmešavanja. Položaj je preveč resen, da bi skrbeli še za vljudnost.«

Gladija je rekla: »Dragi doktor, saj se gospoda Baleya prav nič ne bojim.« In potem je pomenljivo dodala: »Roboti me bodo branili, če bo nevljuden.«

Fastolfe se je nasmejal in rekel: »Dobro, Gladija.« Vstal je in iztegnil roko proti njej. Na kratko mu je podala svojo.

Potem je še rekel: »Pustil bom tu Giskarda za splošno varnost. In tudi Daneel bo ostal v sosednji sobi, če ne zamerite. Si lahko izposodim enega tvojih robotov, da me bo spremil domov?«

»Seveda,« je rekla Gladija in dvignila roko. »Saj poznaš Pandiona, ne?«

»Seveda! To bo močno in zanesljivo spremstvo.« Odšel je in robot mu je sledil tesno za petami.

Baley je čakal, gledal Gladijo in jo proučeval. Ona pa je tam kar tiho sedela in z rokami v naročju strmela predse.

Baley je bil prepričan, da bi lahko marsikaj povedala. Vendar pa ni vedel, kako naj jo pripravi k besedam. Nekaj pa je vendarle vedel povsem zagotovo: če bi bil Fastolfe prisoten, bi ne povedala vse resnice.

24.

Končno je Gladija dvignila svoj drobni obrazek. Z nežnim glasom je vprašala: »Kako si kaj, Elijah? Kako se počutiš?«

»Kar dobro. Gladija.«

Rekla je: »Dr. Fastolfe je rekel, da te bo popeljal čez odprt prostor in da boš moral potem v tako neznosnih razmerah še počakati.«

»Oh? Zakaj pa? Kar tako za šalo?«

»Ne, Elijah. Povedala sem mu, kako se počutiš na prostem. Se spominjaš, kako si omedlel in kako si padel v tisti ribnik?«

Elijah je na hitro stresel glavo. Seveda pa ni mogel zanikati, da se tega spominja. Vendar mu to ni bilo všeč. Osorno je dejal: »Zdaj nisem več tak kot nekoč. Popravil sem se.«

»A dr. Fastolfe je rekel, da te bo preskusil. Te je res?«

»Vse je bilo še kar v redu. Nisem omedlel.« Spomnil se je dogodka na vesoljski ladji, ko so se približevali Avrori. Takrat je bilo drugače in takrat o tem ni nihče razpravljal.

Potem je skušal spremeniti temo pogovora. »Kako naj te tukaj kličem?«

»Ime mi je Gladija.«

»To morda ni primerno. Lahko bi te klical gospodična Del-marre, a ti morda . . .«

Ostro ga je prekinila: »Tega imena tukaj ne uporabljam! Tudi ti ga nikar ne uporabljaj, prosim te . . .«

»Kako pa te potem kličejo Avrorci?«

»Pravijo mi Gladija Solarija. To pomeni, da sem tukaj tujka. A to prav gotovo nočem biti. Gladija, čisto preprosto. Eno samo ime. To ni avrorsko ime in dvomim, da je še katera druga Gladija na tem planetu - zato kar zadostuje. In jaz bom tebi še kar naprej rekla Elijah, če nimaš nič proti.«

»Nič nimam proti.«

Gladija je rekla: »Servirala bom čaj.« To je rekla odločno in Baley je samo prikimal.

Rekel je: »Nisem vedel, da tudi Vesoljci pijejo čaj.«

»To ni zemeljski čaj. Izvleček iz neke rastline, ki je kar dobra. Nihče ne misli, da bi bila škodljiva. Pijači pa pravimo čaj.«

Dvignila je roko in Baley je opazil, da je imela ozek rokav, ki se je tesno oprijemal zapestja, in živobarvne rokavice. V njegovi prisotnosti je še vedno razgalila samo delček svojega telesa. Še vedno se je bala okužbe.

Roka je ostala nekaj hipov dvignjena, potem pa se je prikažal robot s pladnjem. Bil je še bolj primitiven kot Giskard, vendar pa je spretno razporedil skodelici in dodal še drobne sendviče. Čaj je natakal s prijetno eleganco.

Baley je radovedno vprašal: »Kako pa to narediš, Gladija?«

»Kaj pa, Elijah?«

»Roko dvigneš, kadar kaj hočeš, in robot vedno ve, kaj. Kako pa je tale vedel, da hočeš naročiti ravno čaj?«

»To ni težko. Kadar dvignem roko, se majhno magnetno polje, ki ga imam vedno v tej sobi, rahlo izkrivi. Rahlo različni položaji moje roke in mojih prstov povzročajo različna izkrivljanja in moji roboti si ta izkrivljanja razlagajo kot ukaze. Uporabljam jih samo za preproste ukaze, kot na primer: Pridi sem! Prinesi čaj! Ali kaj podobnega.«

»Nisem pa opazil, da bi tudi dr. Fastolfe v svoji hiši uporabljal isti sistem.«

»Ta sistem ni avrorski. To je naš solarijski sistem, na katerega sem navajena. - In poleg tega imam čaj vedno ob istem času. Borgraf to pričakuje.«

»Je to Borgraf?« Baley si je z zanimanjem ogledoval robota, čeprav ga je videl že prej. Familiarnost pa je hitro porajala ravnodušnost. Se kak dan in robotov sploh ne bo več opazil. Sukali se bodo okrog njega, ne da bi jih videl, in stvari se bodo urejale kar same po sebi.

Vendar pa ni hotel, da bi se jih povsem navadil. Zdajle so mu bili kar odveč. Rekel je: »Gladija, s teboj želim govoriti na samem. Tudi brez robotov. - Giskard, pojdi k Daneelu. Tam lahko stražiš.«

»Da, gospod,« je rekel Giskard, ki se je na zvok svojega imena takoj odzval.

Videti je bilo, kakor da to Gladijo zabava. »Vi Zemljani ste tako čudni. Vem, da imate robote tudi na Zemlji, a zdi se, da z njimi sploh ne znate ravnati. Ukaze kričite, kakor da bi bili gluhi.«

Obrnila se je k Borgrafu in mu tiho rekla: »Borgraf, nihče od vas ne sme vstopiti v to sobo, dokler vas ne pokličem. Ne prekinjajte naju, če ne bo res kaj nujnega!«

Borgraf je rekel: »Da, gospa.« Stopil je, se še enkrat ozrl po mizi, kakor da bi raziskoval, če je še kaj pozabil, nato pa seje obrnil in odšel.

Baleya je to po svoje zabavalo. Njen glas je bil res mehak, a ukazovala je ostro, kakor general, ki govori z rekrutom. Sicer pa, zakaj naj bi bil on presenečen? Že dolgo je vedel, da je laže videti tuje neumnosti kot lastne.

Gladija je rekla: »Zdaj sva sama, Elijah. Celo roboti so odšli.«

Baley je vprašal: »Se ne bojiš biti sama z menoj?«

Počasi je odkimala. »Zakaj pa naj bi se bala? Če le dvignem roko, mignem ali zavpijem — bodo v hipu pritekli vsi roboti. Na vesoljskih svetovih se nikomur ni treba bati drugega človeka. To ni Zemlja. Zakaj pa to sprašuješ?«

»Ker so še drugi strahovi, ne samo fizični. S teboj na noben način ne bom ravnal nasilno. Fizično te ne bom napadel. Toda - ali se nič ne bojiš zasliševanja in kaj vse lahko pride na dan? Saj veš, da to ni Solarija. Na Solariji sem s teboj simpatiziral in hotel sem dokazati tvojo nedolžnost.«

S tihim glasom je vprašala: »Ali zdaj ne simpatiziraš več z menoj?«

»Zdaj ne gre za smrt tvojega moža. In ti sploh nisi osumljena umora. Uničenje bil samo robot. Moj problem je zdaj dr. Fastolfe. In zdaj je seveda zelo pomembno - ne bom govoril, zakaj - da dokažem njegovo nedolžnost. Če bo med postopkom kak udarec padel tudi po tebi, ti ne bom mogel pomagati. To ti kar pošteno povem.«

Dvignila je glavo in ga porogljivo pogledala. »Zakaj pa ne?« je rekla.

»Zdaj bova nadaljevala preiskavo,« je hladno nadaljeval Baley. »Brez dr. Fastolfa in njegovega vmešavanja.« Z drobnimi vilicami je nabodel enega od tistih majhnih sendvičev, ga prenesel na svoj krožnik, ga nato vrgel v usta in povrhu srknil še malo čaja.

Prav tako je storila tudi ona, pojedla je sendvič in srknila čaj. Ker se je ohladil on, se je očitno ohladila tudi ona.

»Gladija,« je rekel Baley, »zelo pomembno je, da natančno vem, kakšno je razmerje med teboj in dr. Fastolfom. Blizu njega živiš in skupaj imata eno samo robotsko gospodinjstvo. Njega očitno zelo skrbi, kaj bo s teboj. Ni se posebno potrudil, da bi branil svojo nedolžnost, čeprav je rekel, da je nedolžen. Zelo močno pa brani tebe, in to od trenutka, ko sem začel zasliševati.«

Gladija se je rahko nasmehnila. »Kaj pa sumiš, Elijah?«

»Ne izmikaj se mi! Nič nočem sumiti. Vedeti hočem,« je rekel Baley.

»Je dr. Fastolfe kaj omenil Fanyo?«

»Je.«

»Si ga vprašal, ali je Fanya njegova žena ali samo njegova prijateljica? Si ga vprašal, če ima kaj otrok?«

Baleyu je bilo nerodno. Seveda bi lahko postavil tudi takšna vprašanja. V stisnjenih stanovanjih na Zemlji je bila zasebnost zelo cenjena - prav zato, ker je bila ogrožena. Na Zemlji si moral poznati vsa dejstva o drugih ljudeh, o njihovih družinah in tako naprej. Zato človek ponavadi nikoli ni spraševal in se je vedno delal nevednega. Takšna je bila vsesplošna sleparija.

Na Avrori pa ni zemeljskih navad. A nehote se jih je držal. To je bilo neumno.

Rekel je: »Nisem še vprašal. Povej mi.«

Gladija je odgovorila: »Fanya je njegova žena. Bil je že večkrat poročen, žene je menjaval kar po vrsti, se pravi, nikoli ni imel več žena hkrati. Na Avrori so pač takšni običaji, kar velja za oba spola.« V njenem glasu je bilo rahlo zaničevanje in obenem tudi rahla obramba. »To bi bilo na Solariji nekaj nezaslišanega.«

In potem je nadaljevala: »Vendar pa bo tudi ta Fastolfov zakon kmalu razpadel. Oba bosta potem svobodna, da si ustvarita novo razmerje — čeprav v takšnih razmerah ljudje ponavadi ne čakajo na formalno razvezo. - Ne bom trdila, Elijah, da te razmere zelo dobro poznam, a tako pač Avrorci ustvarjajo medsebojne zveze. Kolikor vem, je dr. Fastolfe v tem pogledu nekam pretirano moralen. Držal se je svojih zakonov in zunaj njih ni iskal ničesar. Na Avrori pa pravijo, da je to staromodno ali pa celo neumno.«

Baley je prikimal. »O vsem tem sem nekaj tudi bral. Ljudje se poročijo le, če hočejo imeti otroke. Vsaj jaz tako vse to razumem.«

»V teoriji je morda res tako, a danes to le malokdo vzame zares. Dr. Fastolfe ima že dva otroka in ne more imeti nobenega več. Pa se še vedno hoče znova poročiti in prosi za tretjega. Seveda so ga zavrnili in on je vedel, da ga bodo. Nekateri pa niti ne prosijo . . .«

»Zakaj pa potem sploh je poroka?«

»So nekatere družbene prednosti. To ni tako preprosto. Ker nisem Avrorka, tega tudi ne znam razložiti.«

»No, dobro. Povej mi kaj o Fastolfovih otrocih!«

»Ima dve hčeri z dvema materama. Nobena pa ni Fanya, jasno. Sinov nima. Oba hčeri sta bili spočeti v materini maternici, kakor je pač navada na Avrori. Zdaj sta že obe odrasli in vsaka ima svojo hišo.«

»Se kaj druži s svojima hčerama?«

»Ne vem. Nikoli ne govori o njiju. Ena je robotik in mislim, da ima z njo zelo dobre delovne stike. Druga pa menda vodi pisarno nekega mestnega sveta, ali pa ima nekakšno svojo pisarno. Pravzaprav ne vem.«

»Ali so v njegovi družini kakšne napetosti?«

»Ne da bi jaz vedela - a to res ne pomeni veliko, Elijah. Kolikor vem, ima zelo dobre odnose z vsemi svojimi prejšnjimi ženami. Do nobene razveze ni prišlo zaradi jeze ali zamere. Dr. Fastolfe pač ni takšen človek. Ne morem si ga predstavljati, da bi v svojem življenju kaj obžaloval. Še na smrtni postelji se bo šalil.«

To je najbrž res, je pomislil Baley. Potem je vprašal: »In kakšen je odnos dr. Fastolfa do tebe? Resnico mi povej! Ne moreva se izogniti zadregam in zdajle ni časa, da bi se poigravala z resnico.«

Dvignila je obraz in ga pogledala v oči. Rekla je: »Saj nisem v zadregi. Dr. Han Fastolfe je moj prijatelj, zelo dober prijatelj.«

»Kako dober, Gladija?«

»Kot sem rekla - zelo dober.«

»Ali čakaš na njegovo razvezo, da boš lahko ti njegova naslednja žena?«

»Ne,« je mirno odgovorila.

»Sta vsaj ljubimca?«

»Ne.«

»Sta morda bila ljubimca?«

»Ne. — Te to preseneča?«

»Samo informacije potrebujem,« je rekel Baley.

»Naj torej po vrsti odgovorim na tvoja vprašanja, Elijah. In nikav s temi svojimi vprašanji ne streljaj vame, kakor da bi me hotel presenetiti in pripraviti do tega, da bi ti povedala nekaj, kar naj bi sicer zamolčala.« Govorila je brez opazne jeze. Bilo je skoraj tako, kakor da bi jo to zabavalo.

Baley je rahlo zardel in že je hotel reči, da takega namena sploh ni imel. Seveda pa je v resnici prav takšen namen imel in prav nič bi ne pridobil, če bi to zanikal. Z globokim glasom je rekel: »No, pa pripoveduj!«

Ostanki čaja so se razlili po mizi. Baley je bil radoveden, ali bo tudi zdaj dvignila svojo roko in pomignila robotu - na primer Borgrafu, ki naj bi tiho vstopil in pobrisal mizo.

Je polita miza vrgla Gladijo iz tira? Bo zdaj teže nadzorovala svoje odgovore? Vendar pa Baley ni imel upanja za kaj takega, kajti Gladija ni pokažala nobenega znamenja zadrege. Nesnaga na mizi je ni prav nič zmedla.

Spet se je zastrmela predse in njen obraz je postal trši, kakor da bi z mislimi posegla nekam v preteklost, ki bi jo najraje izbrisala.

Rekla je: »Na Solariji si spoznal delček mojega življenja. Ni bil ravno srečen, a nič boljšega nisem poznala. Samo za hip sem spoznala kanček sreče in ga zelo intenzivno doživela - vse moje prejšnje življenje pa je bilo nesrečno. To srečo sem doživela samo s teboj, Elijah.«

»Z menoj?« Baley je bil resnično presenečen.

»Da, Elijah. Najino zadnje srečanje na Solariji - upam, da se ga spominjaš - me je nekaj naučilo. Dotaknila sem se te! Snela sem rokavico — bila je prav takšna kot tale - in se dotaknila tvojega lica. Dotik ni dolgo trajal. Ne vem, kaj je pomenil tebi -ne, ne, nič mi ne povej, saj je vseeno - a meni je pomenil zelo veliko.«

Izzivalno ga je pogledala naravnost v oči. »Tisti dotik mi je pomenil vse. Spremenil je moje življenje. Zapomni si, Elijah, da se vse do takrat - po kratkih letih svojega otroštva - nisem dotaknila nobenega moškega in sploh nobenega človeškega bitja, razen - svojega moža. In tudi svojega moža sem se zelo redkokdaj dotaknila. Glede na tridimenzionalne slike moških, jasno, in tako sem se seznanila in se udomačila z moškimi od vseh strani in z vsemi njihovimi podrobnostmi. O teh zadevah sem bila kar dobro poučena.

Nobenega vzroka ni bilo, da bi mislila, da moški čutijo različno. Dobro sem vedela, kako čuti koža mojega moža, kako čutijo njegove roke, kadar se me dotika, in vse . . . no, prav vse. Nobenega vzroka nisem imela, da bi mislila, da so moški različni. Dotik z mojim možem mi sploh ni ugajal, a zakaj naj bi mi ugajal? Ali čutim kaj zadovoljstva, kadar se moji prsti dotikajo tele mize — no lahko mi ugaja, ker je tako zelo gladka, ne?

Dotik z mojim možem je bil del priložnostnega obredja, ki ga je opravljal, ker je bila to pač navada. Bil je pač dober Solarijec. Tiste zadeve je opravljal natančno po koledarju in po uri in natančno tako dolgo, kot je predpisovala njegova dobra vzgoja. Sicer pa - v nekem drugem smislu to sploh ni bila dobra vzgoja. Imela sva torej občasne stike samo zaradi spolnega občevanja, vendar pa nikoli ni prosil za otroka in mislim, da si ga sploh ni želel. Jaz pa sem se ga preveč bala, da bi sama in na lastno pobudo prosila zanj, kar bi bila sicer moja pravica.

Ko se zdaj spominjam vsega tega, moram priznati, da je bila tista spolna izkušnja zelo površna in mehanična. Nikoli nisem doživela orgazma. Niti enkrat. Za orgazem sem vedela samo iz knjig, a tudi tisti opisi so me samo zmedli. In tudi verjela jim nisem, saj sem jih našla samo v uvoženih knjigah. Solarijske knjige namreč nikoli ne govore o seksu. Mislila sem, da so bile to le nekakšne eksotične metafore.

Pa tudi eksperimentirati nisem mogla - vsaj ne uspešno - z avtoerotiko. Mislim, da se temu reče masturbacija. To besedo sem slišala šele na Avrori. Na Solariji pa o seksu nikoli nihče ne razpravlja in v spodobni družbi tudi nikoli nihče ne uporablja besed, ki bi se nanašale na seks. - In na Solariji ni nobene drugačne družbe.

Iz literature sem se polagoma naučila, kako je treba masturbirati, in prav plašno sem skušala storiti, kar sem prebrala. Pa nisem in nisem mogla končati. Tabu, ki prepoveduje dotik s človeškim mesom, je povzročil, da se mi je celo lastno telo zdelo prepovedano in neprijetno. Z roko sem si lahko drgnila bok, lahko sem si, prekrižala noge, občutila sem pritisk bedra ob bedro - a vse to so bili samo naključni in nepomembni dotiki. Nekaj drugega je bil dotik, ki naj bi mi prinesel svobodne užitke. Z vsakim vlaknom sem čutila, da bi tega ne smela storiti in ker sem se tega povsem zavedala, nisem imela nobenega užitka.

In nikoli mi ni prišlo na misel, niti enkrat, da bi v drugačnih

okoliščinah pri dotikanju lahko prišlo do užitka. Zakaj se mi je to ' dogajalo? Le kako se je moglo kaj takega zgoditi z menoj?

Dokler se nisem dotaknila tebe. Ne vem, zakaj sem to storila.

Čustva do tebe so me preplavila, saj si me rešil pred obtožbo, da sem morilka. In poleg tega - ti nisi bil prepovedan. Ti nisi Solarijec.

Zame ti nisi bil - oprosti - pravi človek. Bil si samo bitje z Zemlje.

Bil si človek samo na videz, tvoje življenje je kratko, tvoje telo je polno bacilov - in tega se je bilo treba izogibati.

Ker si me torej rešil in ker nisi bil pravi človek, sem se te lahko dotaknila. Še pomembnejše pa je bilo to, da me ti nisi gledal z občutkom sovražnosti in gnusa kakor moj mož - pa tudi ne s šolano ravnodušnostjo televizijskega gledalca. Bil si tam, poleg mene in tvoje oči so bile tople in zaskrbljene. In ko seje moja roka dotaknila tvojega lica, si pravzaprav vzdrhtel. To sem opazila.

Ne vem, zakaj je bilo tako. Dotik je bil tako bežen in fizični občutek nikakor ni bil drugačen, kakor če bi se dotaknila svojega moža ali kateregakoli moškega - ali pa celo ženske. A bilo je več kot samo fizični občutek. Bil si poleg mene in všeč sem ti bila. Zelo naravnost si pokažal, da sem ti bila všeč. In ko sta najini koži-moja roka in tvoje lice - prišli v dotik, je bilo, kakor da bi se dotaknila ognja, ki mi je v hipu razgrel roko in ramo, in vsa sem zagorela.

Ne vem, koliko časa je to trajalo, saj ni moglo biti dlje kot trenutek ali dva - a zame se je čas ustavil. Z menoj se je zgodilo nekaj, kar se ni zgodilo še nikoli prej in ko sem se pozneje vsega tega spominjala, ko sem vse to natanko premislila, sem spoznala, da sem takrat pravzaprav skoraj doživela - orgazem.

Skušala sem ga prikriti . . .«

(Baley, ki se je ni upal niti pogledati, je zmajal z glavo.)

»No, prav - prikrila sem ti to. Rekla sem ,hvala ti, Elijah1. To je bilo, kakor da bi se nanašalo na vse, kar si storil zame v zvezi s smrtjo mojega moža. A rekla sem to, da bi si olajšala življenje.

Tedaj sem spoznala, kaj življenje pravzaprav je. Takrat so se mi odprla neka vrata . . . Prikažala se je neka pot . . . Pogled mi je poletel vse tja do obzorja . . . Fizično dejanje ni bilo nič. Samo dotik. A bilo je začetek vsega . . .«

Njen glas je usahnil in nekaj trenutkov je molčala. Samo spominjala se je.

Potem je dvignila prst. »Ne. Ne reci ničesar! Nisem še končala.

Že prej sem imela privide, neke zelo nejasne stvari. Videla sem nekega moškega in samo sebe, kako počenjam z njim tisto, kar sem

počela s svojim možem — a vendar nekako drugače. Pa nisem vedela, kako drugače in kakšni so bili tisti drugačni občutki-bilo je nekaj, česar si sploh nisem mogla predstavljati, tudi če sem z vso svojo silo poskušala. Najbrž sem si vse življenje samo skušala predstavljati nekaj nepredstavljivega. In najbrž bi umrla, kakor umirajo vse solarijske ženske — in tudi moški -, ki tega nikoli ne spoznajo, niti po treh ali štirih stoletjih. Nikoli ne spoznajo. Otroke imajo, a tega nikoli ne spoznajo.

A dotaknila sem se tvojega lica, Elijah, in spoznala sem. Ali ni to osupljivo? Ti si me učil, kaj si lahko predstavljam. Ne gre za mehaniko vsega tega, ne gre za dolgočasno in odvratno zbliževanje teles - gre za nekaj, česar ne bi sicer nikoli spoznala in nikoli občutila. Pogled v obraz, blesk očesa, občutek nežnosti, prijaznosti

- nekaj nepopisnega. Grozljiva pregrada, ki se dviga med ljudmi, se zruši. Ljubezen—to je, mislim, beseda, ki obsega vse to in še več.

Do tebe sem čutila ljubezen, Elijah, ker sem mislila, da tudi ti lahko čutiš ljubezen. Saj ne rečem, da si bil žaljubljen, samo zdelo se mi je, da bi lahko bil. Takšnih občutkov prej nikoli nisem imela. In čeprav se v stari literaturi o tem zelo veliko govori, nikoli nisem razumela, kaj pomeni beseda čast in zakaj moški včasih tudi ubijajo zaradi nje. Sprejela sem to besedo, a nikoli nisem razumela njenega pomena. In še vedno ga ne razumem. In tako je bilo tudi z besedo ljubezen - dokler se te nisem dotaknila.

In po tistem dogodku si zdaj lahko predstavljam. In prišla sem na Avroro s spominom nate, ves čas sem mislila samo nate, v svojem duhu sem se s teboj nenehoma pogovarjala in mislila sem, da bom na Avrori srečala na milijone Elijahov.«

Umolknila je, kakor da bi se izgubila v lastnih mislih, potem pa je nenadoma nadaljevala:

»Pa jih nisem srečala. Pokažalo se je, da je Avrora na določen način prav tako zanič kot Solarija. Na Solariji je bil seks nekaj napačnega. Ljudje so ga sovražili in se od njega odvračali. Seks je porajal mržnjo in zaradi tega niso mogli ljubiti.

Na Avrori je seks - dolgočasen. Sprejemajo ga mirno, tako zlahka kot dihanje. Če nekdo začuti nagon, samo seže po komerkoli, ki se mu zdi primeren, in če tista primerna oseba tisti trenutek ni zasedena s čim drugim - že sledi seks, in to na vse načine. Tako preprosto kot dihanje. Pri dihanju ni nobene ekstaze. Če pa se človek duši, potem je prvi dih, ki sledi pomanjkanju zraka, veliko olajšanje in užitek. Kaj pa če se človek nikoli ne duši?

In če se seksa sploh ne moreš nikoli znebiti? Učijo ga že v šolah. Tam je prav tako pomemben kot branje in programiranje. Že otroci morajo poskušati in starejši otroci jim morajo pomagati .. .

Seks, ki ga je povsod dovolj in je zastonj kot voda, nima na Avrori prav nobene zveze z ljubeznijo. In tako tudi seks na Solariji, ki je prepovedan in ki je nekaj sramotnega, prav tako nima nobene zveze z ljubeznijo. V obeh primerih je otrok zelo malo in jih lahko dobiš samo na formalno in uradno prošnjo. In potem -če tisto dovoljenje dobiš - sledi seks, ki je namenjen samo oploditvi, in to je dolgočasno in neokusno. In če v nekem določenem času ne pride do zanositve, se človeku vse upre in ljudje se zatečejo k umetni ploditvi.

In tako kot na Solariji, se tudi tu poslužujejo ektogeneze, fetus gojijo zunaj maternice, v epruvetah. Seks pa je prepuščen samemu sebi, saj ni nič drugega kot neka posebna družbena interakcija in igra. Z ljubeznijo ima prav toliko zveze kot polo v vesolju.

Nisem se mogla prilagoditi navadam na Avrori, Elijah. Nisem bila tako vzgojena. Strahoma sem se lotila seksa in nihče me ni zavrnil in nihče ni bil kaj posebnega. Ko sem se tako ponujala, so oči vseh moških ostajale prazne in bile so prazne tudi potem, ko so me sprejeli. Še ena, so rekli, in kaj potem! Imeli so dobro voljo, pa tudi nič več kot dobro voljo.

In dotik z njimi ni pomenil nič. Lahko bi se dotikala tudi svojega moža. Vse to sem se naučila preživljati, sprejemala sem njihovo vodstvo, hodila sem za njimi - a vse to mi ni pomenilo nič. In nisem si zaželela niti tega, da bi vse to počenjala sama s seboj. Občutek, ki si mi ga podaril ti, se nikoli ni povrnil. Tako sem sčasoma odnehala.

Pri vsem tem je bil dr. Fastolfe moj prijatelj. Na vsej Avrori je bil samo on tisti, ki je vedel vse, kar se je zgodilo na Solariji. Dr. Fastolfe me je varoval pred nerazumevanjem Avrorcev in pred njihovim vsesplošnim prezirom Solarijcev. Varoval me je celo pred mojim lastnim obupom, ki se me je lotil čez čas.

Ne, nisva ljubimca. Saj bi se mu prepustila, a ko sem o tem razmišljala, sem prišla do spoznanja, da bi za vse večne čase izgubila tisti občutek, ki si mi ga navdihnil ti, Elijah. Nisem se mu prepustila. In tudi on mi tega nikoli ni predlagal. Ne vem, zakaj ne. Morda je spoznal, da v seksu ne vidim čisto nič lepega in koristnega, videl je, da pri meni povzroča obup in ni ga hotel

stopnjevati. Bil je le zelo prijazen — ljubimca pa nisva bila. Bil mi je samo prijatelj, in to tedaj, ko sem prijateljstvo najbolj potrebovala.

In zdaj si tukaj ti, Elijah. Zdaj imaš odgovor na svoja vprašanja. Hotel si vedeti, kakšen je moj odnos do dr. Fastolfa.

Rekel si, da to informacijo potrebuješ. Zdaj veš. Si zadovoljen?«

Baley ni hotel pokazati malodušnosti. »Žal mi je, Gladijg.

Tvoje življenje je bilo trdo. Dala si mi informacijo, ki sem jo potreboval. In povedala si mi več, kot misliš, da si mi povedala.«

Gladija se je namrščila. »Kako — več?«

Baley ni naravnost odgovoril. Rekel je: »Gladija, vesel sem, da ti spomin name toliko pomeni. Na Solariji mi še na misel ni prišlo, da sem naredil nate takšen vtis. In tudi če bi vedel, ne bi poskusil ... Saj veš . . .«

»Vem, Elijah,« je rekla z mehkim glasom. »In tudi če bi poskusil, bi to prav nič ne koristilo. Ne bi mogla . . .«

»To zelo dobro vem. - Pa tudi tega, kar si mi pravkar povedala, ne razumem kot vabilo. En sam dotik, en sam trenutek seksualnega zadovoljstva - in prav nič drugega. Verjetno se kaj takega nikoli ne bo ponovilo in prav bo, da si tega lepega spomina ne kvariva s kakšnim odvečnim poskusom. Zato se ti zdajle tudi prav nič ne ponujam. In tega si na noben način ne smeš , razlagati kot poraz. In poleg tega . . .«

»Da . . .«

»Rekel sem že, da si mi najbrž povedala več, kot si mislila. Povedala si mi, da se vsa zgodba nikakor ne končuje s tvojim obupom.«

»Zakaj mi to govoriš?«

»Ko si mi pripovedovala o svojih občutkih, ko si se dotaknila mojega lica, si rekla nekako takole: ,In ko sem se pozneje vsega tega spominjala, sem spoznala, da sem doživela skoraj orgazem.

- Potem pa si mi pripovedovala, kako neuspešen je bil seks z Avrorci. Sklepam, da orgazma nikoli nisi doživela. Vendar pa se je to le moralo zgoditi, če priznaš občutke, ki si jih doživela na Solariji. Naučiti se moraš uspešnega ljubljenja. Z drugimi besedami: ljubimca si imela in ljubezen si doživela. In če naj ti verjamem, da dr. Fastolfe ni tvoj ljubimec, potem iz tega sledi, da je nekdo drug - ali pa je vsaj bil nekdo drug.«

1

»In čeprav! Kaj te pa to skrbi?«

»Ne vem, če je, ali ni, Gladija. Povej mi, kdo je in če se bo pokažalo, da mi to ni nič mar, bo to konec mojega zasliševanja.«

Gladija je molčala.

»Če mi ti ne boš povedala, bom moral jaz tebi povedati. Rekel sem ti že, da ne bom varoval tvojih čustev.«

Gladija je umolknila in tako zelo stisnila ustnice, da so njihovi kotički postali čisto beli.

»Nekdo je moral biti, Gladija. Tvoja žalost ob izgubi Janderjaje zelo velika. Daneela si poslala ven, ker ga nisi mogla gledati - tako zelo te je spominjal na Janderja, ki mu je podoben. Če se motim, ko rečem, daje bil Jander Paneli . . .« Za hip je umolknil, potem pa ostro spregovoril: »Če robot Jander Paneli ni bil tvoj ljubimec, potem mi povej!«

In Gladija je zašepetala: »Jander Paneli, robot, ni bil moj ljubimec.« Potem je glasno in odločno povedala: »Bilje moj mož!«

25.

Baleyeve ustnice so se tiho zaokrožile, tako zelo je bil začuden.

»Da,« je rekla Gladija. »Kaj te pa preseneča? Zakaj? Ali tega ne odobravaš?«

Baley je tiho dejal: »Nisem zato tukaj, da bi odobraval ali ne odobraval.«

»To se pravi, da ne odobravaš.«

»To pomeni, da iščem samo informacije. Kakšna pa je na Avrori razlika med ljubimcem in možem?«

»Če dva človeka nekaj časa živita skupaj v isti hiši, potem to lahko tudi pomeni, da sta ,mož in žena' — ne samo ljubimca.«

»Kako dolgo morata živeti skupaj?«

»To pa je v posameznih krajih precej različno, kar je odvisno od krajevnih možnosti. V mestu Eos je to tri mesece.«

»Ali zahtevajo, da se v tem času oba vzdržita medsebojnih seksualnih odnosov?«

Gladija je presenečeno dvignila obrvi. »Zakaj?«

»Samo sprašujem.«

»Na Avrori je ekskluzivnost nekaj nepojmljivega. Med možem in ljubimcem ni razlike. Človek se spusti v seks zaradi uživanja.«

»In ti je bilo všeč, ko si tako živela z Janderjem?«

»Pravzaprav ne - a takšno usodo sem si pač izbrala.«

»Drugi so se ponujali sami?«

»Včasih.«

»In si jih zavračala?«

»Če nisem hotela, sem seveda ponudbo zavrnila. To je del neeksluzivnosti.«

»Pa si jih tudi res zavračala?«

»Sem.«

»In so tisti, ki si jih zavračala, vedeli, zakaj?«

»Kaj misliš s tem?«

»So vedeli, da imaš robota za moža?«

»Imela sem moža. Ne reci, da je bil robot. Tako se ne reče.«

»So torej vedeli?«

Utihnila je. »Ne vem, če so vedeli.«

»Si jim povedala?«

»Zakaj pa naj bi jim povedala?«

»Ne odgovarjaj mi z vprašanji. Si jim povedala ali ne?«

»Nisem.«

»Kako si se mogla temu izogniti? Ali se ti ne zdi, da bi jim morala nekako pojasniti, zakaj jih zavračaš?«

»Nihče ni nikoli zahteval pojasnila. Če nočeš, pač nočeš in je, kakor je. Ne razumem te.«

Baley je zbiral svoje misli. Z njo ni bilo nobenega nesporazuma; misli so jima tekle po istih tirnicah.

Potem je spet začel: »Bi bilo na Solariji normalno, da bi imela robota za moža?«

»Na Solariji bi bilo to nekaj nepojmljivega in nikoli ne bi na kaj takega niti pomislila. Na Solariji je bilo vse nepojmljivo. -In tudi na Zemlji, Elijah. Bi tvoja žena vzela robota za moža?«

»To ni pomembno, Gladija.«

»Morda pa bi. Izraz na tvojem obrazu mi dovolj jasno odgovarja. Midva pač nisva Avrorca, ti in jaz, vendar pa sva na Avrori. Že dve leti živim tukaj in sprejemam tukajšnje navade.«

»Hočeš reči, da so seksualni odnosi med človekom in robotom na Avrori nekaj naravnega?«

»Ne vem. Vem, da jih odobravajo. Tu odobravajo vse, kadar gre za seks. Dovoljeno je vse, kar je prostovoljno, kar nudi obojestransko zadovoljstvo in kar nikomur ne škoduje. Kaj pa je to takega, če posameznik ali več posameznikov v kakršnikoli kombinaciji najde zadovoljstvo? Komu pa je mar, kakšne knjige berem, kakšno hrano si pripravljam, kdaj grem spat in kdaj se prebujam, če imam rada mačke, ali če ne maram rož? Na Avrori je seks popolnoma indiferenten.«

»Na Avrori,« se je kot odmev oglasil Baley. »A ti nisi rojena na Avrori in nisi vzgojena tako. Malo prej si mi rekla, da se tej seksualni indiferentnosti sploh nisi mogla prilagoditi. Zdaj pa jo tako povzdiguješ. Prej si mi rekla, da večkratnih porok in lahkotne promiskuitete ne odobravaš. Če torej tistim, ki sijih zavračala, nisi povedala, zakaj, je bilo to morda zato, ker si se v najbolj skritem kotičku svoje biti še vedno sramovala, da imaš Janderja za moža. Na tej nenavadni Avrori si bila tudi ti nekaj nenavadnega. In tega te je bilo sram.«

»Ne, Elijah, nikar mi ne govori, da me je bilo sram! Če je celo na Avrori imeti robota za moža nekaj nenavadnega - potem je tako zato, ker so takšni roboti, kot je bil Jander, nekaj nenavadnega. Roboti, kakršni so na Solariji ali na Zemlji ali na Avrori, sploh niso narejeni tako, da bi lahko nudili kaj več kot najbolj primitivno seksualno zadovoljstvo. Razen Janderja in Daneela. Navadne robote uporabljajo morda kot naprave za masturbacijo, morda kot mehanične vibratoije - in nikoli za kaj več. Ko pa se bodo novi humanoidi razširili, bo tudi seks med človekom in robotom bolj razširjen.«

Baley je vprašal: »Kako pa si dobila Janderja? Samo dva sta -in oba v Fastolfovi hiši. Ti ga je kar podaril?«

»Da.«

»Zakaj?«

»Zdi se mi, da iz prijaznosti. Bila sem sama in razočarana, tujka v tej deželi. Dal mi je Janderja za družbo in za to mu bom vedno hvaležna. Trajalo je samo pol leta, a ta polovica leta je bila vredna toliko kot celo življenje.«

»Ali je dr. Fastolfe vedel, da je bil Jander tvoj mož?«

»Nikoli ni nič rekel, zato ne vem.«

»Si ti kdaj to omenila?«

»Ne.«

»Zakaj pa ne?«

»Saj ni bilo potrebe . . . Pa ne zato, ker bi se tega sramovala.«

»Kako se je zgodilo?«

»Da nisem čutila potrebe?«

»Ne. Da je Jander postal tvoj mož.«

Gladija je otrpnila. S sovražnim glasom je vprašala: »Zakaj ti moram to razlagati?«

Baley je rekel: »Gladija, pozno je že. Nikar mi ne nasprotuj na vsakem koraku! Si kaj žalostna, ker je Jander - preminil?«

»Res moraš to vprašati?«

»Hočeš, da odkrijem, kaj se je zgodilo?«

»Se enkrat: Res moraš to vprašati?«

»Pomagaj mi! Če hočem začeti - samo začeti - potrebujem vse informacije, vse, kar jih lahko zberem. Samo tako bom lahko razvozlal ta na videz nerešljiv problem. Kako je Jander postal tvoj mož?«

Gladija se je vrgla v naslanjač in iz oči so ji nenadoma začele teči solze. Odrinila je krožnik z drobtinami, kjer so bile prej slaščice, in s pridušenim glasom dejala:

»Roboti ponavadi ne nosijo oblek, vendar pa so tako zgrajeni, da se zdi, kakor da bi bili oblečeni. Robote zelo dobro poznam, saj sem živela na Solariji, imam pa tudi nekaj umetniške nadarjenosti . . .«

»Spominjam se tvojih svetlobnih oblik,« je mehko rekel Baley.

Gladija je prikimala. »Naredila sem nekaj načrtov za nove modele, ki bodo po mojem mnenju privlačnejši in zanimivejši kot ti, ki jih imajo na Avrori. Nekatere slike, ki so nastale na podlagi tistih načrtov, visijo tudi v tejle sobi. Druge imam po drugih prostorih v hiši.«

Baley si je začel ogledovati slike. Videl jih je že prej. Na vseh so bili roboti. A to niso bile naturalistične slike. Nekateri so bili videti podaljšani in nenaravno ukrivljeni. Zdaj je opazil, da so bile deformacije naslikane tako, da so poudarjale - in to zelo premeteno - tiste dele, kjer bi morala biti obleka. Zdaj je vse to videl iz neke druge perspektive. Zdelo se je, da imajo na sebi nekakšne služabniške obleke, kakršne so nosili služabniki v srednjem veku v Angliji. Je Gladija te obleke poznala, ali pa je bila podobnost naključna? To so bila vprašanja brez odgovora. Pomislil je, da tega ne sme pozabiti.

Sprva je presodil, da je tak pač njen način življenja in umetniškega snovanja. Rada je bila z roboti in tako je skušala posnemati življenje na Solariji. Zatrjevala je, da tisto življenje sovraži, a to je bilo najbrž samo plod njenega razumskega razmišljanja. Solarija je bila njen edini dom, ki ga je zares poznala. Starih navad se ni tako lahko znebiti. Solarija je bila še vedno glavni predmet njene

ustvarjalnosti, pa čeprav ji je novo bivališče nudilo tudi drugačne motive.

Potem je Gladija nadaljevala: »Bila sem uspešna. Nekatera podjetja, ki delajo robote, so mi te risbe zelo dobro plačala. Nekateri roboti so res narejeni po mojih zamislih. Pri vsem tem sem bila zadovoljna in to je polnilo praznino mojega življenja.

Ko mi je dr. Fastolfe dal Janderja, sem videla, da sem dobila robota, ki nosi povsem običajne obleke. Dragi doktor je bil tako prijazen, da mi je skupaj z njim dal tudi precej oblek.

A v vseh tistih oblekah ni bilo nobene domiselnosti, zato sem mu z veseljem kupovala nove, ki so se mi zdele zanj primernejše. To je pomenilo, da sem ga morala natančno premeriti, saj sem nekatere obleke dala narediti po svojih zamislih. In zaradi tega se je moral pred menoj včasih tudi sleči.

In res se je slekel in šele tedaj, ko je bil povsem slečen, sem opazila, kako zelo je podoben človeku. Nič mu ni manjkalo in tisti ud, ki bi mu moral stati, je tudi zares stal. Seveda se je tudi zavestno povsem obvladal. Na ukaz mu je otekel in na ukaz je popustil. To mi je sam povedal, ko sem ga vprašala, če je njegov penis tudi v tem pogledu funkcionalen. Bila sem radovedna in pokažal mi je.

Razumeti pa moraš, da sem vedela, da je robot, čeprav je bil videti kot pravi človek. Pri dotiku z moškim sem vedno omahovala in zato - saj me razumeš - sem bila najbrž tudi nesposobna za uspešen seks z Avrorci. To pa zdaj ni bil človek. Janderja sem se lahko svobodno dotaknila.

Čez čas sem opazila, da pri takšnem dotikanju uživam in tudi Jander je takoj razumel moje užitke. Bil je tenkočutno uravnan robot, ki je zelo skrbno sledil trem zakonom. Razočaral bi me, če bi mi ne nudil užitka, kadar ga je lahko nudil. Razočaranje pa je nekaj takega kot poškodba in on človeka ni smel poškodovati. Zelo se je potrudil, da mi je nudil užitek, in tudi pri njem sem opazila željo, da bi mi nudil užitek - to pa je nekaj takega, česar Avrorci sploh ne znajo. Bil mi je v veliko veselje in najbrž sem šele z njim v polni meri začutila, kaj je to orgazem.«

Baley je rekel: »Bila si torej povsem srečna?«

»Z Janderjem? Seveda. Popolnoma.«

»In se nista nikoli prepirala?«

»Z Janderjem? Kako naj bi se? Njegov edini cilj, edini smisel njegovega bivanja je bil, da mi ugaja.«

»In te to ni motilo? Ugajal ti je samo zato, ker ti je moral ugajati.«

»Zakaj pa naj bi počel kaj drugega kot samo tisto, kar je - iz tega ali onega razloga - moral?«

»In ali nikoli nisi potem čutila potrebe, da bi preskusila ... da bi preskusila pravega Avrorca? Potem, ko si videla, kaj je orgazem?«

»Bil bi samo slabo nadomestilo. Samo Janderja sem si želela. -Me zdaj razumeš, kaj vse sem izgubila?«

Baley je razumevajoče prikimal. Rekel je: »Razumem, Gladija. In prosim, oprosti mi, če sem te mučil z vprašanji. Tega spočetka nisem v celoti razumel.«

Zaihtela je. On pa je samo čakal in ni vedel, kaj naj še reče in kako naj jo tolaži.

Končno je zmajala z glavo in si obrisala oči. Zašepetala je: »Je še kaj?«

»Samo še nekaj vprašanj o neki drugi zadevi. Potem te ne bom več nadlegoval,« je rekel Baley. Previdno je dodal: »Za zdaj.«

»Kaj še hočeš?« Videti je bila zelo utrujena.

»Ali veš, da nekateri menijo, da je dr. Fastolfe odgovoren za umor Janderja?«

»Da.«

»Ali veš, da sam dr. Fastolfe trdi, da samo on zna tisto, kar je potrebno za takšen način umora?«

»Da. Dragi doktor mi je to sam povedal.«

»Dobro, Gladija. Potem povej, ali tudi ti misliš, daje dr. Fastolfe ubil Janderja?«

Pogledala ga je presenečeno in ostro, potem pa jezno rekla: »Nikakor ne! Zakaj pa naj bi to storil? Jander je bil vendar njegov robot in zelo je skrbel zanj. Ti doktorja ne poznaš tako dobro kakor jaz. To je zelo prijazen človek. Nikomur bi nikoli ne storil nič hudega - niti robotu. Če misliš, da ga je on ubil, je to tako, kakor da bi kamen padel navzgor.«

»Nobenih vprašanj nimam več, Gladija. In edini opravek, ki ga zdaj še imam, je ogled Janderja ... ali tega, kar je pač od njega ostalo ... če mi dovoliš?«

Spet je nekaj zasumila in sovražno vprašala: »Zakaj, zakaj?«

»Gladija! Prosim! Ne pričakujem, da bo to kaj koristilo, a Janderja moram videti in zatrdno moram vedeti, da takšen ogled ni potreben. Storil ne bom ničesar, kar bi te prizadelo.«

Gladija je vstala. Njen plašč je bil preprost, pravzaprav je bilo to samo ogrinjalo. Ni bil črn, kakor bi moral biti na Zemlji. Bil je samo temne barve, ki ni odbijala svetlobe. Baley, ki se na oblačenje ni kaj prida spoznal, je opazil, kako lepo ji pristoji žalna obleka.

»Pojdi z menoj,« je zašepetala.

26.

Baley je sledil Gladiji skozi več sob, katerih stene so se temno svetlikale. Enkrat ali dvakrat je opazil neko gibanje in zdelo se mu je, da je to kakšen robot, ki se jima hitro umika s poti. Roboti so namreč dobili ukaz, naj se ne vmešavajo.

Potem sta šla še po nekem hodniku in po stopnicah prišla v majhno sobo, katere ena stena je razsvetljevala ves prostor.

V sobi sta bila samo majhna postelja in stol.

»To je bila njegova soba,« je rekla Gladija in potem nadaljevala, kot da bi odgovarjala na Baleyeve misli: »To je vse, kar je potreboval. Puščala sem ga samega - včasih tudi po ves dan. Nisem hotela, da bi se ga kdaj naveličala.« Zmajala je z glavo. »Zdaj pa bi bila rada ves čas pri njem. Nisem vedela, da bo najino skupno življenje tako kratko. - Tukaj je.«

Jander je ležal na postelji in Baley si ga je resno ogledoval. Pokrit je bil s tanko svetlo odejo. Svetleča stena je metala luč na njegov obraz, ki je bil prijazen in poveličan v svojem miru. Oči so bile široko odprte, a bile so brez življenjskega sija. Bil je precej podoben Daneelu, zato se je Gladija tako slabo počutila v Daneelovi prisotnosti. Nad odejo je bilo videti njegov tilnik in njegove gole rame.

Baley je vprašal: »Ga je dr. Fastolfe pregledal?«

»Je, zelo skrbno. Obupana sem pritekla k njemu in če bi ga ti tedaj videl, kako je hitel sem, kako zelo ga je skrbelo, kakšne bolečine je čutil, bi nikoli ne mogel misliti, da bi bil on lahko za kaj takega odgovoren. Storiti pa ni mogel ničesar.«

»Je brez obleke?«

»Da. Dr. Fastolfe ga je slekel, ko gaje pregledoval. Na noben način pa ni mogel pomagati.«

»Bi mi dovolila, da odstranim odejo?«

»Je nujno?«

»Nočem, da bi me kritizirali, češ da sem spregledal kaj pomembnega.«

»Bi ti lahko našel kaj takega, česar dr. Fastolfe ni mogel?«

»Nič, Gladija. A vedeti moram, da res ni nič. Prosim, pomagaj!«

»Dobro, potem stori, kot misliš, da moraš storiti. A potem ga spet pokrij natanko tako, kot je zdaj!«

Obrnila mu je hrbet in prav tako tudi Janderju. Naslonila se je na zid in pritisnila nanj tudi čelo. Nobenega glasu ni bilo iz nje, bila je povsem negibna, a Baley je vedel, da spet joče.

Truplo ni bilo povsem človeško. Mišična struktura je bila nekoliko poenostavljena in nekam shematična, a imel je vse potrebne dele: bradavice na prsih, popek, penis, modo, sramne dlake in tako naprej. Tudi na prsih je imel rahle, svetle dlačice.

Koliko dni je minilo, odkar je bil Jander ubit? Baleyu je prišlo na misel, da tega še zdaj ne ve. Moralo pa je biti nekaj prej, preden se je začelo njegovo potovanje na Avroro. Minilo je že več kot teden dni, a še vedno ni bilo nobenega znamenja fizičnega razkroja - in tudi zaudarjal ni. Jasno znamenje, da je to robot.

Baley je za trenutek omahoval, potem pa je le položil eno roko pod njegova ramena, drugo pa pod boke in ga skušal prevaliti na drugo stran. Gladije ni prosil za pomoč. Dvignil ga je: in ga s precejšnjo težavo obrnil. Posrečilo se mu je, da mu ni padel s postelje.

Postelja je zaškripala. Gladija je vedela, kaj počenja, a se ni ozrla. Ni mu ponudila svoje pomoči, pa tudi ugovarjala ni.

Baley je umaknil svoje roke. Jander je bil še vedno nekoliko topel. Očitno je naprava za energijo še vedno delovala in še vedno oskrbovala telo s toploto. A možgani so prenehali delovati. Tudi telo je bilo še vedno trdno in prožno. Kažalo je, da še vedno ni doseglo stopnje, ki bi bilo podobno človeški Rigor mortis.

Ena roka je zdaj zabingljala s postelje na povsem človeški način. Baley jo je nežno dvignil in potem spet spustil. Rahlo se je zagugala in se počasi ustavila. Upognil je nogo v kolenu in pregledal stopalo, potem pa še drugo nogo. Zadnjica je bila odlično oblikovana in imel je celo anus. j    Baley se ni mogel znebiti slabega občutka. Zdelo se mu je, da krši zasebnost človeškega bitja, in to čustvo je bilo sila vztrajno. Če bi bilo to človeško truplo, potem bi bilo hladno in togo in to bi mu vzelo njegovo človeškost.

S slabim občutkom je pomislil: robotovo truplo je bolj človeško kot človeško truplo.

Potem je spet segel pod Janderja, ga dvignil in ga prevalil na drugo stran.

Z odejo ga je pokril natanko tako, kot je bil pokrit prej.

»Gladija, končal sem,« je rekel.

Ozrla se je, z vlažnimi očmi pogledala Janderja in rekla: »Lahko zdaj greva?«

»Da. Seveda. Toda, Gladija . . .«

»Kaj?«

»Ga boš kar obdržala? Mislim, da se ne bi razkrajal . . .«

»Je to pomembno?«

»Po svoje je pomembno. Priti moraš k sebi, okrevati moraš. Tri stoletja vendar ne moreš žalovati. Kar je bilo, je bilo.« (Ta njegov stavek je v njegovih ušesih zvenel votlo in poučno. Le kako je zvenel njej?)

Rekla je: »Saj vem, da misliš dobro, Elijah. Zahtevali so, naj Janderja obdržim, dokler ne bo preiskava končana. Na mojo zahtevo ga bodo potem sežgali.«

»Sežgali?«

»Postavili ga bodo na ogenj in razkrojili v elemente - prav tako kot naredijo s človeškimi trupli. Za njim bodo ostali hologramski posnetki in spomini. Si zdaj zadovoljen?«

»Seveda. Zdaj se moram vrniti v Fastolfovo hišo.«

»Da. Si kaj odkril na Janderjevem telesu?«

»Saj tega nisem pričakoval.«

Zdaj mu je pogledala naravnost v obraz. »Elijah, hočem, da odkriješ, kdo je to storil in zakaj! Moram vedeti . . .«

»Toda, Gladija . . .«

Odločno je stresla z glavo, kakor da bi se hotela otresti vseh misli, ki jih ni bila pripravljena slišati. »Vem, da ti to lahko storiš.«

ŠE ENKRAT FASTOLFE

27.

1

Iz Gladijine hiše je Baley stopil v sij zahajajočega sonca. Obrnil se je proti zahodnemu obzorju in zagledal Avrorino sonce. Bilo je temno škrlatne barve. Prekrivala ga je temna koprena rdečkastih oblakov, nebo pa je bilo zeleno kot jabolko.

»O, bog,« je zamrmral. Avrorino sonce je bilo seveda hladnejše in bolj oranžno kot zemeljsko in povsem drugačna je bila tudi pokrajina, ki je bila obsijana skozi gostejše ozračje.

Daneel je bil takoj za njim; pred njim pa je, kot vedno, stopal Giskard.

V ušesih so mu zazvenele Daneelove besede. »Kako se počutite, kolega Elijah?«

»Kar dobro,« je odgovoril Baley. Užival je nad samim seboj. »Kar dobro prenašam tole Ozunje, Daneel. Celo sončni zahod lahko občudujem. Je vedno tako lepo?«

Daneel se je brezčutno ozrl proti soncu in rekel: »Da. A stopiva malo hitreje do Fastolfove hiše. V tem letnem času mrak ne traja dolgo in rad bi, da prideva na cilj, dokler se še kaj vidi.«

»Sem že pripravljen. Kar pojdiva!« Pomislil je, ali bi ne bilo morda bolje počakati na temo. Saj bi ne bilo tako prijetno, ker bi ničesar ne videl, pač pa bi si lahko domišljal, daje nekje v zaprtem prostoru. Globoko v sebi ni bil povsem prepričan, da bo to dobro počutje trajalo in da bo lahko ves čas mirno opazoval sončni zahod. A to je bil samo občutek strahu in negotovosti in tega se ni hotel oprijeti.

Giskard se je tiho pomaknil k njemu in vprašal: »Naj raje počakamo, gospod? Bi vam tema bolj ugajala? Nama je povsem vseeno.«

Baley se je zavedal, da so daleč nekje še drugi roboti, da stoje na vseh straneh. Je Gladija poslala za njim svoje vrtne robote, ali mu je Fastolfe poslal svoje naproti?

Vsi so na vse načine skrbeli zanj, on pa ni hotel priznati svoje slabosti. Odgovoril je: »Že prav, kar pojdimo.« Hitro se je napotil proti Fastolfovi hiši, ki jo je bilo že videti med drevjem.

Naj roboti kar hodijo za menoj, če hočejo, je drzno pomislil. Vedel je, da sam o tem sploh ne sme razmišljati, kajti globoko v njem je bil še vedno strah. Bal seje stopati po površini planeta, ko nad njim ni bilo nobene zaščite, samo prazen zrak, samo velikanska praznina. Odganjal je misel na to.

Veselilo ga je, da se tega strahu osvobaja, vendar pa so mu začeli šklepetati zobje. Je bilo to zaradi hladnega večernega vetra? Zeblo ga je in začutil je kurjo polt.

Saj to ni bilo Ozunje.

Ni bilo.

Skušal je stisniti zobe in vprašal je: »Si dobro poznal Janderja, Daneel?«

Daneel je odgovoril: »Nekaj časa sva bila skupaj. Od tedaj, ko so ga naredili, pa do trenutka, ko se je preselil v Gladijino hišo.«

»Te je kaj motilo, ker ti je bil Jander tako zelo podoben?«

»Ne, gospod. Midva sva se kar dobro razlikovala in tudi dr. Fastolfe se nikoli ni zmotil. Bila sva različna individuuma.«

»Si ju tudi ti lahko razlikoval, Giskard?« Zdaj sta oba robota hodila poleg njega. Nad večjimi razdaljami so prevzeli nadzorstvo drugi roboti.

Giskard je odgovoril: »Saj ni bilo priložnosti.«

»In če bi bilo treba?«

»Potem bi ju brez težav razlikoval.«

»Daneel, kakšno pa je tvoje mnenje o Janderju?«

»Moje mnenje, kolega Elijah? O kateri Janderjevi lastnosti pa želite slišati moje mnenje?«

»Je dobro opravljal svoj posel?«

»Prav gotovo.«

»Je bil v vseh pogledih zadovoljiv?«

»V vseh pogledih - kolikor vem.«

»Kaj pa ti misliš, Giskard?«

Giskard je odgovoril: »Nisva bila tako dobra prijatelja. Zame bi tudi ne bilo spodobno, da bi imel kakšno mnenje. Kolikor vem, je bil dr. Fastolfe z Janderjem zelo zadovoljen. Zadovoljen je bil z obema enako, z Janderjem in Daneelom. Mislim pa, da nisem tako programiran, da bi o tej zadevi lahko povedal kaj bolj določenega.«

»Kaj pa potem, ko se je Jander preselil v Gladijino hišo? Si ga tudi potem tako dobro poznal, Daneel?«

»Ne, kolega Elijah. Gospodična Gladija ga je zapirala v svojo hišo. In kadar je ona obiskovala dr. Fastolfa, je ni nikoli spremljal, vsaj kolikor vem. Pa tudi takrat, kadar sem jaz spremljal dr. Fastolfa na obisk h gospodični Gladiji, ga nisem nikoli videl.«

To je Baleya nekoliko presenetilo. Obrnil se je še k Giskardu, da bi mu zastavil isto vprašanje, pa se je premislil. Vse skupaj ga ni pripeljalo nikamor in že prej je dr. Fastolfe jasno povedal, da navzkrižno zasliševanje robotov ne daje rezultatov. Vede ne morejo reči ničesar, kar bi škodovalo človeku, ni jih mogoče niti dražiti ali hujskati in tudi ne podkupovati ali se jim prilizovati. Robot nikoli ne laže, vendar pa trmasto - čeprav vedno tudi vljudno - daje nekoristne odgovore.

Sicer pa — to najbrž sploh ni bilo več pomembno.

Že so bili na pragu Fastolfove hiše in Baley je začutil, kako se mu dih pospešuje. Roke in ustnice so mu drgetale v hladnem vetru.

Sonce je zašlo, prikažale so se zvezde, nebo se je stemnilo v čudno barvo. Stopil je skozi vrata v toploto med svetlečimi stenami.

Bil je na varnem.

Fastolfe ga je pozdravil. »Ravno prav ste prišli, gospod Baley. Vam je pogovor z Gladijo kaj pomagal?«

Baley je odgovoril: »Kar precej, dr. Fastolfe. Morda sem že na pravi poti do odgovora.«

28.

Fastolfe se je samo vljudo nasmehnil, kar ni pomenilo niti presenečenja niti navdušenja. Odpeljal ga je v sobo, ki je bila očitno jedilnica, čeprav je bila manjša in bolj prijazna kot tista, kjer sta kosila.

»Moj dragi gospod Baley,« je rekel prijazno. »Zdaj bova imela drugačno kosilo - sama. Tudi robotov ne bo blizu, če vam je prav. Pa tudi o poslih se ne bova pogovarjala, razen če boste sami to želeli.«

Baley ni odgovoril, samo začudeno se je razgledoval po zidovih. Zidovi so rahlo valovali; bili so svetlo zeleni in njihova svetlost se je stopnjevala od tal proti stropu. Videti je bilo tudi obrise temno zelenega listja, tu in tam so migotale globoke sence. Zaradi teh sten je bila vsa soba videti kot dobro razsvetljena jama nekje globoko pod morjem. Povzročala je vrtoglavico, vsaj Baleyu se je zdelo tako.

Fastolfe si je seveda zlahka pravilno razlagal Baleyeve težave. Rekel je: »Priznam, da je ta okus nekoliko izumetničen. -Giskard, zmanjšaj razsvetljavo sten! - Hvala.«

Baley si je oddahnil. Začutil je olajšanje. »Vam hvala, dr. Fastolfe. Smem na stranišče?«

»Seveda.«

Baley je omahoval. »Bi mi lahko . . .«

Fastolfe seje zahihital. »Videli boste, daje povsem normalno, gospod Baley. Ne boste se pritoževali.«

Baley je sklonil glavo. »Najlepša hvala.«

Baley mu ni verjel. Mislil je, da bo stranišče prav takšno kot tisto, v katerem je bil že prej. In bilo je res pravo stranišče, le veliko bolj razkošno. Bilo je povsem drugačno kot stranišča na Zemlji, kjer so se popolnoma enake kabine raztežale v neskončne daljave in med katerimi je vsaka posebej označena in jo lahko uporabi samo eden.

Kar bleščalo se je od čistoče. Zunanjo molekularno plast je bilo mogoče po vsaki uporabi odstraniti in namestiti novo. Nehote je pomislil, da se bo zelo težko znova prilagodil zemeljski gneči, če bo še dolgo ostal na Avrori. Na Zemlji so komaj vzdrževali higieno, a to, kar je videl tukaj, je bilo za Zemljo nedosegljiv ideal.

Obstal je sredi slonokoščene in zlate opreme (a prav gotovo ni bila prava slonova kost in pravo zlato) in gladke površine so se svetlikale okrog njega. Nehote je pomislil, daje na Zemlji v takšnih prostorih vedno nešteto bakterij. Ali nimajo tudi Vesoljci občutka, da jim povsod grozi okužba? Tega jim pač ne sme očitati.

Skrbno si je umil roke in se pri tem poigraval z vrsto gumbov, kjer je lahko uravnaval toploto vode. Avrorci so brez potrebe nenavadno razkošni pri dekoracijah in notranji opremi, je pomislil. Naravo okrog sebe so ukrotili in udomačili, zdaj pa se pretvarjajo, kakor da bi živeli v naravnem okolju. Ali pa je takšen nemara samo Fastolfe?

Gladijina hiša je bila veliko skromnejša. Morda zato, ker je bila vzgojena na Solariji?

Večerja je bila izredno okusna. Tudi pri jedeh so poskrbeli, da je imel človek občutek, kakor daje nekje blizu narave. Jedi je bilo zelo veliko in vsaka je bila drugačna. Porcije pa so bile majhne. Pri večini jedi je bilo videti, da je bila nekoč del neke živali ali rastline. Nehote je začel iskati kaj neužitnega - kako koščico, kos hrustanca, delček vlakna ali kaj podobnega, kar bi ga nekoč odbilo.

Prva jed je bila majhna riba, ki jo je človek kar celo pogoltnil, čeprav je imela še vedno vse notranje organe. To ga je presenetilo. Zdelo pa se mu je, da je vse skupaj samo nekakšno koketiranje z Naravo, Naravo z velikim »N«. Kakor Fastolfe je torej tudi on pogoltnil ribico in okus gaje vsega prevzel. Česa takega še nikoli ni okusil. Imeniten okus je bil res nekaj novega.

Vsaka jed je bila drugačna, nekatere so bile celo nekam čudne in ne tako zelo okusne, vendar to ni bilo tako zelo bistveno. Čudovita skladnost vseh različnih okusov je bila tisto, kar je bilo najpomembnejše - ne pa takšna ali drugačna podrobnost.

Poskusil je jesti brez cmokanja in usmerjati svojo pozornost še kam drugam - ne samo na jedi pred seboj. Vendar pa je ves čas samo opazoval in posnemal Fastolfa, ki se je pri vseh teh njegovih zadregah vljudno zabaval.

»Upam,« je rekel Fastolfe, »da je vse to po vašem okusu.«

»Zelo dobro je,« je komaj spravil iz sebe Baley.

»Prosim, nikar se ne silite z nepotrebno uglajenostjo. Nikar ne jejte vsega, če se vam kakšna jed zdi čudna ali neužitna. Naročimo lahko dodatke vsega tistega, kar vam je všeč.«

»Ne bo treba. Vse je zelo dobro.«

»Prav.«

Čeprav je Fastolfe malo prej dejal, da bosta jedla sama, da v prostoru ne bo robotov, jima je vendarle serviral robot. (Baley je pomislil, da je Fastolfe robotov tako zelo navajen, da jih niti ne opazi. Zato tega sploh ni omenil.)

Robot je molčal in njegovi gibi so bili brezhibni, kar seveda ni bilo nič čudnega. Njegova ljubka livreja je bila kot iz kake zgodovinske drame, kakršne je Baley gledal na televiziji. Samo prav od blizu je človek lahko opazil, da je bil ves kostum samo iluzija svetlobe. Robotova zunanjost je bila samo gladka kovinska površina - in nič drugega.

Baley je vprašal: »Ali je Gladija narisala model za natakarjevo obleko?«

»Da,« je zadovoljno odgovoril Fastolfe. »Zelo bo vesela, če bo zvedela, da ste prepoznali njen stil. Saj je res dobra, ne? Njeno delo postaja vse bolj in bolj popularno in v avrorski kulturi zavzema že kar pomembno mesto.«

Pogovor med kosilom je bil zelo prijeten, vendar sta govorila o nepomembnih stvareh. Baleyu se ni mudilo k poslovnim pogovorom. Raje je molčal in užival ob jedi. Pri tem pa je podzavestno ves čas razmišljal, kako bi se lotil primera Jander.

Fastolfe mu je vzel besedo iz ust, ko je dejal: »In zdaj, ko ste, gospod Baley, omenili Gladijo, ali vas lahko vprašam, kako to, da ste šli k njej čisto obupani, od nje pa ste se vrnili dobre volje? Ste pri Gladiji zvedeli kaj novega in nepričakovanega?«

»Res sem nekaj zvedel,« je odgovoril Baley odsotno, kajti prav tedaj se je ukvarjal z neko slaščico. Natakar je kar iz njegovih oči prebral željo in mu jo že drugič prinesel. Bil je že presit. Se nikoli v življenju ni tako zelo užival pri jedi in tokrat je prvič začutil tudi fiziološke omejitve: kar naprej ni mogel jesti. Teh občutkov se je kar sramoval.

»In kaj ste novega izvedeli?« je potrpežljivo spraševal Fastolfe. »Morda kaj takega, česar tudi jaz ne vem?«

»Morda. Gladija mi je povedala, da ste ji dali Janderja pred približno pol leta.«

Fastolfe je prikimal. »Resje. A to sem vendar vedel.«

Baley je ostro vprašal: »Zakaj?«

Ljubeznivi smehljaj na Fastolfovem obrazu je počasi ugasnil. Potem je rekel: »Zakaj pa ne?«

Baley pa je vztrajal: »Dr. Fastolfe, ni mi mar, zakaj ne. Vprašal pa sem: zakaj?«

Fastolfe je rahlo zmajal z glavo in ni odgovoril.

Baley je nadaljeval: »Prišel sem, da bi naredil red v vsej tej čudni zmedi. Storili niste ničesar, prav ničesar, da bi zadevo poenostavili. Pač pa ste se zabavali, ko ste mi prikazovali, kako obupna je vsa ta zmeda. Rušili ste vsa moja sklepanja, s katerimi bi se morda približal rešitvi. Zdaj pa ne pričakujem več, da bi drugi odgovarjali na moja vprašanja. Na tem planetu nimam nobenega uradnega položaja in nimam pravice zastavljati vprašanja in izsiljevati odgovore.

Vi pa ste vendarle drugačni. Tukaj sem na vašo zahtevo. Rešiti skušam tako vašo kakor tudi svojo kariero. In kakor ste se izrazili sami — skušam rešiti tako Avroro kakor tudi Zemljo. Zato pričakujem, da boste na moja vprašanja odgovarjali v celoti in po resnici. Prosim lepo, ne taktizirajte in ne sprašujte me, zakaj ne, če sem vas vprašal, zakaj! Torej še enkrat in zadnjikrat vas vprašam: zakaj?«

Fastolfe je našobil ustnice in videti je bil kaj čemeren. »Oprostite, gospod Baley. Omahoval sem z odgovorom, ker takrat, kolikor se spominjam, ni bilo za to nobenega posebno dramatičnega razloga. Gladija Delmarre je - no, saj noče, da bi uporabljali njen priimek - torej Gladija je tujka na tem planetu; za seboj ima burno življenje na domačem planetu, kar najbrž že veste, ne veste pa, da ima težke izkušnje tudi tukaj . . .«

»Saj vem. Prosim, povejte kar naravnost!«

»Tako, torej — smilila se mi je. Bila je sama in mislil sem pač, da bo ob Janderju laže premagovala samoto.«

»Smilila se vam je? Samo to? Ali sta ljubimca? Sta bila ljubimca?«

»Ne, sploh ne. Nisem se ponudil. In tudi ona se ni. — Zakaj? Vam je rekla, da sva bila ljubimca?«

»Ne, tega ni rekla, toda pri vseh takšnih izjavah potrebujem neodvisne potrditve. Povedal vam bom, če bom naletel na kakšna protislovja; ni vam treba skrbeti. Kako to, da sta bila drug drugemu tako zelo simpatična, a se drugemu nista ponudila? Na Avrori pa je predlog za spolni odnos nekaj takega, kakor da bi človek povedal, kakšno vreme je.«

Fastolfe se je namrščil. »Vi, gospod Baley, o vsem tem ničesar ne veste. Ne sodite nas po merilih vašega sveta! Resje, da se nam seks ne zdi posebno pomemben, vendar pa zelo previdno ravnamo z njim. Morda se bo vam zdelo drugače, a nihče se kar tako z lahkoto ne ponuja. Gladija ni bila navajena našega načina ljubljenja. In na Solariji je bila seksualno frustrirana. Zato se je morda preveč ponujala - bolje bi bilo reči, da se je ponujala kar iz nekakšnega obupa - in potemtakem ni nič presenetljivega, da ni bilo pravega užitka.«

»In vi - niste vi skušali zadeve izboljšati?«

»Da bi se sam ponujal? Nisem takšen, kakršnega ona potrebuje. In tudi ona ni ravno po mojem okusu. Samo smilila se mi je. Všeč mi je bila. Njeno umetniško nadarjenost občudujem. Želim, da bi bila srečna. Pa saj menda tudi vi mislite, da simpatija ne počiva na seksualni želji? Saj so tudi še druga povsem spodobna človeška čustva. Niste še nikoli do nikogar čutili simpatije? Kaj si še nikoli niste zaželeli, da bi svojemu bližnjemu nudili pomoč brez plačila? Edina nagrada bi bil dober občutek, ker ste nekomu pomagali iz stiske. S kakšnega planeta pa prihajate?«

Baley je odgovoril: »Vse prav, dr. Fastolfe. Saj ne ugovarjam! Povsem spodobno človeško bitje ste! Vendar pa - potrpite! Ko sem vas prvič vprašal, zakaj ste Janderja dali Gladiji, mi še niste povedali tega, kar ste mi povedali zdaj; in-naj dodam še to, da se zdaj tudi precej razburjate. Spočetka ste me hoteli samo zapeljevati, odlašati in se poigravati z menoj. Ko ste vprašali, zakaj ne, pa ste hoteli pridobiti nekaj časa.

Pa vzemimo, daje tako, kot ste rekli! A kaj je z vprašanjem, ki vasje spočetka spravilo v takšno zadrego? Najprej ste govorili, da nočete priznati, potem pa, da hočete - zakaj? Oprostite, da vztrajam - toda to moram vedeti, pa ne samo iz osebne radovednosti, res ne. Če vse to, kar ste mi povedali v tej žalostni zgodbi, ni za nobeno rabo - potem si kar mislite, da ste vse skupaj vrgli v črno luknjo.«

Fastolfe je z nizkim glasom odgovoril: »Častna beseda, a res ne vem, zakaj sem obračal vaše vprašanje. Presenetili ste me. Najbrž se s tem res nisem maral soočiti. Naj samo malo premislim . . .«

Mirno sta obsedela skupaj. Služabnik je očistil mizo in zapustil sobo. Daneel in Giskard sta bila nekje drugje - verjetno sta stražila hišo. Baley in Fastolfe sta bila končno sama in tudi robotov ni bilo.

Fastolfe je spregovoril: »Ne vem, kaj bi vam moral povedati, a naj se vrnem za nekaj desetletij nazaj. Imam dve hčeri. To morda že veste. Imata pa dve različni materi . . .«

»Bi raje imeli sinova, dr. Fastolfe?«

Fastolfe je bil videti presenečen. »Ne. Sploh ne. Mislim pa, da si je mati moje druge hčere želela sina. Nisem bil za umetno oploditev z izbrano spermo — tudi z mojo ne. Vztrajal sem, naj narava stori svoje. Prednost dajem naravnemu naključju. Morda tudi zato, ker sem si res želel imeti hčer. Seveda bi sprejel tudi sina, saj razumete, vendar pa nisem hotel opustiti možnosti, da bi imel hčer. Hčere imam pač rad. Dobil sem torej še drugo hčer in to je bil najbrž vzrok, da je njena mati kmalu po rojstvu zahtevala razvezo. Sicer pa se takole po rojstvu zelo veliko zakoncev razide. Kakšnih posebnih vzrokov niti ni treba iskati.«

»Je vzela otroka s seboj?«

Fastolfe ga je začudeno pogledal. »Zakaj pa naj bi ga vzela? -Ah, pozabil sem. Vi ste Zemljan. Ne, seveda ga ni vzela. Otrok naj bi bil vzgojen v otroškem vrtcu, kjer znajo za otroke skrbeti po vseh pravilih, jasno. Vendar pa v resnici ni bilo tako.« Fastolfe si je brisal nos, kakor da bi ob tem spominu nenadoma prišel v zadrego. Odločil sem se, dajo bom vzgajal sam. To je bilo zakonito, čeprav zelo nenavadno. Takrat sem bil seveda še mlad, nisem bil star niti sto let. Vendar pa sem se že odlikoval v robotiki.«

»Vam je uspelo?«

»Mislite na uspešno vzgojo? O, da! Kar vzljubil sem jo. Dal sem ji ime Vasilija. Tako je bilo ime tudi moji materi.« Smejal se je svojim spominom. »Lotila so se me čustva, ki so bila podobna moji ljubezni do robotov. Svoje matere seveda nikoli nisem videl, a njeno ime je bilo v njenih papirjih. Kolikor vem, je še vedno živa in lahko bi jo obiskal. Mislim pa, daje malce nerodno srečati človeka, v katerega maternici si nekoč prebival . . . Kje sem že ostal?«

»Svoji hčeri ste dali ime Vasilija.«

»Da. In tako sem jo vzgojil in vzljubil. Zelo sem jo vzljubil. Opazoval sem, kako je razvijala svojo privlačnost . . .za tisto . . . vendar pa sem se svojim prijateljem postavljal na pot in pazil sem, kadar je moralo priti do kakršnegakoli stika - družabnega ali poklicnega. Spominjam se, da je nekoč . . .« Umolknil je.

»Kaj?«

»Zgodilo se je nekaj, na kar že desetletja nisem pomislil. Pritekla je k meni in jokala - kaj vem, zakaj. Vrgla se mi je v naročje. Prav tedaj pa je bil pri meni dr. Sarton in pogovarjala sva se o prvem načrtu za človekolikega robota. Mislim, daje bila tedaj stara komaj kakšnih sedem let. Objel sem jo in jo poljubil. Tedaj sem za hip kar pozabil na službene opravke. To pa je bilo neodpustljivo. Sarton je jezno odšel. Ves teden je trajalo, da sem obnovil stike z njim in da sva se spet lotila dela. Saj vem, da otroci na starše ne smejo imeti takšnega vpliva - a kaj, ko je otrok tako malo in srečanja z njimi so tako redka . . .«

»In vaša hči - Vasilija - vas je tudi imela rada?«

»O, seveda . . . vse dokler . . . Zelo me je imela rada. Nadzoroval sem njeno šolanje in poskrbel, da se je njena zavest razvila do polne mere.«

»Rekli ste, da vasje imela rada, dokler . . . dokler, kaj? Stavka niste končali. Prišel je torej čas, ko vas ni imela več rada . . . Kdaj se je to zgodilo?«

»Ko je malo odrasla, je hotela imeti svojo hišo. To je bilo povsem naravno.«

»Vi pa tega niste hoteli?«

»Kaj pa mislite s tem . . . nisem hotel? Seveda sem hotel. Vi, gospod Baley, kar naprej mislite, da sem nekakšna pošast . . .«

»Saj si lahko mislim, da je ona - ko je dosegla določeno starost in dobila svojo hišo - sčasoma prenehala čutiti do vas takšno ljubezen. Ta ljubezen je bila zdaj drugačna od tiste, ko je še živela

v vaši hiši in bila povsem odvisna od vas.«

»To ni tako preprosto. Vse skupaj je res zamotano. Poglejte . . .« Fastolfe je bil videti v zadregi. »Zavrnil sem jo, ko se mi je sama ponudila . . .«

»Vam se je sama ponudila?« je vzkliknil Baley.

»Pa saj to je bilo povsem naravno,« je ravnodušno odgovoril Fastolfe. »Mene je pač najbolje poznala. Poučeval sem jo v seksu in spodbujal njene poskuse, vodil sem jo v lokale, kjer so igrali Erosove igre, in jo dobro poučil, kolikor sem le mogel. Tisto bi moral pričakovati in bil sem res nor, ker nisem pričakoval. In pustil sem se ujeti . . .«

»A to je bilo krvoskrunstvo?«

»Krvoskrunstvo?* se je začudil Fastolfe. »Ah, da - to je zemeljski pojem. Na Avrori pa, gospod Baley, tega pojma ne poznamo. Zelo malo Avrorcev pozna svojo družino. Seveda -kadar gre za poroko in je jasno, da bosta zakonca hotela imeti otroke, je treba opraviti genealoško raziskavo. A kakšno zvezo naj bi to imelo s seksom? Ne, ne! Nenaravno je bilo, ker sem zavrnil lastno hčer.« Zardel je, še najbolj pa so zardela njegova velika ušesa.

»Sem si kar mislil,« je zamrmral Baley.

»Nobenega pametnega razloga nisem imel — vsaj ne takšnega, ki bi ga lahko razložil Vasiliji. Bilo je res neumno, da tega nisem predvideval in da nisem pripravil pametne razlage za ta svoj korak. Bila je tako zelo mlada in neizkušena. To jo je ranilo. Bila je ponižana. Zdaj se tega sramujem; prevzel sem odgovornost za njeno vzgojo, potem sem jo pa prepustil takšni neotipljivi izkušnji. Zdelo se mi je, da sva še naprej lahko oče in hči, da lahko ostaneva prijatelja - a ona ni bila za to. Ko sem jo tako zavračal, pa čeprav kar se le da ljubeznivo, so se odnosi med nama poslabšali.«

»Dokler ni končno . . .«

»No - in končno je zahtevala svojo hišo. Temu sem spočetka ugovarjal, pa ne zato, ker bi ji hiše ne privoščil — temveč zato, ker sem hotel vzdrževati prijateljski odnos med očetom in hčerjo. Nisem je mogel prepričati. Takrat sem se je res preveč krčevito oklepal. Preprosto in obenem silovito je vztrajala, da me hoče zapustiti, in nazadnje nisem mogel več vzdržati. Takrat je bila že poklicni robotik - in pravzaprav sem lahko celo vesel, da zaradi mene ni zapustila tega poklica, saj sem ji jaz postal že odvraten. Takrat je bila že sposobna zgraditi hišo sama, brez moje pomoči. Res si jo je zgradila in od tistega časa se bolj malo vidiva.«

Baley je rekel: »Morda pa se zato, ker robotike ni zapustila, ne čuti povsem odtujene?«

»V tem poklicu je zelo dobra in zelo jo zanima. To nima z menoj nobene zveze. Spočetka sem tudi jaz mislil tako in večkrat sem jo prijazno povabil - a mojih vabil ni sprejemala . . .«

»Jo zelo pogrešate, dr. Fastolfe?«

»Seveda jo pogrešam. Vse skupaj kar lepo dokazuje, kako zelo narobe je, če sam vzgajaš svojega otroka. Prepustiš se iracionalnim impulzom, neki atavistični želji - in to ima za posledico, da otrok začuti do tebe veliko ljubezen. Potem pa moraš ti sam zavrniti prvo otrokovo ponudbo . . . To pa pomeni čustveno rano za vse življenje ... In tudi samega sebe si izpostavil temu iracionalnemu čustvu, ko se žalostiš nad otrokovim odhodom. Takšnega močnega čustva nisem čutil nikoli - ne prej ne pozneje. Oba sva trpela povsem brez potrebe. A krivda je samo na moji strani.«

Fastolfe je kar utonil v tuhtanju in Baley ga je prijazno vprašal: »In kakšno zvezo ima vse to z Gladijo?«

Fastolfe se je zdrznil. »Ah, da! Pozabil sem! Še kar preprosto je. Vse, kar sem povedal o Gladiji, je res. Rad sem jo imel. Sočustvoval sem z njo. Občudoval sem njeno nadarjenost. In poleg vsega tega - tudi Vasiliji je podobna. To podobnost sem opazil, ko sem videl prvo televizijsko poročilo o njenem prihodu s Solarije. Bilo je osupljivo in začelo me je zanimati.« Zavzdihnil je. »Ko pa sem opazil, da je tudi ona - prav tako kakor Vasilija -prestrašena zaradi seksa, tega nisem mogel več prenašati. Uredil sem tako, da se je naselila blizu mene, kakor vidite. Bil sem njen prijatelj in storil sem vse, kar je bilo mogoče, da sem ji lajšal težave pri prilagajanju tujemu svetu.«

»Ona vam zdaj potemtakem nadomešča hčer.«

»Po svoje res. Mislim, da lahko tako rečem. In ne morete si misliti, gospod Baley, kako sem srečen, ker ji ni prišlo na misel, da bi se mi kdaj ponujala . . . Če bi jo zavrnil, bi bilo najbrž tako kot z Vasilijo. Če pa bi njeno ponudbo sprejel, bi mi to zagrenilo življenje. Vedno bi čutil, da sem tujki storil nekaj, česar nisem mogel storiti lastni hčeri. Tako . . . zdaj veste, zakaj sem odlašal z odgovorom na vaše vprašanje. Ta moja življenjska tragedija me zelo muči.«

»In vaša druga hči?«

»Lumen?« je ravnodušno rekel Fastolfe. »Z njo pa nikoli nisem imel nobenih stikov, čeprav včasih slišim kaj o njej.«

»Nekakšno politično pisarno vodi, sem slišal.«

»Krajevno. Za globaliste . . .«

»Kaj pa je to?«

»Globalisti? Globalisti dajejo prednost samo temu svetu, samo Avrori. Avrorci naj bi prevzeli vodstvo pri naseljevanju galaksije. Drugim bi bilo treba to preprečiti, zlasti Zemljanom. Temu pravijo ,razsvetljena sebičnost1.«

»A vaši pogledi najbrž niso takšni?«

»Seveda niso. Jaz vodim humanistično stranko. Mi pravimo, da imajo vsi ljudje enake pravice do galaksije. Če rečem ,moji sovražniki1 — potem mislim na globaliste.«

»Lumen pripada torej vašim sovražnikom?«

»Pa tudi Vasilija. Pravzaprav je članica inštituta za robotiko, ki je bil ustanovljen pred nekaj leti. Vodijo ga robotiki, ki gledajo name kot na nekakšnega hudiča, ki ga je treba za vsako ceno premagati. Kolikor pa vem, so moje bivše žene apolitične, mogoče so celo humanistke.« Krivo se je nasmehnil in dejal: »No, dobro, gospod Baley, ste mi zastavili že vsa vprašanja, ki ste mi jih hoteli zastaviti?«

Baley je brezupno iskal žepe na svojih širokih avrorskih hlačah. To je počenjal že večkrat, odkar jih je na ladji začel nositi. A te hlače niso imele žepov. Sprijaznil se je s tem in si prekrižal roke na prsih.

Rekel je: »Pravzaprav, dr. Fastolfe, mislim, da še vedno niste odgovorili na moje prvo vprašanje. Zdi se mi, da se na vsak način skušate izmuzniti. Zakaj ste Gladiji dali Janderja? Dajva, dajva, posvetiva še v to temo!«

Fastolfe je spet zardel. Bil je najbrž tudi jezen, vendar pa je še naprej govoril z mehkim glasom.

Rekel je: »Gospod Baley, nikar me ne strašite! Saj sem vam že odgovoril. Gladija se mi je smilila in mislil sem, da ji bo Jander delal prijetno družbo. Govoril sem vam bolj iskreno, kot bi govoril komurkoli drugemu, deloma zaradi svojega položaja, deloma pa tudi zato, ker niste Avrorec. Za povračilo pa zahtevam neko mero spoštovanja.«

Baley se je ugriznil v ustnico. Res ni bil na Zemlji. Za seboj ni imel nobene uradne avtoritete. Na kocki je bilo še kaj več, ne samo njegov poklicni ponos.

Rekel je: »Oprostite, če sam vas užalil. Nisem hotel reči, da niste govorili resnice ali da niste sodelovali. Res je samo to, da ne morem delati, ne da bi poznal vso resnico. Dovolite mi, da si sam poiščem odgovor na vprašanje, ki me vznemirja. Vi mi boste potem povedali, če imam prav ali skoraj prav - ali pa da sploh nimam prav. Ali niste dali Gladiji Janderja zato, da bi služil njenemu seksualnemu izživljanju? In zato, da bi se sama ne ponudila vam? Morda to ni bil ravno vaš zavestni razlog, vendar pa vsaj zdaj pomislite na to! Ali ni to čustvo prevladovalo, ko ste se odločili za takšno darilo?«

Fastolfe je zgrabil lahki in prozorni okrasek, ki je ležal na jedilni mizi. Obračal in predeval ga je v rokah. Samo roke so se mu gibale, sicer pa je bil kot olesenel. Končno je rekel: »To bo mogoče res, gospod Baley. Janderja pa sem ji samo posodil, ne pa podaril. In res me je potem manj skrbelo, da bi se mi spet ponudila . . .«

»Ali veste, da je Gladija uporabljala Janderja za seksualne namene?«

»Ali ste Gladijo to vprašali?«

»To nima z mojim vprašanjem nobene zveze. Ste vedeli, ali ne? Ste bili morda celo priča javnemu seksualnemu zadovoljevanju med njima? So vam vaši roboti o tem kaj povedali? Ali vam je morda celo ona sama pripovedovala?«

»Odgovor na vsa ta vprašanja je negativen, gospod Baley. Uporaba robotov za seksualne namene ni tukaj nič posebnega, pa naj počne to moški ali ženska. Navadni roboti temu namenu ne ustrezajo kaj preveč, a ljudje so pri tem neverjetno iznajdljivi.

Jander pa je bil seveda zelo primeren, saj je bil povsem podoben človeku. Takega smo pač naredili . . .«

». . . da bi lahko sodeloval tudi pri seksu.«

»Ne, tega ni bilo v načrtu. Zgraditi človeku povsem podobnega robota je bil abstrakten problem. Dr. Sarton in jaz tega nikoli nisva kako drugače razumela . . .«

»Toda takšni roboti so idealni za seks, ne?«

»Seveda so. In če zdaj o vsem tem malo globlje razmišljam, moram priznati, da smo na tihem mislili nemara tudi na to. Gladija ga je lahko v tem smislu kar dobro izkoristila. Upam, da jo je zabavalo. Torej je bilo kar dobro, da sem ji ga posodil.«

»Kaj pa, če je vse to šlo malo predaleč - dlje, kot ste računali?«

»Kaj mislite s tem?«

»Kaj boste rekli, če vam povem, da sta bila Gladija in Jander mož in žena?«

Fastolfova roka, ki je še vedno držala okrasek, se je krčevito stisnila, ga za trenutek podržala v zraku, potem pa ga spustila na mizo. »Kaj? To je smešno! Legalno sploh ni mogoče! Otrok sploh ne more biti! Takšna prošnja ne more imeti nobenega smisla! Brez namena imeti otroke pa poroke ne more biti!«

»Saj ne gre za legalnost, dr. Fastolfe. Gladija je Solarijka, kar spomnite se! Nima avrorskih pogledov. Gre za čustveno zadevo. Gladija mi je sama rekla, da je Janderja imela za svojega moža. In zdaj se ima seveda za vdovo. Mislim, da doživlja zdaj spet novo seksualno travmo, in to zelo hudo. Če ste vi kakorkoli zavestno pomagali pri takšnem razpletu . . .«

»Pri vseh zvezdah!« je razburjeno vzkliknil Fastolfe. »Tega namena pa nisem nikoli imel! Le kaj ji je padlo v glavo! Nikoli si nisem mogel niti misliti, da bi Gladija sfantazirala poroko z robotom, pa naj je bil še tako podoben človeku! Noben Avrorec bi si ne mogel kaj takega izmisliti!«

Baley je prikimal in dvignil roko. »Saj vam verjamem. Niste igralec in takole s ponarejeno iskrenostjo me ne morete plahtati. A moral sem vedeti! Potemtakem je bilo mogoče, da je . . .«

»Ne, ni bilo mogoče! Tega nikakor nisem mogel predvidevati! Da bi nalašč in z nekim namenom ustvaril to grozljivo vdovstvo? Nikoli! To je nekaj nepojmljivega in jaz res nisem imel niti pojma! Ko sem postavil Janderja v njeno hišo, sem imel samo dobre namene. Tega nisem nameraval. Dobri nameni so slaba obramba, saj vem, a nič drugega ne morem!«

»Pa pustiva zdaj to,« je rekel Baley. »Zdaj lahko ponudim rešitev te skrivnosti.«

Fastolfe je globoko dihal in se naslonil na stol. »Na to ste namigovali že prej, ko ste se vrnili od Gladije.« V njegovih očeh je bilo sovraštvo. »Kaj mi niste mogli že takoj na začetku povedati, da imate ,ključ1? Zakaj je bilo treba vse to pretrpeti?«

»Žal mi je, dr. Fastolfe. Brez vsega tega trpljenja bi ključ ne imel nobenega smisla.«

»No, dobro, torej. Nadaljujte!«

»Saj bom. Jander je znal marsikaj, česar vi . . . vi, največji robotik in teoretik na vseh svetovih, sploh niste mogli predvidevati. To ste mi sami priznali. Gladiji je bil tako všeč, da se je vanj žaljubila in ga imela za moža. Kaj pa, če se pokaže, da je bila ta ljubezen tako velika, da je rodila sovraštvo?«

»Ne razumem vas dobro.«

»Pomislite, dr. Fastolfe! Vse to je zamolčala. Na Avrori pa seksualne zadeve niso nič takega, da bi moral človek o njih molčati, ali ne?«

»Tega ne razglašamo po televiziji,« je suho rekel Fastolfe. »A takšna skrivnost ni pri nas nič večja kot vse druge zasebne zadeve. Običajno vemo, kdo je s kom. In če gre pri tem za prijatelje, o tem prav radi tudi razpravljamo in ugibamo, kako dobro ali kako slabo je to. Takšni so pač naši priložnostni pogovori . . .«

»Že res, a o Gladijini zvezi z Janderjem niste vedeli vsega.«

»Sumil sem . . .«

»To ni isto. Povedala vam ni ničesar. Videli niste ničesar. Tudi drugi roboti vam o tem niso mogli sporočiti ničesar. To skrivnost je zadržala zase - tudi pred vami, svojim najboljšim prijateljem. Njeni roboti so dobili skrbna navodila, da o Jan-derju ne smejo nikoli spregovoriti. In prav takšna navodila je prav gotovo dobil tudi Jander.«

»Mislim da je to pošteno sklepanje.«

»A zakaj je počela vse to, dr. Fastolfe?«

»Solarijski občutek, daje seks povsem zasebna zadeva?«

»Ali ni to isto, kakor da bi rekel, da se je tega sramovala?«

»Pravega vzroka ni bilo. A vsi bi se ji smejali, če bi vedeli, da ima Janderja za moža.«

»To bi lahko prikrila. Deniva pa, da se je na svoj solarijski način sramovala . . .

»In kaj potem?«

»V sramoti nihče ne uživa. Morda je vse to očitala tudi Jander-ju. Ljudje včasih kar nerazumno pripisujejo krivdo drugim. A jasno je, da je bila krivda povsem na njeni strani.«

»Res?«

»Najbrž so kdaj prišli trenutki, ko so se Gladiji, ki je bila čustveno zelo občutljiva, ulile solze. Morda je tedaj Janderju očitala, da je on vzrok njene sramote in nesreče. A to najbrž ni trajalo posebno dolgo in začela se je opravičevati in ga ljubkovati. Ali je lahko po vsem tem tudi Jander sam prišel na misel, da je on vzrok njene sramote in njenega trpljenja?«

»Morda.«

»In ali ni to Janderju pomenilo, da jo bo onesrečil, če bo to razmerje nadaljeval? In prav tako bi jo onesrečil tudi, če bi to razmerje prekinil. Naj je delal tako ali drugače - vedno je kršil prvi zakon. In ker torej sploh ni mogel delovati drugače, kakor da je kršil ta zakon - se je lahko zatekel samo k nedejavnosti, to pa ga je pripeljalo v mentalno zamrznitev. Ali se spominjate tiste zgodbe, ki ste mi jo danes že povedali, zgodbe o legendarnem robotu, ki je znal brati misli in ki ga je tista pionirka v robotiki pognala v dokončno in nepopravljivo okvaro?«

»Da, res - to je bila Suzana Calvin. Mi je že jasno! Svoj scenarij ste naslonili na tisto staro legendo. Res genialno, gospod Baley

- a tako ne gre.«

»Zakaj pa ne? Ko ste mi rekli, da bi samo vi lahko pripravili Janderja do mentalne zamrznitve, niste imeli niti pojma o tem, da seje tako globoko zapletel. In ta primer je skoraj natanko takšen, kot je bila zadeva s Suzano Calvin.«

»Pa reciva, da tista zgodba o Suzani Calvin in o robotu, ki je znal brati misli, ni povsem izmišljena legenda. Vzemiva, daje bilo res tako. Prav nobene podobnosti ni med tisto zgodbo in Jander-jevim primerom. Pri Suzani Calvin imamo opravka z neverjetno primitivnim robotom - danes bi tak robot ne mogel biti niti otroška igrača. Tisti je lahko samo takole pretehtal: A povzroča nesrečo, B, C, D in tako dalje - vse povzroča nesrečo; zato je lahko sledila samo mentalna zamrznitev. To je bilo kvalitativno pretehtavanje.«

Baley je vprašal: »Kaj pa Jander?«

»Vsak moderen robot - vsak robot iz zadnjega stoletja - pa bi te zadeve pretehtaval kvantitavno. Katera od obeh situacij, A ali ne-A, bi povzročila večjo nesrečo? Tako bi prišlo do neke hitre odločitve in odločil bi se za manjšo nesrečo. Zelo malo možnosti je, da bi presodil, da dve izključujoči se možnosti povzročata natančno enako kvantiteto nesreče. Poleg tega so moderni roboti opremljeni s faktorjem randomizacije, se pravi, da se v takšnih primerih odločajo kar na slepo, poljubno. Če A in ne-A po njegovi presoji povzročata natančno enako mero nesreče, potem se pač odloči tako ali tako, na povsem nepredvidljiv način, in potem brez vprašanj sledi posledicam. Do mentalne zamrznitve zaradi tega sploh ne pride.«

»Ali mi zdaj zatrjujete, da pri Janderju sploh ni moglo priti do mentalne zamrznitve? Rekli ste, da bi jo vi lahko povzročili.«

»Pri humanoidnih pozitronskih možganih je še stranska pot, do katere se pride s pomočjo faktorja randomizacije. To pa je povsem odvisno od tega, kako so tisti možgani zgrajeni. Tudi če osnovno teorijo poznate, je zelo težko — da se tako izrazim — peljati robota po takšni stezici in ga s spretnim postavljanjem vprašanj in ukazov pripeljati do mentalne zamrznitve. Po nesreči se kaj takega sploh ne more zgoditi. Samo navidezno protislovje -da bi namreč simultano prihajalo do ljubezni in sramote bi še ne zadostovalo. Potrebno bi bilo kar najbolj skrbno kvantitativno uravnavanje, in to v kaj nenavadnih razmerah. - To pa se pravi, da sploh ne moremo niti ugibati, kako se je moglo kaj takega zgoditi.«

»Toda vaši sovražniki bodo vztrajno trdili, da ste vi še najbolj krivi. — Kaj ko bi mi prav tako vztrajno trdili, da je pri Janderju prišlo do mentalne zamrznitve zaradi konflikta med Gladijino ljubeznijo in njeno sramoto? Bi to ne zvenelo verjetno? In ali si ne bi tako pridobili javnega mnenja na svojo stran?«

Fastolfe se je namrščil. »Kar preveč vneti ste, gospod Baley. Resno razmislite vso zadevo! Kakšne bi bile posledice, če bi se na tako nečasten način skušali izkopati iz dvomov? In poleg tega bi največjo sramoto in nesrečo doživela Gladija. Trpela bi ne samo zaradi izgube Janderja, ampak tudi zaradi občutka, da je sama povzročila to izgubo. Zlasti še, če je kaj takega tudi zares čutila in vam je, tako ali drugače, razkrila svojo sramoto. Tega jaz ne bi hotel storiti. Pomislite, da bi moji sovražniki potem govorili, da sem ji prav s tem namenom posodil Janderja. Govorili bi, da sem to storil samo zato, da bi razvil neko metodo za mentalno zamrznitev humanoidov in da sem se pri tem skušal izogniti odgovornosti. Potem bi bilo še slabše, kot je zdaj, kajti ne bi me obtoževali samo, da sem potuhnjen spletkar, kar že počno, dodali bi še obtožbe, da sem pošastno grdo ravnal z žensko, ki ni slutila nič hudega. Takšnih obtožb vsaj do zdaj še ni bilo.«

Baley je omahoval. Brada se mu je povesila in začel je jecljati. »Pa saj bi gotovo ne . . .«

»Bi, bi. Celo vi ste še pred nekaj minutami mislili tako.«

»Samo tako ... od daleč . . .«

»Mojim sovražnikom se pa vse te zadeve ne bodo zdele posebno daleč in jih tudi objavljali ne bodo kot nekaj daljnega.«

Baley je začutil, da je zardel. Val vročine ga je oblil in Fastolfu ni mogel več pogledati v oči. Odkašljal se je in dejal: »Saj imate prav. Nisem še dobro premislil. Prosim, da mi oprostite. Osramotil sem se. Nobenega izhoda ni, se mi zdi, razen resnice - ko bi jo le lahko odkrili!«

Fastolfe je odgovoril: »Nikar ne obupajte! V zvezi z Janderjem ste že odkrili dogodke, o katerih se meni še sanjalo ni. Mogoče boste odkrili še kaj, kar je zdaj še skrivnost. Vse bo postalo jasno. Kaj nameravate storiti zdaj?«

Baley je imel v mislih samo svojo sramoto in svoj poraz. Rekel je: »Pravzaprav sploh ne vem . . .«

»No, potem pa ni bilo pošteno, da sem vas sploh vprašal. Za seboj imate zelo dolg in utrudljiv dan. Vaši možgani delujejo zdaj nekoliko počasi in to sploh ni presenetljivo. Zakaj bi ne šli počivat, pogledali še kakšen film, potem pa zaspali? Jutri zjutraj boste imeli sveže misli.«

Baley je prikimal in zamrmral: »Morda imate kar prav.«

A v tistem trenutku ni imel nobenega upanja, da mu bo zjutraj prišlo na misel kaj pametnega.

30.

Spalnica je bila hladna in Baley je rahlo drgetal. Tako nizka sobna temperatura mu je dajala neprijeten občutek, da je nekje v

Ozunju. Stene so bile svetlo sive in povsem brez okraskov, kar je bilo v Fastolfovi hiši nekaj neobičajnega. Tla so bila na pogled kot iz slonove kosti. Ko je bos stopal po njih, je imel občutek, kot da bi hodil po preprogi. Postelja je bila bela in gladka, ob dotiku pa je začutil, kako hladna je rjuha.

Sedel je na rob postelje, ki se je pod njegovo težo rahlo upognila.

Daneelu, ki je vstopil skupaj z njim, je rekel: »Daneel, ali te kaj zmede, kadar človeško bitje laže?«

»Zavedam se, da človeška bitja včasih lažejo, kolega Elijah. Včasih je takšna laž kar koristna. Moji občutki o laži pa so odvisni od lažnivca, priložnosti in vzroka.«

»Ali vedno veš, kdaj človek laže?«

»Ne, kolega Elijah.«

»Se ti zdi, da dr. Fastolfe pogosto laže?

»Nikoli nisem imel občutka, da bi se dr. Fastolfe zlagal.«

»Tudi v zvezi z Janderjevo smrtjo ne?«

»Kolikor vem, je v vseh pogledih govoril resnico.«

»Morda te je pa poučil, da moraš tako govoriti, če bom kaj vprašal?«

»Ne, ni, kolega Elijah.«

»Morda te je poučil, da moraš reči tudi to . . .«

Umolknil je. In spet: kakšen smisel pa ima navzkrižno zasliševati robota? Bilo je jasno, da se bo v tem posebnem primeru neprestano vračal na staro . . .

Nenadoma je opazil, kako zelo se je pod njim upogibala postelja. Zdaj je bil že skoraj do bokov pogreznjen vanjo. Vstal je in vprašal: »Bi lahko to sobo nekoliko ogrel?«

»Ko boste pod odejo in ko boste ugasili luč, bo topleje, kolega Elijah.

»Ah.« Sumljivo se je ozrl okrog sebe. »Prosim te, Daneel, ti ugasi luč! In potem ostani v sobi!«

Luč je v hipu ugasnila in tedaj je Baley opazil, da je bila njegova domneva, da je soba povsem neokrašena, čisto napačna. Brž ko se je stemnilo, je začutil, kakor da bi bil v Ozunju. Zapihala je mehka sapica in zašumelo je drevje in slišati je bilo drobno cvrkutanje kdo ve kakšnih živih bitij. Nad seboj je videl zvezde in tu pa tam je bila komaj vidna iluzija oblaka.

»Daneel, prižgi spet luč!«

Svetloba je preplavila sobo.

»Daneel,« je rekel Baley, »tega nočem. Nočem nobenih zvezd in nobenih oblakov in tudi ne zvokov in dreves in vetra! In tudi nobenih vonjav! Hočem brezoblično temo! Ali lahko to urediš?«

»Seveda, kolega Elijah.«

»Potem stori tako! Potem mi pokaži, kako naj sam ugasim luč, ko bom dovolj zaspan!«

»Tu sem zaradi varstva, kolega Elijah.«

»Stražiš lahko tudi na oni strani vrat. Giskard bo, se mi zdi, zunaj pod okni - če je za vsemi temi draperijami sploh kaj oken.«

»So. — Če boste, kolega Elijah, stopili čez prag, boste našli stranišče, ki je namenjeno samo vam. Ta del stene sploh ni materialen in prav lahko boste stopili skoznjo. Ko boste vstopili, se bo luč kar sama prižgala in ugasnila bo, ko boste izstopili ... In tam ni nobenih okraskov. Če želite, se boste lahko tudi stuširali in opravili druge potrebe, preden poste šli spat in ko se boste zbudili.«

Baley se je obrnil v nakazani smeri. Nobenih vrat ni videl, samo na tleh je bila široka in mehka izboklina in uganil je, da to prag.

»Kako pa naj vidim, če je tema?« je vzkliknil.

»Del stene, ki ni prava stena, bo rahlo zažarel. Pri vzglavju vaše postelje pa je vdolbina, kamor lahko vtaknete prst, če hočete luč prižgati ali ugasiti.«

»Hvala. Zdaj lahko greš.«

Že pol ure pozneje je na stranišču opravil vse, kar je bilo treba. Zlezel je pod rjuho, ugasil luč in se prepustil topi temi.

Bil je res dolg dan, kakor je rekel Fastolfe. Bilo je neverjetno, da je šele to jutro prišel na Avroro. Marsikaj je izvedel - a ničesar res dobrega.

Ležal je v temi in še enkrat po vrsti pretehtal vse dogodke. Upal je, da bo kakšno dejstvo, ki se mu je izmaknilo, še spregledal. A nič pametnega mu ni prišlo na misel.

Postelja se je spet kar ovila okrog njega. Bila je kakor en sam topel ovitek. Rahlo se je premikal, se stegnil, počasi se je prilagajal novemu položaju.

Saj ni bilo nobenega smisla, da je s svojo utrjeno in zaspano zavestjo še enkrat premislil vse, kar je počel ta dan. Vendar pa je nehote ponovno pretehtaval vsak svoj korak na Avrori - od prihoda na vesoljsko pristajališče do Fastolfove hiše, potem pot h Gladiji in ponovno k Fastolfu.

Gladija je bila lepša kot prej, imela pa je nekoliko trde poteze. Ali pa je samo nekoliko odrasla, uboga ženska. Nežno je razmišljala, kako se je z roko dotaknila njegovega lica in kaj je pri tem čutila ... Če bi lahko ostal pri njej, bi jo lahko učil ... Ti neumni Avrorci ... S svojim seksom so res neokusni . . . Vse si privoščijo, torej nimajo nobenega pravega užitka . . . Vse je neumno ... In spet Fastolfe in spet Gladija in še enkrat Fastolfe . . . še enkrat Fastolfe . . .

Spet se je premaknil in samo bežno občutil, kako se postelja ovija okrog njega. In še enkrat Fastolfe . . . Kaj se je že zgodilo, ko se je vračal k Fastolfu? Nekdo je nekaj rekel ... ali pa nemara nečesa ni rekel, In na ladji, preden je prišel na Avroro . . . nekaj se je ujemalo . . .

Baley je že napol zaspal, ko se je njegova zavest osvobodila in krenila po svoji poti. Bila je kot telo, ki plava v zraku prazno, osvobojeno težnosti.

Zdaj je njegova zavest že kar po svoje primerjala različne dogodke . . . oživljala zdaj to zdaj ono podrobnost ... jih znova sestavljala in popravljala in preskušala ... in tako oblikovala neko tkanino, nek vzorec . . .

Potem pa se mu je zazdelo, da je nekaj slišal, in skoraj povsem se je prebudil. Prisluhnil je, a ni slišal ničesar. In pogreznil se je spet v polsen in misli so se spet razpredle v vrsto in mu ušle . . .

Bilo je kot umetnina, ki se pogreza v močvirje. Obrise in barvaste površine je še vedno videl. A vse skupaj se je zameglilo, Čeprav je vedel, da je še vedno tam. In ko je v obupu skušal seči po njej, je izginila in kmalu se še spomniti ni mogel, kakšna je bila. Sploh nič.

Ali je res kaj razmišljal ali je bil to samo bežen spomin, ki se je spremenil v iluzijo? Ali pa se je vse skupaj rodilo samo v prostem teku speče zavesti! Zdaj je - končno zares zaspal.

Sredi noči se je nenadoma prebudil in prešinilo ga je: imel sem neko idejo! Zelo pomembno idejo!

A spominjal se ni ničesar. Samo to je vedel, da nekaj je bilo.

Nekaj časa je bil buden in strmel je v temo. Če je bilo tam zares kaj . . . Se bo že še o pravem času povrnilo . . .

Ali pa sploh ne!

In spet je zaspal.

FASTOLFE IN VASILIJA

31.

Baley se je z neko ostro slutnjo v zavesti hipoma prebudil in globoko zajel sapo. V zraku je bil rahel in nespoznaven duh, ki pa je izginil, ko je drugič zajel sapo.

Ob njegovi postelji je z resnim obrazom stal Daneel. Rekel je: »Upam, kolega Elijah, da ste dobro spali.«

Baley se je ozrl okrog sebe. Zavese so bile še vedno spuščene, a zunaj je bil svetel dan. Giskard mu je pripravljal obleke, ki pa so bile od čevljev do suknjiča povsem nove in drugačne od tistih, ki jih je nosil dan prej.

Odgovoril je: »Kar dobro sem spal, Daneel. Ali me ni nekaj prebudilo?«

»V ozračje smo razpršili nekaj antisomnima, kolega Elijah. Živčni sistem človeku pomaga, da je takoj buden. Uporabili pa smo zelo majhno količino, saj nismo vedeli, kakšne bodo vaše reakcije. Morda pa je bila doza še vedno prevelika . . .«

»Zdelo se mi je, kakor da si dvignil pokrov na stranišču. Koliko je ura?«

»0705 po avrorskem času. Čez pol ure bo zajtrk.« Daneel je odgovarjal povsem resno, čeprav bi se človek v takem primeru nasmehnil.

Z bolj ostrim in malo manj pojočim glasom je govoril Giskard. »Gospod, jaz in moj prijatelj Daneel pač ne bova šla v stranišče. Če pa boste šli vi, nama takoj povejte, kaj potrebujete. Takoj bova prinesla.«

»Da, seveda.« Baley se je dvignil iz postelje.

Giskard je takoj začel pospravljati posteljo. »Ali lahko dobim vašo pižamo, gospod?«

1

samo robot in nihče drug. Slekel se je, podal robotu pižamo, ta pa jo je prevzel s hvaležnim priklonom.

Zdaj sije Baley z odporom ogledal samega sebe. Nenadoma se je zavedel svojega telesa, ki je bilo že srednjih let - pa je bilo vendar slabše kot Fastolfovo. Ta je bil vsaj trikrat starejši.

Avtomatično se je ozrl po copatah, a jih ni bilo. Pa saj jih ni potreboval. Pod njegovimi bosimi nogami so bila tla topla in mehka.

Vstopil je v osebne prostore in zahteval navodila. Giskard mu je z druge strani zidu slovesno pojasnil, kako se uporabi brivnik, kako dobiti zobno kremo, kako se sproži avtomatsko odplako in kako se uravnava temperaturo tuša.

Vse je bilo izdelano bolje in na višji stopnji kot podobne naprave na Zemlji; pa tudi nobenih glasov ni slišal skozi zidove. Če bo kaj dlje ostal na Avrori, bo po vrnitvi začutil nekakšen kulturni šok — posebno v tem, kako so urejeni osebni prostori. Upal je, da prilagajanje ne bo dolgo trajalo, in da Zemljani, ki bodo naseljevali druge svetove, ne bodo slepo posnemali zemeljskih skupinskih stranišč.

Ves svež, stuširan, gladko obrit in s sijočimi belimi zobmi je Baley izstopil iz osebnih prostorov. Vprašal je: »Giskard, kje pa dobim deodorant?«

Giskard je odgovoril: »Ne razumem, gospod.«

Daneel je hitro pojasnil: »Učinek deodorantov ste že uporabili, ko ste odprli pipo za pene, kolega Elijah. Prijatelja Giskarda moram opravičiti, ker ni takoj razumel. Nima namreč nobenih zemeljskih izkušenj.«

Baley je visoko dvignil obrvi in se z Giskardovo pomočjo začel oblačiti.

Rekel je: »Vidim, da me ti in Giskard spremljata na vsakem koraku. Sta opazila kakšno znamenje, da bi me kdo skušal spraviti s poti?«

Daneel je odgovoril: »Do zdaj prav nobenega, kolega Elijah. Kljub temu pa bo kar pametno, če vas jaz in prijatelj Giskard neprestano spremljava - če le lahko tako uredite.«

»Zakaj pa, Daneel?«

»Razloga sta dva, kolega Elijah. Prvič, lahko vas seznanjava z avrorsko kulturo, ali pa kaževa pot, če je ne boste poznali. Drugič, moj prijatelj Giskard lahko snema in ponovi vsako besedo, ki bo izrečena med vašimi pogovori. To bo za vas najbrž zelo pomembno. Spomnite pa se, da ste govorili tako z gospodom Fastolfom, kakor tudi z gospodično Gladijo, ko sva bila Giskard in jaz precej oddaljena v sosednji sobi . . .«

»Tako da Giskard tistih pogovorov ni snemal?«

»Pravzaprav jih je, kolega Elijah - čeprav ne tako natančno in tako dosledno. Nekateri deli morda ne bodo tako zelo jasni, kot bi midva rada . . . Zato bo bolje, če bova vedno blizu vas . . .«

Baley je rekel: »Daneel, ali bi ne bilo bolje, če bi vaju imel bolj za vodnika in snemalni napravi - kot za stražarja? Morda sta mi kot stražarja povsem nepotrebna. Ker mi do zdaj ni nihče stregel po življenju, lahko menda sklepam, da takšnih poskusov tudi v prihodnje ne bo.«

»Ne, kolega Elijah, to bi bilo neprevidno. Dr. Fastolfe meni, da vas njegovi sovražniki ves čas opazujejo. Predsednika so že prej skušali prepričati, naj dr. Fastolfu ne da dovoljenja, ki je bilo potrebno, da vas je poklical. In zdaj ga bodo prav gotovo prepričevali, da vasje treba čimprej poslati nazaj na Zemljo.«

»Zaradi takšnega mirnega nasprotovanja pač ni treba stražarjev.«

»Ne, gospod. Toda opozicija se upravičeno boji, da boste Fastolfa rešili krivde, zato je zelo verjetno, da se bodo lotili tudi kakšne skrajne akcije.-Vi niste Avrorec in zaradi tega prepoved nasilja na našem svetu ne velja v enaki meri tudi za vas.«

Baley je pikro dejal: »Dejstvo je, da sem tu ves dan in da se ni nič zgodilo; zaradi tega najbrž čutijo olajšanje. Nevarnost nasilja se je s tem znatno zmanjšala . . .«

»Zdi se, da je to res,« je rekel Daneel, ki ni pokažal, da je razumel Baleyevo ironijo.

»Po drugi strani pa utegne biti tudi res, da se bo nevarnost zame takoj povečala, če bo videti, da dobro napredujem . . .«

Po kratkem premisleku je Daneel odgovoril: »Zdi se, daje to kar logično . . .«

»In zaradi tega bosta ti in Giskard hodila z menoj - vedno in povsod! Nevarnost bo nastopila, če mi bo šlo delo nekoliko preveč dobro od rok . . .«

Daneel je spet umolknil, nato pa spregovoril: »Vaš način izražanja me spravlja v zadrego - a zdi se, da imate kar prav.«

»Torej,« je rekel Baley, »pripravljen sem na zajtrk. A tole mi jemlje tek: edina alternativa mojemu porazu je poskus umora.«

Fastolfe se je Baleyu nasmehnil čez mizo.

»Ste dobro spali, gospod Baley?«

Baley si je očaran ogledoval rezino mesa. Morala je biti odrezana z nožem. Meso je bilo vlaknasto. Na eni strani je bila tenka proga maščobe. Ni bilo dovolj kuhano ali pečeno. A okus je bil zato pristnejši.

Poleg tega je dobil tudi ocvrta jajca. V sredini je bil sploščen rumenjak, obdan pa je bil z beljakom, ki se je razprostrl v obliki marjetice. Seveda je zelo dobro vedel, da je v jajcu vedno oboje, rumenjak in beljak, vendar še nikoli ni videl, da bi ju servirali ločeno.

Ostro je pogledal Fastolfa. »Prosim lepo?«

»Ste dobro spali?« je še enkrat potrpežljivo vprašal Fastolfe.

»Da, da. Kar dobro. In najbrž bi še vedno spal, če bi ne bilo tistega antisomnina.«

»Saj res. To ni bilo ravno gostoljubno. Mislil pa sem, da boste želeli zgodaj začeti.«

»Prav imate. Saj tudi nisem pravi gost.«

Fastolfe je hip ali dva jedel molče. Natočil si je vroče pijače, potem pa dejal: »Se vam je ponoči kaj posvetilo? Ali vidite kakšno perspektivo, imate kakšno novo misel?«

Baley je nezaupljivo pogledal Fastolfa, a na njegovem obrazu ni razbral nobenega sarkazma. In ko je dvignil pijačo k ustnicam, je odgovoril: »Bojim se, da prav nobene. Zdajle sem prav tako neučinkovit kot včeraj.« Nehote je razlil po mizi nekaj pijače. Namrdnil se je.

Fastolfe je rekel: »Žal mi je. Se vam zdi ta pijača neokusna?«

Baley jo je še enkrat pokusil.

Fastolfe je rekel: »Saj je čisto navadna kava, veste. Brez kofeina.«

Baley se je namrščil. »Pa nima okusa po kavi in - oprostite mi, dr. Fastolfe — nočem, da bi me imeli za norega. Daneel in jaz sva se prejle šalila in uganila sva, da bi mi kdo lahko kaj storil. Šalil sem se pravzaprav samo jaz, Daneel pa prav nič. In prišlo mi je na misel, da se me utegnejo lotiti tudi . . .«

Njegov glas je zamrl.

Fastolfe je dvignil obrvi. Segel je po Baleyevi kavi, zamrmral nekaj v opravičilo, nato pa jo poduhal. Potem je zajel nekaj kave z malo žličico in jo pokusil. Rekel je: »Popolnoma normalno, gospod Baley. Nihče vas ne namerava zastrupiti.«

Baley je rekel: »Obžalujem, da se tako neumno obnašam. Saj vendar vem, da so vse to pripravili vaši roboti. . . Toda, ali ste res prepričani, da je tako?«

Fastolfe se je nasmehnil. »Roboti so preskušeni . . . vendar pa jih prav zdaj ni nihče preskušal. Toda kava - čeprav jo radi pijejo na vseh svetovih, prihaja semkaj v različnih oblikah. Vsakdo ima najraje kavo s svojega sveta. Žal mi je, gospod Baley, toda kave v zemeljski obliki - nimam. Želite mleka? To je približno enako na vseh svetovih. Sadni sok! Tole je naš avrorski sok grenivke, o katerem pravijo, da je najboljši na vseh svetovih. Nekateri sicer namigujejo, da ga kar pustimo, da se sam skisa - a to prav gotovo ni res. Vode?«

»Poskusil bom sok grenivke,« je rekel Baley in si sumljivo ogledoval kavo. »Najbrž moram kar pokušati, da se bom navadil na vse to.«

»To pa ni res,« je rekel Fastolfe. »Zakaj neki bi pokušali neokusne stvari, če ni treba? - Tako torej,« - njegov nasmešek je bil videti nekam napet, ko se je povrnil k prejšnjemu vprašanju. »Tako torej - noč in spanje vam nista prinesla nobene koristne misli?«

»Žal mi je,« je rekel Baley. Potem se je namrščil, kakor da bi se spomnil nečesa meglenega. »Čeprav . . .«

»Čeprav?«

»Čeprav se mi je zdelo, da mi je tik preden sem zaspal, se pravi nekje na sredi med spancem in budnostjo, nekaj vendarle padlo v glavo.«

»Res? Kaj pa?«

»Ne vem. Tista misel me je sicer zbudila, obenem pa je tudi takoj izginila. Ali pa me je pretresel kak nepričakovani ali umišljeni zvok. Ne spominjam se. Hlastnil sem po tisti misli, a je nisem dosegel. Izginila je. Mislim pa, da takšne zadeve niso nič nenavadnega.«

Fastolfe je bil videti zamišljen. »Ste povsem prepričani?«

»Ne povsem. Tista misel je tako hitro splahnela, da niti tega ne vem, če sem jo res imel. Pa tudi če bi jo imel, smisel je imela samo tedaj, ko sem napol spal ... Če bi se mi zdajle pri polni dnevni svetlobi ponovila, bi najbrž ne imela nobenega smisla.«

»A naj je bila še tako bežna - neko sled je pa vendarle pustila za seboj.«

»Tudi meni se zdi tako. Potemtakem se mora povrniti. Upam.«

»Naj čakava?«

»Kaj pa naj drugega počneva?«

»Poznamo nekaj takega, kot je .psihični preskus'.«

Baley se je presedel v svojem naslanjaču in se za trenutek zastrmel v Fastolfa. Rekel je: »O tem sem že nekaj slišal, a policija na Zemlji tega ne uporablja.«

»Pa saj nisva na Zemlji, gospod Baley,« je mehko dejal Fastolfe.

»Možgane lahko poškoduje, ne?«

»Ni nevarno, če je v pravih rokah.«

»Se pravi, da ni nemogoče, celo če je v pravih rokah,« je rekel Baley. »Če kaj vem, se ga tudi na Avrori ne sme uporabljati, razen v strogo določenih okoliščinah. Uporabi se ga lahko samo pri tistih, ki so krivi kakega hujšega zločina ali pa . . .«

»Da, gospod Baley, a to se nanaša na Avrorce. Vi pa niste Avrorec.«

»Hočete reči, da me morajo obravnavati na nečloveški način, ker sem Zemljan?«

Fastolfe se je nasmejal in razširil roke. »Dajte no, gospod Baley. Saj to je bila samo misel. Že včeraj ste bili dovolj brezobzirni, ko ste najine dvome skušali rešiti tako, da ste spravili Gladijo v strašen in tragičen položaj. Bil sem radoveden, če ste tako drzni, da boste tvegali tudi samega sebe.«

Baley si je pomel oči in kako minuto je molčal. Potem je s spremenjenim glasom dejal: »Včeraj sem se motil. Priznam. In prav nič ne vemo, če je to, kar sem si izmislil, ko sem napol spal, sploh pomembno. Morda je tudi samo čista fantazija, nelogičen nesmisel. Lahko bi si tudi nič ne mislil. Sploh nič. Mislite, da bi bilo pametno tvegati zdravje možganov za tako malenkostno verjetnost? In morda od tega sploh ni odvisna rešitev najinega problema.«

Fastolfe je prikimal. »Zelo resno se zagovarjate - jaz pa sploh nisem mislil resno.«

»Hvala, dr. Fastolfe.«

»In kaj bova zdaj?«

»Se enkrat hočem govoriti z Gladijo. Potrebujem nekaj pojasnil.«

»Na to bi morali pomisliti že včeraj.«

»Seveda bi moral. Podatkov pa je bilo več, kot sem jih lahko prebavil, in nekatere podrobnosti so mi sploh ušle. Sem samo raziskovalec, ne pa nezmotljivi računalnik.«

Fastolfe je rekel: »Saj vam nisem ničesar očital. Nimam pa rad, da bi Gladijo po nepotrebnem vznemirjali. Po vsem tem, kar ste mi včeraj povedali, lahko sklepam, da je v obupnem stanju.«

»Nedvomno. Vendar pa hočem na vsak način tudi odkriti, kaj se je zgodilo - kdo je bil tisti - če je sploh bil kdo - ki je ubil tistega, ki ga je imela za svojega moža. Tudi to je razumljivo. Prepričan sem, da mi bo rada pomagala. - In še z neko drugo osebo bi se rad pogovoril.«

»S katero?«

»Z vašo hčerko Vasilijo.«

»Z Vasilijo? Zakaj pa? Kakšen smisel pa ima to?«

»Robotik je. Rad bi govoril še s kakim drugim robotikom, in ne samo z vami.«

»Tega pa ne želim, gospod Baley.«

Medtem sta pojedla. Baley je vstal. »Dr. Fastolfe, še enkrat vas moram spomniti, da sem tu na vašo zahtevo. Za mojim policijskim delom ne stoji nobena formalna avtoriteta. Z avrorskimi oblastmi nimam nobene zveze. In samo eno možnost imam, da pridem tej nesrečni zmešnjavi do dna: upanje, da bodo različni ljudje prostovoljno sodelovali z menoj in mi odgovarjali na vprašanja.

Če me boste na tej poti ustavljali, potem je jasno, da ne bom mogel naprej in da bom ostal tam, kjer sem — to pa se pravi, da ne bom prišel nikamor naprej. To bo tudi za vas skrajno slabo - in zaradi tega tudi za Zemljo - zato vas nujno prosim, da se mi ne postavljate na pot. Hočem, da mi omogočite pogovor z vsemi - ali da to vsaj poskusite - kajti samo tako bo ljudstvo na Avrori lahko sklepalo, da ste nedolžni. Če pa boste mojo preiskavo ovirali, si ne morejo misliti drugega kot to, da ste krivi in da se bojite priznati.«

Fastolfe je zelo slabo prikrival svojo nejevoljo. »Vse to razumem, gospod Baley. A zakaj ravno Vasilijo? Saj so še drugi robotiki . . .«

»Vasilija je vaša hči. Pozna vas. Najbrž bo imela kar ostra mnenja. Morda bo rekla, da ste vi prav lahko uničili tistega robota. Ker pa je članica inštituta za robotiko in na strani vaših političnih sovražnikov, bo vsaka pozitivna izjava, ki jo utegne dati, na moč prepričljiva.«

»Kaj pa, če bo pričala zoper mene?«

»Bomo videli, kaj in kako. Prosim, zdaj jo kar pokličite in recite ji, naj me sprejme.«

Fastolfe je z odporom dejal: »Poskusil bom - a motite se, če mislite, da jo bo tako zelo lahko prepričati. Mogoče je preveč zaposlena, ali pa vsaj misli, da je. Morda pa je sploh ni na Avrori. Mogoče se sploh ne bo hotela zapletati v to zadevo. Poskusil sem vam že pojasniti, da ima določene vzroke - vsaj ona misli, da jih ima — da sovražno nastopa proti meni. Z vami se morda ne bo hotela srečati samo zato, ker ji bom to predlagal jaz, ker bo hotela pokazati, da me ne mara . . .«

»Dr. Fastolfe, prosim - poskusite!«

Fastolfe je zavzdihnil. »Poskusil bom, ko boste govorili z Gladijo . . . Sklepam pa, da se hočete z njo osebno srečati. Želel pa bi poudariti, da bi bila tridimenzionalna slika prav tako dobra. Slika je tako popolna, da je sploh ne morete razlikovati od resničnosti, od dejanske prisotnosti.«

»Tega se povsem zavedam, dr. Fastolfe. A Gladija je Solarijka in ima pri tridimenzionalnem soočenju slabe občutke. Poleg tega pa ima to, če se je lahko dotaknem, neko nedoločljivo dodatno učinkovitost. Položaj je preveč delikaten in težave so prevelike, da bi se odpovedal tej dodatni učinkovitosti.«

»Prav, obvestil bom Gladijo.« Obrnil se je, pa spet okleval in se ponovno obrnil k Baleyu. »Toda, gospod Baley . . .«

»Kaj pa je, dr. Fastolfe?«

»Včeraj ste mi rekli, da je položaj tako zelo resen, da morate pozabiti na neprijetnosti, ki jih to lahko povzroči pri Gladiji. Da gre, ste poudarili, za večje reči . . .«

»Tako je. Lahko pa se zanesete name, da je ne bom vznemirjal, če si bom lahko kako drugače pomagal.«

»Saj ne govorim samo o Gladiji. Samo svarim vas, da bi te vaše poglede, ki so nedvomno pravilni, prav lahko raztegnili tudi name. Saj vem, da vas moj ponos prav nič ne skrbi, če boste le dobili priložnost za pogovor z Vasilijo. Rezultatov ne predvidevam, toda če boste govorili z njo, potem bom moral jaz prestati huda ponižanja in vi se za to sploh ne boste zmenili. Me razumete?«

»Naj vam, dr. Fastolfe, kar pošteno povem, da se nikoli nisem nameraval potegovati za vas. Če moram pretehtati vašo zadrego in vašo sramoto na eni strani in korist vaše politike in korist mojega sveta na drugi strani - potem mi vaša osebna sramota res ni prav nič mar.«

»Dobro! - In vse to, gospod Baley, se mora nanašati tudi na vas. Vaše osebne koristi ob vsem tem niso pomembne.«

»Niso bile pomembne niti tedaj, ko ste se odločili, da me boste poklicali, ne da bi se posvetovali z menoj.«

»O nečem drugem govorim. Če ne boste kaj kmalu naredili ničesar, bova pač pretehtala možnosti za psihično preskušnjo. To bo posebna priložnost: odkriti, kaj je v vaši zavesti, ne da bi vi vedeli, da je.«

»Mogoče ni ničesar, dr. Fastolfe.«

Fastolfe je Baleya žalostno pogledal. »Prav imate. A soočila se bova z dejstvi, ko se bodo pač pokažala. In to velja tudi za možnost, da bo Vasilija pričala proti meni.«

Obrnil mu je hrbet in odšel iz sobe.

Baley je zamišljeno gledal za njim. Zdaj se mu je zazdelo, da se bo znašel pred nečim neznanim. In zelo verjetno bo položaj tudi nevaren. Če pa preiskava ne bo napredovala, bo moral pristati na psihično preskušnjo, ki pa ni nič boljša.

»O, bog!« je mehko zamrmral sam pri sebi.

33.

Pot do Gladije se mu je zdela zdaj krajša kot prejšnji dan. Dan je bil spet sončen in prijeten, vendar pa pogled v daljavo ni bil isti. Sončna svetloba je udarjala vanj z nasprotne strani in barve so bile zdaj rahlo drugačne.

Zjutraj so bile rastline videti nekoliko drugačne kot zvečer; ali pa je vsaj dišalo drugače. Takšne so vsaj rastline na Zemlji, je pomislil Baley.

Daneel in Giskard sta ga spet spremljala, a zdaj sta hodila bliže in videti sta bila tudi manj pozorna.

»Ali tukaj vedno sije sonce?« je brezbrižno vprašal Baley.

»Ne, kolega Elijah,« je odgovoril Daneel. »Če bi, bi uničilo vse rastlinje in to bi bilo pogubno tudi za človeštvo. Vremenska napoved pravi, da bodo oblaki še danes prepredli nebo.«

»Kaj pa je to?« je vprašal Baley in se zdrznil. Majhna sivo rjava žival je poskakovala po travi. Ko jih je zagledala, je odskakljala proč.

»To je bil zajec, gospod,« je rekel Giskard.

Baley si je oddahnil. Saj jih je videl tudi na Zemlji.

Gladija jih tokrat ni čakala pri vratih, vendar pa je bilo jasno, da jih pričakuje. Ko jih je robot popeljal v njeno sobo, ni vstala, ampak je razdraženo in naveličano rekla: »Dr. Fastolfe mi je povedal, da morate spet k meni. Zakaj pa zdaj?«

Na sebi je imela obleko, ki se je tesno oprijemala njenega telesa in bilo je jasno, da spodaj nima ničesar. Lasje so bili počesani nazaj in njen obraz je bil bled. Bila je še bolj zdelana kot dan prej in bilo je jasno, da je zelo slabo spala.

Daneel, ki se je dobro spominjal, kaj se je zgodilo dan prej, ni vstopil v sobo. Giskard je kljub temu vstopil, se ozrl okrog sebe in se potem umaknil v stensko nišo.

Baley je spregovoril: »Zelo mi je žal, Gladija, da te moram spet vznemirjati.«

Gladija je rekla: »Včeraj sem ti pozabila povedati, da bodo Janderja sežgali. Njegove ostanke bodo uporabili v tovarni robotov. Mislim, da bo kar zabavno, ko se bom vsakokrat, ko bom videla novega robota, spomnila, da je narejen tudi iz Janderjevih atomov.«

Baley je rekel: »Tudi z nami je podobno in kdo ve, čigavi atomi so v tebi in meni in komu bodo nekoč pripadali.«

»Zelo prav imaš, Elijah. In spominjaš me, kako lahko je filozofirati, kadar žaluješ za drugimi.«

»To je tudi res, vendar pa nisem prišel filozofirat.«

»Potem opravljaj svoje delo!«

»Zastavljati moram vprašanja.«

»Kaj jih ni bilo že včeraj dovolj? Si zapravljal čas in si izmišljal nova?«

»Deloma res, Gladija. - Včeraj si mi rekla, da so se okrog tebe sukali nekateri moški — tudi še potem, ko sta bila Jander in ti že mož in žena. Ponujali so se, a si jih zavračala. To je tisto, kar te moram spraševati.«

»Zakaj?«

Baley je to vprašanje kar preslišal. »Povej mi,« je rekel, »koliko moških se ti je ponujalo v času, ko si bila poročena z Jander-jem?«

»Nisem si zapisovala, Elijah. Trije ali štirje . . .«

»Je bil kateri posebno vztrajen? Se ti je kdo ponudil več kot enkrat?«

Gladija, ki se je ves čas izmikala njegovemu pogledu, ga je zdaj pogledala v oči: »Si vse to pripovedoval tudi drugim?«

Baley je odkimal. »O tem se nisem pogovarjal z nikomer -razen s teboj. Ker pa me že sprašuješ, sklepam, daje bil med njimi vsaj eden zelo vztrajen.«

»Eden. Santirix Gremionis.« Zavzdihnila je. »Avrorci imajo tako nenavadna imena in tudi on sam je bil čisto nekaj posebnega, vsaj za Avrorca. Nikoli nisem srečala nikogar, ki bi bil pri teh zadevah tako vztrajen. Vedno pa je bil zelo uglajen in kadar sem ga zavrnila, se je samo rahlo nasmehnil in se priklonil. In potem je čez teden ali celo že naslednji dan poskušal znova. To njegovo neprestano ponujanje je bilo samo drobna nespodobnost. Spodoben Avrorec bi, če bi ga zavrnila, to enkrat za všelej tudi sprejel -razen če bi jaz kakorkoli pokažala, da sem si premislila.«

»Še enkrat mi povej: so možje, ki so se ti ponujali, vedeli za tvoje razmerje z Janderjem?«

»Tega v tistih kratkih pogovorih pač nisem omenjala.«

»In kako je bilo z Gremionisom? Dobro premisli! Je vedel, da je Jander tvoj mož?«

»Tega mu nisem nikoli povedala.«

»Ne tako na kratko, Gladija! Saj ne gre za to, če si mu povedala ali ne. Vedno znova se ti je ponujal. Mimogrede: kolikokrat? Trikrat? Štirikrat? Kolikokrat?«

»Nisem štela,« je naveličano odgovorila. »Desetkrat ali pa še večkrat. Če bi ne bil sicer kar prijeten človek, bi naročila robotom, naj mu preprečijo dostop do hiše.«

»Ah, a tega nisi storila. In med temi številnimi ponudbami je minilo kar precej časa. Prihajal je na obiske. Srečeval se je s teboj. Imel je dovolj časa, da je opazil Janderja in tudi to, kako se v njegovi bližini obnašaš. Mogoče pa je lahko kar uganil, kako je z vama?«

Gladija je odkimala. »Mislim, da ne. Kadar sem bila s kakšnim človeškim bitjem, se Jander nikoli ni vmešaval.«

»So bila takšna tvoja navodila? Nekakšna navodila so pač morala biti, ne?«

»Bila so. Hotela sem se izogniti nekaterim morastim komplikacijam. In pri seksu sem ohranila nekaj čuta za zasebnost, ki ga Avrorci nimajo.«

»Pomisli še enkrat! Je morda lahko uganil? Glej ga, moškega, ki je žaljubljen . . .«

»Žaljubljen!« To besedo je ostro bevsknila. »Kaj pa Avrorci vedo o ljubezni?«

»Moški, ki meni, da je žaljubljen. Ne odgovarjaš mi na vprašanja. Mogoče je res kar uganil - z občutljivostjo in sumničenjem razočaranega ljubimca? Pomisli! Ali je kdaj - tako ali drugače -omenjal Janderja?«

»Ne! Ne! Za Avrorca bi bilo nekaj nezaslišanega, če bi sovražno komentiral seksualne navade nekoga drugega.«

»Ni nujno, da sovražno . . . Morda pa samo tako . . . šaljivo. Je morda dal kakšno le rahlo znamenje, da sluti to razmerje?«

»Ne! Če bi mladi Gremionis samo zinil kakšno takšno besedo, bi od znotraj nikoli več ne videl moje hiše! Poskrbela bi, da se tudi nikoli več ne bi približal ... A nič takega ni nikoli rekel ali storil. Vedno je bil kar se le da prijazen in vljuden.«

»Rekla si ,mladi’. Koliko je pa star?«

»Mojih let je. Petintrideset. Morda celo kako leto mlajši.«

»Otrok,« je tiho rekel Baley. »Celo mlajši od mene. In pri tej starosti ... Pa reciva, da je to razmerje vendarle uganil in ni rekel ničesar, sploh ničesar. Ali ni verjetno, da bi bil ljubosumen?«

»Ljubosumen?«

Baleyu je prišlo na misel, da je imela ta beseda tako na Avrori kot na Solariji zelo malo smisla. »Morda je bil jezen, ker si nekoga drugega bolj ljubila . . .«

Gladija je ostro odgovorila: »Kar dobro poznam pomen besede ,ljubosumen1. Toda na Avrori ljudje zaradi seksa sploh niso ljubosumni. Na kaj drugega že mogoče, zaradi seksa pa ne.« In porogljivo je nadaljevala: »Pa tudi če bi bil ljubosumen, kaj potem? Kaj pa naj bi storil?«

»Mogoče bi rekel Janderju, da bo razmerje z robotom oslabilo tvoj položaj na Avrori?«

»To pa bi ne bilo res!«

»Jander pa bi morda vendarle verjel. Verjel bi, da te spravlja v nevarnost, da ti povzroča škodo. Ali bi to ne bil zadosten razlog za mentalno zamrznitev?«

»Jander tega ne bi nikoli verjel. Osrečeval me je vsak dan in to sem mu vedno tudi zatrjevala.«

Baley je ostal miren. Ni ga razumela in hotel je bolje pojasniti. »Seveda ti je verjel, a tudi nekdo drug ga je lahko prisilil, da je verjel nasprotno. In če ga je potem ob prvem zakonu zajel neznosen dvom . . .«

Gladijin obraz se je kar spačil in zakričala je: »To je noro! Pripoveduješ mi samo tisto staro pravljico o Susani Calvin in o tistem robotu, ki je znal brati misli. V to pa verjamejo samo še otroci, stari manj kot deset let!«

»Kaj ni mogoče, da . . .«

»Ne, ni. Na Solariji sem doma in dovolj dobro poznam robote, da vem, da ni mogoče. Neverjeten strokovnjak bi moral biti, da bi znal zategniti prvi zakon. Dr. Fastolfe bi bil mogoče sposoben, da kaj takega stori, Santirix Gremionis pa prav gotovo ne. Gremionis je kreator. Z ljudmi se ukvarja. Reže lase in riše oblačila. Jaz počnem isto, vendar delam z roboti. Gremionis se ni še nikoli dotaknil robota. O njih ne ve ničesar, razen da temu ali onemu reče, naj zapre okno ali pa kaj takega. Hočeš reči, da je bilo razmerje med Janderjem in menoj . . . menoj . . . vzrok Janderjeve smrti?«

»Zavestno nisi storila ničesar,« je rekel Baley. Hotel jo je ustaviti, a s spraševanjem ni mogel prenehati. »Kaj pa, če se je Gremionis naučil od dr. Fastolfa, kako bi . . .«

»Gremionis dr. Fastolfa sploh ne pozna! In Gremionis bi prav gotovo ničesar ne razumel, če bi mu dr. Fastolfe govoril ... in sploh . . .«

»Pa saj ne moreš vedeti, kaj bi Gremionis razumel in česa ne bi razumel in kar se tiče znanstva z dr. Fastolfom . . . Gremionis je moral kar pogosto zahajati v tvojo hišo in če te je takole žalezoval in . . .«

»Dr. Fastolf skoraj nikoli ni prihajal v mojo hišo. Ko sta včeraj prišla skupaj k meni, je šele drugič prestopil prag moje hiše. Bal se je, da bi se kam umaknila, če bi bil v moji bližini. To je nekoč že priznal. Zdi se mu, da je tako izgubil tudi svojo hčer - zaradi takšne neumnosti. Je že tako, Elijah. Če živiš več stoletij, imaš dovolj časa, da izgubiš na tisoče stvari. Vesel bodi, da imaš kratko življenje!« Nehote je zajokala.

Baley se je čutil nemočnega. »Žal mi je, Gladija. Nobenih vprašanj nimam več. Naj pokličem kakega robota? Potrebuješ pomoč?«

Odkimala je in mu pomahala. »Samo pojdi, pojdi že!« je rekla z drhtečim glasom. »Pojdi!«

Baley je nekoliko okleval, potem pa odkorakal iz sobe in jo pri vratih še zadnjikrat negotovo pogledal. Giskard mu je bil tesno za petami in ko sta stopila iz hiše, se jima je pridružil tudi Daneel. To je komaj opazil. Pravzaprav se ju je že tako privadil, da ju je sprejemal kot svojo senco, kot kos obleke - in če bi ju ne imel, bi se mu zdelo, da mu nekaj manjka.

Hitro je stopal proti Fastolfovi hiši, njegove misli pa so bile nekam zmedene. Spočetka si je kar iz nekega obupa zaželel videti Vasilijo, saj drugega ni bilo nikogar; zdaj pa so se zadeve spremenile. Zelo verjetno je bilo, da je naletel na nekaj zelo pomembnega.

34.

Ko se je Baley vrnil, je bil Fastolfov obraz ves zaskrbljen.

»Kaj novega?« je vprašal.

»Izločil sem neko možnost . . . Morda . . .«

»Neko možnost? Kako pa boste še druge možnosti? A bolje: kako boste kako možnost vzpostavili?«

Baley je odgovoril: »Tako, da bom odkril nemožnost eliminacije možnosti, to se pravi, v začetku bom pač neko možnost vzpostavil . . .«

»Kaj pa, če boste odkrili, da ni mogoče ovreči one druge možnosti, ki ste jo malo prej tako skrivnostno omenili?«

Baley se je namrščil. »Ne smeva takole zapravljati časa . . . Videti moram vašo hčer.«

Fastolfe je bil videti potrt. »No, prav, gospod Baley, storil sem, kakor ste zahtevali, in skušal priti z njo v stik. Treba pa jo je bilo zbuditi.«

»To se pravi, da živi na tistem delu planeta, kjer je zdaj noč? Na to pa nisem pomislil,« je obžaloval Baley. »Najbrž sem si spet prav neumno predstavljal, da sem še vedno na Zemlji. V podzemeljskih mestih sta noč in dan izgubila svoj pomen in čas je povsod enak.«

»Saj ni tako hudo. Eos je na Avrori središče robotike. Zunaj tega mesta živi zelo malo robotikov. Spala je, ko pa se je zbudila, ni bila nič bolje razpoložena. Z menoj sploh noče govoriti.«

»Se enkrat jo pokličite!«

»Poklical sem njenega tajnika - robota in prišlo je do mučne menjave sporočil. A zelo jasno mi je sporočila, da sploh noče govoriti z menoj. Zaradi vas pa je vendarle malo popustila. Robot mi je sporočil, da vam bo namenila pet minut na svojem televizijskem kanalu, če jo boste poklicali.« Fastolfe je pogledal na stensko uro. »Čez pol ure jo morate poklicati. Osebno pa se pod nobenim pogojem noče srečati z vami.«

»Ti pogoji so nesprejemljivi, prav tako tudi čas. Obiskati jo hočem osebno in govoriti z njo toliko časa, kolikor bo treba. Ste ji pojasnili, za kako pomembno zadevo gre?«

»Poskusil sem, a je to nič ne zanima.«

»Vi ste njen oče. Prav gotovo bi . . .«

»Nikoli se ne bo postavila na mojo stran. Prej bo naklonjena vsakemu tujcu. To sem vedel, zato sem uporabil Giskarda.«

»Giskarda?«

»Da, da. Giskard je njen ljubljenček. Ko je še študirala robotiko na univerzi, je po svoje priredila nekatere dele njegovega programa - zato je zdaj nanjo tako zelo navezan.

Kaj takega je lahko dosegla samo še Gladija s svojo metodo. Bilo je, kakor da bi bil Giskard - Andrew Martin . . .«

»Kdo pa je Andrew Martin?«

»Je bil . . . saj ga ni več,« je rekel Fastolfe. »Niste še nikoli slišali zanj?«

»Nikoli!«

»Kako čudno! Te naše stare legende se vse dogajajo na Zemlji - vendar pa jih na Zemlji sploh ne poznajo. Andrew Martin je bil robot, ki naj bi polagoma, korak za korakom, postajal bolj in bolj podoben človeku. Saj veste, da so bili humanoidi že davno pred Daneelom - a to so bile samo preproste igračke, komaj kaj več kot avtomati. Kljub temu pa je bil Andrew Martin osupljivo sposoben robot. V legendah torej nastopa ženska, ki se ponavadi imenuje Mala Gospodična. Ta odnos je težko na kratko opisati, mislim pa, da na Avrori vsaka mlada deklica sanjari, da bi bila Mala Gospodična in da bi imela Andrewa Martina za robota. Tako je sanjarila tudi Vasilija in Giskard je bil njen Andrew Martin . . .«

»No - in potem?«

»Njenemu robotu sem naročil, naj ji pove, da vas bo spremljal Giskard. Že leta ga ni videla in mislil sem, da jo bo to zvabilo in da bo pristala na vaš obisk . . .«

»Pa ni, se mi zdi.«

»Ni.«

»Potem si morava izmisliti nekaj drugega. Izmisliti si je treba kakšno drugo vabo . . .«

Fastolfe je rekel: »Morda si boste vi kaj pametnega izmislili. Čez nekaj minut pa jo boste videli po tridimenzionalni in imeli boste pet minut časa, da jo prepričate, kako nujno je, da vas tudi osebno sprejme . . .«

»Pet minut! Kaj pa naj storim v petih minutah?«

»Ne vem. A bolje je nekaj kot nič.«

35.

Petnajst minut kasneje je Baley stal pred tridimenzionalnim zaslonom. Bil je pripravljen na srečanje z Vasilijo Fastolfe.

Dr. Fastolfe se je nakremžil in umaknil. Rekel je, da bi njegova prisotnost prav gotovo slabo vplivala na njegovo hčer in da bi jo bilo tako še teže prepričati. Tudi Daneela ni bilo. Samo Giskard je bil poleg Baleya.

Giskard je rekel: »Tridimenzionalni kanal dr. Vasilije je odprt za sprejem. Ste pripravljeni, gospod?«

»Kolikor le morem biti,« je čemerno odvrnil Baley. Sesti ni hotel, ker se mu je zdelo, da bo videti pomembnejši, če bo stal. (Le kako more kak Zemljan sploh biti pomemben?)

Zaslon se je razsvetlil, soba je potemnela in prikažala se je ženska, sprva še nekoliko neostro. Gledala je naravnost vanj. Njena desnica pa je počivala na laboratorijski mizici, obloženi z diagrami. (Ni dvoma, da se je tudi ona delala važno.)

Ko se je slika izostrila, se je zdelo, da se robovi zaslona kar tajajo in prikažala se je podoba Vasilije (če je bila res ona). Kmalu je postala tridimenzionalna. Stala je v sobi, ki je bila prav tako trdna resničnost. Le njena oprema se ni skladala z opremo sobe, kjer je stal Baley. Vmes je bila zelo ostra razpoka.

Na sebi je imela temno rjavo obleko z ohlapnimi hlačami, ki so bile spodaj napol prozorne. Od bokov navzdol je bilo torej videti obrise njenih nog. Bluza je bila oprijeta in brez rokavov, roke so bile gole do ramen. Ovratnik je bil nizek in njeni svetli lasje so bili drobno nakodrani.

Prav nič ni bila podobna očetu in tudi ušes ni imela podobnih.

Baley je lahko samo sklepal, da je imela zelo lepo mater in da je prišlo do izredno srečne kombinacije genov.

Bila je nizke postave in v obraz nekoliko podobna Gladiji. Izraz pa je bil mnogo hladnejši in videti je bilo, da je gospodovalna.

Ostro je vprašala: »Ste vi tisti Zemljan, ki je prišel reševat probleme mojega očeta?«

»Da, dr. Fastolfe,« je Baley rekel prav tako zapeto.

»Lahko mi rečete kar dr. Vasilija. Ne maram, da bi me kdo zamenjal z mojim očetom.«

»Dr. Vasilija, hočem vas osebno srečati in se dalj časa z vami pogovarjati.«

»Ni dvoma, da bi to radi. Toda vi ste Zemljan in vir okužbe.«

»Zdravniško so me pregledali in zdravili in kar varen sem za srečanja. Vaš oče je bil več kot en dan ves čas z menoj.«

»Moj oče pravi, daje idealist, ki mora kdaj pa kdaj storiti kaj neumnega, da to dokaže. Jaz pa ga ne bom posnemala.«

»To razumem tako, da mu nočete povzročiti nobene škode. A škodovali mu boste, če me boste zavrnili.«

»Čas zapravljate. Nočem se srečati z vami - razen takole . . . in polovica časa, ki sem ga vam namenila, je že minila. Če s tem niste zadovoljni, pa lahko že kar zdaj prekineva.«

»Giskard je tu, dr. Vasilija. Tudi on bi vam rad svetoval, da dovolite moj obisk . . .«

Giskard je stopil v zorni kot. »Dobro jutro, Mala Gospodična,« je rekel tiho.

Vasilija je bila samo za hip videti v zadregi in ko je spregovorila, je bil njen glas mehkejši. »Vesela sem, da te vidim, Giskard, in prav rada te bom sprejela, kadar boš le hotel - tega Zemljana pa nočem srečati, pa če me še tako prosiš.«

»Potem pa bom moral,« je rekel Baley in v obupu vrgel na mizo vse svoje adute, »objaviti vse o primeru Santirix Gremionis, ne da bi se posvetoval z vami.«

Vasilija je razširila oči in njena roka na mizi se je stisnila v pest. »Kaj pa je s tem Gremionisom?«

»Prijeten mlad možje in zelo dobro vas pozna. Ali moram res vse te zadeve urejati sam, ne da bi se posvetoval z vami?«

»Naj vam kar takoj povem, da . . .«

»Ne,« je glasno rekel Baley. »Ničesar nočem slišati, dokler se ne srečava iz oči v oči.«

Ukrivila je usta. »No, dobro, sprejela vas bom, a z vami bom samo toliko časa, kolikor se mi bo zahotelo. Svarim vas..In pripeljite Giskarda s seboj!«

Tridimenzionalna zveza se je v hipu pretrgala in Baley se je zastrmel v spremenjeno ozadje. Stopil je k naslanjaču in sedel.

Giskardova roka je bila ob njegovem komolcu, kakor da bi se hotela prepričati, ali je varno našel naslanjač. »Vam lahko kako pomagam, gospod?« je vprašal.

»Je že dobro,« je rekel Baley, »samo sapo moram zajeti.«

Pred njim je stal dr. Fastolfe. »Prosim vas, oprostite mi. Slabo opravljam dolžnosti gostitelja. Poslušal sem v sosednjem prostoru, kjer sem lahko samo sprejemal in prav ničesar oddajal. Hotel sem videti svojo hčer, čeprav me ona ni mogla videti . . .

»Saj vas razumem,« je rekel Baley rahlo zadihan. »Če navade zahtevajo, da me zaradi tega prosite odpuščanja, potem vam vse oprostim.«

»A kaj je s tistim Santirixom Gremionisom? Tega imena ne poznam.«

Baley je začudeno pogledal dr. Fastolfa in dejal: »To ime sem danes zjutraj slišal pri Gladiji. Zelo malo vem o njem, a izkoristil sem priložnost, da sem ga omenil vaši hčeri. Verjetnost je bila zelo majhna, a kljub temu sem dosegel, kar sem hotel. Kot vidite, znam kar dobro sklepati, celo takrat kadar imam zelo malo podatkov. Zato bo bolje, če me pustite kar pri miru, da grem svojo pot. Prosim tudi, da raje kar pošteno sodelujete in nikar mi ne omenjajte psihične preizkušnje.«

Fastolfe je molčal in Baley je bil kar zadovoljen, ker mu je uspelo da je vsilil svojo voljo njegovi hčeri, potem pa še njemu.

Ni pa vedel, kako dolgo bo šlo tako naprej.

IX.

VASILIJA

36.

Baley se je ustavil* pri vratih zračnega vozila in trdno dejal: »Giskard, nočem, da bi bila okna zatemnjena. Nočem sedeti zadaj. Hočem sedeti prav pri oknu in gledati v Ozunje. In ker bom sedel med teboj in Daneelom, bom tudi dovolj na varnem - razen če se vozilo razbije. V tem primeru pa se bomo ubili vsi in prav vseeno je, če sedim spredaj ali zadaj.«

Na odločnost te izjave je Giskard odgovoril z umikom v večjo spoštljivost. »Gospod, če vam bo slabo . . .«

»Potem boš vozilo ustavil in spležal bom na zadnje sedeže in tudi okna boš lahko zagrnil. Ali pa se še ustaviti ne bo treba. Saj lahko splezam čez sedeže tudi med vožnjo. Zelo pomembno je, da se kar najbolje seznanim z Avroro in tudi da se privadim Ozunju. Giskard, to je ukaz.«

Daneel je mehko spregovoril: »Kolega Elijah ima čisto prav, dragi Giskard. Saj bo res dovolj na varnem.«

Giskard je nerad (Baley si ni mogel razlagati izraza na njegovem ne povsem človeškem obrazu) popustil in sedel za volan. Baley mu je sledil in pogledal skozi čisto vetrobransko steklo. Pri tem ni bil tako zelo trden, kot je malo prej kažal njegov glas. Vendar pa sta mu robota, ki sta sedela ob njem, dajala občutek varnosti.

Letalo se je dvignilo na stožcih iz stisnjenega zraka in se rahlo zazibalo, kakor bi se postavljalo na noge. Baley je začutil slabost v želodcu, vendar tega ni hotel povedati. Dopovedoval si je, da Daneel in Giskard ne kažeta nobenega strahu in da ju mora kar posnemati. Bila pa sta robota in robotov ne more biti strah.

Potem pa je vozilo nenadoma pospešilo in Baleya je pritisnilo v naslanjač. Pred njimi se je razprostirala široka travnata cesta.

Ker ni bilo prijaznih luči in poslopij Mesta na obeh straneh, se je zdelo, da drve še hitreje. Na obeh straneh je bila zelena pokrajina in neke nedoločene nepravilne oblike.

Baley je ves čas zadrževal dih, trudil pa se je, da je govoril povsem naravno.

Rekel je: »Nobene farme ne vidim, Daneel. Zemlja je videti povsem neobdelana.«

»To je še mestno zemljišče,« je odgovoril Daneel. »To so parkirišča in zasebne posesti.«

»Mesto . . . mestno zemljišče.« Te besede Baley ni mogel sprejeti. Saj je vendar vedel, kakšno mora biti Mesto.

»Eos je največje in najpomembnejše mesto na Avrori. Bilo je prvo, ki so ga ustanovili. Tu ima sedež tudi avrorska skupščina. Predsednik skupščine ima tukaj svoje posestvo. Kmalu bomo leteli mimo.«

Baley si je ogledoval pokrajino na obeh straneh. »Zdelo se mi je, da sta hiši Fastolfa in Gladije nekje v predmestju Eosa. Mislil sem, da bomo zdaj prekoračili mestne meje.«

»Sploh ne, kolega Elijah. Zdaj letimo nad središčem. Mestne meje so sedem kilometrov daleč, naš cilj pa je še štirideset kilometrov iz mesta.«

»Tole je središče mesta? Pa saj ne vidim nobenih stavb!«

»Nočejo, da bi jih bilo videti iz zraka. Tamle med drevjem pa je vendar nekaj videti. To je hiša Fuada Laborda, zelo znanega pisatelja.«

»Ali poznaš takole na pogled vsa poslopja?«

»Vsa so v mojem pomnilniku,« je slovesno odgovoril Daneel.

»Na cesti ni nobenega prometa. Kako to?«

»Večje razdalje premagujemo z zračnimi vozili ali pa z magnetnimi avtomobili. Tridimenzionalne zveze . . .«

»To imajo tudi na Solariji,« je rekel Baley.

»To je za neuradne pogovore, tridimenzionalna televizija pa je bolj za uradne zadeve. Tako se odvija večina komunikacij. Avror-ci pa radi pešačijo in prav nič nenavadnega ni, če prehodijo tudi po več kilometrov. Takšna so družabna srečanja, včasih pa tudi poslovna - če le ni stiske s časom.«

»Koliko časa bo trajalo, da bomo prišli do Vasilijine hiše?«

»Ne dolgo, kolega Elijah. V inštitutu za robotiko je, kakor najbrž že veste.«

Nekaj trenutkov je vladal molk, potem pa je Baley spregovoril: »Tam na obzoriu ie oa oblačno . . .«

Daneel je rekel: »Da, ti oblaki bodo prinesli dež - kakor je napovedano.«

Baley se je namrščil. Nekoč - med nekimi poskusi v zemeljskem Ozunju, ga je že žalotil dež. Bilo je, kakor da bi oblečen stal pod tušem. Ko je opazil, da ni prav nobene pipe, da bi zaprl vodo, se ga je lotila panika. Voda bo tekla kar naprej! - Potem so vsi tekli in tudi on je tekel, dokler se niso vsi zatekli v Mesto, kjer je bilo vse suho in vse pod nadzorstvom.

A to je bila zdaj Avrora in niti pojma ni imel, kaj naj stori, če bo začelo deževati in nobenega Mesta ni, da bi se zatekel vanj. Naj bi se zatekel v najbližjo hišo vedrit? Bi bil dobrodošel?

Giskard je pognal vozilo v kratko krivuljo in rekel: »Smo že na parkirišču inštituta za robotiko. Zdaj lahko vstopimo v hišo, kjer dela dr. Vasilija.«

Baley je prikimal. Potovanje je trajalo kakih petnajst do dvajset minut in bil je srečen, da se je končalo. Skoraj brez sape je rekel: »Preden se bom srečal s Fastolfovo hčerjo, hočem še nekaj vedeti o njej. A ti je ne poznaš, Daneel?«

Daneel je odgovoril: »Ko sem prišel jaz, sta bila dr. Fastolfe in njegova hči že precej časa ločena. Nikoli se nisem srečal z njo.«

»Kaj pa ti, Giskard? Vidva se pa dobro poznata, ne?«

»Tako je, gospod,« je pritrdil Giskard.

»Sta se imela rada?«

»Mislim, da ji je bilo prijetno biti z menoj,« je rekel Giskard.

»In je to tudi tebi ugajalo?«

Giskard je kar dobro razumel te besede. »Dala mi je občutek, ki je bil podoben človeškemu ,užitku'. A tako čutim ob vseh človeških bitjih . . .«

»A najbolj z Vasilijo, mislim. Imam prav?«

»Zdi se, da njen užitek, ko je z menoj,« je rekel Giskard, »res spodbuja tiste pozitronske potence, podobne tistim, ki jih užitek povzroča v človeških bitjih. Tako mije nekoč pojasnil dr. Fastolfe.«

Baley je hitro vprašal: »Zakaj pa je Vasilija zapustila svojega očeta?«

Ciiskard ni odgovoril.

Baley je spregovoril z ukazovalnim glasom Zemljana, ki se obrača na robota: »Nekaj sem te vprašal, fant!«

Giskard je obrnil glavo in pogledal Baleya, ki je v tistem hipu pomislil, da žar v njegovih očeh pomeni užaljenost zaradi ponižujoče besede.

Vendar pa je Giskard odgovoril mirno in v njegovih očeh ni bilo nobenega jasnega znamenja. Rekel je: »Prav rad bi vam odgovoril, gospod, vendar pa mi je gospodična Vasilija ukažala, da o tisti ločitvi ne smem povedati ničesar.«

»Jaz pa ti ukazujem, da mi odgovoriš, in jaz lahko zelo ostro ukazujem, če hočem.«

Giskard je rekel: »Žal mi je. Gospodična Vasilija je bila že takrat izvedenka v robotiki in ukazi, ki mi jih je dala, so dovolj močni, da ostanejo trdni - ne glede na to, kaj boste rekli vi, gospod.«

Baley je rekel: »Pa mora biti res dobra izvedenka v robotiki, saj mi je že dr. Fastolfe povedal, da te je kdaj pa kdaj tudi reprogramirala.«

»V tem ni bilo nobene nevarnosti, gospod. Dr. Fastolfe je lahko vedno popravljal napake.«

»In jih je res popravljal?«

»Ne, gospod.«

»Kako pa te je ona reprogramirala?«

»Malenkosti, gospod.«

»Morda res, a povej mi! Kaj je storila?«

Giskard je omahoval in Baley je takoj vedel, kaj to pomeni. Robot je končno izjavil: »Bojim se, da tudi na vprašanja o reprogramiranju ne morem odgovoriti.«

»Ti je tudi to prepovedala?«

»Ne, gospod, toda reprogramiranje avtomatično izbriše vse tisto, kar je bilo prej. Če sem v kakšni podrobnosti spremenjen, se mi zdi, kakor da sem že od nekdaj tako spremenjen. Potem se sploh ne morem spomniti, kaj je bilo tam pred spremembo.«

»Kako pa potem veš, da so bile tisto samo malenkosti?«

»Ker dr. Fastolfe nikoli ni čutil nobene potrebe, da bi popravljal, kar je naredila Vasilija. To mi je nekoč tudi rekel in mislim, da so bile spremembe res malenkostne. O tem lahko vprašate gospodično Vasilijo, gospod.«

»Saj jo bom,« je rekel Baley.

»Vendar pa se bojim, da vam ne bo odgovorila, gospod.«

Baley je popustil. Vse do zdaj je zasliševal samo dr. Fastolfa, Gladijo in oba robota, in vsi so imeli dovolj razlogov, da so sodelovali. Zdaj pa je prvič naletel na sovražnost.

Baley je izstopil iz zračnega vozila, ki je pristalo na travniku. Dobro mu je delo, ko je začutil trdna tla pod nogami.

Presenečeno je pogledal okrog sebe, kajti poslopja so bila kar nagnetena. Na njegovi strani je bila prav posebno velika stavba, vsa iz kovine in stekla.

»Je to inštitut za robotiko?« je vprašal.

Daneel je odgovoril: »Ves ta kompleks je inštitut, kolega Elijah. A videti je samo del. Vse je pozidano bolj na gosto, kot je navada na Avrori, kajti to je samoupravna politična enota. Tu so stanovanjska poslopja, laboratoriji, knjižnice, gimnazija in tako naprej. Tista široka stavba pa je upravno središče.«

»Vse to je zelo neavrorsko, vsa ta poslopja - vsaj v primeri s tem, kar sem do zdaj videl v mestu Eos! Zdi se mi, da gre za globoka nesoglasja.«

»Najbrž res, kolega Elijah, a vodja inštituta je predsednikov prijatelj. Predsednik pa ima zelo velik vpliv in dopušča marsikaj, kar koristi raziskavam.« Daneel je zamišljeno pogledal naokrog. »Vse skupaj je res bolj stisnjeno, kot sem si predstavljal.«

»Predstavljal si si torej? Kaj nisi bil prej še nikoli tukaj?«

»Ne, kolega Elijah.«

»Kaj pa ti, Giskard?«

»Ne, gospod,« je rekel Giskard.

»Pa sta brez težav našla pot . . . Videti je bilo, kakor da te kraje že poznata.«

»Dobro so naju poučili, kolega Elijah,« je rekel Daneel, »ker je bilo pač treba, da vas pripeljeva semkaj.«

Baley je zamišljeno prikimal, nato pa vprašal: »Zakaj pa ni z nami prišel tudi dr. Fastolfe?« In spet je spoznal, da nima prav nobenega smisla loviti robota za besedo. Če ju je hitro ali nepričakovano kaj vprašal, sta čisto preprosto počakala, da je bilo vprašanje absorbirano, in šele potem sta odgovarjala. Ni ju bilo mogoče ujeti na laži.

Daneel je odgovoril: »Dr. Fastolfe vam je sam povedal, da ni član tega inštituta in bilo bi neprimerno, če bi ga brez vabila obiskal.«

»Zakaj pa ni član?«

»Tega mi niso nikoli razložili, kolega Elijah.«

Baley se je obrnil h Giskardu, ki je takoj odgovoril: »Tudi meni ne, gospod.«

Res nista vedela? Ali pa so jima naročili, da ne smeta vedeti? .. . Baley se je namrščil. Saj je vseeno. Ljudje znajo lagati, roboti so pa poučeni, da . . .

Seveda, človeka je mogoče zastrašiti ali pa tako zmanevrirati, da se zaplete v lastne laži, če je le zasliševalec dovolj spreten ali pa nasilen. Prav tako je mogoče tudi robota izigrati, če je zasliševalec dovolj spreten in dovolj brezobziren. A to so bile kaj različne spretnosti in Baley z roboti ni imel takšnih izkušenj.

Vprašal je: »Kje bomo pa našli dr. Vasilijo Fastolfe?

Daneel je odgovoril: »Tole tukaj pred nami je njena hiša.«

»So te torej poučili, da je to njena hiša?«

»To je bilo vloženo v najina pomnilnika, kolega Elijah.«

»No, dobro. Pojdi naprej!«

Oranžno sonce je bilo že visoko na nebu. Bilo je že skoraj poldne. Ko pa so se približali Vasilijini hiši, so stopili v senco tovarne. Baleya je stresel mraz, kajti temperatura je nenadoma padla.

Njegove ustnice so se stisnile, ko je pomislil, da hodi po svetovih brez, mest, kjer nihče ne nadzoruje temperature in se ta včasih povsem nepredvidljivo in neumno spreminja. Opazil pa je tudi, da se je vrsta oblakov na obzorju nekoliko približala. To ni bilo prijetno: saj utegne celo deževati, in to kar tako, brez naročila. Voda bo padala kot slap.

Zemlja! Hrepenel je po Mestih.

Giskard je prvi stopil v hišo, Daneel pa je iztegnil roko in tako ustavil Baleya, da ni mogel naprej.

Seveda! Giskard je poizvedoval.

Prav tako tudi Daneel. Njegove oči so pregledale vso okolico, in to tako pazljivo, da bi tega noben človek ne zmogel. Baley je vedel, da robotske oči ne zgrešijo ničesar. (Bil je radoveden, zakaj nimajo roboti štirih oči, ki bi bile lahko enakomerno razporejene okrog glave, tako da bi videli na vse štiri strani. Za Daneela je bilo jasno, zakaj ne - saj je moral biti podoben človeku. A zakaj bi to ne veljalo za Giskarda? Bi morda to povzročilo hude komplikacije vida in pozitronske steze bi tega ne mogle obravnavati? Baley je samo za hip pomislil, kako silne so kompleksnosti, ki obremenjujejo življenje vsakega robotika.)

Giskard se je ponovno prikažal na vratih in prikimal. Daneel je umaknil roko in Baley je stopil naprej. Vrata so bila odprta na stežaj.

Vasilijina hiša ni imela nobene ključavnice. Vse je bilo tako kot pri Fastolfu in pri Gladiji. Prebivalstvo je bilo redko in oddaljenost je zagotavljala zasebnost. Nedvomno je pomagala tudi navada, da se niso vmešavali drug v drugega. Poleg tega pa so bili povsod tudi roboti stražarji, ki so bili učinkovitejši kot vse ključavnice.

Giskard je tiho govoril z dvema robotoma, ki sta mu bila precej podobna.

Baleya je nenadoma zgrabil strah. Kaj če bi mu kdo s hitrim manevrom zamenjal Giskarda z drugim robotom? Bi lahko ugotovil prevaro? Bi lahko razlikoval dva takšna robota? Kaj če bi ga pustili z robotom, ki bi ne imel posebnih navodil, kako naj pazi nanj? Tak robot bi ga lahko nehote pripeljal v nevarnost in ko bi ga bilo treba zavarovati, bi ne bil dovolj hiter.

Obvladal je svoj glas in tiho rekel Daneelu: »Tadva robota sta si nenavadno podobna. Ju ti lahko razlikuješ?«

»Seveda, kolega Elijah. Različni sta obleki in serijski številki.«

»Meni se sploh ne zdita različna.«

»Niste se še navadili opazovati podrobnosti.«

»Kakšni serijski številki?«

»Dobro se ju vidi, kolega Elijah. Zlahka bi ju opazili, če bi vedeli, kje sta, in če bi bile vaše oči bolj občutljive za infrardečo svetlobo . . .«

»Če bi ju hotel razlikovati, bi se zlahka znašel v težavah.«

»Sploh ne, kolega Elijah. Saj robota lahko kar vprašate po njegovem polnem imenu in serijski številki. Vsak vam bo povedal.«

»Pa čeprav bi imel navodila, naj mi daje napačne podatke?«

»Zakaj pa naj bi sploh kateri robot imel takšna navodila?«

Baley se je odločil, da tega ne bo razpredal.

Giskard se je že vrnil. Rekel je Baleyu: »Gospod, sprejeti boste. Prosim, kar po tej poti.«

Vodila sta oba hišna robota. Takoj za njima sta stopala Baley in Daneel. Daneel je zelo pozorno pazil nanj.

Čisto zadaj je stopal Giskard.

Oba robota sta se ustavila pred dvojnimi vrati, ki so se odprla na obe strani. V sobi je bila pridušena meglena in siva svetloba -dnevna svetloba, ki je prihajala skozi goste zavese.

V sobi je Baley nejasno razločil drobno človeško postavo. Slonela je na visokem stolu. Z enim komolcem se je opirala na dolgo mizo, ki je stala po vsej dolžini zidu.

Baley in Daneel sta vstopila, sledil pa jima je tudi Giskard. Vrata so se zaprla in soba je postala še bolj mračna.

Ženski glas je ostro dejal: »Ne hodite bliže! Ostanite, kjer ste!«

In soba je zažarela v polni dnevni svetlobi.

38.

Baley je pomežiknil in pogledal kvišku. Strop je bil steklen in skozenj je bilo videti sonce, ki pa je bilo nekam megleno. Bilo je lahko gledati vanj. Zdelo se je, kakor da sploh ne vpliva na svetlobo v sobi. Očitno je steklo (ali karkoli je že bil tisti prozorni material) svetlobo razprševalo, ne da bi jo vsrkavalo.

Potem je pogledal žensko pri mizi in rekel: »Dr. Vasilija Fastolfe?«

»Dr. Vasilija Aliena, če že hočete polno ime. Imen si ne izposojam. Lahko pa mi rečete kar dr. Vasilija. Pod tem imenom me v inštitutu tudi poznajo.« Njen glas, ki je bil spočetka trd, se je nenadoma omehčal. »In kako je kaj s teboj, moj stari prijatelj Giskard?«

Giskard je odgovoril z glasom, ki je bil nekam čuden. »Pozdravljam vas . . .« Umolknil je, potem pa rekel: »Pozdravljam vas, Mala Gospodična . . .«

Vasilija se je nasmehnila. »In to je tisti humanoid, o katerem sem že toliko slišala? Daneel Olivaw, ali ne?«

»Da, dr. Vasilija,« je urno odgovoril Daneel.

»In potem imamo tu še - Zemljana.«

»Elijah Baley, doktor,« je togo odvrnil Baley.

»Da, saj vem, da imajo Zemljani imena in da je vaše ime Elijah Baley,«je rekla hladno. »A niti malo niste podobni tistemu igralcu, ki vas je igral na televiziji.«

»To mi je jasno, doktor.«

»Tisti, ki je igral Daneela, ga je pa kar dobro zadel; vendar pa se mi zdi, da se nismo zbrali zato, da bi se pogovarjali o tisti predstavi.«

»Seveda ne.«

»Menda sem uganila, če rečem, da se moramo pogovoriti o vsem tistem, kar je v zvezi s Santirixom Gremionisom, in narediti konec vsemu tistemu . . .«

»Pravzaprav ni povsem tako,« je rekel Baley. »To ni najpomembnejši vzrok mojega prihoda, čeprav se bomo morali najbrž lotiti tudi tega.«

»Res? Kaj se vam zdi, da se bomo zapletali v dolge in zamotane razprave - in to o vsem, kar si boste izmislili?«

»Mislim, dr. Vasilija, da bi bilo najbolje, če meni prepustite vodenje tega pogovora.«

»Je to grožnja?«

»Ne.«

»No, dobro. Še nikoli nisem srečala nobenega Zemljana. Mislila sem, da bo zanimivo videti, kako ste podobni igralcu, ki je igral vašo vlogo . . . in to še v drugih pogledih, ne samo po zunanjosti. Ste res takšen mojster, kakršnega so prikažali v drami?«

»Vse skupaj je bilo preveč dramatično,« je odgovoril Baley z grenkim priokusom, »v vseh pogledih so pretiravali. Ljubše mi bo, če me boste sprejeli takšnega, kakršen sem, in me presojali po tem, kar vidite pred seboj.«

Vasilija se je zasmejala. »Ne pustite se kar tako prestrašiti. Dobili ste točko. Ali pa se vam zdi, da vam ta zadeva z Gremionisom, ki jo imate v mislih, dopušča, da mi kaj ukazujete?«

»Moja naloga je, da odkrijem resnico v zvezi s smrtjo robota Janderja Panella.«

»S smrtjo? Je torej kdaj sploh živel?«

»Samo na kratko sem se izrazil, namesto da bi rekel onesposobili so njegovo operativnost1. Ali vas beseda smrt spravlja v zadrego?«

»Dobro ste se izmotali,« je rekla Vasilija. »Debrett, prinesi Zemljanu stol! Preveč se bo utrudil, če bo pogovor dolg. Potem se umakni v svojo nišo! In tudi ti, Daneel, si lahko izbereš svojo. Giskard, ti pa stoj poleg mene!«

Baley je sedel. »Hvala ti, Debrett . . . Dr. Vasilija, nimam oblasti, da bi vas zasliševal; nobenih zakonitih sredstev nimam, da bi vas prisilil odgovarjati na moja vprašanja. Vendar pa je smrt Janderja Panella spravila vašega očeta v položaj neke . . .«

»Koga je spravila v položaj . . .?«

»Vašega očeta.«

»Moj dragi Zemljan, včasih res omenjam nekega individua kot svojega očeta, a nihče drug tega ne počne. Prosim, uporabljajte njegovo pravo ime.«

»Dr. Han Fastolfe. Saj je vaš oče, ne? Tako je vsaj zapisano v dokumentaciji.«

Vasilija je odgovorila: »Biološki termin uporabljate. Udeležena sem v njegovih genih, in to na način, ki bi ga na Zemlji označili kot odnos med očetom in hčerjo. Na Avrori pa to nima nobenega pomena, razen kadar gre za medicinske in genetske zadeve. Sicer pa se teh odnosov v spodobni družbi na Avrori sploh ne omenja ... To vam razlagam zato, ker ste pač Zemljan.«

»Če sem žalil vaše navade,« je rekel Baley, »potem se je to zgodilo zaradi nevednosti in opravičujem se. Gospoda, o katerem se morava pogovoriti, pa lahko menda omenjam po imenu?«

»Seveda.«

»Torej: smrt Janderja Panella je spravila dr. Hana Fastolfa v težaven položaj in mislim, da mu boste tudi vi želeli pomagati.«

»Mislite? Zakaj pa?«

»On je vaš . . . Vzgojil vas je. Skrbel je za vas. Globoka ljubezen vaju veže! In ima vas še vedno rad!«

»Vam je on to povedal?«

»O tem sva se pogovarjala. Povedal mi je tudi, da se je zagledal v neko žensko s Solarije, Gladijo Delmarre, ker vam je zelo podobna.«

»To vam je rekel?«

»Da, pa tudi če ne bi — podobnost je očitna.«

»Kljub temu pa jaz dr. Fastolfu nisem dolžna ničesar. Vaše domneve so napačne.«

Baley se je odkašljal. »Toda naj bodo vaša čustva takšna ali drugačna, gre za prihodnost cele galaksije. Dr. Fastolfe želi, da bi ljudje raziskali in naselili nove svetove. Če pa bodo politični pretresi zaradi Janderjeve smrti pripeljali do tega, da bodo nove svetove raziskovali in naseljevali roboti, potem bo . . . potem bo to po njegovem mnenju katastrofalno za Avroro in za vse človeštvo. Pri takšni katastrofi pa vi prav gotovo ne želite sodelovati.«

Vasilija ga je pozorno opazovala in potem ravnodušno odgovorila: »Seveda ne, če bi se strinjala z dr. Fastolfom. Pa se ne strinjam. Če bi to delo opravili humanoidi, ne bi bilo prav nobene škode. In tu, v tem inštitutu, delam in se trudim, da bi bilo to mogoče. Globalistka sem. In ker je dr. Fastolfe humanist, je moj politični sovražnik.«

Njeni odgovori so bili odrezavi, direktni in kratki. Sledila jim je kratka tišina, kakor bi z zanimanjem čakala na naslednje vprašanje. Baley je imel občutek, da se zelo zanima zanj, da se z njim zabava in da kar sama skuša uganiti, kakšno bo njegovo naslednje vprašanje. Dala mu je le minimum informacij, ki je bil potreben, da je sprožil naslednje vprašanje.

Vprašal je: »Ste že dolgo članica tega inštituta?«

»Od ustanovitve.«

»Je članov veliko?«

»Mislim, da približno tretjina vseh robotikov na Avrori, čeprav jih živi in dela v okviru inštituta samo polovica.«

»So drugi člani inštituta istega mnenja kot vi, kadar gre za robotsko raziskovanje drugih svetov? Ali vsi skupaj nasprotujejo pogledom dr. Fastolfa?«

»Mislim, da so večinoma globalisti, vendar pa o tem nismo nikoli glasovali in tudi ni bilo nobene organizirane razprave o tem. Najbolje bi bilo, če bi vprašali vsakega posebej.«

»Je dr. Fastolfe član inštituta?«

»Ne.«

Baley je za hip počakal, vendar pa ni povedala nič več. Rekel je: »Ali ni to čudno? Mislim, da bi moral biti prvi . . .«

»Je že tako, da ga ne maramo. In najbrž je še manj pomembno to, da tudi on nas ne mara.«

»Ali ni to še bolj čudno?«

»Mislim, da ni . . .« In kakor da bi jo spodbodla jeza, je dodala: »On živi v mestu Eos. Ali veste, dragi Zemljan, kaj pomeni to ime?«

Baley je prikimal in rekel: »Eos je staro grško božanstvo zore, prav kakor je Avrora rimska boginja zore.«

»Res je. Dr. Han Fastolfe živi v mestu jutranje zore na svetu jutranje zore, a sam ne veruje v jutrišnji dan. Ne razume potrebnih metod za razširitev po galaksiji, ne razume, da se mora jutranja zora Vesoljcev spremeniti v širok galaktični dan. Robotsko raziskovanje galaksije je edina praktična možnost za uresničitev te naloge. In tega on noče sprejeti - ali pa noče sprejeti nas . . .«

Baley je počasi vprašal: »Zakaj naj bi bila to edina praktična naloga? Ne roboti - temveč ljudje so raziskali Avroro in druge vesoljske svetove.«

»Naj vas popravim: to so bili Zemljani. To je bil strašansko drag in neučinkovit podvig in danes mi Zemljanom sloh ne pustimo, da bi še naseljevali nove svetove. Mi smo Vesoljci, naše življenje je zdaj daljše in vedno smo zdravi. In imamo robote, ki so mnogo bolj spretni in prilagodljivi, kot so bili tisti, ki so jih imeli ljudje, ko so naselili te svetove. Danes je čas drugačen in prav tako razmere. Danes je mogoče samo robotsko raziskovanje.«

»Vzemiva, da imate prav in da dr. Fastolfe nima prav. A njegovi pogledi so kar logični. Zakaj se on in inštitut za robotiko medsebojno izključujeta? Samo zato, ker se v tej točki ne strinjata?«

»Ne, to nesoglasje je pravzaprav malenkost. Razlika je veliko globlja.«

V njenem glasu se je poznalo, da se zabava. Poteze na njenem obrazu so se omehčale in za hip je bila še bolj podobna Gladiji. »Mislim, da tega ne bi mogli uganiti, če bi vam kdo ne razložil.«

»Prav zato vas sprašujem, dr. Vasilija.«

»No, prav, dragi moj Zemljan - povedali so mi, da imate Zemljani zelo kratko življenje. In v tem me najbrž niso prevarali, ne?«

Baley se je namrščil: »Nekateri naši ljudje živijo tudi do sto zemeljskih let. Pomislil je, nato pa dodal: »To bi zneslo kakih sto trideset metričnih let.«

»In koliko ste vi stari?«

»Petinštirideset standardnih let. Ali pa šestdeset metričnih.«

»Jaz pa šestinšestdeset metričnih. Mislim pa, da bom živela tri metrična stoletja - če bom dovolj previdna.«

Baley je široko razširil roke. »Čestitam.«

»V tem niso samo prednosti.«

»Danes zjutraj so mi povedali, da se v treh ali štirih stoletjih nakopičijo številne izgube . . .«

»Bojim se, da je to res,« je rekla Vasilija. »Poleg tega pa se nakopičijo tudi številne pridobitve. Kar približno enako jih je . . .«

»Kakšne so potem izgube?«

»Saj vi niste znanstvenik.«

»Sem detektiv v civilu — policaj, če hočete.«

»A tam na svojem svetu najbrž poznate nekatere znanstvenike.«

»Nekatere že,« je previdno odgovoril Baley.

»Pa veste, kako delajo? Pravijo, da na Zemlji sodelujejo iz nuje. V svojem kratkem življenju imajo največ pol stoletja možnost za aktivno delovanje. To je manj kot sedem metričnih desetletij. V tako kratkem času ni mogoče kaj posebnega narediti . . .«

»Nekateri naši znanstveniki so kar precej naredili, in to v še krajšem času.«

»Zato, ker so izkoristili prejšnja odkritja. In prav tako so izkoristili tudi odkritja svojih sodobnikov. Ali ni tako?«

»Seveda. Imamo znanstveno skupnost, v katero prispevajo vsi  -  ne glede na čas in prostor.«

»Res je. Saj drugače ne gre. Vsak znanstvenik se zaveda, da bi sam ne mogel kaj prida doseči, zato je prisiljen stopiti v skupnost. Tako je napredek veliko hitrejši.«

»Ali ni prav tako tudi na Avrori in drugih vesoljskih svetovih?« je vprašal Baley.

»V teoriji je res tako. V praksi pa ne. V družbi, kjer ljudje dolgo žive, je pritiskov manj. Znanstveniki imajo tri ali štiri stoletja in pol časa, da se posvetijo kakemu problemu. V tem času lahko tudi samotni delavec doseže znaten napredek. Zdaj je čutiti neke vrste intelektualni pohlep — se pravi vsakdo si želi, da bi tudi sam nekaj dosegel, da bi bil lastnik kakega drobca v splošnem napredku. Splošni napredek bi najraje kar nekoliko zadržal, nikoli pa popustil v svojih pravicah do tistega, kar je ustvaril. In splošni napredek je na vesoljskih svetovih res nekoliko počasnejši, tako da zdaj že kar težko presegamo vse tisto, kar so opravili Zemljani - pa čeprav so naše prednosti velikanske.«

»Mislim, da bi tega ne trdili, če ne bi malo prej jaz rekel, da se tako obnaša dr. Han Fastolfe.«

»Saj se res. Njegova je teoretična analiza pozitronskih možganov, ki so omogočili nastanek humanoida. In s pomočjo pokojnega dr. Sartona je to teorijo uporabil pri izdelavi vašega prijatelja Daneela. Te svoje teorije pa v mnogih pomembnih podrobnostih sploh ni objavil in tudi ni nikogar seznanil z njo. Tako zdaj on - in samo on - drži roko nad proizvodnjo človeku podobnih robotov.«

Baley je dvignil obrvi. »Inštitut za robotiko pa najbrž želi organizirati sodelovanje med znanstveniki?«

»Tako je. Na tem inštitutu dela več kot sto vrhunskih roboti-kov različnih starosti, z različnim znanjem in spretnostmi. Upamo, da bomo ustanovili podružnice tudi na drugih svetovih in tako postali medzvezdno združenje. Svoja odkritja redno objavljamo in s tem bogatimo skupno zakladnico. Mi se splošnemu napredku posvečamo prostovoljno, medtem ko vi, Zemljani, počenjate to samo pod pritiskom - ker je pač vaše življenje tako kratko.«

Dr. Fastolfe pa nasprotuje takšnemu delu. Dr. Han Fastolfe se vam morda zdi plemenit in idealen avrorski patriot, vendar pa svoje intelektualne lastnine za nobeno ceno ne bo odstopil. Ničesar ne bo prispeval v skupno zakladnico in zaradi tega tudi ni naš prijatelj. In tudi mi ga ne maramo, ker svojo osebno lastnino utemeljuje na svojih znanstvenih odkritjih. No, zdaj vam je jasno, zakaj se ne maramo . . . Mislim, da zdaj razumete.«

Baley je prikimal in dejal: »In mislite, da se bo to obneslo - to vaše prostovoljno opuščanje osebne slave?«

»Mora se.«

»Ali je inštitutu s skupnim trudom uspelo posneti individualne dosežke dr. Fastolfa? Je kdo ponovno odkril teorijo humanoidnih pozitronskih možganov?«

»Bomo že. Sčasoma. To se mora zgoditi.«

»In naredili niste ničesar, da bi skrajšali ta čas . . . Kaj pa, če bi dr. Fastolfa prepričali, da bi vam odstopil svojo skrivnost?«

»Mislim, da ga bomo sčasoma res prepričali.«

»S pomočjo škandala ob Janderjevi smrti?«

»Mislim, da vam tega vprašanja ni treba zastavljati . . . No, dobro. Sem vam povedala že vse, kar ste hoteli vedeti?«

Baley je rekel: »Povedali ste mi nekaj stvari, ki jih nisem vedel.«

»Zdaj ste pa vi na vrsti, da mi poveste kaj o Gremionisu. Zakaj ste omenili ime tega brivca v zvezi z menoj?«

»Brivca?«

»Pravi, daje lasni kreator, pa je čisto navaden brivec. Povejte mi kaj o njem, ali pa naj bo tega najinega pogovora konec.«

Baley je bil že utrujen. Bilo mu je jasno, da je Vasilija kar uživala pri tem svojem izmikanju. Nudila mu je kar precej podatkov, a zdaj bo moral s svojimi informacijami kupiti nadaljnje informacije. - Toda - saj ni vedel ničesar. O vsem je še vedno samo ugibal. In če se je pri tem motil, je verjetno že opravil.

Zato se je zdaj tudi sam po svoje skušal izmikati. »Saj veste, dr. Vasilija, da se mi nikakor ne morete izmuzniti, če boste tajili, da obstoji med vami in Gremionisom kakšna zveza.«

»Smešno.«

»Oh, ne. Če bi bilo to res smešno, bi se mi vi smejali v obraz in

najbrž bi tudi kar izklopili najino tridimenzionalno zvezo. Samo dejstvo, da ste z veseljem zapustili svoje prejšnje stališče in me sprejeli, samo to dejstvo, da ste potem na dolgo in široko govorili z menoj in mi marsikaj povedali - samo to dejstvo dokazuje, da najbrž mislite, da vam držim nož na vratu.«

Vasilija je stisnila ustnice in z jeznim in nizkim glasom dejala: »Glejte, moj dragi Zemljanček, moj položaj je ranljiv in vi verjetno to veste. Res sem hči dr. Fastolfa. V tem inštitutu delujejo tudi nekateri, ki so dovolj nori - ali pa dovolj podli - da mi zaradi tega ne zaupajo. Ne vem, kakšne zgodbice ste o tem že slišali - ali pa kaj si domišljate - res pa je, da je vse skupaj bolj ali manj smešno. A če je še tako smešno, lahko se učinkovito obrne proti meni. Zato se hočem pogajati. Nekaj sem vam že povedala in morda vam bom še več - vendar samo, če mi boste tudi vi povedali, kaj imate že v rokah. In prepričati me morate, da govorite resnico. Torej povejte mi! Takoj!

Če pa se boste poskusili z mano poigrati, se moj položaj ne bo prav nič poslabšal. Brcnila vas bom ven - in to me bo nemara celo zabavalo. In uporabila bom vso svojo moč in vpliv na predsednika, da bo preklical svojo odločitev, s katero vasje dal poklicati. In poslali vas bodo naravnost nazaj na Zemljo. Nekateri že zdaj to zahtevajo in najbrž si ne želite, da bi se jim pridružila tudi jaz. Torej povejte! Takoj!«

39.

Baley je v hipu premislil, ali bi bilo prav, da ji izda bistvo stvari. Začutil je, da bi to ne bilo dobro. Zvedela bi, kaj počne in bi mu - saj ni bila neumna - to preprečila. Vedel je, da je nečemu na sledi, in tega si ni hotel pokvariti. Najbrž pa je bilo res, kar je povedala o svojem ranljivem položaju in o posledicah svojega odnosa z očetom. Sprejela gaje samo iz nekakšnega strahu, kajti sumila je, da nekaj - kar najbrž ni povsem smešno - vendarle ve.

Nekaj ji je torej moral povedati, nekaj, kar mu bo zagotovilo prevlado nad njo. Gre torej za svojevrstne igrice . . .

Rekel je: »Santirix Gremionis se vam je ponudil.« In predenje Vasilija lahko reagirala, je dvignil prst in ostro dodal: »In to ne enkrat, ampak večkrat.«

Vasilija se je z rokami udarila po kolenih in se presenečeno presedla. Zastrmela se je v Giskarda, ki je negibno in brezizrazno stal ob njeni strani.

Potem je pogledala Baleya in rekla: »No ja, to je bedak, ki se ponuja vsaki, ki jo zagleda - ne glede na starost. Včasih tudi ne glede na seks. Bilo bi nenavadno, če bi name ne postal pozoren.«

Baley je zamahnil z roko, kakor da bi hotel odriniti vso zadevo. (Ona pa se ni nasmejala. Pa tudi pogovora ni končala. Niti razjezila se ni. Samo čakala je, da bi videla, kako bo nadaljeval. Torej je nekaj vendarle držal za rep.)

Rekel je: »Pretiravate, dr. Vasilija. Vsakdo si pač po svoje izbira in tisti Gremionis je izbral vas. In čeprav ste ga zavrnili, se je ponujal še kar naprej - kar je nenavadno celo za avrorske navade.«

Vasilija je rekla: »Torej vidite, da sem ga zavrnila. To me veseli. Nekateri mislijo, da je zaradi vljudnosti treba sprejeti prav vsako ponudbo - jaz pa ne mislim tako. Le zakaj naj bi se podredila nezanimivemu človeku, ki bi samo zapravljal moj čas? Je v tem kaj narobe, moj dragi Zemljan?«

»Glede avrorskih navad nimam nobenega mnenja - niti pozitivnega niti negativnega.« (Se vedno je nekaj čakala in ga pozorno poslušala. Le kaj je čakala? Je bilo to zaradi tistega, kar ji je hotel povedati - a še vedno ni vedel, če bo prav ali ne.)

Potem ga je lahkotno vprašala: »Imate torej sploh kakšno ponudbo - ali je to vse?«

»To ni vse,« je rekel Baley, ki je bil zdaj prisiljen, da se loti neke druge igrice. »Saj priznate, da je bil Gremionis prav po neavrorsko vztrajen. In prišlo vam je na misel, da bi to izkoristili.«

»Res? Kakšna norost! Le kako naj bi jaz to izkoristila?«

»Vi ste ga torej krepko privlačili. Prav nič težko ni bilo tako organizirati dogodke, da ga je pritegnila neka druga, ki je vam zelo podobna. Nujno ste ga torej prosili, naj se one druge oprime in morda ste mu celo obljubili, da ga boste sprejeli, če tam ne bo šlo.«

»In kdo naj bi bila ta uboga ženska, ki bi mi bila tako zelo podobna?«

»Ne veste? Pojdite, pojdite, ne delajte se naivno, dr. Vasilija! Govorim o tisti Solarijki, o Gladiji, ki je prav zato, ker vam je podobna, prišla pod okrilje dr. Fastolfa. To sem vam povedal že na začetku najinega pogovora in prav nič niste bili presenečeni. Zdaj pa je prepozno, da bi hlinili nevednost.«

Vasilija ga je ostro pogledala: »In ker se je zanimal zanjo, sklepate, da se je moral najprej zanimati zame? Ste samo zaradi takšnega neumnega ugibanja hoteli govoriti z menoj?«

»To ni samo neumno ugibanje. So še druga dejstva, ki tak sklep podpirajo. Sicer pa - ali vse to zanikate?«

Zamišljeno se je naslanjala na dolgo mizo za svojim hrbtom. Baley je bil radoveden, kaj je narisano na dolgih risalnih listih. Iz daljave je videl, da je bilo nekaj zelo kompleksnega in da bi bili načrti - kakršni koli bi že bili - zanj popolnoma brez pomena, pa če bi jih še tako skrbno in natančno študiral.

Vasilija je rekla: »Utrujena sem že. Rekli ste mi, da se je Gremionis najprej zagledal vame, potem pa v mojo dvojnico -tisto Solarijko. Zdaj pa bi radi, da bi jaz to zanikala. Zakaj pa naj bi se jaz s tem sploh ukvarjala? Je to sploh pomembno? In če bi tudi bilo res, le kako in zakaj naj bi mi vse to tudi škodovalo? Rekli ste, da mi je bila njegova pozornost, ki je nisem marala, povsem odveč, in da sem ga spravila na drugo pot. Prav?«

Baley je odgovoril: »Ne gre za to, da ste to storili - ampak zakaj ste to storili. Saj ste vedeli, da je Gremionis zelo vztrajen. Kar naprej se vam je ponujal in prav tako tudi Gladiji.«

»Če ga je ona sploh zavrnila.«

»Ona je Solarijka, ki ima s seksom vedno kakšne težave. Zavračala je vsakogar in to ste vi dobro vedeli. In čeprav ste se svojemu oč . . . dr. Fastolfu odtujili, ste vendar tako občutljivi, da ste skrbno nadzorovali vaše nadomestilo.«

»No dobro, je že prav. Če je zavrnila Gremionisa, je samo pokažala dober okus.«

»Vedeli ste, da pri tem ni bilo nobenega ,če‘.«

»Pa kaj vse to meni mar?«

»Kar naprej se ji je torej ponujal in to pomeni, da je bil kar pogosto v njeni hiši, da se je nanjo kar prilepil . . .«

»Še enkrat: kaj meni mar?«

»In v Gladijini hiši je bil nenavaden predmet: eden od obeh humanoidov, Jander Paneli.«

Vasilija je umolknila. Potem je dejala: »Kam pa merite?«

»Mislim, da ste imeli kar pametno misel: če je bil humanoid ubit v takih okoliščinah, da bi lahko obtožili dr. Fastolfa, potem bi vse to lahko uporabili kot orožje za izsiljevanje skrivnosti o pozitronskih možganih. Gremionisa, ki seje že naveličal stalnega Gladijinega zavračanja in ki se mu je ponudila priložnost, da je stalno živel v njeni hiši, je bilo prav lahko napeljati, da je iz maščevanja ubil robota.«

Vasilija se je zasmejala. »Tisti ubogi brivec bi lahko imel dvajset motivov in dvajset priložnosti - pa ne bi mogel storiti ničesar. Robotu ne zna ukazati niti tega, kako se človeku stisne roko. Le kako naj bi on pri takšnem robotu znal povzročiti mentalno zamrznitev?«

»In to nas zdaj,« je mehko dejal Baley, »pripelje do neke točke, ki ste jo vi že predvideli, se mi zdi. Prav zaradi tega me tudi niste vrgli ven, saj ste hoteli zanesljivo vedeti, ali imam to v mislih ali ne. Pravim torej, da je vso to zadevo opravil Gremionis, in to s pomočjo inštituta za robotiko oziroma z vašo pomočjo.«

X.

ŠE ENKRAT VASILIJA

40.

Bilo je, kakor bi se televizijska drama spremenila v holografsko fotografijo.

Premaknil se ni nihče: ne robot in tudi Baley ne, in še manj dr. Vasilija Aliena. Minilo je nekaj nenormalno dolgih sekund in šele potem je Vasilija spet zadihala in se zelo počasi postavila na noge.

Obraz se ji je raztegnil v resen smehljaj in njen glas je bil nizek. »Vi, Zemljan, mi boste govorili, da sem sokriva uničenja humano-ida?«

Baley je odgovoril: »Nekaj takega mi je pač prišlo na misel, doktor.«

»Hvala vam za takšno misel. Pogovor je končan in zdaj pojdite.« Pokažala je na vrata.

Baley je rekel: »Bojim se, da si tega ne želim.«

»Ne sprašujem vas po vaših željah!«

»Pa jih morate upoštevati. Ne morete me kar tako prisiliti, da bi odšel.«

»Imam robote, ki vas bodo na moj ukaz lepo vljudno in obenem trdo postavili pred vrata. Ne bodo vas ranili - razen vašega dostojanstva — če ga sploh kaj imate.«

»Tukaj imate samo enega robota. Jaz pa imam dva, ki tega ne bosta dopustila.«

»Na klic jih lahko takoj pride dvajset.«

Baley je rekel: »Dr. Vasilija, prosim, razumite me! Presenečeni ste bili, ko ste zagledali Daneela. Mislim, da vi - čeprav delate na inštitutu za robotiko, kjer so humanoidi prvi in najpomembnejši cilj - v resnici še nikoli niste videli končanega in delujočega. In tudi vaši roboti ga niso še nikoli videli. Zdaj pa poglejte Daneela! Tak je kot človek. Bolj človeški je kot vsi roboti, ki so bili kdaj narejeni - razen Janderja. Vaši roboti bodo mislili, da je Daneel pravi človek. In on bo že vedel, kako jim je treba ukazovati, da bodo ubogali njega, nemara še raje kot vas.«

Vasilija je rekla: »Saj lahko, če je treba, pokličem tudi dvajset mož, ki delajo v inštitutu - in ti vas bodo, najbrž malo ranjenega, prav tako postavili na prosto. In vaši roboti, celo Daneel, se temu sploh ne bodo mogli učinkovito upirati.«

»Kako pa jih boste poklicali, saj vam moja dva robota ne bosta pustila niti migniti? In zelo hitre reflekse imata.«

Vasilija je pokažala zobe, a to prav gotovo ni bil smehljaj. »O Daneelu ne morem govoriti, toda Giskarda poznam že vse življenje. Ne verjamem, da bo storil karkoli, kar bi mi preprečilo klic na pomoč in najbrž bo znal tudi Daneelu preprečiti, da bi se vmešaval.«

Baley je skušal obvladati svoj glas, ki se mu je začel tresti, ko je takole skakal po vse tanjšem in tanjšem ledu. Tega se je dobro zavedal. Rekel je: »Preden kaj storite, bi bilo nemara dobro, da vprašate Giskarda, kaj bo storil, če bova vi in jaz dala nasprotujoče si ukaze.«

»Giskard?« je Vasilija poklicala z vzvišeno zaupljivostjo.

Giskardove oči so se obrnile k Vasiliji in odgovoril je z rahlo tresočim glasom: »Mala Gospodična, prisiljen bom braniti gospoda Baleya. On ima prednost.«

»Res? Kdo ti je pa to ukažal? Ta Zemljan? Ta tujec?«

Giskard je odgovoril: »Dr. Han Fastolfe.«

Zabliskala je z očmi in počasi spet sedla. Roke so se ji tresle in s stisnjenimi ustnicami je spregovorila: »Se tebe mi je vzel!«

»In če dovolite, dr. Vasilija,« je zdaj nenadoma in na lastno pobudo spregovoril Daneel, »tudi jaz bi dal kolegi Elijahu prednost.«

Vasilija je z grenko radovednostjo pogledala Daneela. »Kolega Elijah? Ga tako kličeš?«

»Da, dr. Vasilija. Zemljanu moram dati prednost ne samo zato, ker to izhaja iz ukazov dr. Fastolfa, temveč tudi zato, ker je to moj kolega in pri tej preiskavi...« Daneel je umolknil, kakor da bi ga lastne besede spravljale v zadrego, potem pa je le dejal: »sodelujeva in prijatelja sva.«

»Prijatelja?« je vzkliknila Vasilija. »Zemljan inhumanoid?Taje pa lepa! No, saj sta res za skupaj: nobeden ni posebno človeški!«

»Veže naju torej prijateljstvo,« je dejal Baley, »in prosim vas, ne preskušajte moči najine ...« Zdaj je umolknil on, kakor da bi ga presenečala beseda, ki jo je nameraval izgovoriti, ».. . ljubezni.«

Vasilija se je obrnila k Baleyu: »Kaj hočete?«

»Informacije. Poklicali so me na Avroro - na svet jutranje zore

— da bi razvozlal dogodek, ki ga ni tako lahko pojasniti. Dr. Fastolfe je tu po krivici obtožen. Utegne se zgoditi, da pride do strahotnih posledic tako za vaš, kakor tudi za moj svet. Ves položaj zelo dobro razumeta tudi Daneel in Giskard in vesta, da ima lahko samo polna in neposredna uporaba prvega zakona prednost pred mojimi prizadevanji, da bi razjasnil to skrivnost. Slišala sta vse, kar sem govoril. Vesta, da ste morda tudi vi sokrivi pri zločinu. In zelo dobro razumeta, da se ta pogovor nikakor ne sme kar tako končati. Zato vas ponovno svarim: lepo prosim, nikar ne tvegajte! Če ne boste odgovarjali na moja vprašanja, utegneta robota kaj ukreniti. Obtožujem vas, da ste sokrivi pri umoru Janderja Panella. Zanikate to obtožbo, ali ne? Morate odgovoriti!«

Vasilija je grenko dejala: »Saj bom odgovorila. Ne bojte se! Umor? Onesposobljen je robot - in to je umor? No da, seveda -zanikam, pa naj bo to umor ali kaj drugega. Zanikam kar najbolj odločno! Gremionisu nisem dala prav nobenih informacij o robotiki z namenom, da bi pokončal Janderja. Sicer pa jaz sploh nimam dovolj znanja in mislim, da takšnega znanja nima tudi nihče drug na inštitutu.«

Baley je rekel: »Ne morem presoditi, če vaše znanje zadostuje za pomoč pri takšnem umoru in če ima še kdo drug na inštitutu potrebno znanje. Kljub temu pa se lahko pogovarjava cr motivu. Najprej: do Gremionisa lahko gojite nežna čustva. Čeprav ste njegove ponudbe odklanjali, vam je njegovo laskanje kljub temu ugajalo. In to je zadoščalo, da ste mu bili pripravljeni pomagati, če vam je ponižno predlagal nekaj, kar ni imelo nobene zveze s seksom. Saj vas je dovolj nadlegoval.«

»Hočete reči, da je prišel k meni in mi dejal: Draga moja Vasilija, tistega robota bi rad onesposobil. Prosim, povej mi, kako se to naredi, in zelo ti bom hvaležen.1 In jaz naj bi mu odgovorila: ,Da, seveda, prav gotovo, moj dragi, prav rada ti bom pomagala pri takšnem zločinu! - Kako poceni! Samo Zemljan, ki življenja na Avrori sploh ne pozna, lahko kaj takega verjame. In Zemljan bi moral biti poleg tega še prav posebno neumen!«

»Morda — a pretehtati moram prav vse možnosti. In morda je tu še druga možnost: morda ste bili vi na Gremionisa še prav posebno ljubosumni, kajti svoja čustva je že usmeril nekam drugam. Tako mu niste pomagali kar tako zaradi neke abstraktne nežnosti, ampak zaradi zelo konkretne želje, da bi si ga pridobili nazaj!«

»Ljubosumna? Pa saj to je zemeljsko čustvo! Če si jaz ne želim imeti Gremionisa zase, kaj potem meni mar, če se on ponuja drugi ženski in ga ona sprejme - ali pa se njemu ponuja kaka druga ženska in jo on sprejme?«

»Saj so mi povedali, da na Avrori ne poznate seksualne ljubosumnosti. In pripravljen sem priznati, da to v teoriji kar velja -vendar pa v praksi ne drži. Tu so prav gotovo kakšne izjeme. In še več: ljubosumnost je čustvo, ki ga s čisto logiko ni mogoče odpraviti. A pustiva to. Se tretja možnost je: morda ste bili ljubosumni na Gladijo in ste ji hoteli škodovati, pa čeprav vam ni bilo prav nič do Gremionisa.«

»Ljubosumna na Gladijo? Še videla je nisem, razen enkrat po televiziji, ko je prišla na Avroro. Ljudje so res kdaj pa kdaj dajali pripombe, ker mi je tako zelo podobna, a to me nikoli ni motilo.«

»Ali vas mogoče moti, da je varovanka dr. Fastolfa, da je njegova ljubljenka - nekaj takega kot hči, kakršna ste bili nekoč vi. Vas je nadomestila.«

»Prav je tako. To mi je vseeno.«

»Pa čeprav sta ljubimca?«

Vasilija je bolj in bolj jezno strmela v Baleya in kapljice znoja so se ji nabirale na čelu.

Rekla je: »Za pogovor o vsem tem ni prav nobene potrebe. Zahtevali ste, da zanikam vašo domnevo, da sem sokriva nečesa, čemur vi pravite umor. To sem zanikala. Rekla sem, da nimam niti potrebnega znanja niti motiva. Zdaj pa ta svoj primer kar predstavite vsej Avrori! Recite, če hočete! Recite, da imam za takšno dejanje dovolj znanja! Nikamor ne boste prišli. Prav nikamor.«

Kar tresla se je od jeze in Baleyu se je zdelo, da vendarle tudi misli tako, kot govori.

Obtožbe se sploh ni bala.

A pristala je na srečanje z njim, kar pomeni, da je vendarle bil na sledi nečemu, česar se je bala - najbrž res obupno bala.

A tega se ni bala.

Le kje je potem naredil napako?

Baley je ves vznemirjen iskal izhod. »Pa deniva, dr. Vasilija, da vaše stališče sprejmem. Vzemiva, da priznam, da je bil moj sum napačen: da niste sokrivi umora robota. To pa še vedno ne pomeni, da mi ne morete pomagati.«

»Zakaj pa naj bi vam pomagala?«

»Iz človeške spodobnosti,« je rekel Baley. »Dr. Han Fastolfe nam zagotavlja, da on tega ni storil, da ni morilec robota. Človek bi si mislil, da vi poznate dr. Fastolfa bolje kot vsi drugi. Kot ljubljeni otrok in doraščajoča hči ste leta in leta živeli z njim. Videli ste ga v razmerah, ki jih nihče drug ni poznal. In naj so vaša čustva do njega zdaj taka ali drugačna — to preteklosti sploh ne spreminja. Ker ga torej tako dobro poznate, boste lahko tudi pričali, da je njegov značaj takšen, da ne bi mogel poškodovati robota, in še zlasti ne tistega robota, ki je bil njegov najvišji delovni dosežek. Bi hoteli o tem javno pričati? Pred vsemi svetovi? To bi zelo pomagalo.«

Vasilijin obraz je otrpnil. »Razumite me,« je rekla, in zelo razločno izgovarjala vsako besedo, »nočem se vmešavati.«

»Vi morate biti vmešani.«

»Zakaj?«

»Kaj res niste svojemu očetu ničesar dolžni? On je vaš oče. Naj vam ta beseda kaj pomeni ali nič - biološka zveza vendarle obstoji. In poleg tega je on - naj je bil oče ali ne - za vas vendarle skrbel, vas leta in leta hranil in vzgajal. Za vse to ste mu vendarle nekaj dolžni.«

Vasilija je drgetala. Zobje so ji šklepetali. Poskusila je spregovoriti, pa se ji ni posrečilo. Globoko je zajela sapo. Enkrat, dvakrat. Končno je rekla: »Giskard, ali slišiš, kaj se dogaja?«

Giskard je prikimal. »Da, Mala Gospodična.«

»In ti - človeku podobni - Daneel?«

»Da, dr. Vasilija.«

»Si tudi ti vse to slišal?«

»Da, dr. Vasilija.«

»Sta vidva oba razumela, da Zemljan zahteva, naj pričam v prid dr. Fastolfa in njegovega značaja?«

Oba sta prikimala.

»Potem bom govorila - proti svoji volji in v jezi. Samo zato, ker čutim, da sem temu svojemu očetu vendarle nekaj dolžna, vsaj malo spoštovanja, saj je nosilec mojih genov in tudi moj vzgojitelj. Še nikoli nisem pričala. Zdaj pa bom. Poslušaj me, Zemljan! Dr. Han Fastolfe, katerega del genov nosim, ni zame kot za posebno človeško bitje nikoli skrbel. Nikoli mu nisem bila nič več kot predmet, fenomen za opazovanje.«

Baley je zmajal z glavo. »To ni tisto, kar sem zahteval.«

Besno je ugovarjala. »Zahtevali ste, da govorim, in zdaj bom govorila in to naj bo moj odgovor. - Dr. Fastolfa zanima samo ena stvar. Samo ena, samo ena samcata stvar. To je delovanje človekovih možganov. Reducirati jih hoče na enačbe, na diagrame, na urejeno zmešnjavo; na ta način hoče ustanoviti matematično znanost o človekovem obnašanju, kar naj bi mu omogočilo predvidevati prihodnost človeštva. To znanost imenuje ,psihohistorija‘. Ni verjetno, da bi v enournem pogovoru tega ne omenil. Poganja ga prava monomanija.«

Vasilija je strmela Baleyu v obraz. Nenadoma je veselo in besno zakričala: »Jasno! O vsem tem vam je pripovedoval. In prav gotovo vam je povedal tudi to, da ga roboti zanimajo samo toliko, kolikor mu lahko ta študij pomaga pri študiju človeških možganov. In tudi humanoidi ga zanimajo samo toliko, kolikor lahko z njimi poglablja znanje o človekovih možganih ... Da, da, vse to vam je povedal.

Osnovna teorija, ki je omogočila izdelavo humanoidov, je nastala med njegovim poskusom, da bi razumeli človekove možgane. To zelo dobro vem. Zdaj to teorijo skriva. Nikogar ne pusti blizu. Problem človekovih možganov hoče rešiti popolnoma sam -največ v dveh stoletjih, kolikor bo še živel. Vse je podrejeno temu cilju. In prav gotovo je v to vključil tudi mene.«

Baley je skušal ustaviti vso to poplavo jeznih besed in je mirno vprašal: »Kako pa vas je vključil, dr. Vasilija?«

»Ko sem se rodila, bi morala živeti z drugimi otroki in poklicni vzgojitelji bi morali skrbeti zame. Ne bi smela živeti osamljeno in v skrbništvu amaterja - pa naj je bil to moj oče, znanstvenik, ali pa ne. Dr. Fastolfe bi ne smel spraviti otroka v takšno okolje! Uporabil je ves svoj ugled, plačal neznansko veliko denarja in prepričal vse pomembne strokovnjake - samo da je imel nadzor nad menoj.«

»Rad vas je imel,« je zajecljal Baley.

»Rad? Namesto mene bi bil tu lahko tudi kak drug otrok -toda noben drug mu ni bil dostopen. Ob sebi je hotel imeti doraš-čajočega otroka, razvijajoče se možgane. Napisati je hotel skrbno študijo o tem razvoju, o načinu rasti. Hotel je imeti človeške možgane — najprej v najenostavnejši obliki, videti potem, kako rastejo, in vse to raziskati do najmanjše podrobnosti. Tako me je spravil v nenavadno okolje in me izpostavljal subtilnim poskusom. Z mano sploh ni ravnal kot s človeškim bitjem.«

»Tega ne morem verjeti. Če se je zanimal za vas kot za eksperimentalni objekt, vas je lahko imel obenem tudi rad, rad kot človeško bitje.«

»Ne. Vi govorite kot Zemljan. To bi bilo mogoče na Zemlji. Tukaj pa ne. Zanj sem bila samo eksperimentalni objekt in pika.«

»Morda je bilo tako samo na začetku, a sčasoma vas je prav gotovo vzljubil. Tudi če bi ne bilo nobene biološke zveze in tudi če bi bili vi, na primer, kakšna živalca, bi vas sčasoma moral vzljubiti.«

»Mislite resno?« je grenko vprašala. »Saj ne veste, kako ravnodušen človek je ta Fastolfe! Če bi za ceno mojega življenja spravil svoje znanje samo za korak naprej, bi me brez pomislekov žrtvoval.«

»Pa saj to je smešno, dr. Vasilija! Z vami je ravnal tako ljubez-njivo in obzirno, da je to v vas prebudilo ljubezen. To vem. Vi... vi... sami ste se mu ponudili...«

»Vam je tudi to povedal, kajne? Res! Prav nič mu ni mar, če s tem spravlja mene v zadrego! Res, ponudila sem se mu, zakaj pa ne? Bil je edino človeško bitje, ki sem ga zares poznala. Na prvi pogled je bil z mano še kar prijazen in njegovih pravih namenov sploh nisem razumela. Zame je bilo to povsem normalno. A tudi na to stvar je gledal samo znanstveno in prepustil me je seksualni stimulaciji v nadzorovanih okoliščinah, kakršne mi je znal določiti samo on. Obračala sem se lahko samo nanj, to je bilo povsem neizogibno. Morala sem, saj tudi nobenega drugega ni bilo - on pa me zavrnil.«

»In zaradi tega ste ga zasovražili?«

»Ne. Spočetka ne. Leta in leta - ne. In čeprav je bilo moje spolno doraščanje izumetničeno in popačeno, kar čutim še danes, ga zaradi tega nisem kritizirala. Saj nisem vedela dovolj. Vedno sem našla kakšno opravičilo. Bil je preveč zaposlen. Imel pa je tudi druge. Starejše ženske so mu bile bolj všeč. Presenetilo bi vas, če bi pripovedovala o tem, kako sem odkrivala, zakaj me je zavrnil. Šele več let kasneje sem se zavedla, da je nekaj narobe, in

tedaj sem se hotela odkrito pogovoriti z njim. ,Zakaj si me zavrnil?1 sem ga vprašala. ,Saj bi me tako prisilil, da bi stopila na pravo pot! Vse bi bilo prav.«

Umolknila je, požrla slino in si za hip zakrila oči. Baley je čakal in od zadrege je bil ves trd. Roboti pa so bili povsem brezizrazni. (Baley je vedel, da pozitronske steze njihovih možganov niso sposobne nobenega čustva, ki bi bilo podobno človeški zadregi.)

Potem je bolj mirno nadaljevala: »Odgovoru se je izogibal, kolikor je le mogel, jaz pa sem ga vedno znova nadlegovala. ,Le zakaj si me zavrnil?1 Pri seksu je sicer rad sodeloval. Poznala sem več primerov in radovedna sem bila, če nima nemara raje moških.

V družbi, kjer otroci niso vprašanje, takšna nagnjenja sploh niso pomembna; nekaterim moškim se ženske zdijo odvratne - ali pa tudi narobe. Pri tem človeku, o katerem pravite, daje moj oče, pa je bilo drugače. Užival je z ženskami in včasih tudi s tako mladimi, kot sem bila jaz, ko sem se mu prvič ponudila. ,Zakaj si me zavrnil?1 sem ga neprestano spraševala. Končno pa je le odgovoril. - In zdaj, če hočete, lahko ugibate, kaj je rekel.«

Umolknila je in čakala.

Baley se je v zadregi presedel in zamrmral: »Morda s svojo hčerjo ni maral uganjati ljubezni?«

»Oh, ne bodite nori! V čem je pa razlika? Pomislite, da noben moški na Avrori ne ve, kdo je njegova hči; vsak moški lahko ljubi katerokoli žensko, pa čeprav je nekaj desetletij mlajša od njega... Pa saj to je vseeno. On pa mi je tedaj odgovoril in njegovih besed se še prav dobro spominjam: ,Ti si pa res avša! Če se zapletem s teboj, ne bom mogel obdržati svoje objektivnosti... In kakšen smisel naj bi potem imel ves ta moj študij?«

»Takrat sem spoznala njegovo zanimanje za človeške možgane. Potem sem hodila po njegovih stopinjah in tudi sama postala robotik. V tej smeri sem delala z Giskardom in preskušala njegove programe. In v tem sem kar uspela, ali ne, Giskard?«

Giskard je rekel: »Res je tako, Mala Gospodična.«

»Pri tem pa sem spoznala, da me ta mož, o katerem pravite, da je moj oče, ne obravnava kot človeško bitje. Raje mi je kvaril življenje, kakor da bi tvegal svojo objektivnost. Znanstvena opazovanja so mu bila več kot moj normalen razvoj. Tako sem počasi spoznala, kaj sem jaz in kaj je on - in zapustila sem ga.«

Zavladal je molk.

Baley je rahlo prikimaval. Najraje bi vprašal: Ali ne veste, da je vsak velik znanstvenik egocentričen? Problem je bil velik in pomemben. To ali ono je bilo morda spregovorjeno v jezi. Bil je prisiljen govoriti marsikaj, o čemer bi sicer raje molčal? Ali ni bila tudi Vasilijina jeza prav takšna? In ali ni bilo tudi Vasilijino poudarjanje »normalnosti« - karkoli je že s tem izrazom mislila -egocentrično? Vodilo je k izključevanju dveh najpomembnejših problemov človeštva: narave človeških možganov in naseljevanja galaksije.

A nič takšnega ni mogel vprašati. Ni vedel, kako naj vprašanje zastavi, da bi ga razumela, in tudi ni vedel, če bo on lahko razumel njen odgovor.

Le kaj počenja na tem svetu? Saj ni mogel razumeti njihovega načina življenja, pa naj so mu ga še tako razlagali. Pa tudi oni niso mogli razumeti njega.

Utrujeno je dejal: »Žal mi je, dr. Vasilija. Razumem vašo jezo, vendar pa vas prosim, da razmislite o zadevi dr. Fastolfa in umorjenega robota. Morda boste sprevideli, da sta to dve različni stvari. Dr. Fastolfe vas je morda želel opazovati iz določene razdalje in objektivno, četudi za ceno vaše sreče. Pri tem pa prav gotovo ni imel niti najmanjše želje, da bi uničil takšnega naprednega humanoida.«

Vasilija je zardela. Zakričala je: »Kaj ne razumete, kaj vam pripovedujem? Mislite, da sem vam povedala, kar sem vam povedala, ker mislim, da bi vas - ali kogarkoli - žalostna zgodba mojega življenja kaj zanimala? Kaj se vam zdi, da uživam, ko se vam takole razkrivam? - Vse to vam pripovedujem samo zato, da bi vam dokažala, da je dr. Han Fastolfe — moj biološki oče, kakor neprestano poudarjate - prav zares uničil Janderja. Seveda ga je! Tega nisem govorila naravnost, ker vse do zdaj ni bil nihče tako neumen, da bi me vprašal! — Zdaj pa ste prišli vi! In ko ste me že vprašali, vam to potrjujem in bom potrjevala še naprej vsakomur in slehernemu. Tudi javno, če bo treba. Dr. Han Fastolfe je torej prav zares uničil Janderja Panella. Prav gotovo! Ste zdaj zadovoljni?«

Baley je v grozi strmel v zmedeno žensko.

Zajecljal je: »Sploh ne razumem, dr. Vasilija. Prosim, pomirite se in premislite! Zakaj pa naj bi dr. Fastolfe uničil tistega robota? Kakšno zvezo ima to s tem, kako je ravnal z vami? Mislite, da gre pri tem za nekakšno vračanje milo za drago?«

Vasilija je hitro dihala. Baley je podzavestno opazil, da so njene prsi veliko večje od Gladijinih, čeprav sta bili obe drobni. Trudila se je, da bi obvladala svoj glas.

Rekla je: »Kaj ti nisem, Zemljan, že dovolj jasno povedala, da je dr. Han Fastolfe na vsak način skušal opazovati človeške možgane? Prav nič se ni oziral na pretrese in trpljenje, hotel je samo rezultate. In pri tem se je najraje posluževal otroških možganov, saj je lahko opazoval tudi njihov razvoj. Možgani, ki jih je opazoval, so torej morali biti nekaj posebnega. ..«

»A kakšno zvezo .ima to ...«

»In zdaj se vprašajte, zakaj se je začel zanimati za tujko!«

»Za Gladijo? Saj sem ga vprašal in povedal mi je. Spominjala ga je na vas! Podobnost je res izredna.«

»To me pa res zabava! Ali mu verjamete? Spet vas vprašam: mu verjamete?«

»Zakaj pa naj bi mu ne verjel?«

»Zato, ker ni res! Podobnost je morda res pritegnila njegovo pozornost, a resnični vzrok njegovega zanimanja je bil v tem, da je - tujka. Vzgojena je bila na Solariji, v razmerah in v družbenih načelih, ki so drugačna od naših na Avrori. Tako je lahko študiral možgane, ki so bili drugače oblikovani, kot so naši, in prišel je do zanimivih dognanj. Kaj tega ne razumete? ... In prav zaradi tega se tako zelo zanima tudi za vas, moj dragi Zemljan! Mislite, da je tako neumen, da si predstavlja, da boste vi rešili avrorski problem     —    ko vendar o Avrori ničesar ne veste?«

Nenadoma se je spet vmešal Daneel in Baley se je začudil tonu njegovega glasu. Daneel je rekel: »Dr. Vasilija, kolega Elijah je že rešil neki problem na Solariji, čeprav o Solariji ni vedel ničesar.«

»Da,« je kislo rekla Vasilija, »to so po televiziji videli na vseh svetovih. Tudi strela lahko udari, vendar pa jaz nikakor ne mislim, da bi Han Fastolfe verjel, da bo dvakrat zaporedoma udarila v isto točko. Ne, ne, moj dragi Zemljan, vi ste ga pritegnili predvsem zato, ker ste pač Zemljan! Imate pač spet drugačne možgane, ki bi jih on rad študiral in z njimi manipuliral.«

»Pa saj tudi vi prav gotovo ne morete verjeti, da bi poklical nekoga, za katerega bi vedel, da je povsem nekoristen. In to samo zato, da bi študiral njegove možgane.«

»Seveda bi tvegal! Saj ravno v tem je smisel vsega! To vam hočem dopovedati. Zanj na Avrori nobena stvar ne more biti pomembnejša kot reševanje problema možganov. Lahko vam natančno povem, kaj bi rekel, če bi ga vprašali. Avrora lahko napreduje ali propada - vse to zanj ni tako pomembno kot problem človeških možganov! Kajti če bi ljudje res razumeli svoje možgane, bi v desetletju pametno usmerjenega razvoja lahko popravili vse napake in napačne odločitve v tisoč letih. To so sanje o učinkih njegove ,psihohistorije‘. In s tem hoče opravičiti vse - laži, okrutnosti, vse . .. vse služi enemu samemu svetemu cilju - pridobivanju znanja o človeških možganih.«

»Ne morem si predstavljati, da bi bil dr. Fastolfe okruten. Saj je tako zelo prijazen ...«

»Je res? Kako dolgo ste pa živeli z njim?«

Baley je odgovoril: »Pred tremi leti na Zemlji nekaj ur. In tu na Avrori en sam dan ...«

»En sam dan! En sam dan! Jaz pa sem živela z njim trideset let in od daleč še vedno zelo pozorno sledim njegovi karieri. In vi, Zemljan, ste bili z njim en sam dan? No, in v tem enem samem dnevu - ali ni storil ničesar, kar naj bi vas prestrašilo ali ponižalo?«

Baley je molčal. Pomislil je na njegov nenadni napad s posodo za začimbe, pred katerim ga je rešil Daneel; potem je pomislil na osebne prostore, ki so mu - zaradi maskiranja - povzročili toliko težav; in potem še na tisti sprehod po Ozunju, s katerim je preskušal njegovo sposobnost prilagajanja odprtemu prostoru.

Vasilija je rekla: »Vidim, da je. Vaš obraz kaže, kaj si pri tem mislite. Vam je grozil tudi s psihično preskušnjo?«

Baley je odgovoril: »Omenil jo je.«

»En sam dan - in že je bila omenjena! Predstavljam si, v kakšno zadrego vas je spravil.«

»Pa me je res.«

»In sploh ni bilo pravega razloga, da jo je omenil?«

»Oh, bil je,« je hitro odgovoril Baley. »Takrat sem rekel, da sem ravnokar pozabil neko misel in svetoval mi je, da psihična preskušnja lahko pomaga, da jo ponovno odkrijem.«

Vasilija je rekla: »Ne, to ni bilo pametno. Psihične preskušnje s tem namenom sploh ni mogoče uporabiti - in če bi jo res uporabili, je zelo verjetno, da bi vam resno poškodovala možgane ...«

»A najbrž ne, če bi z njo ravnal tak strokovnjak, kakor je na primer dr. Fastolfe...«

»On sam? Saj ne zna razlikovati niti začetka in konca psihične preskušnje. On je teoretik - ne pa tehnik.«

»Potem bi to storil kdo drug. O podrobnostih pravzaprav ni govoril.«

»Ne, ne, moj dragi Zemljan. Nihče bi tega ne storil. Samo pomislite! Pomislite! Če bi vsakdo lahko uporabil psihično preskušnjo in če ga je problem robota tako zelo skrbel - zakaj pa ni svetoval, naj se psihično preskušnjo uporabi pri njem?«

»Pri njem?«

»Le nikar ne recite, da vam to ni prišlo na misel! Vsakdo, ki kaj misli, mora pomisliti, da je Fastolfe - kriv. Edina stvar, ki govori v prid njegovi nedolžnosti, je to, da sam vztrajno zatrjuje, da je nedolžen. Zakaj pa potem samega sebe ne ponuja, da bi ga psihično preskusili? Tako bi lahko dokažal, da iz njegovih možganov ni mogoče izvleči niti sledu o kakšni krivdi. Je svetoval kaj takega?«

»Ne, ni. Vsaj meni ne.«

»Ker zelo dobro ve, daje to smrtno nevarno. Svetuje pa uporabo pri vas - samo zato, da bi videl, kako vaši možgani delujejo pod pritiskom in kako se odzivate na strah. In morda si tudi obet - naj bo to za vas še tako nevarno - da bo naletel na kakšne zelo pomembne podatke, vsaj kolikor gre za podrobnosti pri možganih, ki so bili oblikovani na Zemlji. Pa mi potem recite, da to ni okrutno!«

Baley je zamahnil z roko. »Kakšno zvezo pa naj ima to z našim primerom, z umorom robota?«

»Tista ženska s Solarije, Gladija, je pritegnila oči mojega očeta. Za njegove namene je imela zelo zanimive možgane. Dal ji je torej robota, Janderja, samo da bi videl, kaj se bo zgodilo, ko se bo ženska, ki ni bila vzgojena na Avrori, srečala z robotom, ki je v vseh podrobnostih podoben človeku. Vedel je, da bi vsaka ženska z Avrore takšnega robota uporabila seksualno in da bi je pri tem vest prav nič ne grizla. Priznam pa, da bi jaz imela nekaj težav, ker nisem bila vzgojena normalno. Povprečna avrorska ženska bi takšnih težav sploh ne imela. Solarijka pa bi morala imeti precejšnje težave, ker je bila rojena v skrajno robotiziranem svetu in ima do robotov bolj tog odnos. Ta razlika bi bila, vidite, za mojega očeta, zelo poučna, saj je iz vseh teh spremenljivk skušal zgraditi teorijo delovanja možganov. Han Fastolfe je čakal kar pol leta, da se je Solarijka končno odločila in se skušala na ta način prvič eksperimentalno približati robotu ...«

Baley jo je prekinil: »Vaš oče ni vedel ničesar o odnosih med Gladijo in Janderjem.«

»Moj dragi Zemljan, kdo pa vam je to rekel? Moj oče? Gladija? Če je bil to moj oče, je jasno, da je lagal. Če pa je bila to Gladija, je zelo verjetno, da ona o tem ni vedela ničesar. Lahko pa ste prepričani, da je Fastolfe vedel, kaj se dogaja. Moral je, saj je to del njegove študije o tem, kako se človeški možgani prilagajajo razmeram na Solariji.«

Vasilija je potem dodala: »Vse to vem prav tako dobro, kakor da bi brala njegove misli. Hotel je tudi vedeti, kaj se bo zgodilo, če bo ženska nenadoma izgubila Janderja, ko se je nanj že tako navežala. Vedel je, kaj bi storila Avrorka. Bila bi razočarana, a potem bi začela iskati nadomestek. A kaj naj bi storila Solarijka? In zato je Janderja onesposobil ..«

»Uničil je dragocenega robota samo zato, da bi potešil svojo radovednost?«

»Pošastno, ne? A Han Fastolfe je pač tak. Pojdite torej spet k njemu in mu recite, da je njegova igrica končana. Če na planetu na splošno še ne verjamejo, da je kriv, potem bodo verjeli, ko bom jaz povedala svoje ...«

43.

Baley je kakor omotičen nekaj dolgih trenutkov sedel tam, ne da bi se ganil. Vasilija pa ga je gledala z nekim vzvišenim užitkom. Njen obraz je bil trd in prav nič podoben Gladiji.

Ni vedel, če lahko sploh še kaj stori.

Vstal je. Nenadoma se je počutil starega, starega veliko več kot petinštirideset standardnih let. Na Avrori so ljudje pri tej starosti še otroci. Karkoli je storil - vse je vodilo v slepo ulico. Pri vsakem koraku so se vrvi vse bolj in bolj zategovale okrog Fastolfa.

Pogledal je kvišku v prozoren strop. Sonce je bilo visoko in morda je že prekoračilo zenit. Bilo pa je nekam motno, bolj kot kdajkoli. Zastiralo ga je omrežje tenkih oblakov.

Najbrž se je tega zavedla tudi Vasilija, kajti tudi ona je pogledala kvišku. Njena roka se je premaknila ob dolgi klopi, kjer je sedela, in strop nenadoma ni bil več prozoren. V istem trenutku je sobo preplavila bleščeča svetloba, ki je imela isti oranžni odtenek kot avrorsko sonce.

Rekla je: »Pogovor je končan. In prav nobenega razloga ne bo, da bi se spet srečala. Morda bo najbolje, če Avroro kar zapustite. Saj ste ...« Z mrzlim nasmeškom in skoraj sovražno je izgovorila še naslednje besede: »Saj ste mojemu očetu naredili že dovolj škode — čeprav komaj toliko, kolikor zasluži.«

Baley je že naredil korak proti vratom in oba njegova robota sta mu sledila. Giskard je tiho vprašal: »Se dobro počutite, gospod?«

Baley se je namrščil. Kako naj odgovori na takšno vprašanje?

Vasilija je zaklicala: »Giskard! Ko te dr. Fastolfe ne bo več potreboval, pridi k meni in se pridruži mojemu osebju.«

Giskard jo je mirno pogledal: »Prišel bom, če bo to dovolil dr. Fastolfe.«

Zdaj je bil njen smehljaj poln topline. »Pridi, Giskard. Vedno sem te zelo pogrešala...«

»Tudi jaz pogosto mislim na vas, Mala Gospodična.«

Pri vratih seje Baley obrnil: »Dr. Vasilija, smem v vaše osebne prostore?«

Vasilija je samo debelo pogledala. »Sploh ne, Zemljan! Nekje boste že našli osebne prostore. Robota vam bosta pokažala...«

Strmel je vanjo in zmajal z glavo. Saj ni bilo prav nič presenetljivo, da Zemljanu noče dovoliti vstopa v stranišče. Vendar pa ga je to kljub temu jezilo.

Govoril je jezno in brez premisleka. »Dr. Vasilija, če bi bil jaz na vašem mestu, bi ne govoril o krivdi dr. Fastolfa.«

»Kaj pa naj me ustavi?«

»Lahko se razkrije vaše razmerje z Gremionisom. In to je za vas zelo nevarno.«

»Ne bodite smešni! Spoznali ste že, da jaz in Gremionis nisva kovala nobene zarote.«

»Tega nikakor še nisem povsem spoznal. Rekel sem samo to, da ne vidim nobenega pametnega razloga, zaradi katerega bi vas in Gremionisa lahko osumil, da sta kovala zaroto proti Janderju. Še vedno pa ostane možnost indirektne zarote.«

»Nori ste. Kaj pa je to - indirektna zarota?«

»O tem nisem pripravljen razpravljati v prisotnosti Fastolfovih robotov - razen če to vztrajno zahtevate. In zakaj naj bi razpravljal o tem? Zelo dobro veste, kaj mislim.« Baley seveda ni mislil, da bo nasedla. Vse to bi lahko zadevo še poslabšalo.

Pa ni! Videti je bilo, kakor da je Vasilija kar zlezla sama vase. Vsa se je namrščila.

Baley je pomislil: pa je le nekje neka indirektna zarota, naj bo takšna ali drugačna. Ta sum naj jo kar vznemirja, dokler ne bo sprevidela, da igram na srečo.

S privzdignjenim glasom je še dejal: »In ponavljam: o dr. Fastolfu mi ne govorite ničesar!«

Pa saj seveda sploh ni vedel, koliko časa mu je še preostalo. Najbrž pa zelo malo...

XI

GREMIONIS

44.

Vsi trije so spet sedeli v zračnem vozilu na prednjem sedežu. Baley je bil v sredini in na obeh straneh je čutil njun pritisk. Bil jima je hvaležen, ker sta tako skrbela zanj - pa čeprav sta bila samo stroja, ki ne moreta nič drugega kot ubogati.

In potem je pomislil: le zakaj bi ju odpravil samo z besedo -stroj? To sta zelo dobra stroja, vesolje pa je polno hudobnih ljudi. Saj nimam nobene pravice, da bi stroje postavljal više kot ljudi -vendar pa moram dobro ceniti bolj kot zlo. In o Daneelu pravzaprav sploh ne morem misliti kot o stroju.

Giskard je spet vprašal: »Gospod, se dobro počutite?«

Baley je prikimal: »Kar dobro, Giskard. In srečen sem, ko takole potujem z vama.«

Nebo je bilo povsem belo, sivkasto belo. Pihala je rahla sapa in tudi ohladilo se je.

Daneel je rekel: »Kolega Elijah, zelo skrbno sem poslušal pogovor med vami in dr. Vasilijo. Nočem oporekati temu, kar vam je povedala dr. Vasilija, vendar pa je po mojem prepričanju dr. Fastolfe zelo prijazna in spoštovanja vredna osebnost. Kolikor vem, ni nikoli zagrešil nobene okrutnosti in tudi nikoli ni žrtvoval blaginje kakega človeka za svojo radovednost.«

Baley si je ogledal Daneelov obraz. Izražal je popolno iskrenost. Rekel je: »Ali bi ti sploh lahko govoril zoper dr. Fastolfa -tudi če bi bil okruten in brezobziren?«

»Lahko bi molčal.«

»Pa bi res?«

»Če bi z lažjo dr. Vasiliji škodoval, s tem da bi neupravičeno podvomil v njeno resnicoljubnost - in če bi z molkom škodoval dr. Fastolfu, s tem da bi poglobil obtožbe zoper njega, in če bi bili obe škodi po mojem mnenju enaki — potem bi moral samo molčati.

Škoda, ki jo povzroči aktivno dejanje, je hujša kot škoda, ki jo povzroči pasivnost - vsaj na splošno in če so vsi ostali dejavniki približno enaki.«

Baley je rekel: »In tudi če prvi zakon pravi ,Robot naj človeškemu bitju ne škoduje in tudi zaradi svoje neaktivnosti ne sme dopustiti, da bi človek utrpel kakšno škodo.* Ali nista obe polovici tega zakona enaki? Napačno dejanje je, praviš, hujše kot napačna pasivnost?«

»Besede zakona so vedno samo približen opis stalnih sprememb v pozitronskih silah robotskih možganov, kolega Elijah. Ne vem, kako naj bi vse skupaj opisal matematično, vendar pa dobro vem, kakšne so moje težnje.«

»Potemtakem boš pri izbiri med delom in nedelom vedno izbiral samo nedelo? Seveda pod pogojem, da je škoda približno enaka v vseh smereh.«

»Na splošno. Med resnico in neresnico je treba vedno izbirati resnico, če je škoda v obeh primerih približno enaka. To velja samo tako na splošno.«

»A v tem primeru vendar spodbijaš dr. Vasilijo in ji povzročaš škodo. To lahko počenjaš samo zaradi tega, ker resnica, ki jo govoriš, lahko dovolj ublaži prvi zakon.«

»Tako je, kolega Elijah.«

»Potemtakem bi mi povedal, kar si povedal - tudi če bi bila to laž? Seveda samo v primeru, da ti je dr. Fastolfe tako naročil, in to dovolj intenzivno. To se pravi, da boš povedal laž, če bo le treba, in potem tudi na noben način ne boš priznal, da ti je bilo to naročeno.«

Sledil je kratek premor, nato pa je Daneel dejal: »Tako je, kolega Elijah.«

»Vse to je kaj zamotana zmešnjava, Daneel. A povej mi, ali še vedno verjameš, da dr. Fastolfe ni zagrešil umora Janderja Panella?«

»Moje izkušnje z njim govore, da je resnicoljuben, kolega Elijah. Prijatelju Janderju bi ne mogel storiti nič žalega.«

»In vendar mi je dr. Fastolfe kar sam opisal, da je imel zelo močan motiv za ta umor. Potem pa je dr. Vasilija navedla še en, popolnoma drugačen motiv, ki je prav tako močan in celo še bolj neusmiljen od prvega.« Nekaj hipov je Baley razmišljal. »Če bi ljudje za oba motiva vedeli, bi vsi verjeli v njegovo krivdo.«

Baley se je potem obrnil še na Giskarda. »Kako pa ti misliš,

Giskard? Ali se ti zdi, da dr. Fastolfe ni mogel zagrešiti tega dejanja in ni mogel uničiti Janderja? Se ti zdi, da bi to ne bilo v skladu z njegovim značajem?«

»Ne bilo bi v skladu.«

Baley je negotovo pogledal robota. Ta ni bil tako napreden kot Daneel. Koliko mu lahko zaupa? Bo zanesljiva priča? Ali ne bo v vseh pogledih prisiljen slediti Daneelu?

Rekel je: »Tudi dr. Vasilijo poznaš, kajne?«

»Zelo dobro jo poznam,« je odgovoril Giskard.

»In mislim, da jo imaš tudi rad?«

»Več let je bila v mojem skrbništvu in z njo nikoli nisem imel nobenih težav.«

»Pa čeprav se je igračkala s tvojimi programi?«

»Bila je zelo spretna.«

»Bi bila sposobna, da o svojem očetu - to se pravi o dr. Fastol-fu - pove kakšno laž?«

Giskard je okleval. »Ne, gospod. Ne bila bi sposobna.«

»Praviš torej, da je vse, kar je povedala — čista resnica?«

»Ne čisto tako, gospod. Pravim samo to, da ona sama verjame, da govori resnico.«

»A zakaj naj bi verjela, da je njen oče tako grd, če pa je v resnici - kakor nam zatrjuje Daneel - nadvse krepostna osebnost?«

Giskard je počasi odgovoril: »Zato, ker so ji različni dogodki zagrenili mladost. Ona meni, da je za vse tiste dogodke odgovoren dr. Fastolfe. In morda je do neke mere res odgovoren. Mislim pa, da ni imel namena, da bi tisti dogodki imeli takšne posledice, kot so jih v resnici imeli. Je že tako, da robotski zakoni pač ne veljajo za človeška bitja. Zato je včasih zelo težko presojati vso zamotanost motivov v najrazličnejših okoliščinah.«

»Prav imaš,« je zamrmral Baley.

Giskard je zdaj vprašal: »Ali mislite, daje dokazovanje Fastol-fove nedolžnosti povsem brezupno?«

Valey je stisnil obrvi. »Mogoče. Je že tako, da ne vidim nobenega izhoda. In če bo dr. Vasilija spregovorila, kakor je že zagrozila ...«

»Pa saj ste ji ukažali, naj molči. Pojasnili ste ji, da bo nevarno tudi zanjo, če bo spregovorila...«

Baley je zmajal z glavo. »Pretvarjal sem se. Nisem vedel, kaj naj bi še rekel.«

»Boste torej vso zadevo kar pustili?«

In Baley je odločno odgovoril: »Ne! Mogoče - če bi šlo samo za Fastolfa. Sicer pa - ali mu sploh lahko kaj škodujem? Umor robota sploh ni noben zločin, ampak je samo gospodarski prekršek. V najslabšem primeru bi izgubil nekaj političnega vpliva in morda bi nekaj časa ne mogel več znanstveno delovati. To bi jaz seveda obžaloval - a če nič ne morem, pač nič ne morem!

Če bi šlo samo zame, bi morda opustil vso zadevo. Poraz bi sicer škodoval mojemu ugledu, a kdo naj zida opečnato hišo, če nima opeke? Z omadeževanim ugledom bi se vrnil na Zemljo in živel tam bedno življenje brez posebnih predpravic. A to je usoda, ki jo lahko doživi vsak Zemljan. Takšne krivice so trpeli že mnogi, ki so bili boljši od mene.

Gre pa za vso Zemljo. Če propadem, potem bi to ne bil poraz samo za dr. Fastolfa in zame, ampak bi bilo pokopano tudi upanje, da bodo Zemljani nekoč odrinili od Zemlje in začeli naseljevati galaksijo. Zaradi tega ne smem popustiti. Stremeti moram k temu cilju, vsaj dokler me fizično ne vržejo s tega sveta.«

Svoj govor je Baley končal skoraj šepetaje. Potem pa je nenadoma pogledal kvišku in razdraženo vprašal: »Zakaj pa kar stojimo, Giskard? Ti teče motor v tvojo lastno zabavo?«

»Oprostite, gospod,« je rekel Giskard, »toda saj mi niste povedali, kam naj vas peljem.«

»Res! Oprosti, Giskard! Pelji me najprej do naj bližjega javnega stranišča. Vidva ne čutita takšne potrebe, moj mehur pa je treba izprazniti. Potem pa pojdimo nekam, kjer bom lahko kaj pojedel. Moj želodec je treba napolniti. In potem ...«

»Da, kolega Elijah?« je vprašal Daneel.

»Potem.. . potem ... prav zares, Daneel, kaj bo potem - pa ne vem! A preden zadovoljim te svoje telesne potrebe, si bom že kaj izmislil.«

In vroče si je želel, da bi to lahko verjel.

45.

Zračno vozilo se ni dolgo dotikalo tal. Malo se je zamajalo in Baley je imel že znan občutek krča v želodcu. Zaradi te nelagodnosti se je zavedel, da je v letalu in da ni varno niti na tleh niti med roboti. Skozi steklo pred seboj in ob straneh je videl le belino neba in zeleno listje, ki je pripadalo Ozunju - ničesar drugega. Nemirno je požrl slino.

Ustavili so se pri majhnem poslopju.

Baley je vprašal: »Je tu javno stranišče?«

Daneel je odgovoril: »Najbližje, kar jih je v okolici inštituta, kolega Elijah.«

»Hitro si ga našel. So ta poslopja na zemljevidu, ki so ti ga vložili v pomnilnik?«

»Tako je, kolega Elijah.«

»In tega tu - tudi uporabljajo?«

»Morda, kolega Elijah. A le trije ali štirje ga lahko uporabljajo hkrati.«

»Bo tudi zame dovolj prostora?«

»Zelo verjetno, kolega Elijah.«

»Dobro - potem me spustita ven. Šel bom tja in pogledal...«

Robota pa se nista ganila. Giskard je rekel: »Gospod, midva ne smeva z vami.«

»Res. Saj vem ...«

»Na vas ne bova mogla paziti, gospod.«

Baley se je namrščil. Manj napredni robot bi imel seveda bolj toge misli in Baley je nenadoma spoznal nevarnost: saj sploh ne bo smel stopiti iz kroga njunega vida; potemtakem sploh ne bo mogel na stranišče. Zdaj se je nestrpno obrnil k Daneelu, ki je verjetno bolje poznal človeške potrebe. »Ne morem ti pomagati, Giskard. Daneel, nobene izbire nimam. Pustita me ven!«

Giskard je gledal Baleya, ne da bi se ganil. Baleyu se je že zdelo, da bosta zahtevala, naj se olajša kar na bližnjem travniku -kot kakšna žival.

Minilo je nekaj trenutkov. Potem je Daneel spregovoril: »Mislim, da morava kolegi Elijahu pustiti prosto pot...«

Giskard je nato rekel Baleyu: »Če lahko še za hipec počakate, se bom jaz prvi približal tistemu poslopju ...«

Baley se je skremžil. Giskard je počasi šel do poslopja in ga premišljeno obkrožil. Zdaj bi lahko Baley kar predvidel, da se bo nujnost potrebe še povečala - čim je Giskard izginil.

Živce si je skušal pomiriti tako, da si je ogledoval okolico. V zraku je zagledal tanke žice, ki so se kot temni lasje ločile od belega neba. Spočetka jih ni opazil. Zagledal pa je okrogel predmet, ki je plaval pod oblaki. Bilo je vozilo, vendar ni plavalo po zraku, temveč je viselo, obešeno na vodoravni žici. Z očmi je sledil tisti dolgi žici in opazil še druge podobne predmete. Potem je nekje bolj daleč zagledal še eno plovilo in malo dlje še eno. Tretje vozilo je bilo kot brezobličen madež, ki ga je razpoznal samo zaradi prvih dveh.

Ni bilo dvoma, da je bila to žičnica, namenjena notranjemu transportu po inštitutu za robotiko.

Kako razvlečeno je vse to, je pomislil Baley. Inštitut zapravlja prostor brez potrebe ...

In vendar je bilo na površju še dovolj prostora. Poslopja so bila daleč drugo od drugega in zeleno rastlinstvo je ostalo nedotaknjeno. In tu so živele tudi živali (si je predstavljal Baley) - kakor da bi ne bilo nič nenavadnega.

Baley se je spomnil, kako prazna je bila Solarija. Ni bilo dvoma, da so bili vsi vesoljski svetovi prazni, saj je bila celo Avrora, ki je bila najgosteje naseljena, tako prazna, in to celo tukaj, kjer je bilo prebivalstvo naseljeno najgosteje. Sicer pa je prazna tudi Zemlja — tam kjer ni mest.

A na Zemlji so bila prijazna mesta in Baley je nenadoma začutil silno domotožje.

Daneel je rekel: »Ah, prijatelj Giskard je končal svoj obhod.«

Giskard se je vrnil in Baley je pikro dejal: »Prav? Boš zdaj tako prijazen in mi dovolil.. .« Umolknil je. Le zakaj skuša s svojim sarkazmom zlesti robotu pod kožo?

Giskard je rekel: »Stranišče ni zasedeno.«

»Dobro! Potem se mi pa kar umakni s poti!« Baley je odpahnil vrata in se spustil na pesek ozke stezice. Hodil je hitro, Daneel pa takoj za njim.

Ko sta prišla do vrat, mu je Daneel brez besed pokažal kontakt, s katerim jih je odprl. Daneel se gumba sploh ni dotaknil.

Baley je vzpostavil kontakt, odprl vrata in vstopil, oba robota pa pustil za seboj.

Šele tedaj mu je prišlo na misel, da Giskard verjetno sploh ni vstopil in daje najbrž samo po zunanjosti sklepal, da ni zasedeno.

Neprijetno mu je bilo, ko se je zavedel, da je zdaj prvič popolnoma osamljen. Tudi njegova varuha ne bosta mogla kar tako z lahkoto stopiti skozi vrata, če bi se nenadoma znašel v težavah. Kaj pa, če v tem hipu sploh ni bil sam? Kaj pa če je Vasilija opozorila kakega sovražnika? Saj je vendar vedela, da bo iskal osebne prostore! In kaj če se je tisti sovražnik prav tedaj skrival nekje v tem poslopju?

Nenadoma seje zavedel, daje povsem neoborožen in ta občutek je bil res grozljiv. Na Zemlji takšnega občutka nikoli ni imel.

46.

Poslopje pa ni bilo veliko. Tu so bile majhne školjke za uriniranje. Kakega pol ducata jih je bilo; prav blizu so bili tudi majhni umivalniki, ki jih je bilo prav toliko. Nobenega tuša ni bilo, nobene pralnice in tudi brivnice ne.

Bilo pa je tudi pol ducata kabin z majhnimi vrati. Pa menda ni tu skrit kdo, ki čaka ...

Vrata niso segala prav do tal. Sklonil se je in gledal, če bo kje opazil kakšne noge.

Vse kabine so bile prazne.

Ozrl se je okrog, da bi videl, če ni še kje kakšno skrivališče.

Ničesar ni našel.

Stopil je k vratom, ki so vodila v Ozunje. Napisa, kako naj jih zapre, ni bilo. Osebni prostori so bili tako urejeni, da jih je lahko uporabljalo več mož hkrati. Po potrebi pa jih je lahko vstopilo še več.

Nobenih drugih osebnih prostorov si ni mogel izbrati, kajti povsod je bilo enako nevarno - in tudi odlašati ni mogel več.

Nekaj hipov se ni mogel odločiti, katero školjko za uriniranje naj si izbere. Lahko je uporabil katerokoli. Pa tudi kdorkoli drug.

Siloma si je izbral eno, potem pa se je zavedel, da je okrog njega odprt prostor. Mehur je tedaj začel nesramežljivo delovati. Čutil je nujno potrebo, a moral je nestrpno čakati, da se je razpršil strah, da lahko zdaj zdaj kdo vstopi.

Ni se več bal, da bi vstopil kak sovražnik - ampak kdorkoli.

Potem je pomislil: robota bosta prav gotovo vsakogar, ki bi se približal, zadržala.

S to mislijo mu je uspelo, da se je končno olajšal... Skoraj je že končal, čutil je veliko olajšanje in hotel se je že obrniti k umivalniku, ko je nenadoma zaslišal visok in močan glas: »Ste vi Elijah Baley?«

Baley je otrpnil. Pri vsej previdnosti ni opazil, da je nekdo vstopil. S praznjenjem mehurja je bil tako zaposlen, da mu še na misel ni prišlo, da bi se lahko zgodilo tudi kaj nepričakovanega.

V glasu, ki gaje zaslišal, ni bilo čutiti nobene grožnje. Baley je imel popoln občutek varnosti, saj je bil prepričan, da Daneel in Giskard ne bosta dopustila nobenega presenečenja.

Baley je bil presenečen, da je sploh lahko kdo vstopil. Se nikoli ni doživel, da bi ga kdo v osebnih prostorih ogovoril. Na Zemlji je bil to najstrožji tabu, na Solariji in zdaj na Avrori pa je vedno uporabljal samo stranišča z eno samo kabino.

Glas je ponovno zadonel. Zdaj je bil že nestrpen. »Dajte, dajte! Prav gotovo ste Elijah Baley.«

Baley se je počasi ozrl. Za njim je stal mož srednje rasti, oblečen v okusno modro obleko z različnimi odtenki. Imel je svetlo kožo in svetle lase in drobne brčice, ki so bile malce temnejše od las. Baley je bil začuden in zastrmel se je zlasti v njegove brke. Se nikoli ni videl Vesoljca z brki.

Baley je spregovoril (in ni mogel prikriti sramu, da se oglaša v osebnih prostorih): »Jaz sem Elijah Baley.« Njegov lastni glas se mu je zdel nekam neprepričljiv in pretih.

Najbrž je imel Vesoljec isti občutek. Podrobno si gaje ogledoval in rekel: »Robota tam zunaj sta mi povedala, da je tu Elijah Baley - a prav nič niste podobni tistemu, ki je nastopal na televiziji. Prav nič.«

Tista neumna dramatizacija! je pomislil Baley. Ostala bo za vse večne čase in nikoli se ne bo nihče več srečal z njim, ne da bi bil prej zastrupljen s tisto nemogočo predstavo. Nihče ga ne bo sprejel kot človeško bitje, se pravi kot zmotljivo človeško bitje. In ko bodo odkrivali njegove slabosti, se bodo razočarani obračali od njega in govorili, da je norec.

Počasi se je obrnil k umivalniku in odprl vodo, potem pa otresal roke po zraku in se čudil, kako to, da ni nikjer curka vročega zraka. Vesoljec je vključil neki kontakt in v ozračju pričaral prijetno valovanje, ki je hitro osušilo njegove roke.

»Hvala,« je rekel Baley in si sušil roke. »Tisti na televiziji nisem bil jaz. Bil je igralec.«

»Saj vem, saj vem, a lahko bi najeli koga drugega, ki bi vam bil bolj podoben, ne?« Videti je bilo, kakor da ga to res zelo moti. »Rad bi govoril z vami.«

»Kako ste pa prišli mimo mojih robotov?«

Spet se je zdelo, kakor da vprašanje silno zameri. »Saj skoraj ne bi mogel,« je rekel Vesoljec. »Poskusila sta me ustaviti. S seboj sem imel samo enega robota. Delal sem se, kakor da se mi mudi na stranišče, in preiskala sta me. Vsega sta me pretipala, da bi videla, če nosim kaj nevarnega. Če bi vi ne bili Zemljan, bi vas tožil. Takšnih ukazov, ki spravljajo človeka v zadrego, bi robotom ne smeli dajati.«

»Žal mi je,« je togo odgovoril Baley. »A jaz jima nisem dal takšnih ukazov. Kaj lahko storim za vas?«

»Govoril bi rad z vami.«

»Saj že govorite. Kdo pa ste?«

Malce je omahoval, nato pa rekel: »Gremionis.«

»Santirix Gremionis?«

»Tako je.«

»Zakaj bi radi govorili z menoj?«

Gremionis je nekaj časa v zadregi strmel v Baleya. Potem je zajecljal: »Že ves čas ..., odkar sem tu ... če mi ne zamerite ... bi zelo rad...« Potem je stopil k školjkam za uriniranje.

Baley je z gnusom opazil, kaj namerava storiti. Zasukal seje in rekel: »Počakal vas bom zunaj.«

»Ne, ne. .. prosim, počakajte!« je obupano zaklical Gremionis. »Niti sekundo ne bo trajalo!«

Zgodilo se je pač tako, da si je prav v tistem trenutku tudi Baley vroče želel, da bi govoril z Gremionisom. Predvsem pa ni maral storiti ničesar, kar bi ga užalilo in povzročilo, da bi Gremionis sploh ne hotel govoriti; bal se je, da bi ne imel veselja pridružiti se preiskavi.

Obračal mu je hrbet in tako je bil preplašen, da ni vedel, kaj naj stori. Baley si je lahko oddahnil šele tedaj, ko je Gremionis stopil mimo njega; v roki je vihtel svojo brisačo.

»Zakaj pa hočete govoriti z menoj?« je vprašal.

»Za Gladijo gre ... tisto žensko s Solarije ...« Videti je bilo, da je Gremionis v dvomih. Umolknil je.

»Saj poznam Gladijo,« je hladno rekel Baley.

»Bil sem z njo na tridimenzionalni zvezi in povedala mi je, da ste vprašali po meni. In vprašala me je tudi, če sem - tako ali drugače - grdo ravnal z njenim robotom, tistim, ki je tak kot človek in zelo podoben tistemu tam zunaj...«

»No — ali ste res slabo ravnali z njim?«

»Ne! Nikakor! Saj še vedel nisem, da ima takšnega robota! Ste ji vi rekli, da sem ga poznal?«

»Gospod Gremionis, jaz sem samo spraševal.«

Gremionis je stisnil desnico v pest in si jo živčno drgnil ob levico. Ostro je dejal: »Nočem, da bi me po krivem obtoževali!

Nočem, da bi takšna kriva obtožba vplivala na moje odnose z Gladijo.«

»Kako ste me pa našli?« je vprašal Baley.

Gremionis je odgovoril: »Spraševala me je o tistem robotu in povedala, da ste se vi zanimali zame. Slišal sem, da vas je dal poklicati dr. Fastolfe. Hoče, da bi razvozlali tisto uganko... uganko z robotom ... To so povedali med televizijskimi novicami. In ...« Besede je z veliko težavo iztiskal iz sebe.

»Nadaljujte,« je rekel Baley.

»Moram govoriti z vami in vam pojasniti, da jaz nimam s tistim robotom nobene zveze. Prav nobene! Gladija ni vedela, kje ste, jaz pa sem vedel, da dr. Fastolfe ve.«

»In ste se obrnili nanj?«

»Ah, ne! Nimam dovolj močnih živcev. On je tako pomemben znanstvenik ... A Gladija se je namesto name obrnila nanj. Povedal ji je, da ste šli na obisk k njegovi hčeri, dr. Vasiliji Aliena. To je dobro, ker jo dobro poznam ...«

»Vem, da jo poznate,« je rekel Baley.

Gremionis je bil videti v zadregi. »Kako to... Ste jo... ste jo ... vprašali kaj o meni?« Njegova zadrega se je vse bolj stopnjevala. »Poklical sem dr. Vasilijo in rekla mi je, da ste pravkar odšli in da bi vas verjetno utegnil najti v kakšnem javnem stranišču... In tole je njeni hiši najbližje.. . Vedel sem, da vi ne bi imeli iazloga, da odlašate še naprej... da bi našli še katero bolj daleč ... Mislim, zakaj neki...«

»Kar dobro ste sklepali, a kako ste mogli tako hitro priti sem?«

»V inštitutu za robotiko delam in moja hiša je na tem zemljišču In z motornim kolesom sem prišel v nekaj minutah.«

»Ste prišli sami?«

»Sam! Samo z enim robotom. Motorno kolo ima samo dva sedeža, vidite ...«

»In vaš robot vas čaka tam zunaj?«

»Da.«

»Zakaj se torej hočete srečati z menoj!«

»Hočem vas prepričati, da nimam s tistim robotom nobene zveze. O njem še slišal nisem, dokler ni vsa ta reč izbruhnila v novicah na dan. Se torej lahko kar zdaj takoj pogovoriva?«

Da, samo ne tukaj,« je trdo odgovoril Baley. »Pojdiva ven!«

Kako čudno je to, je pomislil Baley, da si zdaj nenadoma želim stopiti v Ozunje. V teh osebnih prostorih je bilo nekaj tujega, nekaj bolj tujega kot karkoli, na kar je že naletel na Solariji ali Avrori. Še bolj čudno pa je bilo to, da ga je nekdo v teh prostorih kar naravnost ogovoril. In sploh se je obnašal tako, kakor da ni nobene razlike med tem prostorom in namenom in med katerimkoli drugim prostorom in namenom.

Filmane knjige, ki si jih je ogledal, mu o vsem tem niso povedale ničesar. Sicer pa je že Fastolfe poudaril, da niso narejene za Zemljane, ampak za prebivalce Avrore. V manjši meri tudi za turiste z drugih devetinštiridesetih vesoljskih svetov. Zemljani niso nikoli potovali na vesoljske svetove, še najmanj pa na Avroro. Tukaj niso bili dobrodošli. Zakaj naj bi torej pisali in izdajali zanje filmane knjige?

In zakaj naj bi te knjige navajale, kar je vsakdo vedel? Naj govore tudi o tem, da je Avrora okrogel svet, da je voda mokra in da človek lahko svobodno ogovori človeka kar v osebnih prostorih?

Sicer pa so bile navade v teh zgradbah res nekaj skrajno neumnega. Baley se ni mogel znebiti misli na ženska stranišča na Zemlji. Jessy mu je večkrat povedala, da ženske tam neprestano klepetajo in jim zaradi tega ni prav nič nerodno. Zakaj pa samo ženske in ne tudi moški? Baley o vsem tem nikoli ni resno razmišljal. Vse to je sprejemal kot trdne navade. Toda res: zakaj ženske, ne pa tudi moški?

Pa saj je bilo vseeno. Ta misel je vznemirila njegov duh, a misliti je moral na povsem druge stvari. Ponovil je: »Pojdiva ven!«

Gremionis pa je ugovarjal: »A tam sta tudi vaša dva robota.«

»Seveda sta- In kaj potem?«

»Jaz pa bi se rad pogovoril z vami čisto zasebno — na štiri oči.« Začel je jecljati-

»Pogovoriti se morata torej Vesoljec in Zemljan ...«

»Če hočete - pa tako.«

»Svoja robota potrebujem. V tej raziskavi sta moja sodelavca.«

»A to nima z raziskavo nobene zveze. Ravno to vam hočem dopovedati.«

»To bom presodil jaz,« je trdo odgovoril Baley in se napotil iz osebnih prostorov.

Gremionis je malo postal, potem pa stopil za njim.

Daneel in Giskard sta ga čakala - ravnodušna, brezizrazna in potrpežljiva. Na Daneelovem obrazu bi morda lahko razbral skrb, je pomislil Baley, vendar pa bi bil to lahko tudi samo videz. Giskard, ki je bil manj podoben človeku, pa seveda ni kažal ničesar.

Tu je čakal tudi tretji robot, ki je bil verjetno Gremionisov. Na videz je bil še bolj preprost kot Giskard in videti je bil tudi zanemarjen. Bilo je jasno, da Gremionis ni ravno najboljši gospodar.

Daneel je spregovoril in Baley je imel občutek, kakor da čuti resnično olajšanje: »Veseli me, če se dobro počutite, kolega Elijah-«

»Čisto dobro. Nekaj bi pa vendarle rad vedel. Če bi zaslišala, da vaju kličem na pomoč - ali bi prišla tja noter?«

»V hipu, gospod,« je rekel Giskard.

»Čeprav sta programirana tako, da ne vstopata v osebne prostore?«

»Zmagala bi potreba, da braniva človeško bitje - in vas še prav posebno, gospod.«

»Tako je, kolega Elijah!« je rekel Daneel.

»To me veseli,« je rekel Baley. »Ta človek je Santirix Gremionis. Gospod Gremionis, to sta Daneel in Giskard.«

Oba robota sta se slovesno priklonila. Gremionis pa ju je samo ošinil s pogledom in zamahnil z roko. Vse skupaj je ravnodušno vzel na znanje. Prav nič se ni potrudil, da bi predstavil svojega robota.

Baley se je ozrl okrog sebe. Svetloba je bila že precej motna, veter je bil močnejši, zrak hladnejši, sonce pa je bilo skrito za oblaki. Mračilo se je, a Baleya to sploh ni motilo, saj je bil vesel, da je končno ušel iz osebnih prostorov. Bil je nenavadno ponosen na dejstvo, da mu zdaj ugaja biti v Ozunju. Vedel je, da je dogodek res nekaj posebnega, vendar pa je bil to šele začetek. Bil je prepričan, da je to velika zmaga.

Že se je hotel znova obrniti na Gremionisa, da bi povzel pogovor, ko je njegovo oko ujelo nenavadno gibanje. Čez travnik je prihajala neka ženska in z njo je hodil robot. Šla je proti njim, a zdelo se je, da nanje sploh ni pozorna. Očitno se je napotila k stranišču.

Baley je iztegnil roko, kakor da bi jo hotel ustaviti, čeprav je bila še kakih trideset metrov daleč. Zajecljal je: »Kaj ne ve, da je to moško stranišče?«

»Kaj?« je vprašal Gremionis.

Ženska se je še kar naprej približevala in Baley je zmedeno strmel vanjo. Končno je robot stopil vstran, da bi počakal, ženska pa je vstopila v poslopje.

»Pa saj vendar ne sme tja!« je brez moči vzkliknil Baley.

»Zakaj pa ne? Saj je javno ...« je odgovoril Gremionis.

»Pa je samo za moške.«

»Za vse je,« je rekel Gremionis. In tudi sam je bil zmeden.

»Za oba spola? Pa saj to vendar ni mogoče!«

»Za ljudi je. Seveda je za oba spola! Zakaj pa ne? Ne razumem vas.«

Baley se je obrnil proč. Še pred nekaj minutami je bil prepričan, da je odkrit pogovor v osebnih prostorih vrhunec slabega okusa, nekaj, kar je najstrože prepovedano.

Možnost, da bi v osebnih prostorih srečal kakšno žensko, pa mu ni mogla priti niti na misel. Na Zemlji drugih uporabnikov še pogledati nisi smel, a zaradi tega si še vedno lahko vedel, ali je človek, ki je šel mimo - moški ali ženska.

Kaj če bi takrat, ko je bil on tam, nenadoma vstopila ženska? In kaj če bi vstopil on, pa bi — kar je bilo še slabše - tam naletel na žensko?

Ni vedel, kaj naj bi storil. Takšnih možnosti še nikoli ni pretehtaval in že misel, da bi se kaj takega lahko zgodilo, se mu je zdela neznosna.

V filmanih knjigah o vsem tem ni bilo ničesar.

Preštudiral jih je, da bi se vsaj približno seznanil z načinom življenja na Avrori - a v vsem tem, kar je bilo zanj zelo pomembno, so ga pustili v popolni nevednosti.

Kako naj potem ravna s tem trikrat zavozlanim vozlom okoli Janderjeve smrti, ko se je zaradi svoje nevednosti izgubljal na vsakem koraku?

Še pred nekaj trenutki je čutil v sebi zmagoslavje zaradi drobne zmage nad strahotami Ozunja, zdaj pa se je moral soočati z občutkom popolne nevednosti. Bil je tako neveden, da ni vedel niti tega, kako in zakaj je tako neveden.

Spet se je oglasil Giskard in v njegovih besedah, če ne že kar v glasu, je bilo lahko razpoznati zaskrbljenost: »Se slabo počutite, gospod? Potrebujete pomoč?«

Baley je zajecljal: »Ne, ne. Je že dobro ... A pojdimo od tod. Ljudem, ki želijo obiskati te prostore, smo na poti.«

Hitro se je napotil proti zračnemu vozilu, ki je počivalo na travniku za peščeno stezo. Na drugi strani je bilo še majhno vozilo na dveh kolesih in z dvema sedežema, ki sta bila drug za drugim. Baley je sklepal, da je to Gremionisovo motorno kolo.

Slabo pa se je počutil predvsem zato, ker je bil tudi lačen. Minilo je poldne in on še vedno ni jedel.

Obrnil se je h Gremionisu. »Pa se pogovoriva, toda - če vam je prav, naj bo to kar pri kosilu. Če seveda tudi vi še niste jedli in če vas ne moti, da bi skupaj z menoj sedli h kosilu.«

»Kje pa ste se namenili jesti?«

»Ne vem. Kje pa jedo člani inštituta?«

Gremionis je odgovoril: »Pa ne v skupni jedilnici. Tam se vendar ne moreva pogovarjati.«

»Ali greva lahko še kam drugam?«

»Pridite v mojo hišo,« je nenadoma rekel Gremionis. »Saj ni ravno najslabša. Takšna, kot jih imajo visoki funkcionarji, seveda ni. Vendar pa imam nekaj robotov strežnikov, ki znajo kar lepo pogrniti mizo... Veste kaj? Z Brundijem se bom odpeljal na motornem kolesu — Brundij je moj robot — vi pa se peljite za menoj. Leteti boste morali kar se da počasi, saj nisem dlje kot kak kilometer. V dveh, treh minutah smo tam.«

Kar hitro je odpeljal. Baley je gledal za njim in pomislil, kako prešeren mladenič je bil videti. Seveda pa ni mogel uganiti, koliko je zares star. Vesoljci svojih let ne razkazujejo; prav lahko jih je imel že kar petdeset. Vendar pa je deloval mladeniško, skoraj kot najstnik. A Baleyu ni bilo jasno, kaj je na njem naredilo takšen vtis.

»Daneel, ali ti poznaš Gremionisa?« je vprašal Baley.

»Še nikoli ga nisem srečal, kolega Elijah.«

»Pa ti, Giskard?«

»Samo enkrat sem ga mimogrede srečal, gospod.«

»Ali o njem sploh kaj veš?« .

»Nič takega, česar bi se ne moglo uganiti že na prvi pogled.«

»Koliko je star? Kakšen človek je to?«

»Ne vem, gospod.«

Gremionis je zakričal: »Ste pripravljeni?« Motorno kolo je že rohnelo. Bilo je jasno, da se z njim ne bo mogel dvigniti v zrak. Kolesa se ne bodo dvignila s tal. Brundij je sedel za Gremionisom.

Giskard, Daneel in Baley so se brž napotili v svoje zračno vozilo.

Gremionis je zavil na cesto. Njegovi lasje so plapolali v vetru in Baley je nenadoma začel ugibati, kakšen občutek mora človek imeti, kadar potuje v takšnem odprtem vozilu, kot je motorno kolo. Bil je vesel, da je bil sam v povsem zaprtem zračnem vozilu. Samo takšen prevoz je bil po njegovem mnenju dovolj kulturen.

Motor je glasno rohneč zdrvel po cesti in Gremionis jim je pomahal z roko, češ naj mu sledijo. Robot za njegovim hrbtom je z lahkoto vzdrževal ravnotežje in se ni oprijemal Gremionisa za boke, kar bi najbrž vsak človek storil, je pomislil Baley.

Zračno vozilo mu je sledilo. Čeprav pa se je na prvi pogled zdelo, da je motorno kolo hitro, je bila to očitno zmota. Zračno vozilo je težko letelo tako počasi.

Baley je zamišljeno spregovoril: »Pri vsem tem pa me nekaj vedno spravlja v zadrego.«

»Kaj pa naj bi to bilo?« je vprašal Daneel.

»Vasilija je o tem Gremionisu zaničljivo govorila, da je brivec1. Očitno se ukvarja z lasmi, oblekami in drugimi človeškimi okraski. Kako pa to, da ima hišo na zemljišču inštituta za robotiko?«

ŠE ENKRAT GREMIONIS

49.

Čez nekaj minut se je Baley znašel že v četrti hiši na Avrori. Prišel je komaj pred poldrugim dnevom: najprej je bil v Fastolfo-vi, potem v Gladijini, Vasilijini in zdaj še v Gremionisovi.

Gremionisova hiša je bila videti manjša in bolj dolgočasna kot druge, čeprav je celo za Baleyevo neizurjeno oko kažala znamenja novogradnje. Imela je tudi - kakor vse avrorske hiše - niše za robote. Ko so vstopili, sta Giskard in Daneel takoj vstopila vsak v svojo nišo in tam obstala tiho in nepremično. Prav tako hitro je stopil v tretjo nišo tudi Gremionisov robot Brundij.

Pri izbiri niš ni bilo prav nobenih težav in ena sama niša nikoli ni bila niti za hip cilj dveh robotov. Baley se je čudil, kako so se roboti izogibali medsebojnim konfliktom in pomislil je, da morajo imeti tudi kakšna skrivna znamenja sporazumevanja, ki jih človek ne opazi. Sicer pa bi to lahko vprašal Daneela - če bi se le spomnil ob pravem času.

Baley je opazil, da si tudi Gremionis ogleduje niše.

Gremionis se je zgrabil za gornjo ustnico in s kažalcem si je potrkal po tenkih brčicah. Nekoliko negotovo je dejal: »Vaš robot, tisti človekoliki, pa ne sodi ravno prav v tisto nišo. To je Daneel Olivaw, ne? Fastolfov robot?«

»Da,« je rekel Baley. »Tudi on je bil v tisti televizijski drami. Ali pa vsaj neki igralec, ki mu je bil precej podoben.«

»Da, saj se spominjam.«

Baley je opazil, da se je tudi Gremionis - prav kakor Vasilija in Gladija in Fastolfe - držal v določeni oddaljenosti od njega. Kakor da bi bilo okrog Baleya neko odbojno polje, ki bi nevidno in nečutno zadrževalo Vesoljce, da se mu niso nikoli preveč približali.

Baley ni vedel, ali se je Gremionis tega zavedal, ali pa je bilo vse skupaj povsem avtomatično. In kaj bodo storili s stoli, na katerih je sedel, s posodo, s katere je jedel, in z brisačami, ki jih je uporabljal? Bo navadno pranje zadoščalo? Ali pa imajo posebne postopke za sterilizacijo? Morda bodo vse to celo uničili? Bodo vse te hiše razkužili, ko bo končno zapustil planet - ali pa to počenjajo vsako noč? Kako pa je z javnimi stranišči, ki jih je uporabljal? Jih bodo podrli in potem na novo sezidali? Kaj pa tista ženska, ki je vstopila, ko je on odšel? Ali pa je bila morda razkuževalka?

Zavedel se je, da postaja vse skupaj že preveč neumno.

V vesolje z vsem skupaj! Vse to, kaj počenjajo Avrorci in kako rešujejo svoje probleme, je njihova stvar! Zaradi njih si on ne bo več belil glave. O, bog! Saj ima svoje probleme in tale Gremionis je samo drobec. Po kosilu se bo ukvarjal tudi z njim.

Kosilo je bilo precej preprosto, skoraj vegetarijansko, a tokrat je prvič imel nekaj težav. Vsak košček je imel preveč ostro določen okus. Korenje je imelo oster okus po korenju, grah po grahu in tako naprej.

Nekoliko preveč ostri so bili vsi ti okusi.

Jedel je z odporom in skušal je prikriti, da se mu pravzaprav dviguje.

In ko se je tako trudil, se je jedi nekako le privadil. Pomislil je, da bo, če bo še naprej užival avrorsko hrano, vsemu temu tako prilagojen, da se bo potem spet s težavo privajal na zemeljsko hrano, kjer se vsi okusi zlivajo v enega.

Začel je zelo pazljivo jesti in proučeval je različne okuse. Ko so se Zemljani prvič naselili na novih svetovih, je bilo najbrž moderno pripravljati hrano na tak način - zlasti še zato, ker takrat še ni bilo robotov, ki bi kuhali in stregli.

Kosilo je bilo končano. Dva robota sta prinesla ogrete in ovlažene prtiče, da si je obrisal roke. Vendar pa to niso bili čisto navadni prtiči, kajti ko je Baley svojega postavil na mizo, se je kar sam zganil in stanjšal in postal podoben pajčevini. Potem pa je kar nekam čudno poskočil in odneslo ga je na neko odlagališče na stropu. Baley je bil presenečen in z odprtimi usti je gledal za izginjajočo stvarčico.

Gremionis je rekel: »To je nekaj novega, kar sem ravnokar kupil. Kar pripravno je, a mi ni preveč všeč. Nekateri pravijo, da bodo zamašili cev za odpadke. Drugi pravijo, da onesnažujejo zrak. In da bo nekaj tega prav gotovo prišlo v pljuča. Proizvajalec pa pravi, da ne in da...«

Baley se je nenadoma zavedel, da med kosilom ni zinil nobene besede in da je zdaj Gremionis prvi spregovoril. Prej sta spregovorila samo nekaj besed o Daneelu. Ta čvekarija o prtičih pa prav gotovo ni prinašala nobene koristi.

Malce robato je vprašal: »Gospod Gremionis, ste vi brivec?«

Gremionis je zardel, njegova koža je pordečela prav do las. S pridušenim glasom je vprašal: »Kdo pa vam je to rekel?«

Baley je odgovoril: »Če je v tej besedi kaj nespodobnega, se opravičujem. Na Zemlji se tako pogovarjamo čisto običajno in v tem ni nobene žalitve.«

Gremionis je rekel: »Jaz sem načrtovalec pričesk in oblek. To pa je priznana veja umetnosti. Pravzaprav sem samostojni umetnik.« S prstom se je spet dotaknil brk.

»Opazil sem vaše brke,« je rekel Baley. »Ali je na Avrori navada, da si jih puščate rasti?«

»Ne, to pa ni. Upam pa, da nekoč bo. Pomislite na svoj moški obraz... z umetniškim načrtom obraznih dlak je mogoče marsikaj okrepiti in izboljšati. Vse je odvisno od načrta - in to je del mojega poklica. Seveda lahko pri tem tudi pretiravate. Na planetu Pallas si vsi puščajo brade in dlake si barvajo. Vsako dlako pobarvajo posebej, tako da pride do kar zanimivih kombinacij ... No, to je precej neumno. Barve niso obstojne, spreminjajo se in kmalu si videti nemogoč. Pa kljub temu je to bolje kot obrazna plešavost, ne? Puščava na obrazu res ne more biti privlačna ... Vsaj jaz pravim tako. Tako govorim tudi svojim strankam in kar učinkovito je. Zenske pa lahko shajajo brez dlak na obrazu, ker to pač kje drugje nadomestijo... Na planetu Smit-heus...«

V njegovem glasu in njegovih hitrih besedah je bilo nekaj hipnotičnega. Oči je imel široko odprte in nepremično je strmel v Baleya.

Baley je vprašal: »Ste vi robotik, gospod Gremionis?«

Gremionis je bil videti presenečen in tudi nekoliko zmeden, saj ga je prekinil sredi razmišljanja. »Robotik?«

»Da. Robotik.«

»Ne, sploh ne. Kot vsakdo, uporabljam robote tudi jaz, vendar pa nimam pojma, kaj je v njih ... Pravzaprav me to sploh ne zanima.«

»Vendar pa živite na zemljišču inštituta za robotiko. Kako to?«

»Zakaj pa ne bi smel?« Gremionisov glas je postajal vse bolj sovražen.

»Pa če niste robotik...«

Gremionisov obraz se je spačil. »To je neumno! Ta inštitut, ki so ga ustanovili pred nekaj leti, je bil že od vsega začetka samostojna skupnost. Imamo svoje delavnice za popravilo vozil, potem delavnice za osebno vzdrževanje robotov, svoje zdravnike in naše lastne strukturaliste. Vse osebje živi tukaj in če potrebujejo osebnega umetnika - potem je to Santirix Gremionis, kajti tudi jaz živim tukaj. - Je z mojim poklicom kaj narobe, da bi ne smel živeti tukaj?«

»Tega nisem rekel.«

Gremionis se je užaljeno obrnil proč in Baleyevo hitro zanikanje tega ni moglo popraviti. Pritisnil je na neki gumb, potem pa nekaj časa opazoval raznobarvni trak. Končno se je zaslišalo še zvok, podoben bobnanju s prsti.

S stropa se je spustila krogla in obvisela v zraku kak meter nad njunima glavama. Odprla se je, kakor da bi bila pomaranča, ki razpada na krhlje. Pisane barve so zaigrale in oglasili so se mehki zvoki. Polovici sta se nato tako spretno zlepili, da ju Baley kmalu ni mogel več razlikovati.

Okna so potemnela in krhlji so postali svetlejši.

»Preveč svetlo?« je vprašal Gremionis.

»Ne,« je rekel Baley po kratkem omahovanju.

»To naj bo ozadje. Izbral sem pomirjevalno kombinacijo, ki nama bo na kulturen način olajšala pogovor.« Potem je hitro dodal: »Greva kar k stvari?«

Baley je s težavo odmaknil svojo pozornost s te čudne reči. (Gremionis ji ni dal nobenega imena). Rekel je: »Prosim lepo. Tega si želim.«

»Ali me obtožujete, da imam kakšno zvezo z imobilizacijo Janderja?«

»Samo okoliščine robotovega konca raziskujem.«

»A v zvezi s tem koncem ste omenili tudi mene. - In malo prej ste me tudi vprašali, če sem robotik. Vem, kaj mislite. Iz mene ste skušali izvleči priznanje, da o robotiki nekaj vem. Tako bi lahko sklepali, da sem jaz... pokončal robota.«

»Saj lahko rečete kar morilec.«

»Morilec? Robota vendar ne morete umoriti... A naj bo tako ali drugače, tistega robota jaz nisem niti pokončal niti ubil, ali kar hočete .. . Povedal sem vam, da nisem robotik. O robotiki nimam niti pojma. Le kako si lahko mislite, da. ..«

»Raziskati moram vse povezave, gospod Gremionis. Jander je pripadal Gladiji, ki je Solarijka, vi pa ste bili njen prijatelj. To je povezava.«

»Pa saj ima lahko veliko prijateljev, kolikor hoče. To ni nobena povezava.«

»Ali mi hočete reči, da Janderja, ko ste obiskovali Gladijino hišo, niste nikoli videli?«

»Nikoli! Niti enkrat!«

»Niste nikoli vedeli, da ima človeku podobnega robota?«

»Nikoli!«

»Ga ni nikoli omenila?«

»Imela je veliko robotov. Čisto navadnih robotov. Nikoli mi ni rekla, da ima kaj posebnega.«

Baley se je namrščil. »Zelo dobro. Do zdaj nimam nobenega razloga, da bi mislil, da to ni res.«

»Potem povejte to Gladiji! Zaradi tega sem se želel pogovoriti z vami. Prosim vas, povejte ji! Zahtevam ...«

»Ali ima Gladija kakšne razloge za drugačno mnenje?«

»Seveda. Zastrupili ste njeno zavest. V tej zvezi ste jo zasliševali o meni in prišlo ji je na misel... a bila je negotova ... Dejstvo je, da me je danes zjutraj poklicala in me vprašala, če sem imel s tem kaj opravka. Saj sem vam povedal.«

»In vi to zanikate?«

»Seveda zanikam, in to krepko! Nobenega opravka nisem imel s tem. Vendar pa - če jaz to zanikam, ni dovolj prepričljivo. Hočem, da to storite vi. Hočem, da ji vi to dopoveste, da ji rečete, da po vašem mnenju jaz nimam z vso to zadevo nobene zveze. Saj ste že rekli, da nimam - in zdaj ne morete kar tako brez dokazov rušiti mojega ugleda. Lahko se pritožim ...«

»Komu?«

»Komiteju za osebno obrambo. Zastopnikom zakona. Vodja tega inštituta je dober prijatelj samega predsednika in o vsej tej zadevi sem mu že poslal podrobno poročilo. Jaz ne čakam, saj razumete. Jaz sem človek dejanj.«

Gremionis je besno stresal z glavo, a to ni bilo posebno prepričljivo, saj je njegov obraz ohranil svojo milino. Rekel je: »Pomislite vendar - saj to ni Zemlja! Mi tukaj smo zaščiteni. Samo na vašem planetu, ki je prenaseljen, živijo ljudje v čebeljih panjih in mravljiščih. Drug v drugega se žaletavate, dušite se in ... No, saj je vseeno. Eno samo življenje ali milijon življenj -saj je vseeno!«

Baley je siloma zadrževal jezo in rekel: »Brali ste zgodovinske romane.«

»Seveda sem jih - in stvari opisujejo takšne, kakršne so. Če na enem samem svetu živi toliko milijard ljudi, potem sploh ne more biti drugače. - Na Avrori pa je vsako življenje dragoceno. Roboti nas fizično varujejo, zato ne poznamo nobenih osebnih napadov in seveda tudi ne umorov.«

»Razen Janderja.«

»To pa ni umor; bil je samo robot. Zavarovani smo tudi pred vsako škodo, ki jo lahko povzroči oblast. Komite za osebno obrambo nadzoruje vsako dejanje, ki nepošteno škoduje ugledu ali družbenemu položaju vsakega posameznega državljana. Avro-rec bi bil že davno v velikih težavah, če bi počenjal vse to, kar počenjate vi. Ker pa ste Zemljan ... no ja ...«

Baley je rekel: »Raziskujem zato, ker so me povabile oblasti. Mislim, da bi me dr. Fastolfe ne mogel pripeljati semkaj brez dovoljenja oblasti.«

»Mogoče res, a to vam ne daje pravice, da bi prekoračili meje poštene raziskave.«

»Boste o vsem tem poročali oblastvenim organom?«

»Sporočil bom vodji inštituta ...«

»Mimogrede: kako mu je že ime?«

»Kelden Amadiro. Prosil ga bom, naj vse to sporoči naprej oblastvenim organom, saj je njihov član... saj je eden od voditeljev globalistične stranke. Mislim torej, da Gladiji morate pojasniti, da sem povsem nedolžen ...«

»Prav, gospod Gremionis, saj se mi zdi, da ste res nedolžni. A kako naj svoje sume spremenim v gotovost, če mi ne dovolite, da bi vam zastavil nekaj vprašanj?«

Gremionis je omahoval. Potem pa se je izzivalno zleknil v svojem naslanjaču in si pod tilnik položil roke. Vendar pa ni bilo videti, da bi se počutil posebno udobno. Rekel je: »Vprašajte torej! Ne skrivam ničesar. In potem boste morali poklicati Gladijo; tridimenzionalni transmiter je prav za vašim hrbtom! Povejte ji, kar je treba - ali pa boste imeli več težav, kot si lahko mislite.«

»Razumem. Torej najprej: kako dolgo poznate dr. Vasilijo Fastolfe, gospod Gremionis? Ali dr. Vasilijo Alieno, če jo poznate pod tem imenom.«

Gremionis je spet omahoval, nato pa z napetim glasom odgovoril: »Zakaj pa to sprašujete? Kakšno zvezo pa ima to...?«

Baley je zavzdihnil in njegov kisli obraz se je še bolj skisal. »Naj vas spomnim, gospod Gremionis, da mi ne smete ničesar skrivati, če me hočete prepričati o svoji nedolžnosti. Šele tako bom potem jaz lahko prepričal Gladijo. Kar povejte, kako dolgo jo že poznate! In če je ne poznate, mi tudi to povejte, vendar vam moram pošteno povedati, da je dr. Vasilija že priznala, da se z vami zelo dobro pozna - vsaj tako dobro, da ste se ji lahko ponudili ...«

Gremionis je bil videti užaljen. Glas se mu je tresel, ko je rekel: »Ne vem, zakaj morajo ljudje misliti, daje to nekaj strašansko velikega. Takšna ponudba je povsem naravna, in ni nikomur nič mar. Ker pa ste vi Zemljan, delate veliko hrupa za nič.«

»Mislim, da vaše ponudbe ni sprejela.«

Gremionis je stisnil pesti in si jih položil v naročje. »Saj to je vendar povsem njena stvar - če jo sprejme ali zavrne. So tudi ženske, ki so se ponujale meni, pa sem bil jaz tisti, ki jih je odbil. To ni nič posebnega.«

»No, prav; in kako dolgo jo že poznate?«

»Več let. Kakih petnajst.«

»Ste jo poznali že tedaj, ko je živela še z dr. Fastolfom?«

»Jaz sem bil takrat še fantiček.«

»Kako ste jo pa spoznali?«

»Ko sem končal šolo za osebnega umetnika, so me poklicali, da bi naredil zanjo načrt za neko obleko. Ugajala ji je in potem je bila moja redna stranka ...«

»Ali ste na njeno priporočilo prišli na svoj sedanji položaj.. . na položaj uradnega osebnega umetnika za člane inštituta za robotiko?

»Priznala mi je kvalifikacijo. Preskusili so me in ta položaj sem dosegel samo po lastnih zaslugah in z znanjem.«

»A ona vas je vendarle priporočila?«

Gremionis je na kratko in naveličano odgovoril: »Da.«

»In vam se je zdelo, da ji svojo hvaležnost izkažete najbolje tako, da ji ponudite samega sebe.«

Gremionis se je spačil in z jezikom potegnil čez ustnice, kakor da bi okušal nekaj silno neprijetnega. »Pa... to je... odvratno. Mislim, da tako lahko razmišlja samo Zemljan! Moja ponudba je pomenila samo to, da mi je pač ugajala.«

»Ker je privlačna in ima prijeten značaj?«

Gremionis je omahoval. »Morda ne bi ravno trdil, da ima prijeten značaj,« je previdno pojasnil. »A privlačna je prav gotovo.«

»Rekli so mi, da se vi ponujate kar vsaki - brez razlike.«

»To je laž.«

»Kaj je laž? Da se ponujate vsaki, ali da so mi to povedali?«

»Da se vsaki ponujam. Kdo pa je to rekel?«

»Mislim, da nima nobenega smisla odgovarjati na takšna vprašanja. Ali naj potem jaz navajam tudi vas, ki ste vir raznih neprijetnih informacij? Bi vi svobodno govorili z menoj, če bi mislili, da vas ovajam?«

»No, prav. A tisti, ki vam je to povedal, je lažnivec.«

»Morda je pa samo malo dramatiziral. Ste se kdaj ponujali tudi drugim ženskam, preden ste se ponudili Vasiliji?«

Gremionis je pogledal proč. »Enkrat ali dvakrat. A nikoli resno.«

»Dr. Vasilija pa je ženska, s katero mislite resno?«

»No, prav...«

»Če sem prav razumel, ste se ji tudi večkrat ponudili - kar ni avrorska navada.«

»Oh, avrorske navade!« Gremionis se je razjezil. Krepko je stisnil ustnice in čelo se mu je nagrbančilo. »Poglejte, gospod Baley. Ali se lahko povsem zaupno pogovarjava?«

»Da. Vsa moja vprašanja so takšna, da mi lahko z odgovori samo potrdite, da z Janderjevo smrtjo nimate nobene zveze. Ko me bodo odgovori v tem smislu zadovoljili, ste lahko prepričani, da bodo vse vaše informacije popolnoma zaupne.«

»Torej, zelo dobro. Nič ni narobe, ničesar se mi ni treba sramovati. Saj razumete. Gre samo za to, da imam jaz močan občutek zasebnosti in do tega imam pravico, ali ne?«

»Popolnoma,« ga je potolažil Baley.

»No, vidite. Po mojem mnenju je družbeni seks najboljši takrat, kadar med partnerjema vladata ljubezen in simpatija.«

»Zdi se mi, da je to zelo res.«

»In potem ni nobene potrebe za menjave, se vam ne zdi?«

»Zveni kar verjetno.«

»Vedno sem sanjaril, da bi našel popolnega partnerja in da bi mi potem ne bilo več treba iskati. Temu se reče monogamija. Na Avrori je ni, na nekaterih drugih svetovih pa je, in menda je tudi na Zemlji, ne?«

»V teoriji, gospod Gremionis.«

»To je tisto, kar hočem. Že leta in leta samo iščem. In ko takole preskušam to in ono, vedno kaj pogrešam. Potem pa sem srečal dr. Vasilijo in ona mi je povedala... S svojimi osebnimi umetniki so ljudje vedno zelo zaupni, saj je to res zelo osebno delo ... In vedno gre za kaj zaupnega. ..«

»Kar nadaljujte!«

Gremionis si je obliznil ustnice. »Če se bo to, kar vam govorim, razvedelo, sem uničen. Poskrbela bi, da ne dobim nobenih naročil več. Ste prepričani, da ima to z vso zadevo kakšno zvezo?«

»Zagotavljam vam, gospod Gremionis, da je to najbrž zelo zelo pomembno.«

»No, prav...« Gremionis še vedno ni bil videti popolnoma prepričan. »Dejstvo je, da sem iz pripovedovanja dr. Vasilije razbral .. . Pravzaprav sem uganil, počasi, počasi, korak za korakom sem uganil...« Njegov glas se je spremenil v šepet. »Uganil sem torej, da je dr. Vasilija - devica ...«

»Razumem,« je mirno rekel Baley (in se pri tem spomnil na zavrnitev njenega očeta, ki naj bi ji pokvaril vse življenje. Zdaj je nekoliko bolje razumel, zakaj je svojega očeta tako zelo zasovražila.)

»To me je vznemirilo. Zdelo se mi je, da jo lahko pridobim samo zase, da bom jaz edini, ki bo imel z njo razmerje... Ne morem vam povedati, koliko mi je to pomenilo. V mojih očeh je bila vse lepša in lepša in zelo zelo sem si jo želel.«

»In zaradi tega ste se ji ponudili?«

»Da.«

»In to večkrat. Njene zavrnitve vam niso vzele poguma?«

»Vse to je samo krepilo njeno devištvo in želel sem si jo bolj in bolj. Bilo je bolj vznemirljivo kot lahko. Tega vam ne morem razložiti in tega najbrž vi tudi ne razumete.«

»Kar dobro vas razumem, gospod Gremionis ... A končno je vendar prišel čas, ko ste s tem ponujanjem dr. Vasiliji - prenehali?«

»To je res.«

»In se začeli ponujati Gladiji?«

»No ... tudi to je res.«

»Zakaj ? Zakaj ta sprememba?«

Gremionis je odgovoril: »Dr. Vasilija je končno dovolj odločno povedala, da nimam nobene možnosti, in potem je prišla Gladija in Gladija ji je tako zelo podobna, in tako je pač bilo...«

Baley je rekel: »Gladija pa ni devica. Na Solariji je bila poročena in povedali so mi, da je tudi na Avrori veliko doživela...«

»To sem zvedel... a prenehala je ... Ona je po rodu Solarij-ka, ne pa Avrorka, zato avrorskih navad ne razume posebno dobro. A prenehala je, ker ji tisto ... no, tisto, kar je imenovala .promiskuiteta' ni bilo všeč.«

»Vam je to sama povedala?«

»Da. Monogamija je solarijska navada. Ni bila srečno poročena. Avrorski način ljubljenja ji ni bil nikoli posebno všeč, čeprav je marsikaj preskusila ... Monogamija pa je nekaj, kar si tudi jaz želim. Razumete?«

»Razumem. A kako sta se spočetka srečevala?«

»Sva se pač srečevala. Ko je kot romantična begunka s Solarije prišla na Avroro, je nastopila na televiziji... In igrala je tudi manjšo vlogo v tisti televizijski drami...«

»Da, da ... a zgodilo se je še nekaj drugega, ne?«

»Ne vem, kaj še hočete?«

»No, naj ugibam. Dr. Vasilija vasje torej nekega dne dokončno zavrnila... In ali vam ni pri tem svetovala nekaj drugega?«

Gremionis se je nenadoma razjezil in zakričal: »Vam je dr. Vasilija tudi to povedala?«

»Ne tako gostobesedno. Vendar pa mislim, da vem, kaj se je zgodilo. Ali vam ni rekla, da bi bilo bolj prav, če bi se ozrli po mladi dami s Solarije, ki je bila ljubljenka in varovanka dr. Fastol-fa - ki pa je, kot veste, Vasilijin oče. Vam dr. Vasilija ni povedala, da vsi ljudje govorijo, kako zelo ji je Gladija podobna in da je celo mlajša in da ima bolj prijeten značaj? Ali vas ni dr. Vasilija sama nagovarjala, da se preusmerite na Gladijo?«

Gremionis je vidno trpel. Njegove oči so švigale sem in tja, spogledoval se je z Baleyem in potem oči spet odmikal. Baley je imel zdaj prvič priložnost, da je gledal Vesoljcu v oči, videl pa je samo strah in grozo. (Baley je rahlo zmajal z glavo. S tem, da je spravil Vesoljca v strah, ni smel biti posebno zadovoljen. Lahko bi trpela njegova objektivnost.)

Rekel je: »No, torej? Ali imam prav ali ne?«

In Gremionis je tiho odgovoril: »V tisti televizijski drami torej ni bilo pretiravanja... Ali berete misli?«

50.

»Samo vprašanja zastavljam,« je mirno odgovoril Baley. »In naravnost mi še vedno niste odgovorili. Imam prav, ali ne?«

Gremionis je rekel: »Čisto tako se že ni zgodilo. Ne tako. Res je govorila o Gladiji, vendar . ..« Ugriznil se je v spodnjo ustnico, potem pa rekel: »No, nazadnje je prišlo do tega, kar ste že uganili. Navsezadnje je bilo res tako, kot ste rekli.«

»Pa niste bili razočarani? Je bila Gladija res podobna dr. Vasiliji?«

»V nekem smislu res.« Gremionisu so se zasvetile oči. »V resnici pa vendarle ne. Če bi ju postavil drugo poleg druge, bi takoj opazil razlike. Gladija je veliko bolj nežna. In tudi bolj duhovita...«

»Ste se potem, ko ste se že srečali z Gladijo, Vasiliji še ponujali?«

»Ste nori? Seveda ne.«

»A Gladiji ste se vendarle ponudili?«

»Res je.«

»In ona vas je zavrnila?«

»No ja, res. A razumeti morate, da je morala biti pač povsem prepričana - kakor bi moral biti tudi jaz. Pomislite, kakšna napaka bi bila, če bi še vedno vztrajal, naj me sprejme dr. Vasilija. Gladija ni hotela narediti prav nobene napake in zaradi tega je seveda ne morem obsojati.«

»Vendar sami nikakor ne mislite, da bi naredila napako, če bi vas sprejela — in zato ste se ji ponujali kar naprej, vedno znova.«

Gremionis je nekaj trenutkov topo strmel v Baleya, potem pa je bilo videti, kakor da je vzdrgetal. Spodnjo ustnico je stegnil naprej, kakor da bi bil trmast otrok. »To, kar govorite, je žaljivo. ..«

»Obžalujem. Žaliti vas nisem hotel. Prosim pa, da mi odgovorite na vprašanje.«

»No, saj sem že.«

»Kolikokrat ste se ji pa ponudili?«

»Nisem štel. Štirikrat. Ali pa petkat. Morda še večkrat.«

»»In ona vas je vedno zavračala?«

»Da. Sicer bi se ji ne ponujal kar naprej, spet in spet, ne?«

»Vas je zavračala z jezo?«

»O, ne. Gladija sploh ni taka. Zelo prijazno.«

»Ste se zaradi tega ponujali še kakšni drugi?«

»Kaj?«

»Torej - Gladija vas je zavrnila. Lahko bi odgovorili tako, da bi se ponudili kakšni drugi. Zakaj pa ne? Če vas Gladija ni marala ...«

»Ne. Nobene druge nočem.«

»Zakaj pa ne? Ste o tem kaj razmišljali?«

Gremionis je ostro odgovoril: »Kako pa naj vem, zakaj je tako? Gladijo si želim. To je ... to je ... neke vrste norost. Mislim pa, da je to najbolj plemenita norost. Bil bi res nor, če bi ne bil nor na tak način. .. No, tega vi najbrž ne morete razumeti...«

»Ste poskusili vse to Gladiji razložiti? Ona bi vas morda razumela.«

»Nikoli. Užalil bi jo. Spravil bi jo v zadrego. O takih stvareh človek pač ne govori. Moral bi k mentologistu.«

»In ste šli?«

»Ne.«

»Zakaj pa ne?«

»Gremionis se je namrščil. »Vi, Zemljan, imate navado, da zastavljate kar najbolj grda vprašanja.«

»Mogoče res zato, ker sem Zemljan. Drugače ne znam. Vendar pa sem tudi raziskovalec, in vse te stvari moram vedeti. Zakaj pa niste šli k mentologistu?«

Gremionis se je tedaj nepričakovano zasmejal. »Saj sem vam povedal. Zdraviti se bi bilo bolj noro kot trpeti bolezen. Bil sem raje pri Gladiji, ki me je zavračala, kakor da bi bil s katero drugo, ki bi me sprejela.. . Predstavljajte si, da svojo zavest izmikate mučenju in želite, da tako tudi ostane. Vsak mentologist pa bi me spet izpostavil temu mučenju, če bi me res hotel zdraviti. ..«

Baley je malo pomislil, nato pa je rekel: »Ali veste, da je dr. Vasilija v nekem smislu tudi sama mentologistka?«

»Ona je robotik. Pravijo, daje ta stroka zelo blizu mentologiji. Če veš, kako deluje robot, moraš imeti nekaj pojma tudi o tem, kako delujejo človeški možgani. Tako vsaj pravijo.«

»Ali kdaj pomislite, da Vasilija pozna vsa ta vaša čudna občutja, ki jih imate v zvezi z Gladijo?«

Gremionis je otrpnil. »Tega ji nisem nikoli povedal. Vsaj tako podrobno ne.«

»Mogoče pa vaša čustva razume, ne da bi vas spraševala? Ali ve, da ste se vedno znova ponujali Gladiji?«

»No, ja... spraševala me je ... kar tako... kako mi gre... kakor se pač sprašuje stare znance, veste. In to ali ono sem povedal. Pa nič intimnega.«

»Pa ste prepričani, da res ni bilo nič intimnega? Najbrž vam je vlivala pogum, da se ponujajte še naprej...«

»Je že tako... veste... zdaj, ko ste to omenili, se mi vse to prikazuje drugače, na nov način. Ne vem, kako se vam je posrečilo, da ste vse to zabili v mojo glavo. Mislim, da je to samo zaradi vprašanj, ki mi jih zastavljate... a zdi se mi, da je ona vendarle samo spodbujala moje prijateljstvo z Gladijo. Pri tem mi je zelo veliko pomagala.« Zdelo se je, da prihaja v zadrego. »Na to nisem prej nikoli pomislil. O vsem tem pravzaprav sploh nisem razmišljal.«

»Kaj mislite, zakaj vas je spodbujala, da se Gladiji še kar naprej ponujajte?«

Gremionis je stisnil obrvi in se s prstom pogladil po brčicah. »Mislim in ugibam, da se me je pač skušala znebiti. Da bi jo potem pustil pri miru.« Rahlo se je zasmejal. »Zame to pač ni posebno laskavo, ne?«

»Je dr. Vasilija prenehala biti prijazna z vami?«

»Sploh ne. Vedno bolj je bila prijazna.«

»Vam je skušala svetovati, kako naj bi se Gladiji bolj prikupili? Da pokažite, na primer, več zanimanja za njeno delo?«

»Tega ji ni bilo treba svetovati. Gladijino in moje delo sta si sorodni. Jaz delam z ljudmi, ona pa z roboti, oba pa sva oblikovalca, umetnika... Tako sva se lahko zbližala, jasno. Včasih sva drug drugemu tudi pomagala. Kadar se ne ponujam in me ona ne zavrača, sva kar dobra prijatelja... To pa je kar veliko, če prav premislite...«

»Vam je dr. Vasilija svetovala, da se bolj zanimajte za delo dr. Fastolfa?«

»Zakaj pa to? O delu dr. Fastolfa ne vem ničesar.«

»Gladija bi bila morda lahko zainteresirana za delo svojega dobrotnika in na ta način bi se ji morda tudi vi nekoliko bolj prikupili.«

Gremionis je grdo pogledal. Skočil je na noge, stopil do konca sobe, se spet vrnil, in se postavil pred Baleya: »Kar poglejte! Jaz nisem najbolj genialen človek na tem planetu, tudi ne drugi med najbolj genialnimi - zaničevanja vreden tepec pa tudi nisem. Že vidim, kam merite, že vidim!«

»Kam?«

»Vsa vaša vprašanja so usmerjena samo v to, da bi iz mene spravili izjavo, kako je dr. Vasilija izzvala mojo ljubezen ... To je tisto!« Ustavil se je in nato izbruhnil: »Seveda sem žaljubljen - kot tisti v zgodovinskih romanih!« Oči so mu kar plamtele. Potem se je spet razjezil. »Ujela me je, žaljubljenca, samo zato, da bi od dr. Fastolfa lahko izvlekel kdo ve kakšne skrivnosti in se naučil imo-bilizirati tistega robota, Janderja.«

»Mislite, da ni bilo tako?«

»Ne, ni bilo!« je zakričal Gremionis. »O robotiki nimam pojma. Še sanja se mi ne! Če mi robotiko še tako skrbno razlagate -ničesar ne razumem! In mislim, da Gladija prav tako ničesar ne razume. Poleg tega pa tudi nikoli nisem nikogar spraševal o robotiki. In zato mi nihče - niti dr. Fastolfe niti kdo drug - nikoli ni povedal ničesar. Nihče ni nikoli imel namena, da bi me kaj učil. Dr. Vasilija ni tega nikoli svetovala. Vsa vaša teorija se je sesula. Tako ne gre.« Razprostrl je roke: »Ne gre, ne gre! Pozabite jo!«

Sedel je, si z roko podprl brado, stisnil ustnice v tenko črto in brčice so se mu naježile.

Baley je pogledal kvišku na pomarančo, ki je bila še vedno cela. Brenčala je z nekim nizkim in prijetnim zvokom, ki se je rahlo spreminjal, tako da je bilo slišati prijetno melodijo, ki se je ujemala s spreminjanjem barv in njenim počasnim nihanjem.

Gremionisov izbruh je nekoliko zmedel smer njegovega napada, vendar pa tega ni pokažal. Rekel je: »Saj razumem, kaj mi pripovedujete - vendar pa je res, da Gladijo še vedno radi vidite, mar ne?«

»Res je.«

»Ne žalijo je vaše nove in nove ponudbe, njeno zavračanje pa tudi ne žali vas. Je tako?«

Gremionis se je namrščil. »Moje ponudbe so zelo vljudne. In tudi ona me zavrača zelo prijazno. Zakaj naj bi bila potem oba užaljena?«

»Kaj pa počenjata, kadar sta skupaj? Seksa očitno ni, o robotiki se pa tudi ne znata pogovarjati. Kaj počenjata?«

»Sta seks in robotika vse, kar je potrebno za dobro tovarištvo?

Marsikaj imava skupnega. Pogovarjava se pač. Avrora jo zelo zanima in ure in ure ji pripovedujem o tem planetu. Se vedno si ga ni dobro ogledala. In tudi ona mi ure in ure pripoveduje o Solariji in o tem kakšen pekel vlada tam. Jaz bi raje živel na Zemlji. Potem pa je tu še njen pokojni mož. Kakšen obupen značaj je bil! Gladija je imela težko življenje, uboga ženska!

Obiskujeva tudi koncerte, umetnostne galerije in veliko sodelujeva. Saj sem vam to že vse povedal. Skupaj pregledujeva moje in njene risbe. Pošteno vam povem, da se mi delo z roboti ne zdi posebno donosno, midva pa sva pri marsičem istih misli, veste. Zelo se je zabavala, ko sem ji pojasnjeval, kako pomembno je, da si pravilno striže lase - saj pričeske res nima ravno posrečene, ne? Največkrat se pa sprehajava.«

»Sprehajata se? Kam pa hodita?«

»Nobenega posebnega cilja nimava. Samo sprehajava se. Takšna je njena navada in tako so jo na Solariji vzgojili. Ste že kdaj bili na Solariji? - Seveda, seveda, saj ste bili. Obžalujem. -Na Solariji imajo tista velikanska posestva, kjer živi samo po en človek, največ dva - vsi drugi so pa roboti. Milje in milje lahko hodite in ves čas ne srečate nikogar. Gladija pravi, da je imela občutek, kakor da je ves planet njena last. Vsepovsod so samo roboti, ki pazijo in skrbijo za človeka, vendar pa se raje skrivajo. Tu, na Avrori pogreša občutek, da bi bil ves svet njena last.«

»Mislite, da si hoče prilastiti ves svet?«

»Mislite, da bi se rada polastila oblasti? Gladija? To je norost! Pogreša samo občutek, da bi bila sama z naravo. Takšnih solarij-skih občutkov pa na Avrori ne morete imeti. Tu je zelo veliko ljudi, posebno v Eosu, ki je prestolnica. In tudi roboti niso tako programirani, da bi se skrivali. Dejstvo je, da se Avrorci ponavadi sprehajajo z roboti. - Kljub temu pa poznam nekaj poti, ki so prijetne in kjer ni nobene gneče. Tam Gladija kar uživa.«

»Ali tudi vi uživate?«

»No ja, samo če sem v družbi z Gladijo. Avrorci so kar dobri sprehajalci, vendar pa moram priznati, da jaz nisem. Noge me hitro začno boleti in Vasilija se mi posmehuje.«

»In ona je vedela, da hodita na sprehode, ne?«

»No ja, nekega dne sem nekoliko šepal in v križu me je bolelo, pa sem moral povedati. Smejala se je in rekla, da je bila to zelo dobra zamisel. Če hočeš pridobiti sprehajalca, da bi sprejel tvojo ponudbo, je pač najbolje, da se z njim sprehajaš. ,Kar sprehajaj se,‘ je rekla, ,in kar na lepem te ne bo več zavračala, še ponuditi se ti ne bo treba več. Sama se bo ponudila.1 - To se sicer ni zgodilo, sprehode z njo pa sem kljub temu vzljubil.«

Videti je bilo, kakor da se je njegova jeza že polegla. Na njegovem obrazu je lebdel smehljaj in Baley je pomislil, da še vedno razmišlja samo o tistih sprehodih. Pri tem razmišljanju je bil videti kar prijazen - in ranljiv. Tudi Baley se je v odgovor moral nasmehniti.

»Vasilija je torej vedela za vse tiste sprehode.«

»Mislim, da je. Ob sredah in sobotah sem si začel jemati prosto, kajti to se je skladalo z Gladijinim urnikom. Ko sem tako vsako sredo in soboto prinesel domov kakšne risbe, se mi je Vasilija vedno posmehovala.«

»Se vama je dr. Vasilija kdaj pridružila na teh sprehodih?«

»Prav gotovo ne.«

Baley se je presedel in vztrajno strmel v konice svojih prstov. Rekel je: »Mislim, da so vaju na tistih sprehodih spremljali tudi roboti.«

»Seveda, dva. Prvi je bil moj, drugi pa njen. Vendar pa sta se držala bolj ob strani. Nista se oklepala navad, ki jih je Gladija imenovala avrorska moda. Rekla je, da si želi solarijske samote. Tako sem ji moral ustreči, čeprav bi si sprva skoraj zlomil vrat, ko sem se oziral, kje hodi moj Brundij.«

»In kateri robot je spremljal Gladijo?«

»Ni bil vedno isti. A kdorkoli je že bil, ni se kažal. Nisem imel priložnosti, da bi se z njim pogovarjal.«

»Kaj pa Jander?«

Gremionis se je v hipu zresnil.

»Kaj pa naj bi bilo z njim?« je vprašal.

»Je tudi on kdaj hodil z vama? Če je, bi vi gotovo vedeli, mar ne?«

»Človeku podobni robot? Seveda bi. On pa naju ni nikoli spremljal - nikoli.«

»Ste prepričani?«

»Popolnoma.« Gremionis ga je jezno pogledal. »Mislim, daje bil po njenem mnenju vse preveč dragocen, da bi njegove moči zapravljala z dolžnostmi, ki jih je lahko opravljal vsak navaden robot.«

»Ste tako mislili tudi vi?«

»Bil je njen robot. Nisem jaz skrbel zanj.«

»In nikoli ga niste videli, ko ste bili v Gladijini hiši?«

»Nikoli!«

»Ali je kdaj govorila o njem?«

»Ne spominjam se.«

»Ali se vam to ni zdelo čudno?«

Gremionis je zmajal z glavo. »Zakaj pa naj bi se pogovarjala o robotih?«

Baley ga je ostro opazoval. »Ali ste vedeli, kakšen je bil odnos med Gladijo in Janderjem?«

Gremionis je rekel: »Mi boste rekli, da je bil med njima seks?«

Baley je rekel: »Bi vas to presenetilo?«

Gremionis je ostal ravnodušen. »Se pač zgodi. To ni nič nenavadnega. Robota lahko uporabiš tudi tako, če ti je všeč. In tak robot, ki je povsem podoben človeku ...«

»Bil je res tak kot pravi moški.«

Gremionis je ukrivil ustnice. »No, potem se mu je ženska res težko upirala.«

»Upirala pa se je vam. Gladija je imela raje robota kot vas in

— ali vas to ni žalilo?«

»No ja, če je do tega res prišlo, a težko verjamem ... a če je res, potem pač ni treba, da bi si zaradi tega belil glavo. Robot je samo robot. Zenska in robot... ali moški in robotka ... vse to je samo masturbacija.«

»Gospod Gremionis, ali res niste nikoli vedeli ničesar o razmerju? Tudi posumili niste?«

»Nikoli še pomislil nisem,« je vztrajal Gremionis.

»Niste vedeli, ali ste vedeli, pa vam ni bilo mar?«

Gremionis se je razjezil. »Kaj pa pritiskate? Kaj pa hočete od mene? Kaj naj vam rečem? Zdaj, ko ste mi to zapičili v glavo in ko takole pritiskate name, se mi zdi, če malo pomislim nazaj, da sem kdaj pa kdaj vendar zaslutil kaj takšnega. A preden ste mi začeli zastavljati ta vprašanja, se na kaj takega nikoli nisem spomnil.«

»Ste povsem prepričani?«

»Seveda sem! Dajte mi že mir!«

»Ne bom vas vznemirjal. Samo radoveden sem, če je mogoče, da ste o vsem tem kaj vedeli, če ste torej vedeli, da Gladija redno spolno občuje z Janderjem, če ste torej to vedeli, ste torej vedeli tudi to, da vas prav zaradi tega ona nikoli ne bo hotela

sprejeti za svojega ljubimca, dokler bo trajalo to razmerje. In ker ste si jo vi torej tako zelo želeli, ste vedeli, da je to zadevo treba ustaviti, se pravi odstraniti Janderja, bili ste torej tako ljubosumni, da ste ...«

V tistem trenutku se je Gremionis sprožil kakor pero in pognal se je nad Baleya, pri tem pa divje zakričal. Baley je bil popolnoma presenečen. Nagonsko se je umaknil, pri tem pa prevrnil naslanjač, na katerem je sedel.

51.

Takoj so ga zgrabile močne roke. Baley je čutil, kako ga dvigujejo, kako pobirajo stol, ki je bil prevrnjen, in zavedel seje, daje v močnem robotovem objemu. Pozabil je že nanje, saj so povsem tihi in negibni stali vsak v svoji niši.

Vendar pa ga nista rešila niti Daneel niti Giskard. Bil je Gre-mionisov robot Brundij.

»Gospod,« je rekel Brundij in njegov glas je bil samo rahlo nenaraven, »upam, da se niste udarili.«

Kje pa sta bila Daneel in Giskard?

Vprašanje je kar samo poiskalo odgovor. Roboti so si sami spretno in hitro porazdelili delo. Daneel in Giskard sta v hipu presodila, da prevrnjen stol ne pomeni za Baleya prav nobene nevarnosti. Oba sta se vrgla le na pobesnelega Gremionisa. Brundij, ki je to razumel, je poskrbel za gosta.

Gremionis je bil še vedno na nogah in lovil je sapo. Oba Baleyeva robota pa sta ga krepko držala, tako da se ni mogel niti ganiti.

Zašepetal je: »Spustita me. Saj se že obvladujem.«

»Da, gospod,« je rekel Giskard.

»Seveda, gospod Gremionis,« je nadvse prijazno dejal Daneel.

A čeprav so njune roke popustile, se še nekaj časa nista odmaknila. Gremionis se je ozrl na desno in levo, si popravil obleko in potem sedel. Se vedno je lovil sapo in njegovi lasje so bili razmrše-ni.

Baley se je z eno roko oprijemal naslanjača, kjer je še malo prej sedel.

Gremionis je rekel: »Gospod Baley, res mi je žal, da sem takole izgubil oblast nad seboj. Kaj takega se mi še ni zgodilo. Obtožili pa ste me lju ... ljubosumja. Na Avrori je ta beseda silno žaljiva, a moral bi se zavedati, da ste vi Zemljan. To besedo lahko preberemo samo v zgodovinskih romanih - pa še tam je ponavadi v narekovajih. Na vašem svetu pa seveda ni tako. Saj razumem.«

»Tudi meni je žal, gospod Gremionis,« je resno odgovoril Baley, »da me je površno poznavanje avrorskih navad zapeljalo tako daleč. Zagotavljam vam, da se kaj takega ne bo več zgodilo.« Sedel je in dodal: »Ne vem, če je še kaj, o čemer se morava pogovoriti...«

Zdelo se je, da Gremionis sploh ne posluša. »Ko sem bil še otrok,« je pripovedoval, »smo se pogosto prerivali in porivali in bil je cel hudič, preden so roboti posegli vmes in nas ločili...«

Daneel je spregovoril: »Naj vam pojasnim, kolega Elijah. Dognali smo, da ima popolno zatiranje agresivnosti v zgodnjih otroških letih zelo nezaželene posledice. Dovoliti moramo nekaj mladostniškega fizičnega tekmovanja in včasih to celo spodbujamo, pri tem pa samo pazimo, da ni nihče ranjen. Roboti, ki morajo skrbeti za mladino, so zelo skrbno programirani, saj morajo dobro razlikovati nasilje v igri od pravega nasilja. Jaz, na primer, za takšno delo nisem programiran - in prav na kratko ukrepam samo v skrajni sili... Prav tako tudi Giskard.«

»Baley je rekel: »Menim, da takšno nasilno obnašanje zatrete že v mladih letih...«

»Postopoma,« je odgovoril Daneel. »Nevarnost za poškodbo pri tem polagoma narašča, obenem pa raste tudi želja po samoobvladovanju.«

Gremionis je rekel: »V višjih šolah sem kot vsi Avrorci že vedel, da gre pri tekmovanju samo za primerjanje duševnih sposobnosti in nadarjenosti.«

»Torej nobenega fizičnega tekmovanja?« je vprašal Baley.

»Tudi fizično tekmovanje obstoji, seveda pa samo, če fizični dotik ni potreben... Hudi udarci niso dovoljeni.«

»A vi zdaj niste več mladenič...«

»Nikoli nisem nikogar napadel. Nikoli. Čeprav sem imel več takšnih priložnosti. Mislim, da bi moje življenje ne bilo povsem normalno, če bi jih ne imel, a vse do tega trenutka sem imel vedno oblast nad seboj. Toda - vse do danes me še nihče ni obdolžil česa takšnega.«

Baley je rekel: »Pa saj bi napad ne imel nobenega smisla, če vas vedno ustavljajo roboti, ali ne? Mislim, da je robot vedno prisoten - tako na strani napadalca kot na strani napadenca.«

»Seveda... in zato je še bolj sramotno, ker sem kar takole izgubil oblast nad seboj. Upam, da tega v svojem poročilu ne boste omenili...«

»Tega ne bom napisal. Saj nima z zadevo nobene zveze.«

»Hvala. Ste rekli, da je pogovor že končan?«

»Mislim, da je.«

»Boste storili, kar sem vas prosil?«

»Kaj pa?«

»Da boste povedali Gladiji, da nimam jaz z imobilizacijo Jan-derja nobene zveze.«

Baley je omahoval. »Rekel ji bom, da mislim tako.«

Gremionis je rekel: »Prosim, recite ji to. Hočem, da bo povsem prepričana, da s tem res nimam nobene zveze; to je zelo pomembno zato, ker je imela tega robota rada... rada... na seksualen način. Ne bi mogel prenesti, če bi ona mislila, da sem bil lju.. . lju... ljubosumen. Kot Solarijka bi morda res mislila tako...«

»Najbrž res,« je zamišljeno pritrdil Baley.

»A dobro premislite,« je rekel Gremionis. Govoril je hitro in resno. »O robotih ne vem ničesar in nihče - niti dr. Vasilija niti kdo drug - mi ni o njih ničesar povedal, se pravi, ni me poučil, kako delujejo. Ni mogoče, da bi jaz uničil Janderja.«

Baley se je globoko zamislil. Potem je z odporom dejal: »Saj vam moram res verjeti. Seveda pa je stvar taka, da jaz ne vem vsega. Oprostite, nočem vas žaliti, a zelo verjetno je, da mi nekdo laže — vi ali dr. Vasilija ali pa oba. Premalo vem o intimnem življenju na Avrori in prav lahko me je speljati na led. Pa vam vendar moram verjeti. A Gladiji ne bom mogel reči nič drugega, kot da ste ,po mojem mnenju1 popolnoma nedolžni. Na vsak način bom moral reči ,po mojem mnenju1. Prepričan sem, da ji bo to zadostovalo.«

»Potem bom moral biti s tem kar zadovoljen,« je čemerno odvrnil Gremionis. »A dati vam moram res častno besedo avror-skega državljana, da sem popolnoma nedolžen.«

Baley seje rahlo nasmehnil. »Se na misel mi ne bo prišlo, da bi podvomil o vaših besedah, a moja stroka je takšna, da sem všelej odvisen samo od objektivnih dokazov.«

Vstal je, strogo pogledal Gremionisa in rekel: »Ne smete me narobe razumeti, gospod Gremionis. Ker tako zelo vztrajate, sklepam, da hočete z Gladijo ohraniti prijateljske odnose.«

»To si res zelo želim, gospod Baley.«

»In ob primerni priložnosti se nameravate spet ponuditi?«

Gremionis je zardel, pogoltnil slino, potem pa odgovoril: »Res!«

»Naj vam torej nekaj svetujem: Nikar ne storite tega!«

»Če je to vse, kar ste mi hoteli povedati, bi bilo bolje, da bi te besede zadržali zase. Ne nameravam popustiti.«

»Hotel sem reči le to, da se izogibajte stroge zadržanosti. Mogoče bi bilo bolje ...« Baley je čutil rahlo zadrego, »mogoče bi bilo bolje, če bi jo kratko in malo objeli in poljubili.«

»Ne,« je resno odgovoril Gremionis. »Lepo prosim. Avrorka bi tega ne prenesla. In Avrorec tudi ne.«

»Gospod Gremionis, moram vas spomniti, da Gladija ni Avrorka. Solarijka je in ima druge navade in drugačno tradicijo. Če bi bil na vašem mestu, bi poskusil.«

Baley je siloma potlačil jezo. Le zakaj daje Gremionisu takšne nasvete? Zakaj mu govori tisto, po čemer sam tako hrepeni...?

AMADIRO

52.

Baley je z malo globljim glasom prešel k stvari. Rekel je: »Gospod Gremionis, malo prej ste omenili ime šefa inštituta za robotiko. Mi lahko še enkrat poveste to ime?«

»Kelden Amadiro.«

»Ali bi se lahko od tu povežal z njim?«

Gremionis je odgovoril: »No ja, da in ne. Njegovega receptorja ali pomočnika boste brez težav dobili. Dvomim pa, da boste dobili njega. Pravijo, da je precej nedostopen. Osebno ga ne poznam. Videl sem ga že kdaj pa kdaj, a nikoli nisva govorila.«

»To se pravi, da on ne kupuje vaših modelov za svoje obleke.«

»Ker sem ga videl le nekajkrat, ne vem, če kaj takega sploh potrebuje. Prav nemaren je videti, čeprav — prosim, da te moje pripombe raje ne ponavljate!«

»Prepričan sem, da imate prav in držal bom jezik za zobmi,« je resno odgovoril Baley. »In čeprav slovi kot nedostopna oseba, bi ga rad dosegel. Če imate kje pri roki tridimenzionalno napravo, bi mi jo posodili v ta namen?«

»Brundij vam ga lahko pokliče.«

»Ne, mislim, da mora storiti to moj kolega Daneel - če vam je seveda prav.«

»Prosim, prosim,« je rekel Gremionis. »Naprava je tu. Kar vzemi jo, Daneel. Pokliči številko 75-30-up-20!«

Daneel se je priklonil: »Hvala, gospod.«

Soba s tridimenzionalno napravo je bila skoraj prazna, samo na eni strani je bil tenek steber. Segal je samo do boka, na njem pa je bila precej komplicirana konzola - računalnik. Steber je stal sredi sivega kroga, ki se je lepo odražal od svetlo zelenih tal. Blizu je bil še en tak krog, iste velikosti in barve - toda na njem ni bilo stebra.

Daneel je stopil k stebru in v tistem trenutku je krog, v katerem je stal, rahlo zažarel. Roke so mu zaigrale po tipkalnici računalnika. Njegovi prsti so bili tako hitri, da Baley ni mogel uganiti, kaj so počenjali. Že čez sekundo je zažarel tudi drugi krog. Tu se je tedaj prikažala tridimenzionalna slika robota, ki je rahlo drhtela. Takoj je bilo videti, da je holografska slika. Poleg njega je bil prav tak računalnik kot tisti, ki gaje imel Daneel pred seboj. Tudi robotov računalnik je drhtel in je bil samo slika.

Daneel je rekel: »Jaz sem R. Daneel Olivaw,« in pri tem je rahlo poudaril tisti R., tako da robot ni mogel pomotoma misliti, da je človek. »Predstavljam svojega kolego Elijaha Baleya, civilnega detektiva z Zemlje. Moj kolega bi rad govoril z mojstrom robotikom Keldenom Amadiro.«

Robot je odgovoril: »Mojster robotik Amadiro je na sestanku. Bi morda hotel govoriti z robotnikom Cicisom?«

Daneel je takoj pogledal proti Baleyu in ko je Baley prikimal, mu je odgovoril: »Prav.«

Robot je zdaj dejal: »Če boš prosil detektiva Baleya, naj stopi na tvoje mesto, bom jaz poskusil poiskati robotika Cicisa.«

Daneel je gladko odvrnil: »Mogoče bi bilo bolje, če bi ti prvi...«

Toda Baley je že zaklical: »Je že prav, Daneel. Bom pa nekoliko počakal...«

Daneel pa je pojasnjeval: »Kolega Elijah, kot osebni predstavnik mojstra robotike Hana Fastolfa ste si pridobili tudi njegov družbeni položaj - vsaj začasno. Zato se ne spodobi, da bi čakali ...«

»Je že dobro, Daneel,« je odločno rekel Baley in preprečil vsako nadaljnjo razpravo. Nočem zapravljati časa s pogovorom o družbenem položaju.«

Daneel je stopil iz kroga in Baley je stopil vanj. Pri tem je začutil rahle mravljince (ali pa se mu je tako samo zdelo), a hitro je minilo.

Podoba robota, ki je stal v drugem krogu, je izginila. Baley je potrpežljivo čakal in kmalu se je pokažala druga tridimenzionalna podoba.

»Jaz sem robotik Maloon Cicis,« je rekla prikazen z ostrim in jasnim glasom. Imel je kratko pristrižene lase in Baley je pomislil, da je takšna tipična podoba Vesoljca. Vendar pa mu je nos štrlel nekam postrani in ta asimetričnost njegovega obraza je bila povsem nevesoljska.

»Jaz sem civilni detektiv Elijah Baley z Zemlje,« je mirno dejal Baley. »Rad bi govoril z mojstrom robotikom Keldenom Amadi-rom.«

»Ste dogovorjeni z njim?«

»Ne, gospod.«

»Morali se boste dogovoriti, kajti ta in naslednji teden sploh nima časa.«

»Jaz sem civilni detektiv Elijah Baley z Zemlje...«

»Saj sem to že slišal. In to sploh ne spremeni dejstev.«

»Na zahtevo dr. Hana Fastolfa in z dovoljenjem avrorske vlade raziskujem umor robota Janderja Panella ...«

»Umor robota Janderja Panella?« je vprašal Cicis in iz njegovih vljudnih besed je zazvenel prezir.

»Umor robota, da. Uničenje robota na Zemlji bi ne bilo posebno pomembno, toda na Avrori, kjer ravnate z roboti bolj ali manj kot s človeškimi bitji, je beseda ,umor‘ kar umestna, se mi zdi.«

Cisi je rekel: »Naj gre za umor ali za uničenje ali kaj vem kaj -z mojstrom robotikom Amadirom se zdajle ne morete povezati.«

»Mu lahko pustim sporočilo?«

»Lahko.«

»Mu ga boste takoj izročili? Res takoj?«

»Poskusil bom, a očitno tega ne morem jamčiti.«

»No, dobro. Povedal vam bom več točk. Mogoče si boste želeli kaj zapisati?«

Cicis se je rahlo nasmehnil: »Mislim, da si bom lahko zapomnil.«

»Prvič - kjer je umor, tam je tudi morilec in dr. Amadiru želim nuditi priložnost, da se bo lahko branil...«

»Kaj?!« je vzkliknil Cicis.

(Celo Gremionis, ki je vse skupaj opazoval z drugega konca sobe, je kar zazijal od presenečenja.)

Baley je posnemal rahli nasmešek, ki je nenadoma izginil s Cicisovih ustnic. »Morda govorim prehitro, gospod? Bi si radi kaj zapisali?«

»Ali mojstra robotike obtožujete, da ima kakšno zvezo z zadevo Janderja Panella?«

»Nasprotno, moj dragi gospod robotik. Govoriti moram z njim, ker ga nočem obtoževati. Zelo nerad bi mojstra robotika zapletal v to reč. Vendar pa vem, da bi on lahko vse skupaj najbolje pojasnil.«

»Saj ste nori!«

»No, prav. Potem sporočite mojstru robotiku, da je tu norec, ki želi z njim govoriti in ki ga noče obtožiti umora. To je prvo. Pa še drugo: sporočite mu tudi, da je ta isti norec pravkar do podrobnosti zaslišal osebnega umetnika Santirixa Gremioni-sa in da ga zdaj kliče iz Gremionisove hiše. In tretjič - je to prehitro?«

»Ne, ne! Povejte do konca!«

»Tretje je pa tole: mojster robotik, ki ima prav gotovo zelo dober spomin, se morda ne bo niti spomnil, kdo je osebni umetnik Santirix Gremionis. V tem primeru mu recite, da je to nekdo, ki živi na zemljišču inštituta in se je zadnje čase veliko sprehajal z Gladijo, žensko s Solarije, ki zdaj živi na Avrori.«

»Tako smešnega in tako žaljivega sporočila ne morem prenesti.«

»V tem primeru mu, prosim, povejte, da se bom obrnil naravnost na vlado. Povedal bom, da svoje raziskave ne morem več nadaljevati, kajti neki Maloon Cicis mi zagotavlja, da pri preiskavi o uničenju robota Janderja Panella mojster robotik Kelden Amadiro ne bo sodeloval. In pred obtožbo, da je sam odgovoren za to uničenje, se tudi ne bo branil.«

Cicis je zardel. »Kaj takega si ne boste drznili reči.«

»Ne? Kaj bi pa izgubil? Kako bi pa to zvenelo v javnosti? Avrorci pač vedo, da je dr. Amadiro prav tako dober robotik kot di. Fastolfe in da... če dr. Fastolfe sam ni odgovoren za umor robota ... kaj hočete še slišati?«

»Moj dragi Zemljan, odkrili boste, da so avrorski zakoni zoper obrekovanje zelo strogi.«

»O tem ne dvomim, toda če se mi posreči dr. Amadira učinkovito obrekovati, bo zelo verjetno njegova kazen večja kot moja. Zakaj mu nočete takoj prenesti sporočila? Če bo odgovoril samo na nekatere manj pomembne točke, obrekovanja ali obtožbe sploh ne bo.«

»To bom povedal dr. Amadiru in mu svetoval, naj vas popolnoma zavrne,« je trmasto rekel Cicis in izginil.

Baley je spet potrpežljivo čakal, Gremionis pa je razburjeno mahal z rokami: »Saj tega vendar ne morete, Baley, saj tega vendar ne morete...« Baley mu je pomignil, naj miruje.

Čez kakih pet minut (Baleyu se je zdelo veliko dlje) se je Cicis spet prikažal in bil je silno besen. Rekel je: »Čez nekaj minut bo prišel sem sam dr. Amadiro in se pogovoril z vami. Počakajte!«

Baley pa je takoj odgovoril: »Nima smisla čakati. Šel bom naravnost v pisarno dr. Amadira in ga tam obiskal.«

Stopil je iz kroga in pomignil Daneelu, da je prekinil zvezo.

Gremionis je rekel s pridušenim glasom: »Z Amadirovimi ljudmi ne smete govoriti takole ...«

»Je pač tako ...« je rekel Baley.

»V dvanajstih urah vas bo vrgel s planeta ...«

»Če v vsej tej zmešnjavi ne bom prav kmalu dosegel napredka, me bodo tako in tako vrgli s tega planeta. Še prej kot v dvanajstih urah.«

Daneel je rekel: »Kolega Elijah, bojim se, da ima gospod Gremionis kar prav. Avrorska svetovna vlada ne more nič drugega, kot da vas izžene, saj niste avrorski državljan. Kljub temu pa lahko zahtevajo, da bodo na Zemlji uvedli zoper vas kazenski postopek in Zemlja jim bo prav gotovo ustregla. Sodniki se avror-skim zahtevam ne bodo mogli upirati. Jaz pa nikakor ne želim, da bi bili tako kaznovani, kolega Elijah.«

Baley je resno odgovoril: »Tudi jaz si kajpak ne želim takšne kazni - a poskusiti moram srečo ... Gospod Gremionis, žal mi je, da sem mu moral povedati, da ga kličem iz vaše hiše. Moral sem ga prepričevati, da bo sprejel moj obisk in mislim, to je zelo pomembno. Sicer pa je vse, kar sem povedal, resnica.«

Gremionis je zmajal z glavo. »Če bi vedel, kaj nameravate storiti, bi vam ne dovolil klicati iz moje hiše. Zdaj se mi zdi, da bom izgubil svoj položaj in... Le kaj lahko vi storite zame?«

»Gospod Gremionis, potrudil se bom, da ne boste izgubili svojega položaja. Zdi se mi, da ne bo težav. Če se mi to ne bo posrečilo, me imate lahko za norca, ki vasje zastraševal, izsiljeval in obrekoval - samo da ste mu dovolili uporabiti svoje optične naprave. Prepričan sem, da vam bo dr. Amadiro verjel. Sicer pa ste se pri njem že pritožili, da vas obrekujem, ne?«

Baley je dvignil roko v slovo. »Na svidenje, gospod Gremionis. Prav lepa hvala. Nikar si ne delajte skrbi in dobro si zapomnite, kaj sem vam povedal o Gladiji!«

V spremstvu Daneela in Giskarda je Baley stopil iz Gremionisove hiše in komaj se je zavedal, da hodi po odprtem prostoru.

53.

Pod milim nebom je bilo drugače. Baley se je ustavil in pogledal kvišku.

»Čudno,« je rekel. »Nisem si mislil, da je minilo toliko časa — pa čeprav je dan na Avrori nekoliko krajši.«

»Kaj je, kolega Elijah?« je vznemirjeno vprašal Daneel.

»Sonce je zašlo. Na to nisem pomislil.«

»Sonce še ni zašlo, gospod,« je pripomnil Giskard. »Do sončnega zahoda manjkata še dve uri.«

Daneel je pojasnjeval: »K nevihti se pripravlja, kolega Elijah. Oblaki so se zgostili, a nevihte še nekaj časa ne bo.«

Baley je vzdrgetal. Sama po sebi ga tema ni motila. Noč, katere tema je bila kakor črno zidovje, je bila bolj pomirjajoča kot dan; dan se je širil vse do obzorja in odpiral prostor na vse strani.

Težava pa je bila v tem, da to zdaj ni bil niti dan niti noč.

Skušal se je spomniti, kako je bilo, ko ga je nekoč nekje zunaj žalotil dež.

Nenadoma se je spomnil, da v snegu še nikoli ni bil na prostem in da sploh ne ve, kakšen je ta zmrznjeni in kristalizirani dež. Besedni opisi niso zadostovali. Mladina je šla nekoč na sneg — na smučanje ali sankanje — in mladeniči so, ko so se vrnili, kar kričali od razburjenja. Vedno pa so bili veseli, ko so se spet lahko vrnili med varne mestne zidove. Celo Ben je po navodilih v neki stari knjigi nekoč poskusil izdelati par smuči. Potem se je skoraj povsem pogreznil v belo snov. Tudi Ben ni znal kdo ve kako natančno opisati snega in svojih občutkov na njem. Sneg je bil nekaj mučno nejasnega in čudnega.

Nihče tudi ni hodil ven, kadar je snežilo in kadar je ta bela snov ležala povsod po tleh. Samo v eni stvari so si vsi edini, je pomislil Baley: da lahko sneži samo tedaj, kadar je mraz. Zdaj pa ni bil mraz, bilo je le hladno. Ti oblaki niso naznanjali snega. A ta tolažba je bila slaba.

Tu ni bilo tako kot na Zemlji v oblačnih dneh. Na Zemlji so bili oblaki nekam lažji; o tem je bil povsem prepričan. Bili so sivi in beli, celo tedaj, kadar je bilo nebo čez in čez pokrito z njimi. Tu pa je bila svetloba precej čemerna in pošastno opečnato rumena.

Je bilo to zato, ker je bilo avrorsko sonce bolj oranžno kot zemeljsko?

Vprašal je: »Ali je barva neba - nenavadna?«

Daneel je pogledal kvišku. »Ne, kolega Elijah. To je nevihta.«

»Imate pogosto take nevihte?«

»V tem letnem času da. Kdaj pa kdaj nevihte spremlja grmenje. To ni nič presenetljivega. Ta nevihta je bila napovedana že včeraj in prav tako danes zjutraj. Se pred mrakom pa bo vsega konec in polja bodo namočena. Letos je bilo malo dežja.«

»Pa se vedno tako ohladi? Je tudi to normalno?«

»O, seveda. A stopimo kar v naše zračno vozilo. Lahko ga tudi ogrejemo.«

Baley je prikimal in se napotil k letalu, ki je počivalo na travniku. Tja so ga namreč postavili že pred kosilom. A nenadoma se je ustavil.

»Čakaj! Gremionisa nisem vprašal, kje ima Amadiro hišo, ali kje je njegov urad . ..«

»Saj ni treba, kolega Elijah,« je takoj odgovoril Daneel. Prijel ga je za roko in ga nežno potisnil naprej. »Prijatelj Giskard ima v svoji spominski banki podatkov ves načrt inštituta in popeljal naju bo proti upravni zgradbi. Zelo verjetno je, da ima Amadiro tam svoj urad.«

Giskard je rekel: »Po mojih informacijah je Amadirov urad res v upravni zgradbi. Če pa ga v uradu ne bo, je doma, v svoji hiši, ki je čisto blizu.«

Baley je zdaj spet sedel na prednjem sedežu med robotoma. Posebno dobrodošel mu je bil Daneel, kajti njegovo telo je bilo toplo kot človeško. Giskardova telesna površina pa je bila pokrita in izolirana z nekakšnim tekstilom. Zaradi tega njegovo telo ob dotiku ni bilo tako hladno, kot bi bila kovina. Vendar Giskard ni bil tako zelo privlačen in Baieya je zeblo.

Nehote je najbrž skušal obrniti njegovo pozornost drugam, kajti rekel je: »To vreme mi ni všeč.«

»Kolega Elijah, kako to, da ste vedeli, da je dr. Vasilija spodbujala Gremionisovo zanimanje za gospodično Gladijo? Nisem opazil, da bi pri tem navajali kakšne dokaze,« je rekel Daneel.

»Saj jih res nisem,« je rekel Baley. »Igral sem na slepo srečo in ugibal tisto, kar je bilo vsaj malo verjetno. Gladija mi je povedala, da je bil Gremionis človek, ki ga je ona dovolj zanimala, tako da se ji je vedno znova ponujal. Pomislil sem, da je morda iz ljubosumnosti ubil Janderja. Nisem pomislil na to, da o robotiki nima pravega znanja, ki bi ga usposobilo za takšno dejanje. Potem sem pa zvedel, da je Fastolfova hči Vasilija odličen strokovnjak za robotiko in da je Gladiji tudi fizično precej podobna. Pomislil sem, da se je Gremionis, ki ga je Gladija očarala, prej vnemal za Vasilijo - in da je umor morda plod zarote med obema. Megleno sem namigoval, kakor da za to zaroto dobro vem, in tako se mi je posrečilo prepričati Vasilijo, da je sprejela moj obisk.«

Daneel je odgovoril: »Pa saj ni bilo nobene zarote, vsaj proti Janderju ne. Vasilija in Gremionis bi tega uničenja ne mogla izpeljati, tudi če bi sodelovala.«

»To je jasno. In vendar je postala Vasilija vsa živčna, ko sem namigoval na njeno povezavo z Gremionisom. Zakaj? Gremionis je povedal, da gaje najprej pritegnila Vasilija in šele potem Gladija. Pomislil sem, da sta bili obe morda v posredni zvezi. Vasilija je morda prehod h Gladiji spodbujala. Je že imela kakšen vzrok. Ta vzrok bi lahko imel kakšno oddaljeno zvezo - oddaljeno, a vendar - z Janderjevo smrtjo. Neka zveza med obema je pač morala biti: Vasilijino obnašanje mi je dalo misliti.

Moj sum je bil res pravilen. Vasilija je namenoma in zahrbtno organizirala Gremionisov prehod h Gladiji. Gremionis je kar osupnil, ko je videl, da jaz to vem, in tudi ta njegova osuplost je bila zame koristna: kajti če bi bila vsa zadeva povsem nedolžna, bi ne bilo nobenega vzroka, da bi jo skrivali. Toda to je bila skrivnost. Spomnil se boš, da Vasilija sploh ni omenila, kako je silila Gremionisa, naj se vrne h Gladiji. In ko sem ji povedal, da se je Gremionis res ponudil Gladiji, se je delala, kot da to prvič sliši.«

»Toda, kolega Elijah, je to sploh pomembno?«

»To bova najbrž še odkrila. Zdi se mi, da tako Gremionis kot Vasilija mislita, da to sploh ni pomembno. In če res ni, je morda vmešana še kakšna tretja oseba. In če ima to sploh kakšno zvezo z Janderjevo zadevo, potem je moral biti to robotik, ki je spretnejši od Vasilije. To bi utegnil biti Amadiro. Tudi njemu sem namignil, da vem za zaroto, in pri tem poudaril, da sem Gremionisa že zaslišal in da ga kličem iz njegove hiše - in tudi to je vžgalo.«

»A jaz še vedno ne vem, kaj naj vse to pomeni, kolega Elijah.«

»Saj tudi jaz ne vem. Samo špekuliram. Morda bo pri Amadiru prišlo kaj na dan. Naš položaj je tako zelo slab, da z ugibanjem in igranjem na srečo sploh ne moremo ničesar izgubiti.«

Letalo se je medtem dvignilo in doseglo zmerno višino. Poletelo je prek travnikov in s peskom posutih poti. Trava je tam, kjer je bila dovolj visoka, valovila v vetru.

Baley je vprašal: »Giskard, si snemal vse pogovore, v tvoji bližini?«

»Da, gospod.«

»In jih lahko predvajaš, če bo treba?«

»Da, gospod.«

»Ali lahko najdeš in predvajaš tudi določeno izjavo, ki jo je dala določena oseba?«

»Da, gospod. Celega posnetka nikakor ne bo treba poslušati.«

»Ali lahko kot priča nastopiš na sodišču?«

»Jaz, gospod? Ne, gospod.« Giskard je upiral oči na cesto pod seboj. »Z dovolj spretnimi ukazi je namreč robota mogoče napeljati, da govori laži. Zaradi tega zakon določa, da robot ne more biti veljavna priča.«

»Če je tako - zakaj pa potem vse to snemanje?«

»To je pa nekaj drugega, gospod. Posnetka s preprostim ukazom ni mogoče spremeniti - da se ga samo izbrisati. Tak posnetek je potemtakem lahko tudi dokaz. Trdnih precedensov sicer ni in vse je odvisno od posameznega primera in sodnikove presoje.«

Baley ni mogel vedeti, ali je to dobro ali slabo, ali vpliva nanj samo neprijetna živa svetloba, ki je prekrivala pokrajino. Vprašal je: »Ali vidiš dovolj dobro, da lahko pilotiraš?«

»Seveda, gospod - sploh mi ni treba gledati. Letalo ima radar, ki je opremljen z računalnikom. Tako se izogibamo vsem oviram in vožnja je varna, tudi če jaz odpovem. Ta naprava je delovala že včeraj, ko so bila vsa okna zastrta. Vožnja pa je bila kljub temu udobna.«

»Kolega Elijah,« je spet vprašal Daneel, ki je skušal odvrniti Baleyevo pozornost od bližajoče se nevihte, »ali upate, da bo dr. Amadiro kaj pomagal?«

Giskard je pripeljal letalo na velik travnik pred širokim in ne posebno visokim poslopjem. Pročelje je bilo izrezljano in videti je bilo, da je povsem novo, čeprav je bila imitacija nekega zelo starega vzorca.

Baley je vedel, da je to upravna zgradba. Odgovoril je: »Ne, Daneel. Mislim, da je Amadiro veliko preveč pameten, da bi mi nudil kakršno koli oporo.«

»Če je tako, kaj boste potem storili?«

»Se ne vem,« je rekel Baley,« poskusil si bom kaj izmisliti.«

54.

Ko je Baley vstopil v upravno zgradbo, je takoj začutil olajšanje, saj se je umaknil močni in nenaravni svetlobi, ki je vladala zunaj, na prostem.

Na Avrori so bili vsi stanovanjski prostori narejeni na avrorski način. Nikoli ni imel občutka, da je na Zemlji - pa naj je sedel v Gladijini dnevni sobi ali zajtrkoval v Fastolfovi jedilnici, govoril v Vasilijini delovni sobi ali pa uporabljal Gremionisove optične naprave. Stanovanja so se med seboj precej razlikovala, vendar pa je bilo vsem nekaj skupnega, nekaj, kar se je razlikovalo od podzemeljskih stanovanj na Zemlji.

Upravno poslopje je kažalo povsem uradni obraz. Tu je bilo vse drugače - nenavadno je bilo le to, da so bili uradni prostori povsod enaki — pa naj so bili na Zemlji ali na Avrori.

To je bil prvi kraj na Avrori, ki je bil tako urejen, da bi bil lahko tudi na Zemlji. Tu so bili prav takšni dolgi, hladni in prazni hodniki, načrt in dekoracije so bile skoraj iste. In svetloba je padala skozi okna in vse je bilo tako, da je ugajalo samo nekaterim - večino pa je jezilo.

Vendar pa je bilo tu nekaj stvari, ki jih na Zemlji ni bilo. To so bili lončki s cvetjem, ki se je iztegovalo proti svetlobi. Žalivanje je bilo urejeno z avtomati. Na Zemlji tega ni bilo in tudi tu Baleyu ni delalo veselja. Saj cvetje privablja žuželke! In voda izhlapeva.

Nekaj pa je tudi pogrešal. Na Zemlji, v Mestu, je človek vedno slišal pridušeno hrumenje ljudi in strojev - celo v najbolj strogo uradnih in upravnih sobanah.

Tu pa je vladala popolna tišina. Tega popolnega miru, ki je bil v vseh hišah, kar jih je obiskal, sprva še opazil ni. Saj je bilo vse tako nenaravno, da je bil mir še najmanj opazen. Veliko bolj je bil pozoren na tiho brenčanje žuželk nekje zunaj, ali vetra, ki je pripogibal rastlinje. Tu ni bilo človeškega vrveža, in tega se je komaj zavedal.

Baley ni mogel dolgo sanjariti. Vsi trije so obstali v vhodni dvorani in Daneel je z roko ustavil druga dva robota. Kakih trideset sekund je minilo, potem pa je Baley vprašal: »Zakaj pa čakamo?«

»Moramo,« je rekel Daneel. »Pred nami je zvočno polje.«

»Kaj?«

»Zvočno polje, kolega Elijah. Vsaj reče se tako, da lepše zveni. Stimulira konce živcev in povzroča hudo bolečino. Roboti gredo lahko mimo, ljudje pa ne. In če gre tu kdo skozi, naj bo človek ali robot, se sproži alarm.«

Baley je vprašal: »Kako pa veš, da je tu zvočno polje?«

»Saj ga lahko vidite, kolega Elijah, če veste, kaj je treba iskati. Videti je, kakor da bi zrak rahlo migotal, in stena tam zadaj ima rahlo zelen odtenek, če jo primerjaš s steno v ospredju, ki tega odtenka nima.«

»Nisem prepričan, da ga zares vidim,« je Baley rekel ogorčeno. Kaj pa naj varuje - mene, ali katerega koli nedolžnega obiskovalca - da ne zaide na to nevarno območje?«

Daneel je odgovoril: »Člani inštituta imajo pri sebi napravo, ki valove nevtralizira; obiskovalci pa so skoraj vedno v spremstvu enega ali več robotov, ki zvočno polje prav gotovo opazijo.«

Po hodniku onstran zvočnega polja je prihajal robot. Ob motni in gladki kovinski površini njegovega telesa je bilo drhtenje polja laže opaziti. Robot je Giskarda povsem ignoriral in nekaj hipov ni vedel, koga naj nagovori: Daneela ali Baleya. Končno pa se je le odločil in se obrnil k Baleyu. Daneel je videti preveč človeški, da bi bil človek, je pomislil Baley.

Robot je vprašal: »Vaše ime, prosim?«

Baley je odgovoril: »Jaz sem civilni detektiv Elijah Baley z Zemlje. Spremljata pa me dva robota iz hiše dr. Hana Fastolfa — Daneel 01ivaw in Giskard Reventlov.«

»Identifikacijo, prosim.«

Giskardova serijska številka se je zasvetila na levi strani njegovih prsi. »Za onadva jamčim jaz, prijatelj,« je rekel.

Robot je nekaj hipov študiral številko, kakor da bi jo iskal v kartoteki svojega pomnilnika. Potem je prikimal in rekel: »Serijska številka sprejeta. Izvolite naprej!«

Daneel in Giskard sta takoj šla naprej, Baley pa je omahoval. Predse je iztegnil roko, kakor da bi poskušal, če se je bo res lotila bolečina.

Daneel je rekel: »Zvočnega polja ni več, kolega Elijah. Ko bomo šli mimo, bo ponovno nastalo.«

Baley pa je menil, da je vendarle bolje biti previden, zato je še naprej otipaval prostor. Zelo previdno je stopil vanj.

Robota nista pokažala prav nobene nestrpnosti in potrpežljivo sta ga počakala, da se je sam prepričal, ali je prehod varen.

Stopili so na trak v obliki spirale. Bil je tako širok, da sta na njem lahko stala dva človeka. Prvi je bil robot, Baley in Daneel pa sta stala za njim. Daneel je prav rahlo, vendar pa dovolj oblastno držal Baleya za komolec. Cisto zadaj je bil Giskard.

Baley se ni počutil ravno udobno in čutil je, da bo kar težko stopal navzgor po tem preveč strmem traku. Paziti bo moral, da mu ne spodrsne.

Robot, ki je bil spredaj, je rekel: »Gospod Baley,« kakor da bi ga svaril. Njegova roka je tesneje stisnila ograjo.

Tedaj je trak nenadoma razpadel na kratke kose, ki so oblikovali nekakšne stopnice. Takoj nato se je vse skupaj začelo pomikati navzgor. V enem samem obratu so prišli skozi strop in ko so se ustavili, so bili menda že v drugem nadstropju. Stopnice so izginile in vsi štirje so izstopili.

Baley se je radovedno ozrl. »Mislim, da bo ta naprava služila tudi tistim, ki hočejo navzdol. Kaj se pa zgodi, če hoče kdaj več ljudi navzgor kot navzdol? Saj se bo kar pol kilometra visoko povzpela v nebo, ali pa bo morala zavrtati v tla.«

»To je spirala, ki vodi samo navzgor,« je tiho pojasnjeval Daneel. »Za potovanje navzdol so druge spirale.«

»Enkrat se pa mora vrniti dol, ne?«

»Ko doseže vrh - ali v nasprotni smeri tla, se'ustavi. Kadar spirale nihče ne uporablja, se sama razvije. »Zdaj se spirala, ki je dosegla vrh, vrača navzdol.«

Baley se je ozrl. Gladka površina je tiho drsela navzdol. Vse je bilo tako gladko, da človek tega skoraj ni mogel opaziti.

»A kaj če želi uporabiti to reč nekdo, ko se je že dvignila v skrajno višino?«

»Potem je treba počakati, da se odvije, kar pa traja manj kot minuto. Avrorci zelo radi uporabljajo takšne stopnice, prav tako tudi roboti. In ker ste obiskovalec, so vam s to spiralo naredili posebno uslugo.«

Spet so stopali po nekem hodniku. Tu so bila tudi neka lepo okrašena vrata. »Lepo,« je rekel Baley. »To je pa dobro znamenje.«

Dobro znamenje pa je bilo tudi to, da se je prav tedaj med okrašenimi vrati prikažal neki Avrorec. Bil je visok, vsaj osem centimetrov višji od Daneela, ki je bil sam kakih pet centimetrov višji od Baleya. Človek, ki je obstal na pragu, pa je bil tudi precej širok in težak, okroglega obraza in čebulastega nosu. Imel je črne kodraste lase, porjavelo kožo in - lep smehljaj.

Ta njegov smehljaj pa je bil najbolj opazen. Bil je širok in neprisiljen. Kažal je zdrave in močne zobe.

Rekel je: »Ah, to je pa gospod Baley, znameniti preiskovalec z Zemlje, ki je prišel na naš mali planetek, da bi dokažal, kako strahoten divjak sem jaz. Kar naprej, kar naprej! Dobrodošli. Obžalujem, da je moj sicer tako sposobni pomočnik, robotik Maloon Cicis, naredil vtis, kakor da sem jaz povsem nepristopen. Je pač zelo previden fant in za moj čas skrbi bolje kot jaz sam.«

Spustil je Baleya v sobo, se malce odmaknil in ga potem rahlo potrepljal po rami. Zdelo seje, daje to prijateljska kretnja, kakršne Baley na Avrori še ni doživel.

Baley je previdno izjavil: »Menim, da ste mojster robotik Kelden Amadiro?«

»Tako je, tako je. Jaz sem tisti, ki hoče dr. Hana Fastolfa kot politično silo na tem planetu povsem uničiti. Vendar pa upam, da vas bom kljub temu lahko prepričal, da zaradi tega še nisem divjak. Sicer pa jaz sploh ne skušam dokazati, da je največji divjak Fastolfe. Nad svojo lastno stvaritvijo, nad ubogim Janderjem, je zagrešil prav prostaško dejanje. A pustimo to! Jaz skušam dokazati samo to, da se Fastolfe - moti.«

Pomignil je svojemu robotu, ki jih je pripeljal. Robot je takoj stopil v nišo.

Ko so se vrata zaprla, je Amadiro veselo pokažal Baleyu dobro oblazinjen naslanjač, Giskardu in Daneelu pa je pomignil, naj se umakneta vsak v svojo nišo.

Baley je opazil, da si je Amadiro en sam kratek hip pohlepno ogledoval Daneela. V tistem hipu na njegovem obrazu ni bilo nasmeška, ampak le prežeč pogled. Vendar pa je hitro izginil in spet se je vrnil nasmešek. Baley je lahko samo ugibal, če je bila ta sprememba izraza samo njegov privid.

Amadiro je rekel: »Ker se zdi, da tičimo tukaj zaradi nekam slabega vremena, pa bodimo še brez te neučinkovite dnevne svetlobe, ki je sicer nedvomno blagoslov.«

Baley ni mogel videti, kaj je Amadiro storil na kontrolni plošči svoje delovne mize, a okna so takoj potemnela in stene so zažarele s prijetno svetlobo.

Amadiro v smehljaj se je še razširil. »Pravzaprav se midva nimava kaj pogovarjati, gospod Baley. Ko ste prihajali, sem se že pogovarjal z gospodom Gremionisom. Potem sem poklical še dr. Vasilijo. Vi, gospod Baley, zelo očitno oba obtožujete krivde pri uničenju robota Janderja. - In če vas prav razumem, ste obtožili tudi mene.«

»Jaz zastavljam samo vprašanja, dr. Amadiro. In tudi zdajle ne nameravam nič drugega.«

»Že, že - a vi ste Zemljan in se ne zavedate pomembnosti svojih dejanj. Res mi je žal, da boste morali zdaj trpeti tudi posledice. - Mogoče že veste, da mi je Gremionis pisal, kako zelo ste ga obrekovali.«

»Povedal mi je, da je pisal. Vendar pa me je narobe razumel. Nisem obrekoval.«

Amadiro si je zmočil ustnice, kakor da bi o tej izjavi še premišljeval. »Rad priznam, da imate po svoje kar prav, gospod Baley. Vendar pa ne razumete avrorske definicije besede. Gremionisovo prijavo sem bil prisiljen poslati predsedniku in zdaj je zelo verjetno, da vam bo ukažal, morda že jutri zjutraj, da zapustite ta planet. Zelo mi je žal, a bojim se, da je vaša preiskava končana.«

ŠE ENKRAT AMADIRO

55.

Baley je osupnil. Saj ni vedel, kaj naj z Amadirom stori, in te zmede z njim ni pričakoval. Gremionis gaje opisal kot »nedostopnega«. Iz Cicisovih besed je sklepal, da je Amadiro avtokrat. Videti pa je bil vesel, družaben in prijateljski. Če pa naj bi zaupal njegovim besedam, je hotel le mirno narediti konec njegovi preiskavi. Videti je bil neusmiljen, pa vendar s sočustvujočim smehljajem.

Kakšna je bila njegova vloga?

Baley se je nehote ozrl k nišam, kjer sta stala Giskard in Daneel; primitivni Giskard je bil brezizrazen, napredni Daneel pa povsem miren. Ni bilo verjetno, da bi Daneel v svojem kratkem življenju že kdaj srečal Amadira. Giskard pa je živel že nekaj desetletij (koliko?) in prav gotovo se je z njim pogosto srečeval.

Baley je pomislil, da bi pač Giskarda že davno lahko vprašal, kakšen je ta Amadiro. Žal pa tega ni storil in stisnil je ustnice. Če bi, bi bil najbrž bolj sposoben presojati, ali se je robotik do njega obnašal iskreno ali je deloval zvito in preračunano.

Le zakaj - Baley seje čudil samemu sebi - ni teh svojih robotskih virov informacij uporabljal bolj pametno?

Ali pa — le zakaj mu Giskard tega ni kar sam povedal? Ne, to bi ne bila pravična sodba. Giskard bi bil sposoben delovati na tak način in tako neodvisno. Informacije bi mu dal, če bi ga vprašal, a na lastno pobudo ni mogel povedati ničesar.

Amadiro je sledil hitremu šviganju Baleyevih pogledov in rekel: »Mislim, da sem eden proti trem. Kot vidite, v svoji pisarni sploh nimam robotov, čeprav priznam, da se jih na klic lahko odzove, kolikor hočem. Vi pa imate s seboj kar dva Fastolfova robota: starega in preskušenega Giskarda in to čudo znanosti, Daneela.«

»Vi torej oba poznate,« je rekel Baley.

»Samo po njunem slovesu. Sicer pa ju zdajle prvič vidim. Videl pa sem tistega igralca, ki je upodobil Daneela v televizijski drami.«

»Zdi se, da so vsi na vseh svetovih videli tisti televizijski cirkus,« je zagodrnjal Baley. »Življenje mi greni; v resnici so moje sposobnosti precej omejene.«

»Pri meni ne bo težav,« je rekel Amadiro in smehljaj se mu je razširil. »Zagotavljam vam, da jaz tiste predstave sploh nisem vzel zares. Bo že res, da ste v resničnem življenju omejeni. In zdaj je stvar takšna, da tukaj na Avrori ne boste mogli več mešati takšnih in drugačnih nedokazanih obtožb.«

Baley je dejal: »Dr. Amadiro, zagotavljam vam, da nisem sprožil prav nobene uradne obtožbe. Samo raziskoval sem in razmišljal o različnih možnostih.«

»Ne razumite me napačno,« je nenadoma z vso resnostjo rekel Amadiro. »Saj vas sploh ne kritiziram. Dobro vem, da je bilo po zemeljskih standardih vaše obnašanje korektno. Gre samo za to, da ste prekoračili meje avrorskih standardov. Dober glas je pri nas veliko pomembnejši.«

»Če je tako, potem - ali niste vi in drugi globalisti dr. Fastolfa še veliko bolj obrekovali? Osumili ste ga, in to je hujša stvar kot so vse te drobnarije, ki sem jih storil jaz.«

»Je že res,« je pristal Amadiro, »vendar pa - jaz sem pomemben javni delavec in imam nekaj vpliva. Vi pa ste Zemljan in nimate prav nobenega vpliva. Priznam, da takšna primerjava ni ravno poštena, in to tudi obžalujem, vendar pa - takšno je pač življenje! Kaj pa naj bi storili? Poleg tega pa bo sum proti Fastolfu ostal in obrekovanje ni nobeno obrekovnje, kadar gre za resnico. Vaša napaka pa je v tem, da ste kovali obtožbe, ki čisto preprosto nimajo nobene podlage. Prepričan sem, da morate tudi vi priznati, da niti Gremionis niti dr. Vasilija Aliena - niti oba skupaj -nista mogla onesposobiti ubogega Jandeija.«

»Nikogar nisem uradno obtožil.«

»Morda res ne, a za besedo ,uradno1 se na Avrori ne morete skrivati. Slabo pa je že to, da vas dr. Fastolfe ni posvaril in vam vsega tega ni povedal, ko vas je zaradi te preiskave pripeljal sem. To je že od vsega začetka zelo nesrečna preiskava.«

Baleyeve ustnice so se kar krivile, ko je pomislil, da bi ga Fastolfe res lahko posvaril.

Rekel je: »Sem se lotil zasliševanj o zadevi, kjer je že vse dognano?«

»Jasno, da je pred obsodbo treba zasliševati. Tukaj na Avrori vendar nismo barbari. Predsednik bo razmislil o dopisu, ki sem j    mu ga poslal, in v tej zadevi bo upošteval moje mnenje. Zelo verjetno je, da se bo posvetoval tudi z dr. Fastolfom, ki je nasprotna stranka. Potem pa bo, verjetno že jutri, organiziral sestanek vseh treh. Prej ali slej bo prišlo do neke odločitve, ki bo potem po vseh zakonih potrjena. Zagotavljam vam, da bo postopek izveden povsem zakonito.«

»Držali se bodo zakona, o tem ni dvoma. Kaj pa če se je predsednik že odločil? Kaj če bo višja instanca samo mehanično potrdila prejšnje odločitve? Je to mogoče?«

Tej misli se Amadiro ni ravno posmehnil, vendar pa je bilo jasno, da ga kar nekako zabava. »Vi ste realist, gospod Baley. To mi ugaja. Ljudje, ki sanjarijo o pravičnosti, so radi razočarani -ponavadi pa so to čudoviti ljudje in človek tega ne vidi rad.«

Amadiro si je spet pozorno ogledoval Daneela. »Ta človeku podobni robot je čudovit izdelek,« je rekel. »Kako osupljivo je znal dr. Fastolfe prilagoditi stvari svojim interesom. In prava sramota je, da je Jander izgubljen. Fastolfe je zagrešil dejanje, ki mu ga ni mogoče oprostiti.«

»Dr. Fastolfe zanika, da bi bil v to zadevo kakorkoli vpleten.«

»Seveda zanika, seveda zanika, gospod Baley. Pa je rekel, da sem jaz vpleten? Ali je moja vpletenost povsem vaša zamisel?«

Baley je prostodušno odgovoril: »Tega ne mislim. O zadevi vas želim samo spraševati. In tudi dr. Fastolfe vas sploh ne obtožuje zaradi obrekovanja. Prepričan je, da nimate vi s tem, kar se je zgodilo Janderju, nobenega opravka - kajti prepričan je, da nimate niti znanja niti sposobnosti, da bi imobilizirali človeku podobnega robota.«

Baley je upal, da ga bo to vznemirilo in razburilo, a ni se mu posrečilo. Zaradi takšnega podtikanja Amadiro ni izgubil dobre volje. Rekel je: »Saj ima prav, gospod Baley. Take spretnosti ni mogoče najti pri nobenem robotiku - naj bo živ ali mrtev - razen pri samem Fastolfu. Sicer pa ta naš skromni mojster vseh mojstrov sam pravi, da je tako.«

»Da, to je res.«

. »Radoveden sem, če se je potemtakem Janderju zgodilo vse to, kar trdi Fastolfe.«

»Morda gre za naključje. Zadetek na slepo srečo.«

Amadiro se je smejal. »Je izračunal verjetnost takšnega naključja?«

»Da, mojster robotik. Celo kaj skrajno neverjetnega se utegne zgoditi, posebno če gre za dogodke, ki razkrivajo stvari . . .«

»Kot na primer?«

»To pa je tisto, kar bi jaz rad odkril. Vi pa ste že vse tako uredili, da me bodo vrgli s tega planeta. Mi boste zdaj preprečili, da bi vas zaslišal? Ali pa naj nadaljujem s svojo raziskavo, dokler se čas ne bo zakonito iztekel? - Preden mi odgovorite, dobro premislite, da preiskava zakonito še ni končana in da bom jaz v jutrišnjem ali poznejšem poročilu prav lahko obtožil vas. Nočete mi odgovarjati na vprašanja in zahtevate, da pogovor končava. Moje poročilo pa lahko vpliva tudi na odločitev predsednika.«

»Prav nič, moj dragi gospod Baley. Nikar si ne mislite, da lahko z menoj opravite kar tako na kratko! - Pa saj me lahko zaslišujete, kolikor hočete. Saj bom sodeloval! Užival bom v cirkusu, ki ga uprizarja dobri Fastolfe. Na vsak način se skuša izmotati iz vozla, ki ga je sam naredil. Jaz, gospod Baley, sploh nisem maščevalen, a dejstvo, da je bil Jander Fastolfova stvaritev, mu še ne daje pravice, da ga potem uniči.«

Baley je odgovoril: »Zakonito še ni potrjeno, da je to tudi res storil. Zaradi tega je to, kar ste pravkar dejali, vsaj potencialno -obrekovanje. A pustiva to pri miru in raje nadaljujva najin pogovor. Potrebujem informacije. Vprašanja bom postavljal na kratko in kar naravnost. In če bodo takšni tudi vaši odgovori, bova pogovor lahko hitro končala.«

»Ne, gospod Baley. Niste vi tisti, ki postavlja pogoje za ta intervju,« je rekel Amadiro. »Vzemimo, da je eden ali pa da sta kar oba vaša robota opremljena za snemanje najinega pogovora.«

»Najbrž res.«

»Dobro vem. Pa tudi jaz imam snemalno napravo. Nikar si ne mislite, moj dobri gospod Baley, da me boste kar popeljali skozi džunglo kratkih odgovorov in pripeljali do nečesa, kar bo Fastolfu v korist. Odgovarjal bom, kakor se mi bo zdelo, poleg tega pa se hočem tudi prepričati, da me ne bo nihče napačno razumel.« Šele zdaj je bilo začutiti, da za njegovim prijaznim vedenjem preži rolk.

»Zelo dobro, toda če bodo vaši odgovori nalašč dolgovezni in se bodo izogibali bistvu - potem se bo to prav tako pokažalo na posnetku.«

»Jasno.«

»Če sva se torej sporazumela, vas lahko prosim za kozarec vode?«

»Jasno. Giskard, bi postregel gospodu Baleyu?«

Giskard je takoj stopil iz svoje niše. Zazvenel je led iz hladilnika na koncu sobe in visok kozarec vode je bil takoj pred Baleyem na mizi.

Baley je rekel: »Hvala, Giskard,« in počakal je, da seje robot umaknil nazaj v svojo nišo.

Vprašal je: »Dr. Amadiro, ali je prav, da vas obravnavam kot šefa inštituta za robotiko?«

»Prav je.«

»Ste tudi njegov ustanovitelj?«

»Da. - Kot vidite, vam odgovarjam zelo na kratko.«

»Kako dolgo že deluje?«

»Idejno že nekaj desetletij. Ustrezne znanstvenike zbiram vsaj že petnajst let. Pred dvanajstimi leti je njegovo delo odobrila tudi vlada. Zidati smo začeli pred devetimi leti in pred šestimi leti smo začeli tudi aktivno delati. V sedanji sestavi deluje inštitut že dve leti in seveda imamo tudi načrte za njegovo nadaljnje razširjanje.

— No, to je bil pa precej dolg odgovor, zato pa tudi zelo natančen.«

»Zakaj ste pa mislili, da je inštitut potreben?«

»Ah, gospod Baley, zdaj pa prav gotovo pričakujete zelo dolg odgovor.«

»Kar izvolite, gospod.«

V tistem trenutku je robot prinesel pladenj majhnih sendvičev in drobnega peciva, kakršnega Baley še ni videl. Poskusil je sendvič, ki je bil hrustljav, vendar pa nikakor neprijeten, čeprav dovolj čuden. Imel je težave, preden ga je pogoltnil. Poplaknil ga je z vodo, ki je še ostala.

Amadiro ga je gledal in se pri tem rahlo zabaval. Rekel je: »Razumeti morate, gospod Baley, da smo Avrorci precej nenavadni ljudje. Pravzaprav so vsi Vesoljci nekam nenavadni, a govorim vam samo o posebnostih Avrorcev. Naše poreklo je zemeljsko, a nekateri tega skoraj ne priznavajo več - vendar pa smo se sami šelekcionirali.«

»Kaj to pomeni, gospod?«

»Zemljani so živeli vedno nagneteni na svojem planetu. Potem so se še bolj stisnili in se nagnetli v mestih. Ta Mesta so postala čebelji panji in mravljišča in zaradi tega pišete Mesto z veliko začetnico. Kakšni so torej bili Zemljani, ki so se odločili, da bodo Zemljo zapustili? Odpotovali so na druge svetove, ki so bili prazni in sovražni. Tu so potem iz nič začeli graditi nove družbe, družbe, ki jih v času svojega življenja v njihovi končni obliki še doživeti ne bodo mogli. Ko so pomrli, so bila ta drevesa še vedno mladike, da se tako izrazim . . .«

»Mislim, da so bili to precej nenavadni ljudje.«

»Precej nenavadni. Ljudje, ki so bili neodvisni od gneče svojih soljudi. Sposobni so bili soočiti se s praznino. Raje so imeli praznino kot gnečo. Želeli so delati na svojem in se sami ukvarjati s svojimi problemi. Niso se skrivali v čredi in niso prenašali svojih bremen na tuja ramena. Individualisti, gospod Baley, individualisti!«

»To mi je jasno.«

»In to je temelj naše družbe. Naš individualizem se kaže v vseh smereh, v katerih se razvijajo vesoljski svetovi . . . Raje smo ljudje na Avrori kot ovce na Zemlji. A vedite, gospod Baley, da se s tem Zemlji prav nič ne posmehujem. Zemeljska družba je pač drugačna družba. Jaz je ne občudujem, za vas pa je najbrž kar udobna in idealna.«

»Kakšno zvezo pa ima to vse skupaj z ustanavljanjem tega inštituta, gospod Amadiro?«

»Tudi ponos in zdrav individualizem imata svoje slabe strani. Celo največji duhovi, ki so stoletja delovali samotno, niso mogli dovolj hitro napredovati, če svojih odkritij niso hoteli sporočati drugim. Znanstvenika lahko zadrži kakšna zavozlana uganka - za celo stoletje - medtem ko ima njegov kolega rešitev na dlani. Pa se morda uganke še zaveda ne. Ta inštitut je poskus, da bi vsaj na ozkem področju robotike uvedli neko skupno mišljenje . . .«

»In zgradba humanoidov naj bi bila takšna posebna zavozlana znanstvena uganka?«

Amadiro je blisknil z očmi. »Da, pa saj to je jasno, ne? Načrtovanje humanoidov je že pred šestindvajsetimi leti omogočil Fas-tolfov novi matematični sistem, ki ga je imenoval ,intersekcional-na analiza' - a ta sistem je zadržal zase. Šele leta kasneje je z dr. Sartonom odstranil vse težavne tehnične podrobnosti in teorijo je bilo mogoče uporabiti v praksi. Tako sta naredila načrt za Dane-ela. Fastolfe je sam dokončal Janderja. Podrobnosti pa noče zaupati nikomur.

Nekateri robotiki so menili, da je to nekaj naravnega. Sami in vsak zase so poskušali razvozlati vse podrobnosti. Jaz pa sem razmišljal o inštitutu, kjer bi vsi lahko združili svoja prizadevanja. Nekateri robotiki so dvomili, da je takšen načrt koristen, pa tudi vlado je bilo težko prepričati, da ga je financirala. Fastolfe je seveda silovito ugovarjal, a končno se nam je le posrečilo, da smo jo zvozili - in zdaj smo, kjer smo.«

Baley je vprašal: »Zakaj pa je dr. Fastolfe ugovarjal?«

»Navadna sebičnost. In tega sploh ni bilo težko razumeti. Saj smo vsi že po naravi precej sebični. To izvira iz našega individualističnega družbenega sistema. Stvar pa je v tem, da dr. Fastolfe meni, da je ravno on največji robotik vseh časov. Humanoid naj bi bil po njegovem mnenju njegov osebni dosežek. Noče, da bi ta njegov dosežek razmnoževala skupina robotikov, ki nimajo tako zvenečih imen. Nanje gleda kot na manjvredne zarotnike, ki hočejo skaziti in razvrednotiti njegovo znamenito zmago.«

»Pravite, da vam je že od vsega začetka nasprotoval? To pomeni, da je imel še druge motive. Katere?«

»Nasprotuje tudi našim načrtom o uporabi humanoidov.«

»Za kakšno uporabo pa gre, dr. Amadiro?«

»Čakajte, čakajte! Nikar ne bodite preveč genialni. Dr. Fastolfe vam je gotovo pripovedoval, kakšne načrte imajo globalisti in kako nameravajo naseliti galaksijo.«

»Seveda je in prav zaradi tega mi je dr. Vasilija govorila o težavah znanstvenega napredka med individualisti. Kljub temu pa želim slišati tudi vaše mnenje. In tudi vi si prav gotovo želite, da bi mi povedali. Bi vam bilo prav, če bi jaz sprejel Fastolfovo razlago globalističnih načrtov? Ta razlaga bi prav gotovo ne bila brez predsodkov in nepristranska. Bi se vi z njo kar sprijaznili? Ali pa bi svoje načrte raje opisali s svojimi besedami?«

»Če je tako, gospod Baley, mi ne dajete prav nobene možnosti na izbiro.«

»Prav nobene, gospod Amadiro.«

»No, prav. Jaz gledam v prihodnost — ali bolje bi bilo reči: mi gledamo v prihodnost, kajti na tem inštitutu smo vsi istih misli. Želimo, da bi si človeštvo odprlo možnosti za odkrivanje in naseljevanje več novih planetov. Vendar pa nočemo, da bi ta proces pripeljal do propada starejših planetov, kjer bi ljudje prav lahko začeli izumirati. Tako pa je z - oprostite - Zemljo. Nočemo, da bi novi planeti posrkali vase vse najboljše ljudi, za seboj pa pustili samo sodrgo. Saj razumete, ne?«

»Prosim, nadaljujte!«

»V vsaki družbi, ki je tako robotizirana kot naša, se je zelo lahko odločiti: kot prve naseljence je treba poslati naprej robote. Roboti bodo torej zgradili družbo in svet, in potem jim bomo lahko brez šelekcije sledili tudi mi. Vsak novi svet bo tedaj že udoben in urejen kot naši stari svetovi. Na nove svetove bomo odhajali, ne da bi zapustili domovino.«

»Ali ne bodo roboti zgradili raje robotskih svetov - namesto naših, človeških svetov?«

»To je res, če bomo pošiljali tja samo čisto navadne robote. Imamo pa možnost, da pošiljamo tja humanoide, kakršen je Daneel. Ko bodo ti gradili svetove zase, bodo avtomatično zgradili tudi svetove za nas. Dr. Fastolfe pa temu nasprotuje. Misel, da bodo morali ljudje sami klesati nov svet iz tujega in divjega planeta, se mu zdi imenitna. Dr. Fastolfe ne vidi, da bi bili napori pri takšnem delu velikanski in tudi človeške žrtve prevelike. Ne vidi, da bi bil novi svet, ki bi ga oblikovali s tolikerimi mukami, potem čisto nekaj drugega in prav nič podoben svetovom, ki jih poznamo.«

»Tako kot se vesoljski svetovi razlikujejo od Zemlje? Pravzaprav se razlikujejo tudi med seboj.«

Amadiro se je za trenutek zresnil in videti je bil zamišljen. »Dotaknili ste se zelo pomembne točke, gospod Baley. Mislil sem samo na Avroro. Vesoljski svetovi se med seboj res zelo razlikujejo in to dejstvo me prav nič ne navdušuje. Meni je povsem jasno -čeprav je to morda predsodek - da je Avrora, ki je najstarejša, obenem tudi najboljši in najuspešnejši planet. Ne želim si kopice povsem različnih novih planetov, od katerih naj bi bili samo nekateri res nekaj vredni. Želim si, da bi bilo več Avror, da bi bilo nešteto milij onov Avror - in zaradi tega si želim, da bi bili vsi ti novi svetovi sklesani v Avrore — še preden bi tja stopila človekova noga. Prav zato se tudi imenujemo ,globalisti'. Imeti hočemo samo takšen globus, kot je tale naša Avrora, in nič drugačnega.«

»Toda, dr. Amadiro, ali v raznolikostih ne vidite nobene prednosti?«

»Če bi bile variacije enako dobre, bi morda bilo v njih vsaj nekaj vrednosti, če pa so nekatere - ali pa kar večinoma - slabe, kakšna naj bi bila njihova korist človeštvu?«

»Kdaj boste s tem delom začeli?«

»Ko bomo imeli dovolj humanoidov. Vse do zdaj pa sta bila tu samo dva Fastolfova robota, od katerih je enega že uničil. Zdaj je ostal samo še Daneel kot edini primerek.« Ko je govoril, so mu oči ves čas uhajale k Daneelu.

»Kdaj pa boste imeli humanoide?«

»To je težko reči. Tudi z dr. Fastolfom se še nismo sporazumeli.«

»Pa čeprav je on samo eden, vas pa je veliko?«

Amadiro je zmignil z rameni. »Kar pustite svoj sarkazem, gospod Baley. Najprej: Fastolfe nas je precej prehitel, naš inštitut pa je bil dolgo v povojih. Šele kaki dve leti delamo s polno paro. Seveda pa je zelo pomembno, da Fastolfa ne samo dohitimo, ampak tudi prehitimo. Daneel je dober izdelek, vendar pa je samo prototip in še ni dovolj dober.«

»Kaj pa naj bi bilo pri humanoidu še boljšega, kot pri Daneelu?«

»Jasno, da bodo morali biti še veliko bolj podobni človeku. Biti bodo morali obeh spolov in imeti bodo morali tudi otroke. Generacije se bodo morale na planetih kar same razmnoževati, samo tako bo tam nastala dovolj dobra človeška civilizacija.«

»Zdi se mi, da vidim težave, dr. Amadiro.«

»O tem ni dvoma. Veliko težav je. Katere pa predvidevate vi, gospod Baley?«

»Če boste naredili humanoide, ki bodo tako zelo podobni človeku, da bodo lahko ustvarili človeško družbo, in če se bodo tudi razmnoževali s pomočjo obeh spolov, kakšna bo potem razlika med njimi in človeškimi bitji?«

»Je to sploh pomembno?«

»Mogoče je. Če bodo takšni roboti preveč človeški, se bodo morda zlili v avrorsko družbo, postali bodo člani družin - in potem ne bodo več primerni za pionirje . . .«

Amadiro se je zasmejal. »Ta misel vam je padla v glavo zaradi Gladijine navezanosti na Janderja. Vidite, da že marsikaj vem o vaših pogovorih s tisto žensko, saj sem se že pogovoril z Gre-mionisom in dr. Vasilijo. Moram vas pa spomniti, da je Gladija prišla s Solarije in njena pojmovanja o tem, kaj je to mož, niso avrorska.«

»Nisem mislil posebej nanjo. Mislil sem na spolnost, ki jo vi na Avrori razlagate zelo ohlapno, saj dopuščate, da so roboti tudi spolni partnerji! In nekateri roboti imajo samo približno človeške oblike. Če pa se robot sploh ne bo več razlikoval od človeka . . .«

»Potem je tu še vprašanje otrok. Roboti ne morejo biti očetje in matere . . .«

»To pa odpira še drugo vprašanje. Roboti bodo živeli zelo dolgo, kajti graditev družbe lahko traja stoletja . . .«

»Dolgo bodo morali živeti že zato, da bodo podobni Avrorcem.«

»In otroci? Bodo tudi ti dolgo živeli?«

Amadiro ni odgovoril.

Baley pa je nadaljeval: »To bodo umetni robotski otroci, ki ne bodo nikoli odrasli - nikoli ne bodo rasli in dozorevali. To pa bo prav gotovo dovolj nečloveški element, da bo narava take družbe postala vprašljiva.«

Amadiro je zavzdihnil. »Kar prodorni ste, gospod Baley. Res razmišljamo o tem: delati nameravamo robote, ki bodo lahko rojevali otroke. In otroci bodo morali rasti in dozorevati

— vsaj tako dolgo, da bodo lahko utrdili družbo, ki jo želimo ustvariti.«

»In ko bodo potem človeška bitja tudi res prišla, boste robote predelali — v bolj primitivne robote?«

»Morda - če se nam bo tako zdelo prav.«

»In tole rojevanje otrok! Jasno je, da bi bilo najbolje, če bi pri tem uporabili sistem, ki bi bil kar najbolj podoben človeškemu, ne?«

»Morda.«

»Seks, zaplojevanje, rojevanje?«

»Morda . . .«

»Ti roboti bodo potemtakem ustvarili družbo, ki bo tako človeška, da se od prave človeške družbe sploh ne bo več razlikovala. In kaj ko bodo potem prišli pravi ljudje? Ali jih ne bodo roboti raje zavračali in jim skušali prepovedati naselitev? Ali ne bodo roboti do Avrorcev takšni, kot so Avrorci do Zemljanov?«

»Gospod Baley, roboti bodo vedno vezani na tri zakone.«

»Trije zakoni govore o tem, kako morajo človeška bitja varovati pred poškodbami in kako jih morajo ubogati.«

»Res je.«

»Kaj pa, če bodo roboti tako zelo podobni človeku, da bodo tudi nase gledali kot na ljudi, ki jih morajo varovati in ubogati. Skoraj gotovo in zelo verjetno bodo same sebe cenili bolj kot imigrante.«

»Moj dobri gospod Baley, zakaj pa vas vse to tako zelo skrbi? To je še precej oddaljena prihodnost. Ko bomo tako napredovali, bomo že našli ustrezne rešitve.«

»Dr. Amadiro, kaj pa če se zgodi, da Avrorci vaših načrtov ne bodo hoteli sprejeti, ko bodo doumeli, za kaj gre? Morda bodo dali prednost celo pogledom dr. Fastolfa.«

»Mislite? Fastolfe meni, da bi bilo treba spodbujati Zemljane za naselitev na novih svetovih. Zlasti še, če jih Avrorci brez robotov ne bodo mogli sami naseliti.«

Baley je rekel: »Zdi se mi, da je to kar precej smiselno.«

»Ker ste pač Zemljan, moj dobri Baley. Moram pa vam povedati, da Avrorcem nikakor ni do tega, da bi videli, kako Zemljani mrgolijo po novih svetovih, kako zidajo svoje čebelje panje in ustanavljajo svoj galaktični imperij. Na trilijone in kvadrilijone jih je. In kaj bi bilo potem z vesoljskimi svetovi? V najboljšem primeru bi jih pahnili v nepomembnost - v najslabšem pa bi ljudi celo iztrebili.«

»Druga možnost pa so torej svetovi androidov, ki grade nekakšne lažne človeške družbe, v katere se ljudje sploh ne bodo smeli vključiti. Polagoma bo nastal robotski galaktični imperij. Tudi ta bo pahnil vesoljske svetove v nepomembnost, ali pa bo prišlo celo do iztrebljenja pravih ljudi. Avrorci pa bi prav gotovo raje videli človeški galaktični imperij kot robotskega.«

»Le zakaj ste tako zelo prepričani, da je tako, gospod Baley?«

»To zagotavlja oblika vaše današnje družbe. Že med potovanjem na Avroro so mi povedali, da tu sploh ne delate razlike med roboti in ljudmi - a to prav gotovo ne drži. To je morda samo želja, samo ideal, s katerim Avrorci slepijo same sebe - v resnici pa tega ni.«

»Koliko časa pa ste že tu? Manj kot dva dni, in vam je že vse to jasno?«

»Da, dr. Amadiro. Mogoče prav zato, ker sem tujec. Vse te stvari vidim jasneje. Navade in ideali me ne slepijo. Roboti ne smejo vstopiti v stranišče - in to je zelo jasna razlika. To dopušča ljudem, da so nekje vendarle sami. Tule lepo udobno sediva vi in jaz - roboti morajo pa takole stati vsak v svoji niši.« Baley je z roko pokažal na Daneela. »In to je že druga razlika. Mislim, da bodo ljudje - in zlasti še Avrorci — vedno radi poudarjali razlike, saj bodo tako varovali svojo človečnost.«

»Osupljivo, gospod Baley.«

»Prav nič ni osupljivo, dr. Amadiro. Vi ste izgubili. Tudi če se vam posreči vsiliti Avrorcem svoje prepričanje, da je Fastolfe uničil Janderja, tudi če spregledate Fastolfovo politično nemoč, tudi če pridobite vlado na svojo stran in tudi če bodo Avrorci odobrili vaše načrte za naseljevanje robotov - samo nekaj časa boste pridobili. Ko pa bodo Avrorci spregledali, kakšne posledice imajo lahko vaši načrti, se bodo obrnili proti vam. Zato bo bolje, da takoj prenehate z gonjo proti dr. Fastolfu. Z njim se morate srečati in skleniti morata nekakšen sporazum. Če pa bodo nove svetove naseljevali Zemljani, je treba to organizirati tako, da ne bo ogrožalo Avrore in drugih vesoljskih svetov.«

»Osupljivo, gospod Baley,« je že drugič rekel Amadiro.

»Saj nimate nobene izbire,« je preprosto rekel Baley.

Toda Amadiro je lahkotno odgovoril: »Če rečem, da so vaše zamisli osupljive, vse to sploh ne velja za vsebino vaših izjav. Gre samo za dejstvo, da ste si jih sploh izmislili in da še vedno mislite, da so sploh kaj vredne.«

56.

Baley je gledal Amadira, kako je segel po zadnjem koščku peciva, kako ga je nesel v usta in kako je pri tem užival.

»To je zelo dobro,« je rekel Amadiro, »ampak jaz malce preveč rad jem. Kaj sem že rekel? — Ah, da. Gospod Baley, ali mislite, da ste odkrili skrivnost? Da sem vam povedal nekaj, česar ves svet še ne ve? Da so moji načrti nevarni in da o njih čvekam vsakemu prišleku? Najbrž res mislite tako. In če vam bom tako dolgo govoril, bom zinil še kakšno neumnost, ki jo boste potem lahko izkoristili! Vendar vedite, da jaz pač nisem tak. Moji načrti za robote, ki bi bili čedalje bolj podobni človeku, robote, za robotske družine in za kulturo, ki naj bo vedno bolj človeška - so že prišli v zgodovino. Na voljo so vladi in vsakomur, ki se zanje zanima.«

Baley je vprašal: »Ali splošna javnost to ve?«

»Najbrž ne. Splošna javnost ima svoje skrbi in bolj jo zanima, kaj bo jutri Za kosilo, kakšna bo televizijska drama in kdo bo zmagal v naslednji nogometni tekmi. Prav nič je ne zanima, kaj se bo zgodilo v naslednjem stoletju in naslednjem tisočletju. Splošna javnost bo prav rada sprejela moje načrte - pa tudi intelektualci, ki že vse vedo. Tistih, ki bodo ugovarjali, ne bo dovolj in ne bodo pomenili ničesar.«

»Ste o tem popolnoma prepričani?«

»Sem — pa čeprav se vam zdi čudno. Močno se bojim, da vi sploh ne razumete, kako silovita so čustva, ki jih goje Avrorci - in vesoljski svetovi nasploh - do Zemljanov. Vedite pa, da jih jaz sploh ne odobravam. Moje mnenje je precej podobno vašemu. Jaz nisem obremenjen s primitivnim strahom pred okužbo, meni se ne zdi, da vi smrdite, ne pripisujem vam žaljivih osebnih potez. Ne mislim, da vi in vaši naklepate, kako nas boste oropali in kako boste ogrozili naša življenja. Velika večina Avrorcev pa je nagnjena k temu. Najbrž ne bo odveč, če vam povem, da bodo Avrorci sprva zelo vljudni do posameznih Zemljanov. Pozneje pa bo prišlo na dan sovraštvo in sumničenje. Recite jim, da bodo Zemljani zamrgoleli po vseh bližnjih svetovih! Recite jim, da si bodo pridobili oblast nad vso galaksijo - in že bodo glasovali za uničenje Zemlje — preden se utegne kaj takega zgoditi . . .«

»Tudi če je robotska družba alternativna možnost?«

»Seveda. Vi ne razumete čustev do robotov. Z njimi se zelo dobro razumemo. Z njimi smo domači . . .«

»Ne. Oni so vaši služabniki. Čutite se superiorne. Z njimi ravnate po domače, samo če to premoč vzdržujete. Groza pa bi vas pretresla, če bi grozil prevrat, če bi roboti postali močnejši . . .«

»Vi govorite tako, ker ste Zemljan. Samo Zemljani bi ravnali tako.«

»Ne. Ne pustite jim vstopiti v stranišča. To je že eno znamenje.«

»Njim tistih prostorov ni treba uporabljati. Za umivanje imajo svoje naprave, iztrebkov pa nimajo . . . Jasno je, da niso čisto takšni kot ljudje. Če bi bili, bi najbrž ne delali razlik . . .«

»Če bi bili kot ljudje, bi se jih bolj bali.«

»Res?« je vzkliknil Amadiro. »Saj to je norost! Se vi Daneela kaj bojite? Če tisti televizijski drami lahko kaj verjamem - in raje ji ne verjamem kaj prida - potem ste do Daneela čutili kar precejšnjo ljubezen. Pa saj jo čutite še danes, ne?«

Baleyev molk je bil zgovoren in Amadiro je nadaljeval.

»Kar poglejte,« je rekel, »zdajle vas prav nič ne gane, da stoji tamle Giskard - tih in negiben - v svoji niši. Že po drobnih znamenjih vašega obnašanja pa lahko uganem, da vam to, da je negiben tudi Daneel, nikakor ni pogodu. Zdi se vam, da je po svoji zunanjosti preveč človeški, da bi z njim ravnali kot z robotom. In prav nič se ga ne bojite, zlasti ne zato, ker je videti kot človek.«

»Jaz sem Zemljan. Tudi mi imamo robote, nimamo pa robotske kulture. Samo po meni ne morete presojati . . .«

»Kaj pa Gladija, ki je imela raje Janderja kot človeško bitje . . .«

»Ona je Solarijka. Tudi po njenem primeru ne morete presojati.«

»Po kakšnih primerih pa naj potem presojamo? Saj samo ugibamo. Meni je jasno, da bomo robota, ki je dovolj človeški, sprejemali kot človeka. Hočete dokaz, da jaz nisem robot? Dejstvo, da sem videti kot človek, vam zadostuje. Navsezadnje nam bo čisto vseeno, če bodo kak nov svet naselili Avrorci, ki bodo ljudje po videzu - ali dejansko. Nobene razlike ne bo. Ni torej pomembno, ali bodo naseljenci ljudje ali roboti - važno pa je, da bodo Avrorci — ne pa Zemljani.«

Baley je začel omahovati. Negotovo je vprašal: »Kaj pa, če se vam nikoli ne bo posrečilo narediti človeku podobnega robota?«

»Zakaj pa naj bi se ne posrečilo? Zelo veliko nas je, ki se trudimo . . .«

»Mediokritete! Naj jih je še toliko, ne žaležejo za enega samega genija.«

»Mi nismo mediokritete,« je kratko odrežal Amadiro. »Sodelovanje z nami se bo Fastolfu navsezadnje še zelo splačalo . . .«

»Jaz ne mislim tako.«

»Jaz pa. Pridružil se nam bo, ko ne bo imel več opore v vladi, ko bodo naši načrti za naseljevanje galaksije bolj izdelani in ko bo spoznal, da nas njegova opozicija ne more zaustaviti. Ravnal se bo pač po človeški logiki . . .«

»Mislim, da se vam ne bo posrečilo,« je rekel Baley.

»Vi mislite, da bo ta preiskava Fastolfa razbremenila, mene pa zapletla v težave, in poleg mene morda še koga drugega.«

»Morda,« je rekel Baley.

Amadiro je zmajal z glavo. »Moj dragi prijatelj, če bi se mi zdelo, da lahko storite nekaj, kar bi pokvarilo moje načrte - mislite, da bi takole mirno posedal in čakal na uničenje?«

»Saj niste mirni. Na vse načine se trudite, da bi mi preiskavo preprečili. Zakaj? Tega prav gotovo ne bi počeli, če bi mislili, da jaz ne morem storiti ničesar, kar bi vas lahko izdalo.«

»No, prav,« je rekel Amadiro, »na pot mi lahko stopite tako, da demoralizirate nekatere člane tega inštituta. Nevarni mi sploh ne morete biti, lahko ste pa zoprni - in tudi tega ne maram. To zoprnost moram torej končati in storil bom to na pameten način in tudi dovolj vljudno. Če pa bi bili vi zares nevarni . . .«

»No, kaj pa bi v tem primeru lahko storili?«

»Lahko bi vas dal zgrabiti in zapreti, potem bi bili pa izgnani. Na splošno bi bilo Avrorcem kaj malo mar, kaj jaz počnem z nekim Zemljanom.«

Baley je rekel: »Prestrašili bi me radi - a to ne gre. Zelo dobro veste, da mi ne morete storiti ničesar, dokler sta tu moja robota . . .«

Amadiro pa mu je odvrnil: »Pa se zavedate, da imam več kot sto robotov, ki jih lahko v hipu pokličem? Kaj bi proti njim lahko storila vaša dva?«

»Čeprav jih je sto, mi nihče ne more ničesar. Saj Zemljana in Avrorca sploh ne znajo razlikovati. Človek sem, kakor pojmujejo tisti trije zakoni.«

»Saj vam lahko preprečijo gibanje, ne da bi vas poškodovali -vaša robota bi pa uničili . . .«

»Ni tako,« je rekel Baley. »Giskard vas že sliši in če boste naredili le kretnjo, da bi poklicali svoje robote, vam bo on preprečil vsakršno gibanje. Zelo hiter je in vaši roboti bodo povsem brez moči - čeprav bi vam morda uspelo, da bi jih poklicali.«

»Mislite, da bi me Giskard lahko poškodoval?«

»Prav gotovo - če bi s tem mene ubranil pred poškodbo. Še ubil bi vas, če bi bilo to potrebno.«

»Tega najbrž ne mislite zares.«

»Prav zares!« je odgovoril Baley. »Daneel in Giskard imata ukaze, da me morata varovati. V tem smislu je dr. Fastolfe s svojo znano spretnostjo prvi zakon celo okrepil - s posebnim ozirom na mojo službo. Na dolgo in široko mi tega sicer ni pojasnjeval, vendar pa vem, da je res. Če bosta moja robota morala izbirati med vašo in mojo poškodbo, potem bosta, čeprav sem jaz Zemljan, prav gotovo izbrala vas. In mislim, da dr. Fastolfu ni bilo veliko do tega, da bi zavaroval vas.«

Amadiro se je zahihital. »Prepričan sem, da imate v vseh pogledih popolnoma prav. Prav je, da ste mi to povedali. Saj veste, dragi moj prijatelj, da ves ta pogovor snemam - to sem vam že spočetka povedal. Dr. Fastolfe bo morda izbrisal tale zadnji del najinega pogovora - a zagotavljam vam, da ga jaz ne bom. Iz vaših besedje povsem jasno, daje pripravljen izdelati načrt, kako bi me — s pomočjo robotov - ranil ali celo ubil. Če bi mu le uspelo! - Jaz pa seveda ne nameravam - in tega iz mojih besed tudi ne morete sklepati - njemu prizadeti niti najmanjše škode. In seveda tudi vam ne. Kdo od naju je divjak, gospod Baley? - Mislim, da vam je to jasno. Potemtakem lahko kar tukaj, na tej točki, končava najin pogovor.«

Vstal je in se še vedno smehljal. Baley je pogoltnil slino in avtomatsko tudi vstal.

Amadiro je rekel: »Še nekaj vam moram povedati. Vse to nima nobene zveze z drobnimi težavami, ki jih imava tukaj na Avrori jaz in dr. Fastolfe. Vse skupaj je, gospod Baley, samo vaš problem.«

»Moj problem?«

»Morda bi moral reči ,zemeljski problem1. Ubogega Fastolfa bi zelo radi rešili njegove lastne norosti, kajti zdi se vam, da si boste tako odprli možnosti za ekspanzijo. - A ne računajte na to!«

»Zakaj?«

»Mislim, da ste vse skupaj postavili na glavo. Ko bo Zemlja prisiljena ostati v svojem planetarnem sistemu, bo to, vam rečem, zanjo še najboljše. Možnosti za ekspanzijo bo imela samo Avrora, ki bo lahko ustanovila svoj brezmejni imperij. Zemlja bo torej ostala Zemlja in prav nič drugega! Nam ne bo delala skrbi. Ko bomo torej raztegnili oblast čez vso galaksijo, Zemljanom ne bomo zavidali njihovega lastnega sveta. Zemlji bomo celo pomagali, da se bo uredila in postala udoben planet.«

»Res?«

»In po drugi strani, gospod Baley, še tole: če bodo Avrorci storili tisto, kar zahteva Fastolfe, in če bo Zemlji dopuščeno, da bo organizirala naselitvene odprave - potem . . . potem ... bo kmalu postalo jasno, da bo Zemlja tista, ki bo raztegnila svojo oblast čez vso galaksijo. V tem primeru bomo mi obkoljeni in obsojeni na propad in smrt. Potem nam seveda nihče ne bo mogel več pomagati. Do Zemljanov sem vedno čutil prijateljstvo, vendar pa je nevarno, da podležejo podžiganju mržnje in predsodkov. To potemtakem ne bo dobro za Zemljo.

Tako torej, gospod Baley, če res ljubite svoje ljudstvo, potem se morate upreti vsem Fastolfovim poskusom, da bi izpeljal svoje grde načrte! Moj zaveznik morate biti. Premislite! Govorim vam iskreno in iz prijateljstva do vas in do našega planeta.«

Amadiro se je ves čas široko nasmihal, a to je bilo že bolj podobno volčjemu režanju.

57.

Baley in njegova robota so sledili Amadiru iz sobe in po hodniku.

Pred nekimi vrati se je Amadiro ustavil in vprašal: »Bi izrabili priložnost preden odidete?«

Baley sprva ni razumel, kaj hoče reči. Potem se je spomnil, da je Amadiro uporabil starodavno frazo, saj je tudi on prebiral zgodovinske romane.

Rekel je: »Nekoč je živel star general, katerega ime sem pozabil. Zelo dobro je poznal potrebe navadnega vojaka in govoril je: ,Nikoli ne zamudi priložnosti za scanje!1«

Amadiro se je široko smejal in rekel: »Odličen nasvet! Skoraj tako dober kot moj, da resno premislite vse, kar sem vam rekel. - Opazil pa sem, da omahujete. Vendar pa - nikar ne mislite, da vam nastavljam kakšno past! Verjemite mi -nisem barbar! V tej hiši ste moj gost in zato ste tu popolnoma varni.«

Baley je previdno odgovoril: »Če omahujem, je to pač zato, ker premišljujem, ali je prav, da uporabljam te . . . uh . . . naprave ... saj vendar nisem Avrorec.«

»Nesmisel, moj dragi Baley. Saj drugega ne morete! Če je treba, je treba . . . Prosim, kar izvolite! Vedite, da jaz nisem žrtev, plen splošnih avrorskih predsodkov, in želim tako vam, kakor tudi vsej Zemlji - samo dobro.«

»Lahko stopite korak naprej?«

»Kam, gospod Baley?«

»Mi lahko dokažete, da tudi pred roboti nimate nobenih predsodkov?«

»Nobenih predsodkov pred roboti ni,« je hitro odgovoril Amadiro.

Baley je slovesno prikimal, kakor da je s to pripombo povsem zadovoljen, in dokončal je svoj stavek: ». . . in pustite jima, naj stopita z menoj na stranišče. Brez njiju se kar slabo počutim . . .«

Amadiro je bil za hip presenečen. Brž pa se je zbral in prijazno odgovoril: »Vsekakor, gospod Baley.«

»Če pa je kdo notri, lahko ugovarja. Nočem narediti nobenega škandala.«

»Nikogar ni notri. To je stranišče samo za eno osebo in če bi bil kdo notri, bi bil tu znak ,zasedeno*.«

»Hvala, dr. Amadiro,« je rekel Baley. Odprl je vrata in rekel: »Giskard, vstopi!«

Giskard je obstal, vendar ni ugovarjal in je vstopil. Na Baleyev namig mu je sledil še Daneel. Ko je stopal skozi vrata, je prijel Baleya za komolec in ga potegnil v notranjost.

Ko so se vrata za njim zaprla, je Baley dejal: »Saj bom hitro. Hvala, ker sta to dopustila!«

Brezskrbno je vstopil v kabino, a v želodcu ga je zgrabil krč. Je bilo tu skrito kakšno neprijetno presenečenje?

58.

Stranišče pa je bilo vendarle prazno. Ni bilo kaj preiskovati. Bilo je manjše kot v Fastolfovi hiši.

Opazil je, da Daneel in Giskard tiho stojita drug poleg drugega s hrbtoma proti vratom, kakor da bi se trudila, da bi mu ne bila v napoto.

Baley je skušal govoriti normalno, a njegov glas je bil hripav. Glasno se je odkašljal in dejal: »Kar vstopita v kabino in tudi molčati ni treba, Daneel.« (Daneel je bil že na Zemlji. Poznal je zemeljski tabu molka v straniščih.)

Daneel je tudi takoj pokažal, da se tega spominja. Prst si je položil na usta.

Baley je rekel: »Saj vem, saj vem, a pozabi! Če Amadiro lahko pozabi avrorski tabu o robotih na stranišču, potem tudi jaz lahko pozabim na zemeljski tabu o molku na stranišču.«

»Se ne boste slabo počutili, kolega Elijah?« je tiho vprašal Daneel.

»Niti najmanj!« je glasno odgovoril Baley. (Pogovor z Daneelom, robotom, je bil seveda nekaj drugega. Zvoki govorice v tej sobi, kjer ni bilo nobenega drugega človeškega bitja, niso bili tako zelo zastrašujoči. In tudi to, da sta bila tu samo robota, pa čeprav je bil vsaj eden podoben človeku, sploh ni bilo neprijetno. Vsaj Baley kaj takega ni mogel trditi. Čeprav Daneel ni imel občutkov, ki bi žalili človeka, je vendarle Baley čutil namesto njega.)

Tedaj pa se je Baley spomnil nečesa drugega in nenadoma ga je obšel občutek, da je popoln norec.

Kar se da tiho je nenadoma dejal: »Ali pa mi morda svetujeta molk, ker so tu prisluškovalne naprave?« Zadnje besede je spregovoril tako tiho, da jih je bilo mogoče razbrati samo z njegovih ustnic.

»Ne, to je povsem nemogoče, kolega Elijah. Ljudje, ki so zunaj, ne morejo slišati ničesar, kar se tu govori.«

»Zakaj naj bi bilo nemogoče?«

Izplaka je delovala hitro, tiho in učinkovito in Baley se je pomaknil k umivalniku.

Daneel je rekel: »Na Zemlji je gneča, ki preprečuje zasebnost. Prisluškovanje je samo po sebi umevno. Najbrž je povsem normalno, če uporabljamo tudi tehnične naprave, da bi se bolj slišalo. Če Zemljan noče, da bi mu kdo prisluškoval - preprosto ne govori. Zaradi tega je v takšnih prostorih molk tako zelo obvezen.

Na Avrori in tudi na drugih vesoljskih svetovih pa je zasebnost življenjsko dejstvo in to je velika vrednota. Spomnite se Solarije in vseh tistih skrajnosti! Pa tudi na Avrori, ki ni Solarija, so ljudje drug pred drugim izolirani. Med njimi so velike razdalje, kakršnih si na Zemlji nihče ne more niti zamisliti. Poleg tega pa je med njimi tudi množica robotov. Niti misliti si ni mogoče, da bi kdo kršil pravila zasebnosti.«

Baley je vprašal: »Hočeš reči, da bi bil zločin, če bi kdo tu nastavil prisluškovalne naprave.«

»Še huje, kolega Elijah. To bi bilo dejanje, ki ga civiliziran Avrorec sploh ne zmore.«

Baley se je ozrl okrog sebe. Daneel, ki si je to kretnjo napačno razlagal, je snel brisačo z obešalnika in mu jo podal.

Baley je brisačo sprejel, čeprav tisti trenutek ni mislil nanjo. Njegove oči so iskale skriti mikrofon, kajti kar neverjetno se mu je zdelo, da bi ne izrabili priložnosti, pa čeprav bi bilo to nekulturno. Bilo bi seveda povsem nepotrebno in Baley je to dobro vedel. Pa tudi sam bi najbrž ne mogel odkriti skritega avrorske-ga mikrofona, čeprav bi bil res kje. V okolju tuje kulture se še vedno ni znašel.

Mučil pa ga je še drugačen sum. »Povej mi, Daneel, ti ki poznaš Avrorce bolje kot jaz: kaj misliš, zakaj se Amadiro tako zelo trudi z menoj? Svoj prosti čas zapravlja. In spremlja me do vrat. Ponudi mi uporabo tega prostora - nekaj, česar bi Vasilija prav gotovo ne storila. Zdi se, kakor da ima dovolj časa, da se ukvarja samo z menoj. Je to samo vljudnost?«

»Avrorci so večinoma ponosni na svojo vljudnost. Najbrž tudi Amadiro. Večkrat je poudaril, da ni barbar.«

»Še eno vprašanje: zakaj misliš, da je pustil, da sem pripeljal tebe in Giskarda v ta prostor?«

»Zdi se mi, da je hotel odpraviti vaš sum, da je v tej sobi skrita past.«

»Zakaj pa ga je to tako zelo skrbelo? Ga je skrbelo, da bi me bilo lahko brez potrebe preveč strah?«

»Rekel bi, da je tako ravnanje značilno za civiliziranega Avrorca.«

Baley je zmajal z glavo. »No, dobro, če so v tem prostoru prisluškovalne naprave in če me Amadiro lahko sliši - naj me kar posluša! Menim, da ni kulturen Avrorec. Ostro me je posvaril, da bo - če ne bom opustil te preiskave - trpela vsa Zemlja. Se to spodobi za kulturnega človeka? Ali ni to značilno za brezobzirnega izsiljevalca?«

Daneel je rekel: »Avrorec, ki se mu bo zdelo, da mora nekomu groziti, bo to storil kar se le da elegantno.«

»Kot je to storil Amadiro. Kulturnega človeka označuje torej način — ne pa vsebina govorjenja. Sicer pa si ti, Daneel, samo robot in potemtakem ne moreš zares kritizirati človeka, ne?«

Daneel je odgovoril: »To bi bilo zelo težko. Toda - ali vas smem nekaj vprašati, kolega Elijah? Zakaj ste pa prosili za dovoljenje, če smeva jaz in Giskard vstopiti v ta prostor? Prej se mi je zdelo, da nikakor nočete verjeti, da ste v nevarnosti. Se vam zdaj zdi, da ste varni samo v najini prisotnosti?«

»Ne, ne, sploh ne, Daneel. Zdaj sem povsem prepričan, da nisem v nobeni nevarnosti in da tudi nisem bil.«

»In vendar - ko ste vstopili v ta prostor - je bilo jasno, da ste nekaj sumili, kolega Elijah. Preiskali ste vse.«

Baley je odgovoril: »Seveda! Rekel sem, da nisem v nevarnosti, nisem pa rekel, da ni tu nobene nevarnosti.«

»Mislim, da ne vidim razlike, kolega Elijah.«

»O tem se bova že kasneje pogovorila, Daneel. Še vedno nisem povsem prepričan, da tu ni nobenih prisluškovalnih naprav.«

Baley je bil zdaj povsem odločen. Rekel je: »No, prav, Daneel. Meni se nikamor ne mudi. Sploh ne hitim. Zdaj že spet lahko stopim ven in radoveden sem, če Amadiro še vedno čaka na nas -ali pa je naročil kakemu svojemu uslužbencu, da bo z nami opravil in nas spremil do vrat. Navsezadnje je Amadiro zelo zaposlen človek in se ve.s dan ne bo utegnil ukvarjati z menoj. Kaj misliš, Daneel?«

»Bolj logično bi bilo, če bi dr. Amadiro to nalogo zaupal komu drugčmu.«

»In ti Giskard? Kaj pa ti misliš?«

»Tako kot prijatelj Daneel, čeprav po lastnih izkušnjah vem, da ljudje pri svojih dejanjih niso vedno povsem logični.«

Baley je rekel: »Jaz sumim, da Amadiro potrpežljivo čaka na nas. Kaj ga sili, da z nami zapravlja čas? Mislim, da ta pogonska sila - kakršna koli že je — nikakor še ni oslabela.«

»Ne vem, kakšna naj bi bila ta pogonska sila, o kateri govorite, kolega Elijah,« je rekel Daneel.

»Tudi jaz ne vem,« je rekel Baley, »in to je tisto, kar me zelo skrbi. A odprimo vrata in poglejmo!«

59.

Amadiro je čakal pred vrati, natančno tam, kjer ga je Baley malo prej zapustil. Nasmehnil se je in ni pokažal nobene nestrpnosti. Baley se ni mogel upirati in je pogledal Daneela - češ, saj sem ti rekel. Daneel mu je odgovoril z vljudno ravnodušnostjo.

Amadiro je rekel: »Gospod Baley, škoda, da niste pustili Giskarda zunaj, ko ste stopili v stranišče. Lahko bi se spominjala, kako je bilo, ko sva bila s Fastolfom še v dobrih odnosih. Veste, Fastolfe je bil moj učitelj . . .«

»Res?« se je začudil Baley. »Tega pa nisem vedel.«

»Nič hudega, tega vam pač ni nihče povedal. V tem kratkem času, odkar ste na našem planetu, pač niste mogli zvedeti vsakdanjih stvari . . . Pridite zdaj - kot dober gostitelj moram izkoristiti to priložnost in vam razkazati inštitut.«

»Toda,« je rekel Baley in otrpnil. »Jaz moram . . .«

»Morate,« je rekel Amadiro in njegov glas je postal kar nekako ukazovalen. Na Avroro ste prišli včeraj zjutraj in dvomim, da boste še kaj dolgo ostali na njej. Tole bo vaša edina priložnost, da si ogledate moderen laboratorij, kjer delamo raziskave v robotiki.«

Prijel ga je za roko in mu nadvse prijateljsko govoril. (Osupli Baley je lahko le pomislil, da je to vse samo brbljarija.)

»Saj ste se umili,« je rekel Amadiro. »Poskrbeli ste za svoje potrebe. Tu bodo še drugi robotiki, ki jim boste lahko zastavljali vprašanja. In prepričati vas hočem, da vaše preiskave nočem ovirati. Sicer pa - zakaj ne bi skupaj večerjala?«

Oglasil se je Giskard: »Če smem pripomniti, gospod . . .«

»Ne smeš!« je odrežal Amadiro odločno in robot je utihnil. »Moj dragi gospod Baley, robote jaz zelo dobro poznam. Kdo naj jih pozna bolje? - seveda razen tistega nesrečnega Fastolfa. Giskard vas je gotovo hotel spomniti na kak sestanek, na kakšno obljubo ali kakšen opravek - ampak saj nima smisla! Pravim vam, da bo preiskava vsak čas končana in takšni opravki nimajo zdaj nobenega smisla. Pozabiva zdaj na vse to in bodiva prijatelja!«

In potem je nadaljeval: »Razumeti morate, gospod Baley, da sem velik ljubitelj Zemlje in njene kulture. Takšna ljubezen na Avrori ni posebno zaželena, a meni se zdi to očarljivo. Posebno me zanima stara zemeljska zgodovina, ko so govorili še sto in sto jezikov in medzvezdni standardi še niso bili razviti . . . Mimogrede: moram vas pohvaliti, ker tako dobro govorite medzvezdni jezik . . .«

»Tule, tule, po tej poti,« je rekel in zavil okrog vogala.»Prišli bomo v simulacijsko sobo, ki ima neko posebno lepoto. Tu preskušajo robote in morda bomo videli kaj zanimivega. Vse je zelo skladno ... A omenil sem, da dobro govorite medzvezdni jezik. Na Avrori nekateri mislijo, da govore Zemljani povsem nerazumljivo. In ko smo gledali tisto televizijsko dramo, so nekateri trdili, da igralci niso Zemljani, ker jih je bilo tako lahko razumeti.« Zasmejal se je.

»Poskusil sem brati Shakespeara,« je nadaljeval zaupljivo, »a izvirnika sploh ne razumem, prevod pa je slab. Laže je z Dickensom in Tolstojem, morda zato, ker so njuna dela v prozi. Samo imena junakov so povsem neizgovorljiva . . .

Hočem vam torej dopovedati, da sem velik prijatelj Zemlje. Prav zares! In vse najboljše ji želim. Me razumete?« Pogledal je Baleya in njegove oči so spet pokažale nekak volčji blesk.

Baley je povzdignil glas in prekinil njegove mehko tekoče stavke. »Bojim se, da vam ne morem ustreči, dr. Amadiro. Svoje opravke imam, za vas pa nimam več vprašanj. In prav tako mi tudi ni treba postavljati vprašanj članom robotskega inštituta. Če bi vi . . .«

Utihnil je. V zraku je zazvenelo nekaj čudnega. Presenečen je pogledal kvišku: »Kaj pa je to?«

»Kaj pa?« je vprašal Amadiro. »Ničesar ne slišim.« Pogledal je robote, ki so jima tiho sledili. »Nič!« je rekel prisiljeno. »Nič!«

Baley je spoznal, da je bil tisti zvok nekaj takšnega kot ukaz. Noben robot pa zdaj ni mogel več trditi, da je slišal kakšen šum, čeprav je človek zatrjeval nasprotno. Samo Baley je pri tem lahko izvajal nasprotni pritisk, vendar pa je vedel, da pri tem ne bo mogel biti dovolj učinkovit. Amadiro je bil pri takšnih zadevah pač profesionalec.

Vendar pa to ni bilo tako pomembno. Nekaj je slišal in on sam ni bil robot; tega ni bilo mogoče izbrisati z besednim ukazom. Rekel je: Sami ste rekli, dr. Amadiro, da imam zelo malo časa. In zato moram . . .«

Spet šum. Zdaj močnejši.

Baley je z ostrim glasom dejal: »To je tisto, česar prej niste slišali in česar tudi zdaj ne slišite. Prosim, pustite me oditi, ali pa bom moral svoja robota prositi za pomoč.«

Amadirov prijem na Baleyevem ramenu je takoj popustil. »Moj dragi prijatelj . . . če je to vaša želja . . . prosim lepo. Pridite! Popeljal vas bom do najbližjega izhoda. In če se boste kdaj spet znašli na Avrori, kar se mi zdi sicer precej neverjetno, pridite, prosim, k meni na obisk in razkažal vam bom inštitut, kakor sem obljubil.«

Zdaj so pospešili korake. Šli so navzdol po nekih strmih spiralastih stopnicah in potem po hodniku do udobne in zdaj prazne predsobe - in do vrat, skozi katera so malo prej vstopili.

Okna v predsobi pa so bila povsem temna. Se je zunaj že znočilo?

Ni se znočilo. Amadiro je sam pri sebi zagodrnjal: »Slabo vreme! Zastrli so okna.«

Potem seje obrnil k Baleyu: »Mislim, da dežuje. To so napovedali. Na vremensko napoved se ponavadi lahko zanesemo — zlasti kadar se bliža kaj neprijetnega . . .«

Vrata so se odprla in Baley se je s krikom umaknil. Mrzel veter je sunkovito planil v notranjost. In nebo zunaj ni bilo črno, temveč temno sivo in vrhovi dreves so se upogibali sem in tja.

Lilo je kot iz škafa. Siloviti bliski so parali nebo. Potem je slišal grom, ki ga je skoraj oglušil.

Obrnil se je in se stokaje umaknil.

ŠE ENKRAT DANEEL IN GISKARD

60.

Baley je začutil močan Daneelov prijem pod pazduho. Ustavil se je in se prisilil, da ni več kažal prestrašenosti. Vendar je še vedno drgetal.

Daneel je z neizmernim spoštovanjem rekel: »Kolega Elijah, to je samo grom . . . Pričakovali smo ga, saj je bil predviden in je povsem normalen.«

»Saj vem,« je zašepetal Baley.

In res je vedel. O viharjih z gromom in bliskom je bral že v neštetih knjigah, leposlovnih in znanstvenih. Videl jih je tudi na holografskih posnetkih in na televiziji. Videl in slišal.

Vendar pa resničnost viharja, resnični zvok in izgled, nikoli ni prodrla v prostore Mesta, tako da še nikoli v življenju ni doživel kaj takega.

Čeprav je o teh viharjih vedel že marsikaj, ni še nobenega doživel. Viharja ni mogel prenesti kljub vsem opisom, številnim besedam, slikam na malih zaslonih in kljub zvočnim posnetkom; še pojma ni imel, kako svetel je blisk in kako para nebo; da je bil zvok tako pretresljivo nizek in da je tako zelo pretresal ves svet; da se je oboje zgodilo tako nenadoma; in da je lahko tako močno deževalo, lilo kot iz škafa . . .

Obupan je zašepetal: »V takem ne morem ven . . .«

»Saj ni treba,« je mirno odgovoril Daneel. »Giskard bo šel po letalo. Prav tule pred vrati bo pristalo. Niti kaplja dežja ne bo padla po vas.«

»Zakaj bi ne počakali, dokler ne mine?«

»To bi prav gotovo ne bilo dobro, kolega Elijah. Deževalo bo dlje kot do polnoči in če predsednik pride že jutri zjutraj, kot je omenil dr. Amadiro, bi bilo pametno, da se zvečer posvetujete z dr. Fastolfom.«

Baley se je siloma ozrl in gledal, kje bi lahko zbežal. Daneelu je pogledal v oči. Videti so bile zelo zaskrbljene, vendar pa je Baley pomislil, da se mu to samo zdi. Robot sam ni mogel imeti čustev, čustva je posnemalo samo pozitronsko valovanje elektronov. (Sicer pa najbrž tudi ljudje nimajo čustev, ampak samo nevronsko valovanje, kar si razlagajo kot čustva.)

Zavedel pa se je, da je Amadiro odšel. Rekel je: »Amadiro je nalašč zavlekel vse skupaj: najprej me je s svojim prisiljenim govoričenjem pripravil do tega, da sem stopil na stranišče, in potem je tebi in Giskardu preprečil, da bi me posvarila pred viharjem. Popustil je šele, ko se je oglasil grom. To pa je bilo tisto, na kar je čakal.«

»Pa je res videti tako. Vihar vas zdaj zadržuje in prav to je tisto, kar je naklepal.«

Baley je globoko zajel sapo. »Prav imaš. Na vsak način moramo proč.«

Z odporom je stopil za korak proti vratom, ki so bila še vedno odprta, skoznje pa je videl temno sivino in hudo ploho. Se en korak. Naslonil se je na Daneela in naredil še en korak.

Pri vratih je mirno čakal Giskard.

Baley si je oddahnil in za hip zaprl oči. Potem je tiho — bolj samemu sebi kot Daneelu - ponavljal: »Saj moram, moram, moram . . .« In spet je naredil korak.

61.

»Gospod, ali se slabo počutite?« je vprašal Giskard.

Neumno vprašanje, je pomislil Baley. A bilo je vprašanje, ki je bilo pač programirano. Vendar pa ni bilo prav nič bolj neumno, kot če bi ga zastavil človek. Tudi ljudje zastavljajo vprašanja kar tako, pogosto brez posebnega namena.

»Kar dobro se počutim,« je odgovoril Baley in se trudil, da bi njegov glas zvenel kar se da normalno. Bil pa je nekoristen odgovor na neumno vprašanje. In Giskard je - čeprav je bil samo robot — lahko uganil, da se Baley v resnici kaj slabo počuti in da je bil njegov odgovor debela laž.

Odgovor pa je bil kljub temu izrečen in Giskard ga je sprejel. Rekel je: »Zdaj bom šel po letalo in ga pripeljal prav do vrat.«

»Ali bo letalo v tem silnem nalivu in v vsej tej vodi sploh delovalo?«

»Seveda bo, gospod. Saj dež ni nič posebnega.«

Odšel je v dež. Bliski so zdaj kar ves čas razsvetljevali nebo in tudi grom se je ves čas ponavljal.

Baley je zdaj prvič v svojem življenju zavidal robotu. Robot je bil sposoben, da je hodil skozi vse to. Ni se menil ne za vodo, ne za bliske, ne za grom; robot je bil sposoben prezreti nemirno okolje in pri tem živeti neko lažno — a pogumno življenje; robot se ni bal niti muk niti smrti, ker zanj ni nobenih muk in nobene smrti.

Vendar pa robot ne more imeti izvirnih in ustvarjalnih misli, ne pozna intuicije.

Roboti so veliko bogastvo. Toda ali so vredni vsega tega, kar je zanje plačalo človeštvo?

V tistem trenutku Baley na ta vprašanja ne bi mogel odgovoriti. Vendar pa je strah popustil in zavedel se je, da ni lepšega, kot biti človek. Ko pa mu je neusmiljeno razbijalo srce in ko mu je zmanjkalo volje, se je lahko samo čudil, zakaj naj bi bilo dobro biti človek. Globoko zakoreninjenih strahov in silne agorafobije nikakor ni mogel premagati.

A že dva dni se je privajal odprtemu prostoru in končno bi mu to tudi skoraj uspelo.

Vendar strahu še ni premagal. Zdaj se je tega zavedal. Samo potlačil ga je, ko se je prisilil misliti na druge stvari. Vihar je premagal njegove misli.

Tega ni smel dopustiti. Osramotil se bo, če bo v njem vse popustilo — misel, ponos, volja. Pred brezosebnimi in vzvišenimi pogledi robotov se nikakor ni smel onesvestiti. Sramota je morala biti močnejša od strahu.

Na svoji roki je čutil čvrsti Daneelov prijem. Najraje bi se kar obrnil in skril svoj obraz na robotovih prsih - a sram ga je bilo in samo zaradi sramu tega ni storil. Če pa bi bil Daneel človek, bi se najbrž tej svoji želji ne mogel upirati . . .

Izgubil je stik z resničnostjo. Daneelov glas je slišal, kakor da prihaja iz neizmerne daljave. Zvenel je tako, kakor da bi se tudi Daneela lotila panika.

»Kolega Elijah, ali me slišite?«

In iz iste daljave je dejal Giskardov glas: »Nesti ga morava.«

»Ne,« je zamrmral Baley. »Saj bom hodil.«

Morda ga nista slišala. Morda tega sploh ni spregovoril in je samo mislil, da je. Čutil je, kako sta ga dvignila. Leva roka mu je omahnila in zaman se je trudil, da bi jo dvignil. Želel je nekoga objeti okoli ramen, hotel se je spraviti na noge.

A njegova leva roka je še vedno brezupno nihala in ves njegov trud je bil zaman.

Vendar pa se je nejasno zavedal, da se premika. Kapljice vode so se mu razpršile po obrazu. Pravzaprav to ni bila voda, ampak samo nekakšen vlažen zrak. Potem je na levici začutil nekaj trdega in na desni strani nekaj malo bolj prožnega.

Bilje spet v letalu, zagozden med Giskardom in Daneelom. In nenadoma je začutil, da je Giskard ves moker.

Začutil je piš toplega zraka. Zunaj je bila skoraj popolna tema in po steklu je lila voda. Pomislil je, da bi steklo lahko tudi zatemnili in kmalu so ga res zatemnili. Zajela jih je popolna tema. Motorji so mehko zabrneli, letalo se je dvignilo in zdelo se je, da je vihar popustil.

Giskard je dejal: »Opravičujem se, gospod, ker sem moker. A hitro se bom posušil. Počakali bomo, da pridete spet k sebi . . .«

Baley je zdaj že laže dihal. Začutil je, da ga obdaja nekaj čudovitega in prijetnega. Pomislil je: spravite me nazaj v Mesto! Pustimo vesolje pri miru in naj ga Vesoljci sami kolonizirajo! Zemlja je vse, kar potrebujemo!

A ko je tako razmišljal, je obenem tudi vedel, da je takšna misel blazna. Se sam ji ni mogel verjeti.

S silo je skušal obvladati svoje misli.

Tiho je spregovoril: »Daneel . . .«

»Da, kolega Elijah?«

»Glede tistega predsednika . . . Kaj misliš, je Amadiro prav presojal položaj, ko je menil, da bo predsednik naredil konec tej preiskavi? Ali pa se je samo prepustil svojim željam?«

»Lahko se zgodi, kolega Elijah, da se bo predsednik o vsej tej zadevi res pogovoril z dr. Fastolfom in dr. Amadirom. To bo najbrž povsem standarden postopek. Takih primerov je bilo vedno dovolj . . .«

»A zakaj?« je tiho vprašal Baley. »Če je Amadiro res tako zelo prepričan, zakaj predsednik kar z ukazom ne ustavi preiskave?«

Daneel je odgovoril: »Predsednik je v težkem političnem položaju. Spočetka je pristal na Fastolfovo zahtevo, naj vas pripeljejo na Avroro, in zdaj se seveda ne more kar tako hitro obrniti proti lastnemu ukrepu, saj bi se tako pokažal slabotnega in neodločnega. In razjezil bi tudi dr. Fastolfa, ki je še vedno zelo vplivna oseba v vladnih krogih.«

»Zakaj pa potem ne odkloni Amadirove zahteve?«

»Tudi dr. Amadiro je vpliven človek, kolega Elijah, in njegov vpliv najbrž še kar raste. Predsednik mora poslušati obe strani in preden se bo odločil, mora tako ali drugače taktizirati.«

»Na podlagi česa se bo odločil?«

»Po zaslugah tega ali onega, se mi zdi.«

»Potem si moram jaz do jutri zjutraj izmisliti nekaj, kar bo predsednika prepričalo, da se bo postavil na Fastolfovo stran - in ne proti njemu. Če se mi to posreči - ali bo to zmaga?«

Daneel je odgovoril: »Predsednik ni vsemogočen, a njegov vpliv je zelo velik. Če se bo postavil na Fastolfovo stran, bo Fastolfe dosegel vso podporo vlade.«

Zdaj se je Baleyu začelo svitati in spet je jasno razmišljal. »Saj zato nas je Amadiro skušal zadržati! Najbrž je menil, da predsedniku ne morem nuditi prav ničesar. Zato po njegovem mnenju ni bilo treba drugega, kakor da me zadrži, tako da ne bom mogel stvari pravočasno spraviti v red . . .«

»Zdi se, da je tako, kolega Elijah.«

»In izpustil me je samo zato, ker je menil, da me bo vihar še naprej zadrževal . . .«

»Mogoče je to res, kolega Elijah.«

»Če je tako, potem ne smemo dopustiti, da bi nas vihar še naprej zadrževal . . .«

Giskard je mirno vprašal: »Kam pa naj poletimo, gospod?«

»Nazaj v hišo dr. Fastolfa.«

Daneel je vprašal: »Ali hočete dr. Fastolfu reči, da preiskave ne morete nadaljevati?«

Baley je ostro odgovoril: »Zakaj pa to sprašuješ?« Njegov glas je bil močan in jezen, kar je pomenilo, da je bil že povsem priseben.

»Samo zato,« je rekel Daneel, »ker se bojim, da ste pozabili, kako je dr. Amadiro zahteval, da prenehate v korist Zemlje . . .«

»Nič nisem pozabil,« je kislo odgovoril Baley. »In tvoja misel, da lahko to vpliva name, me preseneča. Fastolfa ne smejo več obtožiti in Zemlja mora razposlati svoje ljudi po galaksiji! Če globalisti za vse to pomenijo kakšno nevarnost, je treba to nevarnost odstraniti.«

»Če pa je tako, kolega Elijah, zakaj se pa potem peljemo nazaj k dr. Fastolfu? Mislim, da mu nimava zdajle kaj povedati. Ali bi ne bilo treba preusmeriti preiskavo še kam drugam, preden bova poročala Fastolfu?«

Baley se je vzravnal v svojem sedežu in položil roko na Giskarda, ki je bil že povsem suh. Z mirnim glasom je dejal: »S tem, kar sem dosegel, sem povsem zadovoljen, Daneel. Kar naprej, Giskard! Naprej k Fastolfovi hiši!«

Potem je stisnil pesti in dodal: »In še nekaj, Giskard! Odgrni ta okna! Vihar hočem gledati!«

62.

Baley je pričakoval, da bodo stekla postala prozorna, in zadržal je dih. Mala letalska kabina ne bo več povsem zaprta; ne bo imela več nepredirnih sten.

Ko so se okna razjasnila, se je nenadoma zabliskalo. Potem je bil svet še temnejši.

Baley se je kar ukrivil od strahu, ko se je skušal izmakniti gromu, ki je čez nekaj trenutkov strahovito zadonel.

Daneel je pomirjajoče dejal: »Vihar ne bo nič hujši in prav kmalu se bo umaknil.«

»Saj mi je vseeno, se umakne ali ne,« je s tresočimi se ustnicami rekel Baley. »Pojdimo, kar pojdimo!« Skušal je igrati gospodarja nad roboti, da bi se bolje počutil.

Letalo se je dvignilo in rahlo zanihalo, Baleya je vrglo proti Giskardu.

Baley je zakričal (ali bolje: krik se mu je izvil): »Vozi mirno, Giskard!«

Daneel je položil Baleyu roko na ramo in ga potisnil nazaj na sedež. Z drugo roko se je držal za ročaj, ki je bil pritrjen na steno kabine.

»Vožnja ne more biti povsem mirna, kolega Elijah,« je rekel Daneel. »Veter je prehud.«

Baleyu so se lasje kar naježili. »Misliš, da nas bo kar odpihnilo?«

»Ne, ne, sploh ne,« je rekel Daneel. »Če bi bilo to vozilo antigravitacijsko - to pa je tehnološka oblika, ki je kajpada ni - in če bi bili masa in vztrajnost izničeni, potem bi nas kot pero dvignilo v zrak. Mi pa seveda maso v polni meri zadržimo tudi takrat, kadar nas reakcijski motor dviga in drži v zraku. Vztrajnost se tako upira vetru. Seveda pa se včasih rahlo zazibljemo, čeprav ima Giskard letalo popolnoma v oblasti.«

»A tega ni čutiti.« Baley je slišal rahel šum in mislil je, da je to veter, ki se žaletava v letalo. Potem se je letalo nagnilo in Baley je zgrabil Daneela okrog vratu v brezupnem strahu, da bi ne padel.

Daneel je trenutek počakal. Ko je Baley spet prišel do sape in ko je njegov prijem nekoliko popustil, se je Daneel izvil iz njegovega objema, vendar ga je z eno roko še vedno držal.

Rekel je: »Giskard mora vzdrževati smer, kolega Elijah, in pri tem s pomočjo reakcijskih motorjev postrani sekati zračne tokove. Ti torej pritiskajo samo na eno stran in vozilo se tako naslanja na veter; silo in smer reakcijskih motorjev pa je treba prilagajati vetru, ki neprestano spreminja svojo moč in smer. Giskard je res imeniten pilot, a nagibom in tresenju se ni mogoče izogniti. Morate mu oprostiti, ker se zdaj pogovora ne more udeleževati - vsa njegova pozornost je usmerjena na pilotiranje.«

»Pa je to, vse to . . . tudi varno?« Ob misli na takšno poigravanje z vetrom se je Baleyu krčil želodec. Kar srečen je bil, da že nekaj ur ni jedel. V majhnem prostoru letalske kabine si ni mogel niti drzniti, da bi mu bilo slabo. Že sama misel na to ga je vznemirjala in skušal je misliti na kaj drugega.

Pomislil je na zemeljske tekoče trakove, na dirke po njih, na prestopanje na vedno hitrejše trakove in potem spet nazaj, na počasnejše. Pri tem se je moral nagniti zdaj na to zdaj na ono stran; ko je pospeševal, se je nagnil v eno, in ko je zaviral, v drugo smer. V mlajših letih je to lahko počenjal brez odmora in brez napake.

Vsega tega se je brez težav priučil tudi Daneel in ko sta skupaj tekala po trakovih, je bil prav tako dober. No - in to zdaj tukaj je bila ista stvar! Letalo je tekalo preko trakov. Popolnoma ista stvar!

Povsem isto pa tudi ni bilo, jasno. V Mestu je bila hitrost trakov določena. Veter je pa spremenljiv. V tem viharju je imel veter lastno pamet - ali pa je bilo njegovo gibanje odvisno od tolikerih spremenljivk, da se je zdelo, kakor da ima svojo pamet. Giskard, ki se je vedno boril za racionalne razlage, se je moral s tem kar sprijazniti. To je bilo vse. Saj je bilo navsezadnje vse skupaj samo nekakšno tekanje po trakovih . . . bilo je samo nekoliko bolj zamotano. Trakovi so neprestano spreminjali svojo hitrost.

»Kaj pa, če zadenemo v drevo?« je zajecljal Baley.

»To pa ni verjetno, kolega Elijah. Giskard je preveč spreten, da bi dopustil kaj takega. Letimo pa nizko nad tlemi, tako da so reakcijski motorji še prav posebno močni.«

»Potem bomo zadeli v kakšno skalo. Ta nam bo spodaj poškodovala trup.«

»Nikamor ne bomo zadeli, kolega Elijah.«

»Zakaj pa ne? Le kako lahko Giskard vidi, kam letimo?« Baley je strmel v temo pred seboj.

»Sonce ravnokar zahaja,« je pojasnil Daneel, »in nekateri žarki prodirajo skozi oblake. S pomočjo naših žarometov midva kar dobro vidiva. Ko se bo še bolj stemnilo, bo Giskard povečal moč žarometov.«

»Kakšnih žarometov?« je vztrajno spraševal Baley.

»Vi jih ne vidite, ker imajo infra rdečo komponento, na katero so Giskardove oči občutljive - vaše pa ne. Se več -infra rdeča svetloba je veliko bolj prodorna kot kratkovalovna svetloba. Zato je v dežju, oblakih in megli veliko bolj učinkovita.«

Čeprav se je Baley slabo počutil, je vendar radovedno vprašal: »Kaj pa tvoje oči, Daneel?«

»Moje oči, kolega Elijah, pa so kar najbolj podobne človeškim. V tem trenutku je to morda slabo.«

Letalo se je stresalo in Baley je spet zadrževal sapo. Šepetaje je dejal: »Oči Vesoljcev so še vedno prilagojene zemeljskemu soncu in so drugačne od robotskih oči. To jih spominja, da so zemeljskega porekla.«

Njegov glas je zamrl. Stemnilo se je. Ničesar ni mogel več videti in tudi bliski niso razsvetljevali ničesar. Samo slepili so ga. Zaprl je oči, a tudi to ni pomagalo. Silovito je grmelo.

Morda bi se morali ustaviti? Počakati, da mine ta silni vihar?

Giskard je nenadoma spregovoril:

»Letalo ne deluje več pravilno.«

Baley je čutil, kako je postajal polet vse bolj in bolj neudoben in letalo se je treslo, kakor da bi se na kolesih peljalo po zorani njivi.

Daneel je vprašal: »Je poškodba nastala zaradi viharja, prijatelj Giskard?«

»Mislim, da ne, prijatelj Daneel. Ni verjetno, da bi se ta stroj poškodoval niti v tem niti v še hujšem viharju.«

Baley je s težavo sledil temu pogovoru. »Poškodba?« je zajecljal. »Kakšna poškodba?«

Giskard je odgovoril: »Zdi se mi, da kompresor pušča, čeprav zelo počasi. To pa ni posledica navadnega udarca.«

»Kaj se je torej zgodilo?« je vprašal Baley.

»Najbrž je to namerna poškodba. Ko je bilo letalo pred upravno zgradbo . . . Saj sem videl, da nam je kratek čas nekdo sledil in zelo je pazil, da bi ga ne opazili.«

»Zakaj?«

»Zelo verjetno je, gospod, da pričakujejo, da bomo strmoglavili . . .« Letalo se je vedno bolj treslo.

»Boš lahko pripeljal do Fastolfove hiše?«

»Zdi se, da ne.«

Baley je skušal urediti svoje misli. »To se pravi, da sem povsem napačno presodil Amadirove vzroke, da nas je hotel zadržati. Zadrževal nas je, da bi medtem njegovi roboti nalašč poškodovali letalo, in to tako, da bomo morali zasilno pristati nekje v samoti, med bliskom in gromom.«

»A zakaj naj bi to storil?« je vprašal Daneel in njegov glas je zvenel presenečeno. »Da bi vas ujel? Saj vasje v nekem smislu že imel!«

»Ni mu do tega, da bi ujel mene. Nikomur ni do mene,« je jezno pojasnjeval Baley. »V nevarnosti si ti, Daneel.«

»Jaz?«

»Seveda, ti! Daneel! Giskard, izberi takoj varen kraj za pristanek - in ti, Daneel, moraš takoj, ko bomo pristali, skočiti iz letala in se umakniti na varno.«

Daneel je odgovoril: »To pa ni mogoče, kolega Elijah. Ne smem vas zapustiti, kadar se slabo počutite. Se manj pa takrat, kadar vas kdo zasleduje z namenom, da bi vam škodoval.«

Baley je rekel: »Daneel, tebe zasledujejo! Moraš iti! Jaz pa bom ostal v letalu - saj jaz sploh nisem v nevarnosti.«

»Kako naj vam to verjamem?«

»Prosim! Prosim! Le kako naj ti zdaj vse to razlagam - ko se vse odvija tako hitro! Daneel!« Njegov glas je postal obupno nizek. »Daneel, ti si zdaj najpomembnejši, pomembnejši kot jaz in Giskard skupaj! Saj ne skrbim samo zate in da bi te nihče ne poškodoval. Vse človeštvo je zdaj odvisno od tebe! Zaradi mene si ne delaj skrbi! Jaz sem samo posameznik! Poskrbi za milijarde ljudi, Daneel, prosim, prosim . . .«

63.

Baley je začutil, da se ziblje sem in tja. Ali se je zibalo letalo? Se je nekaj lomilo? Ali je Giskard izgubljal oblast nad letalom? Ali pa je sam skušal pobegniti.

Ni mu bilo mar. Ni mu bilo mar! Naj letalo strmoglavi. Naj se razbije na koščke! Pozaba bi bila dobrodošla. Samo da bi se znebil tega grozljivega strahu, da bi bilo že konec te strašne nesposobnosti biti kos vesolju . . .

Da bi le Daneel ušel ... da bi se srečno izmaknil! A kako?

Vse je bilo neresnično in vedel je, da svojima robotoma ne bo mogel razložiti ničesar. Njemu samemu je bil položaj povsem jasen, a kako naj svoje razumevanje prenese na robota, ta dva nečloveka, ki nista razumela ničesar razen tistih treh zakonov? Vso Zemljo in nazadnje tudi vse človeštvo bi poslala k vragu, kajti prevevala ju je samo ena skrb, skrb za človeka, ki jima je bil pred nosom!

Le zakaj je človek izumil robote?

Bilo je nenavadno, da mu je tedaj Giskard, ki je bil najmanj napreden, priskočil na pomoč.

S svojim brezbarvnim glasom je dejal: »Prijatelj Daneel, tega letala ne morem več držati v zraku. Najbrž bi bilo bolje storiti, kar svetuje gospod Baley. Dal ti je zelo strog ukaz.«

»Naj ga v nesreči zapustim, prijatelj Giskard?« je začudeno vprašal Daneel.

»Na prosto in v vihar ga ne moreš vleči, prijatelj Daneel. In videti je tudi, kako močno si želi, da bi ga zapustil. Se škodovalo mu bo, če boš ostal.«

Baley je oživel. »Da, da . . .!« je hripavo zakričal. »Kot pravi Giskard. Giskard, ti stopi z njim, skrij ga, prepričaj ga, da se ne bo več vrnil, in potem se vrni pome.«

Daneel je prisiljeno dejal: »To se pa ne more zgoditi, kolega Elijah. Samega in brez zaščite vas ne moreva pustiti!«

»Pa saj nisem jaz v nevarnosti! Stori, kakor sem rekel!«

»Zasledovalci so verjetno samo roboti,« je rekel Giskard. »Ljudje bi se ne podali kar tako v vihar. In roboti ne bodo gospodu Baleyu storili nič hudega . . .«

»Pa ga lahko odpeljejo . . .« je rekel Daneel.

»Pa ne skozi vihar, prijatelj Daneel, saj je očitno, da bi mu to škodovalo. Zdaj bomo pristali. Prijatelj Daneel, pripravi se in stori, kakor ukazuje gospod Baley! In tudi jaz!«

»Dobro,« je zašepetal Baley. »Dobro!« Bil je vesel, da so enostavnejši možgani vse to laže razumeli in da ti možgani niso imeli sposobnosti, da bi se izgubili v negotovostih in vedno širših možnostih.

Nejasno je pomislil, kako je bil Daneel ujet med skrbjo za njegovo dobro počutje, za kar je moral skrbeti - in pa ukazom in svojo ubogljivostjo. Njegovi možgani so morali v tem konfliktu močno trpeti.

Baley je pomislil: ,Ne, ne, Daneel. Samo stori, kar ti rečem in ne sprašuj!1

Ne moči ne volje ni imel, da bi ta ukaz izgovoril in pustil je, da je ostal samo misel.

Letalo je trdo in hrupno pristalo.

Vrata na obeh straneh so se odprla, nato pa spet zaprla z mehkim udarcem. Oba robota sta v hipu izginila. Ker sta se že odločila, nista več omahovala in bežala sta s hitrostjo, ki bi je človek ne zmogel.

Baley je zajel sapo in se stresel. Letalo je bilo že trdno na tleh. Bilo je kakor del tal.

Nenadoma se je zavedel, da se je slabo počutil zato, ker se je letalo tako pozibavalo. To je bil občutek negotovosti, občutek, da so njegove zveze z vesoljem preslabotne in da je na milost in nemilost prepuščen nekim divjim in neukrotljivim silam.

Zdaj pa je bilo vse mirno. Odprl je oči.

Saj se sploh ni zavedal, kdaj jih je zaprl.

Na obzorju se je še vedno bliskalo in zamolklo je grmelo. Veter je žvižgal.

Bila je tema. Baleyeve oči so bile samo človeške, zato niso videle prav nobene luči - razen bliskanja. Sonce je prav gotovo že zašlo in oblaki so bili debeli.

Bil je popolnoma sam - prvič, odkar je zapustil Zemljo!

Sam!

Bil je preveč bolan, preveč iz sebe, da bi vse to dobro razumel. Z velikimi težavami je skušal premisliti, kaj vse bi moral storiti in kaj je v resnici storil. Toda v njegovi razboleli glavi je bilo prostora samo za eno misel - Daneel mora pobegniti.

Tako se sploh ni vprašal, kje je, kaj je blizu in kaj je daleč, kam sta se Daneel in Giskard nameravala umakniti. Tudi letala ni znal pilotirati. Morda bi ga znal ogrevati, če bi bilo premraz — ali pa ohlajati, če bi bilo prevroče. O samem stroju pa ni vedel ničesar.

Oken ni znal zatemniti in tudi vrat ne bi znal odpreti, če bi hotel izstopiti.

Lahko je samo čakal na Giskarda, da se bo vrnil ponj. Najbrž tudi Giskard ni pričakoval nič drugega. Saj mu je samo zelo preprosto ukažal: vrni se pome!

Nobenega znamenja ni bilo, da se bo položaj kaj spremenil. Giskardov jasni in urejeni razum si je besedico ,vrni se‘ lahko razlagal samo tako, da se mora vrniti k letalu.

Temu se je skušal Baley prilagoditi. To čakanje je bilo v nekem smislu celo prijetno, kajti nekaj časa se mu ni bilo treba odločiti. Nobena odločitev ni bila mogoča. Počitek je bil olajšanje in želel si je le, da bi bliskanje in grmenje prenehalo.

Morda bi lahko celo malce zaspal.

Potem je pomislil: - Bi si upal zaspati?

Zasledovali so jih. Ves čas so jih tudi opazovali. V letalo je nekdo nekaj podtaknil, ko je bilo parkirano pred upravno zgradbo inštituta za robotiko. Ni bilo dvoma, da utegnejo biti napadalci vsak čas tu.

Tudi nanje je torej čakal, ne samo na Giskarda.

Ali je sredi vseh teh strahot vse to jasno premislil? Nekdo je pokvaril stroj, ko je bilo letalo pred upravno zgradbo. To je lahko storil vsakdo - najbolj verjetno pa tisti, ki je dobro vedel, zakaj so prišli tja - in kdo je to bolje vedel kot Amadiro?

Amadiro jih je skušal zadrževati toliko časa, da je prihrumel vihar. To je bilo jasno. Potoval naj bi skozi vihar in v viharju naj bi tudi strmoglavil. Amadiro je študiral Zemljo in njeno prebivalstvo; s tem se je ponašal. Najbrž je tudi dobro vedel, kakšne težave povzroča Zemljanom Ozunje nasploh in viharji še prav posebno.

Najbrž je bil prepričan, da bo Baley pri tem brez moči.

A zakaj naj bi si to želel?

Da bi prineslo Baleya nazaj v inštitut? Pa saj ga je že imel! A Baley je bil takrat še pri močeh in pri sebi je imel dva robota, ki sta bila sposobna, da ga tudi fizično branita. Zdaj bi bilo pa druga-če!

Če bi se letalo v viharju pokvarilo, bi bil Baley čustveno povsem onemogočen. Najbrž bi celo padel v nezavest in bi se ne mogel upirati, ko bi ga prinesli nazaj. Tudi robota bi ne ugovarjala. Če bi Baley zbolel, bi lahko samo pomagala Amadirovim robotom pri zdravljenju.

Oba robota bi morala torej biti z Baleyem in bi res tudi bila.

In če bi kdo preiskoval Amadirovo dejanje, bi ta pač rekel, da se je bal za Baleya zaradi viharja; da ga je skušal zadržati v inštitutu - pa se mu ni posrečilo; da je poslal za njim svoje robote, ki naj bi poskrbeli za njegovo varnost; in ko se je letalo v viharju pokvarilo, so pač prinesli Baleya nazaj. Če ljudje ne bi vedeli, da je bil ravno Amadiro tisti, ki je dal letalo pokvariti (in kdo naj bi to verjel, kako bi to dokažal?), bi pač Amadira vsi samo hvalili. Ta njegova človekoljubnost pa naj bi bila še bolj osupljiva, ker je bila usmerjena k nekemu podčloveku - Zemljanu.

In kaj naj bi Amadiro potem počel z Baleyem?

Nič - samo nekaj časa bi moral biti miren in brez moči. Baley sam ni bil žrtev. V tem je bil smisel.

Amadiro bi si prisvojil tudi oba robota in oba bi bila pri tem brez moči. Njuna navodila so ju silila, da morata na Baleya paziti, in to kar se da skrbno. Če pa bi bil Baley bolan in bi drugi že skrbeli zanj, robota ne bi imela kaj početi in bi sledila lahko samo Amadirovim ukazom — če bi bili ti očitno usmerjeni v dobro Bale-ya. Tudi Baley sam bi (najbrž) ne mogel storiti ničesar, da bi ju zavaroval pred nadaljnjimi ukazi — saj bi vendar moral mirovati.

Vse je bilo jasno! Vse je bilo jasno! Amadiro bi imel vse tri in vsi trije bi bili onesposobljeni! Oba robota je poslal v vihar in ju pripeljal spet nazaj, da bi ju lahko uporabil. Posebno Daneela! Daneel je bil ključ do vsega tega!

Fastolfe bi jih seveda iskal, a ko bi jih našel in spet pripeljal k sebi, bi bilo že prepozno, ne?

Kaj pa naj bi Amadiro počel z Daneelom?

Baleya je začela boleti glava. A zdaj je bil že prepričan, da ve. Le kako naj bi to dokažal?

Ni mogel več razmišljati. - Če bi znal zatemniti okna, bi bila notranjost letala veliko bolj prikupna, vse bi bilo zaprto, zaščiteno in negibno — in tedaj bi lahko spet razpredal svoje misli.

A oken ni znal zatemniti. Lahko je samo sedel in strmel v razdivjani vihar, slišal je, kako je ploha bičala okenska stekla, gledal je bliske in poslušal grom.

Trdno je zaprl oči. Trepalnice so naredile nekakšno steno, a ni si upal zaspati.

Vrata na desni so se odprla. Baley je začutil, kako je planil veter v kabino, kako se je nenadoma shladilo in začutil je duh po zelenju in mokroti. Odprl je oči in zagledal robotov obraz, ki je strmel vanj. Nagnjen je bil vstran in bil je povsem negiben. Baley je začutil vrtoglavico.

Robot je bil precej velik. Bil je temne barve in le rahlo se je odražal od temnega ozadja. Videti pa je bilo, da ga spoštuje. Vprašal je: »Oprostite, gospod, ali niste imeli s seboj dveh robotov?«

»Odšla sta,« je zamrmral Baley in se delal bolnega. Opazil pa je, da mu tega ni treba igrati. Silovito se je zabliskalo in svetloba bliska je prodrla skozi priprte Baleyeve oči.

»Odšla! Kam pa sta odšla, gospod?« In še preden je dobil odgovor, je vprašal: »Ste bolni, gospod?«

Globoko v svoji notranjosti, kjer je bil še vedno sposoben razmišljanja, je Baley čutil zadoščenje. Če bi robot ne imel kakšnih posebnih navodil, bi moral predvsem reagirati na jasna znamenja, da je bolan. Ker pa je najprej vprašal po robotih, je bilo jasno, da je imel ravno glede njiju dveh stroga in nujna navodila.

Vse se je ujemalo.

Skušal se je pokazati močnega in zdravega, čeprav ni bil. Rekel je: »Jaz sem dober. Zaradi mene si ne delaj skrbi!«

Navadnega robota bi to najbrž ne prepričalo, a ta je bil naravnan na Daneela, zato je kar verjel. Vprašal je: »Kam pa sta šla robota, gospod?«

»Nazaj v inštitut za robotiko.«

»V inštitut? Zakaj pa?«

»Amadiro ju je poklical in jima ukažal, naj se vrneta. Jaz pa zdaj čakam nanju.«

»Zakaj pa niste še vi šli z njima, gospod?«

»Mojster robotike Amadiro me ni želel izpostavljati viharju.

Ukažal je, naj počakam tu. Ukazom mojstra robotike Amadira se jaz pokoravam.«

Upal je, da bo ponavljanje tega imena z vsemi častmi in naslovi, obenem s ponavljanjem besede ,ukaz‘, delovalo na robota in ga prepričalo, da bo Baleya pustil pri miru.

Če pa so, po drugi strani, imeli jasna navodila, da morajo pripeljati Daneela nazaj in če so bili zdaj prepričani, daje Daneel že na poti nazaj v inštitut, bodo to iskanje opustili. Imeli bodo dovolj časa, da spet pomislijo na Baleya. Rekli bodo . . .

Robot je dejal: »A videti je, da ste bolni, gospod.«

Baley je spet začutil zadoščenje. Rekel je: »Kar dober sem.«

Videl je, daje za robotovim hrbtom cela množica drugih robotov - bilo jih je toliko, da jih sploh ni mogel prešteti. Ko se je zabliskalo, so se jim zasvetili obrazi. In ko so se Baleyeve oči spet prilagodile temi, je lahko videl, kako se jim svetijo oči.

Ozrl se je. Roboti so bili tudi pri levih vratih, čeprav so ta ostala zaprta.

Le koliko jih je Amadiro poslal? Jih je bilo toliko zato, da bi lahko izvedli kako nasilje, če bi bilo treba?

Rekel je: »Mojster robotike Amadiro je ukažal, naj se moja robota vrneta v inštitut, jaz pa naj počakam. Če je zdaj poslal na pomoč še vas in če imate kakšno vozilo, poiščite oba robota, ki se vračata, in ju prepeljite. Tole letalo je pa pokvarjeno.« To je poskusil izreči brez oklevanja in trdo, kakor bi storil vsak zdrav človek. Vendar mu ni povsem uspelo.

»Se vračata peš, gospod?«

Baley je odgovoril: »Poiščite ju! Vaši ukazi so jasni.«

Omahovali so. Zelo so omahovali.

Baley seje končno spomnil, kaj mora storiti, in dvignil je svojo desno nogo - upal je, da je storil prav. To bi moral storiti že prej, a njegovo telo še ni ubogalo njegovih misli.

Roboti so še vedno omahovali in Baley se je jezil. A on ni bil Vesoljec. Ni poznal pravih besed in pravega tona in pravega obnašanja. Ni znal ravnati z roboti, zato niso bili učinkoviti. Spreten robotik bi lahko z enim samim gibom, z dvigom obrvi, usmerjal robota, kakor da bi bil lutka na nitkah. — Posebno seveda, če bi sam naredil načrte za svoje robote . . .

A Baley je bil samo Zemljan.

Namrščil se je — to je bilo spričo njegove nemoči še najlaže — in rekel: »Pojdite že!« In zamahnil je z rokama.

S tem je morda njegov ukaz pridobil na teži - ali pa je bil čisto enostavno dosežen nek cilj; najbrž je tedaj minilo prav toliko časa, kolikor je bilo potrebno, da je proces v pozitronskih povezavah robotskih možganov prišel do nekega zaključka, da je deloval električni tok in protitok, in prišlo je do odločitve, kako ravnati v skladu tako z navodili kakor tudi s tremi zakoni.

Tako ali drugače, roboti so se končno odločili. Umaknili so se k svojemu vozilu, kakršno koli in kjerkoli je že bilo-in to tako hitro, da se je zdelo, kakor da so kar izginili.

Vrata, ki jih je robot držal odprta, so se sama od sebe začela zapirati. Baley jim je podstavil nogo. Nejasno se je zavedal, da bi stroj lahko nogo gladko odrežal ali pa mu zmečkal kosti —vendar je ni odmaknil. Vozila bi že po samem načrtu ne smela dopuščati takšnih nesreč.

Spet je bil sam. Prisilil je robote, da so zapustili bolnega človeka; igral se je pač s silami ukaza, ki ga je dal pristojni mojster robotik. Taje v svojem lastnem interesu znal okrepiti drugi zakon. Vendar pa je Baley s svojimi dovolj očitnimi lažmi vsemu temu prilagodil prvi zakon.

In to sem storil kar dobro, je pomislil z nejasnim samozadovoljstvom. Šele zdaj se je zavedel, da so bila vrata, ki jim je podstavil nogo, še vedno na stežaj odprta — in da ni bila noga zaradi tega niti najmanj poškodovana.

65.

Baley je čutil, kakor da bi mu ob nogi valoval hladen zrak ali jo oblivala hladna voda. Bilje grozljivo nenavaden občutek. Nikakor ni pustil, da bi se vrata zaprla - saj ni vedel, kako naj jih potem odpre. (Kako so ta vrata odprli roboti? Za domačine to najbrž ni bila uganka, a v knjigah o avrorskem življenju, ki jih je prebral, ni bilo prav nikjer omenjeno, kako se odpira taka vrata. Vse, kar je bilo pomembno, so avtorji obravnavali kot samoumevno.)

Ko je to premišljeval, se je potipal po žepih - a tudi žepov ni bilo lahko najti. Na pravih mestih jih ni bilo in bili so žalepljeni, tako da jih je bilo mogoče odpreti samo z otipavanjem. S težavo jih je odlepil. Izvlekel je robec, ga zmečkal v kroglo in ga postavil med vrata in nogo, tako da se vrata niso mogla povsem zapreti. Potem je nogo umaknil.

Zdaj bi bilo treba razmišljati - če bi le mogel! To, da je držal vrata odprta, je imelo svoj smisel samo v primeru, da bi hotel ven. A s kakšnim namenom naj bi stopil na prosto?

Če pa bo ostal na istem mestu in čakal, bo najbrž prišel ponj Giskard, ki ga bo odpeljal na varno.

Si upa čakati?

Ni vedel, koliko časa bo Giskard potreboval, da bo spremil Daneela na varno in se potem vrnil.

Pa tudi tega ni vedel, kako dolgo bo trajalo, da bodo roboti spoznali, da na poti, ki pelje proti inštitutu, Giskarda in Daneela nikakor ne bodo mogli najti. (Pa saj je bilo povsem nemogoče, da bi se Giskard in Daneel napotila proti inštitutu, ko sta iskala zatočišče. Baley jima tega sicer ni posebej prepovedal - a kaj, če je bila to edina primerna pot? Ne! Nemogoče!)

Baley je zmajal z glavo, ko je tiho sam sebi zanikal to možnost. Tedaj je začutil glavobol. Prijel se je za glavo in škrtal z zobmi.

Kako dolgo bodo roboti iskali, preden bodo spoznali, da jih je speljal na napačno pot? Ali pa, da je bil morda napačno obveščen? Se bodo vrnili in ga zastražili? Vljudno in skrbno, ne da bi mu storili kaj hudega? Morda jih bo pa lahko zadržal, če jim bo rekel, da bi umrl, če bi bil izpostavljen viharju.

Bi mu verjeli? Ali bi to takoj sporočili v inštitut? Prav gotovo bi sporočili. In ali bi potem prišli ljudje? Za njegovo dobro počutje se najbrž ne bodo pretirano zanimali.

Če pa bi stopil iz letala in si našel skrivališče nekje med drevjem, bi ga zasledovalci prav gotovo težko odkrili in s tem bi pridobil nekaj časa.

A potem bi ga tudi Giskard težko našel. Vendar pa so bila Giskardova navodila, naj pazi na Baleya, strožja od navodil, ki so jih imeli roboti zasledovalci, da ga najdejo. Najpomembnejša Giskardova naloga bi bila, da najde Baleya, najpomembnejša naloga zasledovalcev pa - da najdejo Daneela.

In še to: Giskarda je programiral Fastolfe sam, Amadiro sam mu pri tem prav gotovo ni bil enak.

Ko je tako pretehtaval to in ono, je presodil, da se mora Giskard vrniti k njemu prej kot roboti.

Toda - ali je bilo njegovo razmišljanje pravilno? Že kar rahlo cinično je Baley pomislil: utrujen sem in ne morem več jasno misliti. Oklepam se vsake bilke, da bi se rešil . . .

Sicer pa - saj ni mogel drugega, kot da se je zanašal na srečno naključje.

Stopil je na prosto. Robec je padel na mokro in gosto travo. Samodejno se je sklonil in ga pobral. Z robcem v roki je nato odšepal proč od letala.

Stopil pa je v hud naliv in curki vode so mu udarjali v obraz in po rokah. Že čez nekaj trenutkov je bil premočen do kože. Mokra obleka se je lepila na telo in od mraza je drgetal.

Na nebu se je nenadoma zabliskalo in od silnega groma mu je otrdelo telo. Z rokami si je zakril ušesa.

Se bo vihar ponovil? Ali pa se mu je zdel glasnejši samo zato, ker je bil zdaj na prostem?

Moral je hoditi. Od letala se je moral oddaljiti, tako da ga zasledovalci ne bi zlahka našli. Bati se ne sme in tudi tu blizu ne sme ostati - sicer bi bilo bolje, da bi ostal v kabini in na suhem.

Z robcem si je skušal obrisati obraz, a zdaj je bil moker tudi robec in vse skupaj ni imelo nobenega smisla.

Z iztegnjenima rokama je hodil naprej. Mar je okrog Avrore krožila kakšna luna? Spominjal seje, da so jo kdaj pa kdaj omenjali. Njena svetloba bi mu bila zdaj dobrodošla. - Sicer pa - kaj potem? Tudi če bi bila kje na nebu, bi jo oblaki popolnoma zakrivali.

Nekaj je otipal. Videl ni ničesar, vendar pa je vedel, da je to skorja nekega drevesa. Ni dvoma, da je tu drevo. Vsak mestni človek bi to uganil.

Potem se je spomnil, da strela lahko udari v drevo in da lahko človeka tudi ubije. Ni pa se mogel spomniti, ali je že kdaj bral, kakšne občutke ima človek, če ga zadene strela in kaj bi bilo treba v tem primeru storiti. Na Zemlji ni poznal nikogar, ki bi ga kdaj že udarila strela.

Otipaval je pot okoli drevesa in loteval se ga je silen strah. Kako daleč bo moral iti? Kako narediti pravi polkrog? Se bo potem lahko gibal še naprej v isti smeri?

Naprej!

Spodaj je bilo grmovje in težko je bilo prodirati skozenj. Bilo je, kakor da bi se ga oklepali koščeni in lepljivi prsti. Izvlekel se je in slišal, kako se mu je raztrgala obleka.

Naprej!

Zobje so mu šklepetali in ves se je tresel.

Spet blisk. Saj ni bilo tako slabo: v hipu je dojel prizor iz svoje okolice.

Drevesa! Kar precej jih je bilo. Bil je v gozdu. Je več dreves bolj nevarnih kot eno samo drevo, kadar udarjajo strele?

Tega ni vedel.

Bi bilo bolje, če bi se dreves sploh ne dotikal?

Tudi tega ni vedel. V Mestu strela nikoli ni mogla povzročiti smrti. Zgodovinski romani (in včasih celo zgodovina), ki so take primere omenjali, nikoli niso navajali podrobnosti.

Pogledal je kvišku v temno nebo in začutil mokroto. Z mokrimi rokami si je obrisal mokre oči.

Opotekel se je naprej in skušal stopiti nekam visoko. Nenadoma pa je stopil v potok in spodrsnilo mu je na kamnu, ki je bil na dnu deroče vode.

Kako čudno! Nič bolj ni bil moker kot prej.

Hodil je naprej. Roboti ga ne bi mogli najti. Kaj pa Giskard?

Ni vedel, kje je. Tudi kam hodi, ne. Ali kako daleč je prišel.

Če bi se želel vrniti k letalu, bi se ne mogel.

Poskusil se je znajti, pa ni šlo.

Vihar je spet divjal. Zdaj zdaj se bo povsem raztopil, se spremenil v potoček in nihče ga nikoli ne bo mogel več najti.

In njegove raztopljene molekule se bodo zlile v ocean.

Ali je na Avrori kakšen ocean?

Seveda je! Saj je celo večji kot zemeljski oceani, a na Avrorinih tečajih je več ledu.

Ah, da . . . spremenil se bo v led in ostal zamrznjen, in gledal bo v hladno oranžno sonce . . .

Zdaj se je z rokami spet dotaknil nekega drevesa . . . Mokre roke . . . mokro drevo ... in grmenje . . . čudno, da strele sploh ni videl . . . Strela bi morala udariti prej ... Ga je zadelo?

Ničesar ni čutil - razen tal.

Tla so bila pod njim in njegovi prsti so grabili v hladno blato. Obrnil je glavo, tako da je lahko dihal. Saj je bilo še kar udobno .. . Zdaj mu ni bilo treba več hoditi. Zdaj je lahko čakal. Giskard ga bo že našel.

Nenadoma je bil trdno prepričan, da ga bo tako Giskard moral najti, ker . . .

Ne, pozabil je že - zakaj. Misli ni mogel končati. Zdaj se je zgodilo že drugič, da je nekaj pozabil. Preden je šel spat ... Ali je vedno pozabljal na isto stvar? Isto stvar?

Saj je bilo vseeno.

Vse bo še dobro, vse . . .

In ležal je tam ob deblu drevesa, sam in brez zavesti, in dež je lil, in vihar je divjal.

ŠE ENKRAT GLADIJA

66.

Ko seje pozneje vsega tega spominjal in razmišljal, koliko časa je bil v nezavesti, se mu je zdelo, da ni preteklo manj kot deset minut pa tudi ne več kot dvajset.

A lahko bi trajalo celo večnost. Nenadoma se je zavedel, da sliši nekakšen glas. Besed ni razumel, samo glas je slišal. Ugibal je, kako to, da zveni nekam čudno, in končno spoznal, da je ženski glas.

Neke roke so ga objele in ga dvignile. Ena roka mu je zabingljala. In tudi glava se je zazibala.

S slabotnimi močmi se je skušal pretegniti, a ni mu uspelo. Potem pa spet tisti ženski glas.

S težavo je odprl oči. Zavedel se je, da ga zebe in da je ves moker, opazil pa je, da dež ne udarja več po njem. In tudi tako temno ni bilo več. Svetloba je bila motna in pridušena. Tedaj je zagledal obraz robota.

Spoznal ga je. »Giskard,« je zašepetal in tedaj se je spomnil tudi na vihar in na beg. Giskard je torej prvi prišel do njega. Našel ga je, preden so prišli drugi roboti.

Zadovoljno je pomislil: saj sem vedel, da bo tako.

Spet je zaprl oči in čutil samega sebe, kako se nekam hitro premika - pri tem pa je še vedno nekako ležal in njegovo telo je bilo nagnjeno. To je pomenilo, da ga nekdo nosi in da tisti nekdo hodi. Potem se je ustavil, ga nekam položil in že je počival na nečem toplem in udobnem. Vedel je, da je to sedež v letalu, ki je prekrit z brisačami. Vendar pa se ni spraševal, kako to, da to ve.

Potem je čutil mirno vožnjo skozi zrak in kako mu nekdo z mehko tkanino pokriva obraz in roke; nejasno je čutil, kako mu nekdo odpenja suknjič; na svojih prsih je začutil hladen zrak in nejasno se je zavedal, kako ga grejejo in sušijo.

Potem je bilo občutkov vse več in več.

Bil je v hiši. Obdajale so ga svetleče stene in čudni predmeti raznoterih oblik, ki jih je gledal že z odprtimi očmi.

Potem je začutil, kako ga nekdo slači. Pri tem je nekajkrat poskusil, da bi sodeloval. Potem je začutil toplo vodo in krepko drgnjenje. Vse to je šlo kar naprej in naprej in ni mu bilo do tega, da bi se ustavilo.

Potem ga je nenadoma obšla neka misel in zgrabil je roko, ki ga je držala in obdelovala. »Giskard, Giskard!« je zaklical.

In slišal je Giskardov glas: »Tukaj sem, gospod.«

»Giskard, je Daneel na varnem?«

»Na varnem je, gospod.«

»Dobro.« Baley je spet zaprl oči in se prepustil sušenju, ne da bi z gibi kakorkoli pomagal. Čutil je, kako ga nekdo obrača in kako ga obliva suh zrak. In potem so ga spet oblekli v toplo obleko.

Razkošje! Česa takega še ni doživel, že odkar ni bil več otrok. Nenadoma je začel sočustvovati z otroki, ki so deležni takšne vestranske skrbi, a se tega ne zavedajo dovolj.

Ali pa se? Ali je skriti spomin na razkošje v otroških letih določal tudi njegovo obnašanje odraslega moža? So bili vsi ti občutki zdaj samo izraz veselja, da je spet otrok?

In zaslišal je ženski glas. Mati?

Ne, saj to ni mogoče.

- Mama?

Zdaj je sedel v naslanjaču. Vse to je občutil in čutil je, da je kratko in srečno obdobje njegovega otroštva hitro minilo. Moral se je vrniti v ta žalostni svet samozavedanja in samopomoči.

A tam nekje je bil tudi ženski glas. - Katera ženska?

Baley je odprl oči: »Gladija?«

67.

To je bilo vprašanje, ki je izviralo iz presenečenja, a nekje globoko v sebi sploh ni bil presenečen. Ko je razmislil nekoliko nazaj, je glas seveda prav dobro spoznal.

Ozrl se je okrog sebe. Giskard je stal v svoji niši in se ni zmenil zanj. Najprej so bile na vrsti druge stvari.

Vprašal je: »Kje je Daneel?«

Gladija je odgovorila: »V robotskih prostorih se je očistil in posušil in dobil je novo in suho obleko. Pomaga mu moja domača posadka, ki ima posebna navodila. V moji hiši se mu nihče ne more približati na manj kot petdeset metrov - ne da bi me o tem takoj obvestili. Tudi Giskard je očiščen in posušen.«

»Da, saj vidim,« je rekel Baley. Giskard ga ni skrbel, skrbel ga je Daneel. Odleglo mu je, ko je zvedel, da je Gladija zanj poskrbela in da je naročila stražarjem, naj pazijo nanj. Zdaj tega ne bo treba več pojasnjevati.

Vendar pa je bila v vsem tem varnostnem sistemu neka razpoka. Njegov glas je postal neprijeten in siten, ko je vprašal: »Zakaj si ga pa zapustila, Gladija? Ko si odšla, ni bilo v hiši nikogar, ki bi zunanjim robotom preprečil vstop. Daneela bi lahko tudi s silo odpeljali.«

»Nesmisel,« je z nasmeškom odgovorila Gladija. »Saj nismo šli daleč in o tem je bil obveščen tudi dr. Fastolfe. Nekateri njegovi roboti so se pridružili mojim in če bi bilo treba, bi lahko prišel sem že v nekaj minutah. In res - prav rada bi videla tiste robote, ki bi se skušali zoperstaviti njemu!«

»Ali si potem, ko si se vrnila, že videla Daneela?«

»Seveda! Na varnem je, sem rekla.«

»Hvala!« Baley si je oddahnil in zaprl oči. Pa saj ni tako slabo, je pomislil.

Seveda ni bilo slabo. Ostal je živ, jasno. Ko je razmišljal o vsem tem, se je nekje globoko v sebi nasmehnil in bil je srečen.

Ostal je živ, ne?

Odprl je oči in rekel: »Kako pa si me našla, Gladija?«

»Giskard te je našel. Prišla sta oba skupaj - in Giskard mi je hitro razložil položaj. Daneela sem hotela takoj spraviti na varno, a se še premakniti ni hotel, dokler nisem Giskardu ukažala, naj te poišče. Bil je zelo zgovoren. Njegovi odgovori dokazujejo, da te globoko spoštuje, Elijah.«

In potem je nadaljevala: »Daneel je ostal skrit, seveda. Zaradi tega je bil zelo nesrečen, a Giskard je zahteval, naj mu ukažem ostati v dosegu mojega glasu. Giskardu si ti prav gotovo dal neke zelo pomembne in stroge ukaze. Povežali smo se z dr. Fastolfom in potem smo vzeli moje letalo.

Baley je resno zmajal z glavo. »Ne bi smela priti tja, Gladija. Tvoje mesto je tu in skrbeti moraš, da je Daneel na varnem.«

Gladija se je razjezila. »In tebe naj bi kar pustila, da bi v tistem viharju umrl? Ali pa da bi te pobrali sovražniki dr. Fastolfa? Lahko bi se zgodilo, da bi morala držati druge robote na vajetih in daleč od tebe - če bi do tebe prišli prej. Saj morda res nisem za vse to dovolj spretna, vendar pa sem Solarijka in rečem ti, da Solarijec zna krotiti množico robotov. Navajeni smo jih.«

»Kako si me pa našla?«

»Ni bilo posebno težko. Letalo ni bilo daleč, tako da smo lahko vstopili - samo vihar je nagajal. Potem smo . . .«

Baley je vprašal: »Misliš, da smo tedaj že skoraj dosegli Fastolfovo hišo?«

»Da,« je rekla Gladija. »Vaše letalo najbrž ni bilo dovolj poškodovano, da bi morali že prej zasilno pristati. Ali pa je Giskard tako spreten, da gaje pripeljal dlje, kot so saboterji računali. To je zelo dobro. Če bi pristali bliže inštituta, bi vas morda vse plovili. Z mojim letalom smo potem poleteli do tja, kjer ste zasilno pristali. Giskard je seveda vedel, kje je to, in tedaj smo . . .«

»In tudi ti, Gladija, si se vsa zmočila, ne?«

»Se malo ne,« je odvrnila. Imela sem plašč in tudi svetlobno kroglo. Moji čevlji so bili malce blatni in moje noge malce mokre, ker nisem imela časa, da bi po njih razpršila latex - a škode ni prav nobene. Pri tvojem letalu smo bili že manj kot pol ure zatem, ko sta te zapustila Giskard in Daneel. In tebe seveda ni bilo tam . . .«

»Poskušal sem . . .«je skušal pojasnejvati Baley.

»Da, saj vem. Mislila sem, da so te pobrali oni drugi, kajti Giskard je rekel, da so te zasledovali. Vendar pa je Giskard že kakšnih petdeset metrov od letala našel tvoj robec in rekel je, da si prav gotovo odšel v tisti smeri . . . Giskard je rekel, da je bilo to nekoliko nelogično, da pa so ljudje pač pogosto nelogični in da te moramo iskati . . . Tako sva te oba-s pomočjo svetlobne krogle -iskala, našel pa te je on. Rekel je, da je opazil infra rdeče žarčenje tvoje telesne toplote tam ob drevesnem deblu, in prinesel te je . . .«

»Zakaj pa naj bi bil moj odhod nekaj nelogičnega?« je sitnaril Baley.

»Tega pa ni povedal, Elijah. Bi ga rad vprašal?« Pokažala je proti Giskardu.

Baley je zaklical: »Giskard, kako je s tem?«

Giskard se je zganil in njegove oči so se obrnile k Baleyu. Rekel je: »Zdelo se mi je, da ste se brez potrebe izpostavili viharju. Če bi počakali, bi vas pripeljali sem že prej . . .«

»Oni drugi roboti bi me morda prvi dobili . . .«

»Saj so vas - poslali ste jih proč, gospod.«

»Kako pa to veš?«

»Pri vratih na obeh straneh je bilo vse polno sledov robotov, gospod. V letalu samem pa sploh ni bilo vlažnih sledov, ki bi prav gotovo bili, če bi kdo z mokrimi rokami segal po vas. Presodil sem, da bi vi letala prostovoljno nikakor ne hoteli zapustili    ti in se jim kar tako pridružiti. In ko ste jih enkrat poslali proč, se vam ni bilo treba več bati, da se bodo vrnili, vsaj ne takoj, saj so zasledovali Daneela, ne pa vas. Tako ste sami presodili, Poleg tega bi lahko vedeli, da se bom jaz dovolj hitro   vrnil . . .«

Baley je zajecljal: »Res, natanko tako sem razmišljal, vendar se mi je zdelo, da bo bolje, če še bolj zamešam položaj. Storil sem, kar se mi je zdelo najbolje, in tudi tako ste me našli . . .«

»Da, gospod.«

Baley je vprašal: »A zakaj ste me prinesli sem? Če smo bili blizu Gladijine hiše, smo bili prav tako blizu — ali pa še bliže — Fastolfove hiše.«

»Ni čisto tako, gospod. Ta hiša je bila malo bliže in presodil sem, da je vsak trenutek pomemben, ko gre za Daneelovo varil    nost. Daneel mi je v tem pomagal, vendar pa vas ni hotel zapustiti. In ker je bil on tu, se mi je zdelo, da boste hoteli tudi vi biti tu, da se boste lahko takoj prepričali o njegovi varnosti.«

Baley je prikimal in zagodrnjal: »Je že dobro, Giskard.« Bil pa je še vedno jezen zaradi njegove pripombe o nelogičnosti, lij Gladija je rekla: »Je zdaj še nujno, da se srečaš s Fastolfom?

Lahko bi ga pripeljala sem. Ali pa bo ravno tako dobro, če se bosta pogovarjala po tridimenzionalni sliki?«

Baley se je pretegnil v svojem naslanjaču. Opazil je, da so njegovi miselni procesi otopeli in da je zelo utrujen. Srečanje s Fastolfom zdajle ne bi bilo dobro. Rekel je: »Ne. Jutri po zajtrku ga bom obiskal. Časa je dovolj. In potem, mislim, da bom še enkrat obiskal tistega možakarja, Keldena Amadira, vodjo inštituta za robotiko. In potem še nekega visokega uradnika —kako mu že pravite? Predsednika. Mislim, da bo tam tudi on.«

»Strašno utrujen si videti, Elijah,« je rekla Gladija. »Mi seveda nimamo bacilov in virusov, ki jih imate na Zemlji. Zdaj si očiščen. Za nobeno od bolezni, ki razsajajo po vašem planetu, ne boš mogel zboleti. A res si zelo utrujen.«

Baley je pomislil: po vsem tem - nobenega prehlada? Nobene vročice? Nobene pljučnice? Pa se zaradi tega res splača živeti na vesoljskih svetovih?

Rekel pa je: »Res sem utrujen in potreben počitka.«

»Si lačen? Čas je za večerjo!«

Baley se je namrdnil. »Ni mi do tega, da bi jedel.«

»To pa najbrž ni pametno. Morda si ne želiš kake težke večerje, kaj pa samo kakšna vroča juhica? Ta bi ti dobro dela.«

Baley se je prisiljeno nasmehnil. Čeprav je bila Solarijka, je bila v določenih okoliščinah natanko taka kot Zemljanka. In zdelo se mu je, da so Avrorke prav takšne. So stvari, ki jih razlike v kulturi sploh ne spreminjajo.

Rekel je: »Juhico imaš? Nočem ti delati težav.«

»Le kako naj bi bil ti problem? Saj imam posadko — ne tako velike, kot sem jo imela na Solariji, vendar pa dovolj primerno, da mi na ukaz pripravi kakršno koli jed. - Tamle sedi in povej mi, kakšno juhico bi rad! Poskrbeli bomo.«

Baley se ni mogel več upirati. »Piščančja juhica?«

»Seveda.« In potem je nedolžno dodala: »In svetujem ti, naj koščki piščančka kar plavajo v njej, da bo bolj izdatna.«

Presenetljivo hitro so predenj postavili krožnik. Vprašal je: »Ali ti ne boš jedla?«

»Pravkar sem se najedla. Ko so te kopali in zdravili.«

»Zdravili so me?«

»Samo rutinsko biokemično uravnavanje, Elijah. Utrpel si neko psihično poškodbo in nobenih pretresov nismo hoteli. — Le jej!«

Baley je prinesel žlico do ust. Piščančja juhica ni bila slaba, čeprav je bila — kot je pač navada na Avrori — nekoliko bolj začinjena. Ali pa je bila pripravljena z drugimi začimbami in ne s tistimi, ki jih je bil Baley navajen.

Nenadoma se je spomnil svoje matere: udarec spomina je bil tako močan, da se je prikažala pred njim mlajša, kot je bil sam. Spomnil se je, kako je bilo, ko ni hotel jesti tiste »dobre juhice«.

Govorila mu je: »Daj, daj, Lije! To je pravi piščanček in zelo drag! Se Vesoljci nimajo nič boljšega!«

In res niso imeli. Skozi svoj spomin in reko vseh tistih let je zaklical: ,Res nimajo nič boljšega!'

In res! Če je lahko zaupal svojemu spominu, potem je bila materina piščančja juhica daleč najboljša!

Nosil je v usta žlico za žlico in ko je končal, je sramežljivo zajecljal: »Bi lahko dobil še malo?«

»Kolikor hočeš, Elijah.«

»Samo malo.«

Ko je končal, mu je Gladija rekla: »Elijah, tisto srečanje jutri zjutraj . . .«

»Da? Kaj?«

»Ali to pomeni, da je tvoja preiskava končana? Ali že veš, kaj se je zgodilo z Janderjem?«

Baley je uvidevno dejal: »Prišel sem na neko misel, kaj se je morda zgodilo Janderju. Mislim pa, da ni nujno, da vsakogar prepričam, da imam prav.«

»Zakaj pa hočeš potem imeti tisti sestanek?«

»To pa ni moja zamisel, Gladija. To hoče mojster robotik Amadiro. Preiskavi ugovarja in skuša me poslati nazaj na Zemljo.«

»Je on tisti, ki je pokvaril tvoje letalo in ki je hotel, da bi njegovi roboti zgrabili Daneela?

»Mislim, da je.«

»Tako? Mu lahko zaradi tega sodimo, ga zapremo in kaznujemo?«

»Seveda lahko,« je sočutno rekel Baley. »Problem je samo v tem, da jaz tega ne morem dokazati.«

»Pa lahko on kar tako počenja vse to, potem pa še ustavlja preiskavo?«

»Bojim se, da res lahko. In sam mi je rekel, da ljudje, ki ne pričakujejo pravičnosti, niso zlepa razočarani.«

»Pa saj ne sme! Ne smeš mu pustiti? Končati moraš to preiskavo in razkriti resnico!«

Baley je zavzdihnil. »Kaj pa, če resnice ne morem odkriti? Kaj pa, če jo odkrijem - pa me nihče ne bo hotel poslušati?«

»Ti znaš najti resnico. In dosegal boš, da te bodo ljudje poslušali.«

»Ganljivo vero vame imaš, Gladija. Če pa se bo avrorska vlada odločila, da me pošlje nazaj in da preiskavo ustavi - ne morem nič!«

»A ti prav gotovo ne boš hotel nazaj brez rezultatov!«

»Seveda ne. In še nekaj hujšega je: moja kariera bo propadla in prihodnost Zemlje bo uničena.«

»Potem nikar ne dovoli tega, Elijah!«

In rekel je: »O bog, Gladija, jasno, da bom poskusil vse, kar zmorem. A s svojimi golimi rokami ne morem dvigniti planeta. Čudežev ne moreš zahtevati . . .«

Gladija je prikimala, povesila oči in si z roko podprla brado. Za nekaj hipov je tako negibno obsedela, globoko zatopljena v misli. In kar nekaj časa je trajalo, preden je Baley spoznal, da tiho ihti.

68.

Baley je vstal in stopil okrog mize do nje. Bilo mu je skrajno neprijetno, ko je opazil, da se mu tresejo noge in da mu je v mišici desnega bedra nekaj trznilo.

»Gladija,« je rekel, »nikar ne joči!«

»Bo že minilo,« je zašepetala.

Brez moči je stal ob njej in že iztegnil roko po njej - potem pa si je le premislil. »Saj se te ne bom dotaknil,« je rekel. »A res ne vem, kaj naj bi boljšega storil . . .«

»Oh, dotakni se, dotakni se me! Saj nisem tako zelo žaljubljena v svoje lastno telo in od tebe se ne bom ničesar nalezla. Zdaj nisem več . . . kar sem bila nekoč . . .«

Baley je iztegnil roko in se dotaknil njenega komolca; zelo rahlo in zelo nerodno je s svojimi prsti zadel obenj. »Jutri bom storil, kar je v mojih močeh,« je rekel. »Poskusil bom vse, kar je mogoče.«

Vstala je, se obrnila k njemu in dejala: »Oh, Elijah!«

Baley je samodejno stegnil roke, ne da bi vedel, kaj počne. In ona ga je prav tako samodejno objela. Stisnil jo je k sebi in ona je položila glavo na njegove prsi.

Stiskal jo je prav rahlo in čakal, da se bo zavedla, da je v objemu Zemljana. (Nedvomno je tako objemala tudi humanoida, a on pač ni bil Zemljan.)

Globoko je sopla in govorila z ustnicami na Baleyevi srajci.

Rekla je: »To ni pošteno. To je zato, ker sem Solarijka. Za Jandeija se pravzaprav nihče ne zmeni, pa bi se, če bi bila jaz Avrorka. Vse to so samo predsodki in politika.«

Baley je pomislil: Vesoljci so ljudje. To je natanko tisto, kar bi v podobnem položaju rekla tudi Jessie. In če bi ta hip Gremionis objemal Gladijo, bi govoril natanko to, kar bi govoril jaz - če bi sploh vedel, kaj naj rečem . . .

In potem je dejal: »Ni čisto tako. Dobro vem, da dr. Fastolfa zelo skrbi, kaj se je zgodilo Janderju.«

»Ne, prav nič ga ne skrbi! Prav nič! V vlado si hoče utreti pot in prav isto hoče tudi Amadiro, in tako bi vsakdo za svoje koristi prav rad prodal Janderja!«

»Jaz pa ti obljubljam, Gladija, da Janderja za nič na svetu ne bom prodal.«

»Res ne? Kaj pa bi storil, če bi ti rekli, da pojdi nazaj na Zemljo, da je tvoja kariera rešena in da se tvojemu svetu ne bo zgodilo nič hudega - samo da pustiš Janderja pri miru in pozabiš vse, kar veš?«

»Izmišljanje hipotetičnih stvari, ki se nikoli ne morejo zgoditi, nima prav nobenega smisla. Če pustim Janderja pri miru, mi ne bodo dali prav nič v povračilo. Poskusili pa me bodo poslati nazaj, in to tako, da bo to poraz zame in za moj svet. Če pa me bodo pustili, bom človeka, ki je uničil Janderja, odkril. Poskrbel bom, da bo primerno kaznovan.«

»Kaj se to pravi ,če me bodo pustili1? Ti jih moraš k temu prisiliti!«

Baley se je grenko nasmehnil. »Če misliš, da te Avrorci prezirajo zato, ker si Solarijka, potem si predstavljaj, kako bi bilo, če bi bila Zemljanka - kot sem jaz.«

Stisnil jo je in pozabil je, da je Zemljan, čeprav je to pravkar poudaril. »Bom pa poskusil, Gladija. Nočem ti zbujati praznih upov, a čisto praznih rok tudi nimam. Poskusil bom . . .« Glas mu je ugasnil.

»Kar naprej govoriš, da boš poskusil ... A kako? Odrinila ga je, a samo toliko, da mu je lahko pogledala v obraz.

Baley je osuplo dejal: »Pa zakaj ... saj bi . . .«

»Našel morilca?«

»Kakorkoli . . . Gladija, prosim, sesti moram.«

Naslonil se je na mizo.

Rekla je: »Kaj je s teboj, Elijah?«

»Zelo težak dan sem imel in kaže, da sploh še nisem prišel k sebi.«

»Potem bo pa najbolje, če greš v posteljo . . .«

»Res, prav rad bi šel . . .«

Odmaknila se je, njen obraz je bil zaskrbljen, a na njem ni bilo več solza. Dvignila je roko, naredila neko hitro kretnjo in že so ga obkolili roboti - tako se mu je vsaj zdelo.

In ko je bil v postelji in ko ga je zapustil še zadnji robot, se je zastrmel v temo.

Ni vedel, če zunaj še dežuje in če zadnji slabotni in zaspani bliski še vedno parajo nebo, vedel pa je, da ne sliši nobenega grmenja.

Globoko je zajel sapo in pomislil: Le kaj sem Gladiji obljubil? Kaj se bo zgodilo jutri?

Zadnje dejanje: poraz?

In ko se je tako pogrežal v spanje, je pomislil še na tisti neverjetni blisk razsvetljenja, ki je prišel, preden je zaspal.

69.

Zgodilo se je že prej in celo dvakrat. Prvič noč pred tem, ko se je, tako kot zdaj, pogrežal v spanec, in drugič še istega večera, ko seje med viharjem onesvestil pod drevesom. Obakrat mu je prišlo nekaj na misel. Bilo je neko razsvetljenje, ki je razkrilo problem -prav kot blisk razsvetli noč.

A misel je bila prav tako kratka kot blisk.

Kaj je bilo?

Se bo ponovilo?

Skušal je pograbiti tisto misel, ujeti izmikajočo se resnico . . . Ali pa je bil samo izmikajoči se privid? Ali pa se je razblinjal njegov razum? Je bil to samo nekakšen privlačen nesmisel? Ničesar ni bilo mogoče analizirati, njegovi možgani sploh niso mogli več trezno razmišljati . . .

Počasi se je razblinilo, karkoli je že bilo. Tudi na klic se ne bo več povrnilo ... V svetu, kjer samorogi ne živijo, se samorog ne more prikazati . . .

O Gladiji in njenih občutkih je bilo laže razmišljati. Prišlo je do neposrednega dotika s svilo njene bluze in tam spodaj so bile majhne in nežne ročice in gladek hrbet.

Bi si ga upal poljubiti, če bi se njegove noge prav tedaj začele tresti? Ali pa bi bilo to - preveč?

Slišal je, kako je izdihnil zrak in pri tem rahlo zasmrčal, kar ga je, kot vedno, spravljalo v zadrego. V hipu se je prebudil in spet pomislil na Gladijo. Preden bo odšel . . . prav gotovo . . . vendar pa ne, če ji ne bo mogel dati ničesar v zameno . . . Ali pa mora njene usluge poplačati . . . Spet se je slišal, kako je zasmrčal, a zdaj mu ni bilo več mar.

Gladija . . . nikoli ni pomislil, da jo bo spet videl . . . kaj šele, da se je bo takole dotaknil ... da jo bo držal v objemu ... v objemu . . .

Sploh ni vedel, kdaj se je iz razmišljanja pogreznil v sanje.

In spet jo je objemal . . . zdaj ni imela bluze . . . Njena koža je bila topla in mehka ... in njegova roka je počasi drsela po njenem hrbtu in po njenih bokih . . . in . . .

Vse se je zdelo, kakor da je resnično. Vsi njegovi čuti so bili živi. Voh&l je njene lase in njegove ustnice so okušale rahlo rahlo slanost njene kože ... in zdaj nenadoma nista več stala. Sta šele zdaj legla ali sta ležala že od vsega začetka? In kaj se je zgodilo z lučjo?

Pod seboj je čutil žimnico in nad seboj je čutil odejo ... in bilo je temno ... in ona je bila še vedno v njegovih rokah in njeno telo je bilo golo.

Sunkovito se je prebudil. »Gladija?«

»Pssst! Elijah.« Nežno si je pritisnila prste njegove roke na svoje ustnice. »Ne reci ničesar!«

To pa je bilo tako, kakor da bi ga prosila, naj ustavi tokove svoje krvi.

Rekel je: »Kaj pa delaš?«

Odgovorila je: »Ne veš, kaj delam? S teboj sem v postelji . . .«

»A zakaj?«

»Ker hočem!« Njeno telo se je pritisnilo k njegovemu.

Pograbila je vrhnji del svoje nočne srajce in šiv, ki jo je držal skupaj, je razpadel.

»Ne premikaj se, Elijah! Utrujen si in nočem, da bi se še bolj utrujal.«

Elijah je čutil toploto, ki se je stisnila k njemu. Odločil se je, da Gladije pred njo samo - ne bo varoval. Rekel je: »Tako utrujen pa spet nisem!«

»Ne!« je ostro dejala. »Počivaj! Hočem, da počivaš! Ne gani se!«

Njena usta so bila na njegovih, kakor da bi ga hotela prisiliti, da se res ne bi ganil. Sprostil se je in prešinila ga je drobna misel, da ukazom samo sledi, da je res utrujen in da hoče, da bi bilo storjeno - sam pa tega najraje ne bi storil. Prav rahlo se je sramoval in prišlo mu je na misel, da tako pač ne bo nič kriv. (Saj nisem mogel pomagati, je slišal samega sebe. Ona je mene.) O bog, kakšna strahopetnost! Kako neznosno, kako ponižujoče!

A tudi takšne misli so se razblinile. Nekje v zraku je bila mehka glasba in postalo je nekoliko topleje. Odeja je izginila in prav tako njegova pižama. Njegova glava je bila v zibki njenih rok, ki so jo pritiskale k nečemu mehkemu.

Vedel je, da je tista mehkoba - mehkoba njenih prsi. Čutil je, kako se je bradavica leve dojke pritisnila k njegovim ustnicam.

Mehko je pela z glasbo, a tiste zaspano vešele melodije ni prepoznal.

Nežno ga je pozibavala sem in tja in njeni prsti so bredli po njegovem vratu in tilniku. Sprostil se je in kar zadovoljen je bil, ker mu ni bilo treba početi ničesar. Vso pobudo je prepustil njej. Njenim rokam se ni upiral in pustil je, da so počivale zdaj tu, zdaj tam na njegovem telesu.

Saj si ni mogel pomagati. Ko je nadraženost dosegla vrh, se je zgodilo, kar se je pač moralo zgoditi.

Bila je neutrudna in tudi njemu ni bilo do tega, da bi se ustavila.

In končno ni mogel več odgovarjati in zdelo se je, da tudi ona ne more več, in ležala je z glavo na njegovi rami in njena leva roka je bila na njegovih rebrih in njeni prsti so se poigravali s kratkimi kodrastimi dlačicami.

Zdelo se mu je, da sliši, kako mrmra: »Hvala ti . . . hvala ti . . .«

Za kaj? se je čudil.

Zdaj se je komaj še zavedal, da ona leži poleg njega, kajti ta skrajno nežni konec trdega dne je deloval uspavalno kot pravljična droga. Bilo je, kakor da bi drsel nekam proč, kakor da bi njegove roke popustile ostremu skalovju resničnosti in da zdaj samo pada . . . pada . . . skozi nekakšne mehke oblake prihajajočega spanca. Počasi se je pogrežal v ocean sanj.

In tedaj je prišlo tisto, česar prej sploh ni mogel priklicati. Že tretjič se je dvignil zastor in vsi dogodki od njegovega odhoda z Zemlje so se nenadoma strnili v žarišču. Spet je bilo vse jasno. Trudil se je, da bi spregovoril, da bi slišal svoje besede, slišal, kar je moral slišati, da bi jih utrdil in zamrznil, da bi jih spravil v svoje miselne procese. A čeprav se jih je oprijemal z vsemi tipalkami svoje zavesti, so dršele nekam proč, se umikale in končno povsem izginile.

Tako se je Baleyev drugi dan na Avrori končal skoraj prav tako kot prvi.

PREDSEDNIK

70.

Ko je Baley odprl oči, je sončna svetloba že prihajala skozi okno. Pozdravil jo je. Bil je še vedno nekoliko zaspan, a presenečen je bil sam nad seboj, ker je je bil tako vesel.

To je pomenilo, da je vihar minil in da je bilo zdaj vse tako, kakor da bi ga nikoli ne bilo. Sončna svetloba je bila - če jo je primerjal z gladko, toplo in nadzorovano svetlobo Mesta - vedno trda in negotova. Če pa jo je primerjal z viharjem, je bila kot prava znanilka miru. Pomislil je, kako je vse relativno in kako zdaj ne bo nikoli več mislil, da je sonce - zlo.

»Kolega Elijah?« Ob njegovi postelji je stal Daneel. Nekoliko bolj zadaj pa je stal Giskard.

Baleyev dolgi obraz se je razlezel v nasmeh čistega zadovoljstva. Proti njima je iztegnil roke. »Presneto, ko sem vaju zadnjikrat videl takole skupaj, sploh nisem vedel, če vaju bom še kdaj videl . . .

»Seveda,« je mehko odgovoril Daneel, »nikomur od naju se ni nič zgodilo.«

»Vidim,« je rekel Baley, »saj sije sonce. Prejšnjo noč bi me vihar skoraj ubil. Prepričan sem bil, da si bil tudi ti v smrtni nevarnosti, Daneel. In prav lahko bi se zgodilo, da bi se tudi Giskard poškodoval, ko me je skušal braniti. Priznam, daje bilo kar dramatično. A jaz nisem bil čisto priseben.«

»Tega sva se zavedala,« je rekel Giskard. »Zaradi tega sva vas tudi tako težko zapuščala, čeprav je bil ukaz nujen. Upava, da se zaradi tega ne počutite slabo.«

»Sploh ne, Giskard.«

»In,« je rekel Daneel, »midva tudi veva, da je bilo potem, ko sva vas zapustila, za vas dobro poskrbljeno.«

Šele tedaj se je Baley spomnil nočnih dogodkov.

Gladija!

Nenadoma je osupnil in se ozrl okrog sebe. Ni je bilo v sobi. Je vse skupaj samo sanjal?

Ne, seveda ne. To bi bilo nemogoče . . .

Potem pa je grdo pogledal Daneela, kakor da bi sumil, da ima njegova pripomba pohoten prizvok.

A ne, to ni bilo mogoče. Robot, čeprav je bil povsem podoben človeku, ni mogel biti programiran tako, da bi užival pri opolzkih namigovanjih.

Rekel je: »Kar dobro sem bil oskrbljen. Ampak zdajle mi morata čimprej pokazati, kje je stranišče.«

»Tu sva, gospod,« je rekel Giskard, »da vam pomagava. Gospodična Gladija meni, da se boste bolje počutili z nama kot s katerim od njenih robotov. Poudarila je, da vam morava izpolniti vsako željo.«

Videti je bilo, da Baley dvomi. »Kaj vse pa vama je še naročila? Kar dobro se počutim in nikogar ne potrebujem, da bi me umival in brisal. Sam lahko skrbim zase. In upam, da ona to razume.«

»Ne bojte se in ne bodite v zadregi, kolega Elijah,« je rekel Daneel in se pri tem rahlo nasmehnil (vsaj Baleyu se je tako zdelo). »Samo za vaše udobje morava poskrbeti. Če pa se boste sami bolje počutili, bova počakala v primerni razdalji.«

»Potem je pa vse zmenjeno, Daneel,« je rekel Baley in se spravil iz postelje. Všeč mu je bilo, da je lahko kar trdno stal na nogah. Nočni počitek in oskrba (kakršna je pač bila) sta naredila čudež. - In seveda tudi Gladija . . .

71.

Baley se je stuširal. Nag in moker se je počutil čudovito svežega. Posušil si je lase in se pogledal v ogledalo. Zdelo se mu je razumljivo, da bo zajtrkoval z Gladijo, vendar pa ni vedel, kako ga bo sprejela. Zato bo najbolje, da se bo delal, kakor da se ni nič zgodilo - ravnal se bo pač po njenem obnašanju. Vsekakor pa bo prav, je pomislil, če bo videti zdrav in svež, kolikor se pač da. Namrdnil se je svoji lastni podobi v ogledalu.

»Daneel!« je zaklical.

»Da, kolega Elijah.«

Baley si je umival zobe in skozi zobno pasto je rekel: »Zdi se mi, da imaš nove obleke.«

»Pravzaprav niso moje, kolega Elijah. Pripadale so mojemu prijatelju Janderju.«

Baley je dvignil obrvi. »Ona ti jih je dala?«

»Gospodična Gladija ni hotela, da bi bil nag, ko sem čakal na obleke, ki jih je bilo treba po viharju oprati in posušiti. Zdaj so že pripravljene, a gospodična Gladija je rekla, da te lahko kar obdržim.«

»Kdaj pa je to rekla?«

»Danes zjutraj, kolega Elijah.«

»Je torej že vstala?«

»Je. In pridružili seji boste pri zajtrku, ko boste pripravljeni.«

Baley je stisnil ustnice. Bilo je čudno, da ga je v tistem trenutku srečanje z Gladijo skrbelo bolj kot srečanje s predsednikom, ki je bilo napovedano za pozneje. Zadeva s predsednikom je bila pač v rokah usode. Premislil je svojo strategijo in vžgalo bo, ali pa ne bo vžgalo. Kar pa se tiče Gladije - ni imel nobene strategije.

No, prav - seveda se bo moral soočiti tudi z njo.

Zaigral je ravnodušnost in vprašal: »Kako pa se kaj počuti gospodična Gladija?«

Daneel je odgovoril: »Kar dobro.«

»Je vesela ali žalostna?«

Daneel je omahoval. »Težko je presojati notranje razpoloženje človeškega bitja. V njenem obnašanju ni ničesar, kar bi kažalo na notranji nemir.«

Baley je s pogledom hitro ošinil Daneela in spet se mu je zdelo, da namiguje na nočne dogodke.

Tudi opazovanje Daneelovega obraza ni prav nič pomagalo. Robotovih misli ne moreš ugibati po izrazu njegovega obraza, kajti tam ni nobenih misli - v človeškem smislu.

Stopil je v spalnico in si ogledal obleke, ki so bile pripravljene zanj. Razmišljal je, če jih bo lahko kar oblekel. Ali pa bo morda potreboval robotovo pomoč? Minil je vihar in minila je noč in hotel se je pokazati kot odrasel in neodvisen človek.

Vprašal je: »Kaj pa je to?« Dvignil je podolgovat kos obleke, ki je bil okrašen z zamotanimi arabeskami.

»To je prepasica za pižamo,« je pojasnil Daneel. »Pravzaprav je samo okrasek. Vržete jo čez levo ramo in jo privežete na levem boku. To je na nekaterih vesoljskih svetovih tradicionalna obleka za zajtrk - vendar na Avrori ni posebno priljubljena.«

»Zakaj pa naj bi jo potem nosil?«

»Gospodična Gladija misli, da vam bo pristajala, kolega Elijah. Malce težko jo je zavezati in vesel bom, če vam bom lahko pomagal.«

Presneto, je pomislil Baley, zdaj hoče, da bi bil čeden. Le kaj namerava?

Ne razmišljaj o tem!

Rekel je: »Prava reč! Naredil bom čisto navaden vozel. A poslušaj me, Daneel! Po zajtrku grem k Fastolfu in potem se bom srečal z Amadirom in predsednikom vlade. Mislim, da ne bo smel biti zraven nihče drug.«

»Da, kolega Elijah. To vem. Mislim, da ne bo nikogar zraven.«

»No, prav,« je rekel Baley in si počasi začel oblačiti perilo. Pri tem je pazil, da bi ne naredil kakšne napake, zaradi katere bi moral robota prositi za pomoč. Potem je rekel: »Povej mi kaj o predsedniku. Iz knjig vem, da je še najbliže kakšnemu upravnemu uradniku na Avrori, toda ob branju takšnih poročil sem uganil tudi to, da je njegov položaj samo časten in da v resnici nima nobene oblasti. Tako se mi vsaj zdi.«

Daneel je rekel: »Bojim se, kolega Elijah . . .«

Giskard gaje prekinil: »Gospod, na politični položaj na Avrori se jaz veliko bolje spoznam kot prijatelj Daneel. Bi pustili, da jaz odgovorim na vaše vprašanje?«

»O seveda, Giskard. Kar povej!«

»Ko so na Avrori sestavili prvo vlado,« je začel poučno predavati Giskard, kakor da bi se veriga informacij v njem sistematično odvijala, »so menili, da naj bi najvišji upravni uradnik izpolnjeval samo ceremonialne dolžnosti. Pozdravljal naj bi dostojanstvenike z drugih svetov, skliceval vladne sestanke, jim predsedoval in podobno. Vendar se je po dogodkih ob reki . . .«

»Da, bral sem o tem,« je rekel Baley. »To je posebno žalostna epizoda avrorske zgodovine. Izbruhnil je spor zaradi razdelitve hidroelektrične energije. Takrat bi skoraj prišlo do državljanske vojne ... Ni treba omenjati podrobnosti . . .«

»Ne, gospod,« je rekel Giskard. »Po tistem sporu zaradi reke so sklenili, da noben spor ne sme več ogrožati avrorske družbe. Od takrat je v navadi, da morajo biti vse razprave organizirane na miren način in zunaj zakonodaje. Ko glasujejo zakonodajalci, se v veliki večini že strinjajo, tako da je velika večina vedno na tej ali oni strani.«

Pri organizaciji razprav je ključna osebnost predsednik zakonodajnega zbora. Po svojem položaju mora obvladovati vse boje, vendar pa teoretično nima prav nobene oblasti. V praksi jo seveda ima, in to kar precejšnjo. Ima jo pa samo toliko časa, dokler se zdi, da je to primerno. Predsednik zaradi tega ljubosumno pazi na svojo objektivnost in če mu to uspe, je samo on tisti, ki odloča v prid te ali one strani.«

Baley je vprašal: »Hočeš reči, da bo predsednik poslušal mene in tudi Fastolfa in Amadira in šele potem odločil?«

»Mogoče. Lahko pa se zgodi, da do odločitve sploh ne bo prišlo in da bo zahteval še več dokazovanja in še več razmišljanja -ali pa oboje.«

»In ko se bo predsednik odločil v prid tega ali onega, ali se bo Amadiro priklonil, če bo odločeno zoper njega? In prav tako Fastolfe, če se bo zgodilo nasprotno?«

»To ni čisto nujno. Vedno se najde kdo, ki predsednikovih odločitev ne sprejema in oba - dr. Amadiro in dr. Fastolfe — sta dovolj trmasta, če lahko sodimo po njunih dejanjih. Večina zakonodajalcev pa bo predsednikovo odločitev podprla, pa naj bo takšna ali drugačna. In ko bo prišlo do glasovanja, se bo tisti, zoper katerega se bo predsednik odločil - pa naj bo to dr. Amadiro ali dr. Fastolfe - znašel v neznatni manjšini.«

»Je to čisto zanesljivo, Giskard?«

»Skoraj čisto zanesljivo. Predsednik obdrži svoj položaj trideset let in ima možnost, da ga zakonodajni zbor potem izvoli še enkrat za trideset let. Če pa se zgodi, da rezultati volitev niso v predsednikov prid, potem se mora predsednik sam odpovedati svojemu položaju in nastane vladna kriza. V tem času potekajo ostre razprave in zakonodajni zbor skuša najti novega predsednika. Vendar se zakonodajalci ponavadi raje ne odločijo za takšno pot. Možnost, da bi večina glasovala proti predsedniku - če naj sledi vladna kriza - je zelo majhna.«

»Potem je stvar taka,« je žalostno dejal Baley, »da je vse odvisno od današnjega srečanja.«

»To je zelo verjetno.«

»Hvala, Giskard.«

Baley je s težavo urejal in preurejal svoje misli. Zdelo se mu je, da nekaj upanja ima, vendar pa ni imel pojma, kaj utegne reči Amadiro in s kom bo potegnil predsednik. Pobudo za sestanek je dal Amadiro in najbrž se mu zdi, daje tako zanj najbolj prav, daje kar samozavesten.

In potem se je Baley še enkrat spomnil, kako je bilo takrat, ko se ga je loteval spanec, ko je imel Gladijo v svojih rokah in ko je spregledal - ali pa se mu je samo zdelo, da je spregledal - smisel vseh teh dogodkov na Avrori. Nenadoma je bilo vse jasno, čisto in gotovo. In spet - zdaj že tretjič - je ta misel izginila, kakor da bi je nikoli ne bilo.

In s to mislijo so se najbrž razblinili tudi vsi njegovi upi.

72.

Daneel je popeljal Baleya v sobo, kjer so mu servirali zajtrk. Prostor je bil videti bolj intimen kot navadna jedilnica. Bil je majhen in skoraj prazen, saj v njem ni bilo drugega pohištva kot miza in dva stola. Daneel se je umaknil, vendar pa se ni postavil v nišo. Pravzaprav tu niš sploh ni bilo. V tisti sobi se je Baley nenadoma znašel sam, popolnoma sam.

Vedel pa je, da ni povsem sam. Vsak hip bi lahko poklical robote. Vendar pa je bila to soba za dva nerobota, za dva človeka, in Baley je nehote pomislil, da je za dva žaljubljenca.

Na mizi sta bila dva kupa nekakšnih ponvičnikov. Dišali niso po ponvičnikih, vendar pa so lepo dišali. Poleg sta bili še dve posodici z raztopljenim maslom, tako je bilo vsaj videti. In poleg tega je bila še skodelica vroče pijače (Baley jo je poskusil, a mu ni bila všeč), ki je nadomeščala kavo.

Vstopila je Gladija. Bila je okusno oblečena in lasje so se ji svetili, kakor da bi bila pravkar pri frizerju. Vse na njej je bilo sveže in prijazno. Za hip je obstala in na obrazu ji je igral smehljaj. »Elijah?«

Baley je skočil na noge, kajti zelo je bil presenečen. »Kako se počutiš?« je zajecljal.

Njegovo zadrego je prezrla. Bila je ljubezniva in brezskrbna. Rekla je: »Nikar ne skrbi za Daneela. Je že na varnem in na varnem bo tudi ostal. Midva pa . . .« Stopila je tesno k njemu in mu prav počasi položila roko na lice - prav tako kot je že nekoč, davno davno, to storila na Solariji.

Lahkotno se je zasmejala. »To je bilo vse, kar sem takrat storila, Elijah. Se spominjaš?«

Elijah je tiho prikimal.

»Si dobro spal? Sedi vendar!«

Sedel je. »Zelo dobro . . . Hvala ti, Gladija . . .« Malce je omahoval, potem pa se je odločil, da ljubeznivih poklonov ne bo vračal.

Rekla je: »Meni se nikar ne zahvaljuj! Tudi jaz že več tednov nisem tako dobro spala! Ko sem videla, da trdno spiš, sem zlezla iz postelje. Če bi ostala - kot sem si želela - bi ti postala zoprna, še preden bi se zdanilo, in potem bi se ti prav gotovo ne spočil tako dobro . . .«

Spoznal je, da mora reči kaj ljubeznivega. »So stvari, ki so pomembnejše od počitka, Gladija,« je rekel, vendar tako prisiljeno, da se je spet zasmejala.

»Ubogi Elijah,« je rekla, »saj sem te spravila v zadrego!«

In ker je rekla, daje v zadregi, je bil v še hujši zadregi. Baley je bil pripravljen na vse, na kesanje, nejevoljo, sramoto, ponarejeno ravnodušnost, solze - na vse, ne pa na tako odkrito erotično vedenje.

Rekla je: »Dobro . . . pustiva . . . lačen si. Včeraj zvečer najbrž sploh nisi večerjal. Naloži si nekaj kalorij in čutil boš spet, da si iz mesa in krvi!«

Baley si je previdno ogledal ponvičnike, ki niso bili ponvičniki.

Gladija je vzkliknila: »Ah, da! Saj kaj takega najbrž še nikoli nisi videl! To je solarijska delikatesa. Pačinke! Tako pravimo pri nas. Svojega šefa kuhinje sem morala reprogramirati, da jih je znal pravilno narediti. In uporabila sem uvoženo solarijsko zrnje. Z avrorskim ne gre. In potem še polnjenje. Uporabiš lahko tisoč različnih nadevov, a jaz imam tole najrajši - in vem, da bo všeč tudi tebi! Ne bom ti povedala, kaj vse je notri - razen da je lešnikov pire in nekaj medu. Kar poskusi in povej, kaj misliš. Ješ lahko kar z rokama, samo pazi, kako boš ugriznil.«

Pobrala je košček, ga dvignila s palcem in sredincem, potem ga je odgriznila in prav počasi ližala zlat, na pol tekoč nadev, ki je tekel ven.

Baley jo je posnemal. Za prste je bila pačinka kar trda, vendar pa ne preveč vroča. Previdno jo je nesel v usta in ugotovil, da je precej trda. Stisnil jo je z zobmi. Pačinka je počila in vsebina se mu je razlila po roki.

»Preveč na široko in premočno si ugriznil,« je rekla Gladija in pohitela k njemu z robčkom v roki. »Poliži zdaj to. Nihče ne more jesti pačink na bolj čeden način. To ni mogoče. Povaljati se moraš v njih. Pravzaprav je tako, da je pačinke najbolje jesti popolnoma nag, potem pa stopiti pod tuš.«

Baley je poskusil še enkrat oblizniti. Njegov obraz je bil dovolj zgovoren.

»Saj ti je všeč, ne?« je rekla Gladija.

»Zelo okusno,« je rekel Baley. Ližal je počasi in nežno. Ni bilo preveč sladko in v ustih se je kar raztapljalo. Požirati skoraj ni bilo treba.

Pojedel je tri pačinke in samo zato, ker ga je bilo sram, ni prosil, naj jih še prinese. Poližal si je prste in si obrisal roke z robčkom.

»Vtakni prste in roke v čistilnik, Elijah,« je rekla in mu pokažala. To je bilo tisto »raztopljeno maslo«.

Baley je storil, kakor mu je pokažala, in si potem obrisal roke. Povohal jih je, vendar niso imele nobenega vonja.

Rekla je: »Si zaradi zadnje noči kaj v zadregi, Elijah? Je to tisto, kar čutiš?«

Kaj naj bi človek rekel? Baley se je samo čudil.

Končno je prikimal. »Bojim se, da res, Gladija. To ni vse, kar čutim, a res sem v zadregi. Le premisli! Zemljan sem in ti to dobro veš - vendar pa ti zdaj to prav nič ne pomeni. Včeraj sem se ti smilil, ker sem imel probleme z viharjem in ravnala si z menoj kakor z otrokom. Sočustvovala si z menoj, morda zaradi rane, ki jo je povzročila tvoja izguba, in tako si prišla k meni. A to čustvo te bo minilo, čudim se, da te še ni. Spomnila se boš, da sem Zemljan, in čutila se boš osramočeno, ponižano in umazano. Zaradi vsega tega, kar sem storil zate, me boš zasovražila. Jaz pa nočem biti osovražen. Gladija, res nočem, da bi me sovražila.« (Pri tem je bilo videti, kako je nesrečen.)

Gladija je bila verjetno istih misli, kajti roko je iztegnila proti njemu, in mu stisnila desnico. »Ne bom te sovražila, Elijah. Le zakaj? Nič hudega mi nisi naredil. Jaz pa sem ti storila nekaj in zaradi tega bom srečna vse življenje. Ti si me z dotikom osvobodil, to je bilo že pred dvema letoma. In včeraj si me še enkrat osvobodil. To željo sem začutila že pred dvema letoma in včeraj sem hotela vedeti, če jo lahko - po Janderju - občutim ponovno. Elijah, ostani z menoj! Bilo bi . . .«

Odločno jo je prekinil. »Le kako bi to bilo, Gladija? Nazaj moram, na svoj svet . . . Tam imam svoje dolžnosti in svoje cilje in ti ne moreš z menoj. Ti bi na Zemlji ne mogla živeti, življenje na Zemlji je tako zelo drugačno. Zaradi zemeljskih bolezni bi umrla -ali pa bi te gneča že prej umorila. Saj razumeš, ne?«

»Razumem in vem, da je na Zemlji tako,« je rekla Gladija z vzdihom, »pa saj ti ni treba takoj odpotovati.«

»Morda mi bo predsednik ukažal zapustiti ta planet, še preden bo minilo jutro.«

»Ne bo,« je odločno rekla Gladija. »Tega ne smeš dopustiti! In če bi se to kljub temu zgodilo, saj greva lahko na kak drug vesoljski svet. Na ducate jih je, med katerimi lahko izbirava. Ti Zemlja toliko pomeni, da bi ne hotel živeti na kakšnem vesoljskem svetu?«

Baley je odgovoril: »Najbrž bi mi noben vesoljski svet ne dovolil, da si na njem postavim svoj stalni dom - in ti to dobro veš. Zelo res pa je tudi to, da mi Zemlja toliko pomeni, da bi se na vsak način hotel vrniti - čeprav bi me kak vesoljski svet le sprejel. - Vrnil bi se, pa čeprav bi te moral zapustiti.«

»In nikoli več ne nameravaš obiskati Avrore? Nočeš me več videti?«

»Če te bom lahko še kdaj videl, bom morda prišel,« je rekel Baley. »Prav rad, in še večkrat, verjemi! Sicer pa - zakaj to govorim? Saj veš, dani verjetno, da bi me spet povabili. In dobro veš, da brez povabila ne smem sem . . .«

Z globokim glasom je nadaljevala: »Tega ti nočem verjeti, Elijah.«

Baley je rekel: »Gladija, nikar si sama ne koplji nesreče na glavo! Doživela sva nekaj čudovitega - a zgodile se ti bodo še druge čudovite stvari, veliko čudovitega še lahko doživiš - samo istega nikoli več! Glej naprej in živi za doživetja, ki te še čakajo!«

Molčala je.

»Gladija,« je spregovoril nestrpno, »ali lahko kdo izve, kaj se je zgodilo med nama?«

Muka je spreletela njen obraz. »Te je sram?«

»Ni me sram tega, kar se je zgodilo. A tudi če me ni sram, lahko pride do zelo neprijetnih posledic. Ljudje bodo brusili jezike. In tu je še tista televizijska drama, ki je najin odnos prikažala na povsem drugačen način. In še govorice: Zemljan in Solarijka! Če bo kdo le malo zasumil, daje med nama ljubezen ali kaj takega - bo novica priletela na Zemljo s nadsvetlobno hitrostjo!«

Gladija je dvignila obrvi in ga vzvišeno pogledala. »In Zemljani bi menili, da si bil ponižan? Privoščil si si seks z nekom, ki je pod tvojim položajem?«

»Ne, seveda ne!« je nerad pojasnjeval Baley, vedel pa je, da bi na milijarde Zemljanov res mislilo tako. »Si pomislila, da bi to utegnila slišati tudi moja žena? Saj sem poročen.«

»Pa kaj potem, če sliši? Kaj potem?«

Baley je globoko zajel sapo. »Ti tega ne razumeš. Zemlja je drugačna kot vesoljski svetovi. V naši zgodovini so bila obdobja, ko so bile spolne navade kar precej ohlapne - vsaj v nekaterih krajih in med nekaterimi razredi. Zdaj pa je drugače. Zemljani živijo v gneči in potrebna je prav puritanska etika, da ostane tudi v takšnih okoliščinah družina trdna.«

»Misliš, da ima vsakdo samo enega partnerja in nikogar drugega?«

»Ne,« je rekel Baley, »pošteno moram priznati, da ni povsem tako. Vendar pa so ljudje, ki poskrbijo, da nepravilnosti . . . no, pridejo na dan . . . tako da lahko vsakdo . . .«

»In vsakdo se dela, kakor da ničesar ne ve?«

»Že, že - ampak v tem primeru . . .«

»Vse bo torej tako javno, vsi bodo govorili in tvoja žena ti bo zamerila in te' bo mahnila . . .«

»Ne, mahnila me ne bo, vendar pa bo čutila sramoto in to je še hujše. Tudi jaz bom osramočen in prav tako tudi moj sin. Trpel bo moj družbeni položaj in ... ti Gladija tega ne razumeš in če ne razumeš, pač ne razumeš. A obljubi mi, da o tem ne boš govorila okrog, kot je na Avrori navada!« Zavedal se je, da je ves prizor precej beden.

Gladija je zamišljeno odgovorila: »Saj te nočem vznemirjati, Elijah. Ljubezniv si bil do mene in tudi jaz ne bom neljubezniva, toda . . . Življenje na Zemlji nima nobenega smisla!« V brezupu je dvignila roke.

»Ni dvoma. Vendar živeti moram tako. - Tudi ti si morala živeti na solarijski način . . .«

»Da.« Spomini soji zamračili obraz. »Oprosti, Elijah. Resnično in pošteno - opravičujem se. Vedno želim samo to, kar si pač lahko pridobim, in to sem si pri tebi tudi vzela.«

»Je že dobro.«

»Ne, ni dobro! Prosim, Elijah! Še enkrat ti moram pojasniti.

Ti najbrž sploh ne razumeš, kaj se je minulo noč zgodilo. Jaz pa vem. Toda, ali te bo to spravilo v še večjo zadrego?«

Baley je pomislil, kako bi se pučutila Jessie in kaj bi storila, če bi slišala ta pogovor. Zavedal pa se je, da mora v tem trenutku misliti predvsem na srečanje s predsednikom, ne pa na svoje zakonske probleme. Misliti mora na nevarnosti, ki prete vsej Zemlji — ne pa samo njegovi ženi; v resnici pa je mislil samo na Jessie.

Rekel je: »Verjetno me boš res spravila v še hujšo zadrego. A vseeno povej!«

Gladija je sama premikala svoj stol in ni poklicala robota, da bi to storil namesto nje. On pa je čakal in se ves živčen ni zganil, da bi ji pomagal.

Stol je postavila naravnost predenj, tako da mu je gledala naravnost v oči. Iztegnila je svojo drobno ročico, jo položila v njegovo roko in on jo je rahlo stisnil.

»Poglej,« je rekla, »nič več se ne bojim dotika. Zdaj ni več tako kot takrat, ko nisem mogla nič drugega, kakor da sem se dotaknila tvojega lica . . .«

»To je mogoče res, a to te zdaj ne prizadene več tako globoko, kakor te je takrat tisti dotik, kajne?«

Prikimala je. »Tako globoko me res ne prizadene, a mi je kljub temu všeč. Mislim, da je v tem napredek ne? To dokazuje, kako nenaravno sem takrat živela in kako dolgo! Zdaj je bolje. Ti smem pojasniti, kako to? To je šele uvod.«

»Kar pripoveduj!«

»S teboj bi bila rada v postelji in želim si temo. Tako bi lahko govorila bolj svobodno.«

»Poslušam te, čeprav sediva in je svetlo.«

»Da . . . Na Solariji ni bilo nobenega seksa, ki bi ga bilo vredno omenjati. Saj ti to veš . . .«

»Vem.«

»Prav nobenih izkušenj nisem imela. Samo kdaj pa kdaj ob redkih priložnostih se mi je - po dolžnosti — približal moj mož. Ne bom ti opisovala, kako je bilo. A verjemi mi, da je bilo - če se zdaj spominjam na vse tisto - slabše kot nič.«

»Verjamem.«

»A o seksu sem marsikaj vedela. Brala sem o njem. O njem sem se včasih pogovarjala tudi z drugimi ženskami in vse so trdile, da je to nekaj neskončno zoprnega. Če so že imele otroke, kolikor jih je dopuščala kvota, so govorile, da so vešele, ker nimajo s seksom nobenega opravka več.«

»Pa si jim verjela?«

»Seveda sem jim. Saj nisem nikoli slišala ničesar drugega. Brala sem nekaj knjig z drugih planetov, a ženske so trdile, da je resnica v njih popačena. In to sem tudi verjela. Moj mož je našel nekaj takšnih knjig, rekel, da je vse to samo pornografija, in uničil jih je. Je že tako. Mislim, da so Solarijke verjele, kar so govorile in da so seks prav zares zaničevale. Bile so dovolj iskrene in meni se je zdelo, da je z mano nekaj zelo narobe, kajti bila sem radovedna in zanimalo me je prav vse o seksu. In včasih sem imela čudne občutke, ki jih sama nisem razumela.«

»Takrat še nisi uporabljala robotov?«

»Ne, kaj takega mi še na misel ni prišlo. Nobenih mrtvih stvari. Slišala sem le govorice o teh zadevah. A o tem se je govorilo vedno z grozo - ali pa s hinavsko grozo. Se sanjalo se mi ni, da bi tudi jaz lahko počela kaj takega. Seveda pa sem veliko sanjarila. In če se zdaj spomnim vseh tistih sanj! Začetki orgazmov so me pogosto prebujali. Tega seveda nikoli nisem razumela in si tudi nisem upala koga vprašati. Vsega tega me je bilo silno sram. Še več, bila sem prestrašena in strah me je bilo užitkov, ki sem jih doživljala. In potem sem se preselila na Avroro . . .«

»To si mi že povedala. Seks z Avrorci te prav tako ni zadovoljil.«

»Res me ni. Razmišljala sem celo o tem, da imajo Solarijke verjetno prav. Seks nikakor ni bil podoben sanjam. Vse dokler ni prišel Jander, ki je to razumel. Na Avrori pravega seksa sploh nimajo . . . Vse to je samo . . . samo . . . koreografija. Moda narekuje vsako kretnjo — od začetka do konca. Nič nepričakovanega, nič spontanega. Na Solariji, kjer je bilo seksa tako malo, ni nihče ničesar dal in ničesar vzel. Na Avrori pa je seks tako zelo stiliziran, da pravzaprav tudi tu nihče ničesar ne daje in nihče ničesar ne jemlje . . . Me razumeš?«

»Nisem povsem prepričan, Gladija. Z avrorskimi ženskami nimam nobenih izkušenj in se nikoli nisem skušal obnašati kot pravi Avrorec. A ni mi treba pojasnjevati. Saj vem, kaj hočeš povedati . . .«

»Spravila sem te v hudo zadrego, ne?«

»Ne tako hudo, da bi te ne hotel več poslušati.«

»Potem pa sem srečala Janderja in naučila sem se ga uporabljati. Ni bil pravi Avrorec. Njegov edini cilj je bil ugajati meni.

Dajal je in jemal in takrat sem prvič doživela pravi seks. Me razumeš? Ali si predstavljaš, kako je, ko nenadoma spoznaš, da nisi nor ali pokvarjen ali perverzen? In da sploh ne počenjaš nič napačnega, da preprosto si, kar si, ženska - in da imaš zadovoljivega spolnega partnerja.«

»Mislim, da si to lahko predstavljam.«

»In potem - mi je nekdo vse to vzel. Mislila sem, da me bo konec. Na smrt sem bila potrta. Nikoli več - v vseh stoletjih svojega življenja - ne bom imela tako dobrih spolnih odnosov. Najhujše pa je bilo, da se je komaj začelo - in že je bilo vsega konec. Takšna hitra izguba je bila res popolnoma neznosna . . . Zdaj boš lahko razumel, kako pomembna je bila zame zadnja noč.«

»A zakaj z menoj, Gladija? Zakaj ne s kom drugim?«

»Ne, Elijah. To si moral biti ravno ti. Prišla sem z Giskardom in te našla in brez moči si bil. Res brez moči. Nisi bil v nezavesti, a svojega telesa nisi obvladoval. Morala sva te dvigniti, te odnesti in spraviti v letalo. Bila sem poleg tebe, ko so te ogrevali in zdravili, kopali in brisali. Ves čas si bil brez moči. To delo so zelo dobro opravili roboti - a vse brez občutka. Jaz pa sem samo gledala in imela sem občutek . . .«

Baley je sklonil glavo in zaškripal z zobmi. Ni bilo prijetno biti brez moči. Ko so tako lepo in nežno ravnali z njim, je čutil razkošje. Zdaj pa, ko je zvedel, da ga je nekdo opazoval, se je čutil nesrečnega.

Nadaljevala je: »Vse to sem z veseljem storila zate. Zavidala sem robotom, ker so si vzeli pravico, da so bili nežni s teboj. V mislih sem bila jaz tista, ki je bila tako nežna, in čutila sem spolno vzburjenost, nekaj, česar nisem občutila že od Janderjeve smrti. -In prišlo mi je na misel, da je zdaj priložnost, da si tudi jaz lahko nekaj vzamem. Jander je samo dajal — vse, kar sem želela imeti, nikoli me pa ni jemal. Tega ni bil sposoben, kajti njegov edini užitek je bil nuditi užitke. In tudi meni ni nikoli prišlo na misel, da bi se mu dajala - saj sem bila vzgojena z roboti in vedela sem, da roboti ne morejo jemati . . .

Ko sem tako gledala, sem si mislila, da spolnost poznam samo na pol in obupno sem si zaželela, da bi okusila še drugo polovico. Zvečer, ko si z menoj večerjal, ko si jedel tisto vročo juho, si bil nenadoma videti zdrav in močan. Bil si dovolj močan, da si me tolažil in ker so bila moja čustva tako močna, mi ni bilo več mar, da si Zemljan in želela sem si tvojega objema. Hotela sem ga. In ko si me že držal v rokah, sem imela slab občutek, kajti spet sem bila jaz tista, ki je jemala, ne pa dajala.

Takrat pa si rekel: ,Gladija, prosim, sesti moram,1 in, oh, Elijah, to je bilo tisto naj lepše, kar si mi lahko rekel.«

Baley je čutil, kako je zardel. »Takrat si me spravila v silno zadrego. Bila je izpoved slabosti.«

»Bilo je natanko tisto, kar sem si želela. Kar ponorela sem od poželenja. S silo sem te spravila v posteljo in takrat sem prvič v svojem življenju — dajala. Ničesar nisem vzela. Pa tudi na Janderja sem pozabila, kajti zdaj sem vedela, da mi tudi on nikakor ni zadoščal. Morala sem doživeti to, da sem dajala in jemala - oboje! - Elijah, počakaj!«

Bally je zmajal z glavo. »Dejstva se ne bodo spremenila, pa če si na dvoje pretrgam srce! Na Avrori ne morem ostati. Nazaj na Zemljo moram. Ti pa ne moreš!«

»Elijah, kaj pa, če bi zmogla?«

»Zakaj govoriš neumnosti? Tudi če bi zmogla! Jaz se bom prehitro postaral in postal bi neuporaben zate. Čez dvajset, največ trideset let bom starec, verjetno pa celo že mrtev - ti pa boš ostala taka nekaj stoletij.«

»Pa saj tudi jaz ne mislim nič drugače, Elijah. Na Zemlji bi se nalezla raznih bolezni in se prav tako hitro postarala.«

»Tega si pač ne moreš želeti. Poleg tega starost ni nekaj, česar bi se lahko nalezla. Ti bi samo zbolela in zelo hitro umrla. Gladija, najti si moraš drugega moškega.«

»Avrorca?« je vprašala kljubovalno.

»Saj bi ga lahko učila. Zdaj, ko veš, kako jemati in dajati, ga boš pač naučila, kako je treba.«

»Se bodo Avrorci učili tega?«

»Nekateri že. Seveda se bodo. In časa imaš dovolj, da si najdeš pravega. Saj so . . .« (Ne, je pomislil, zdajle bi ne bilo dobro omenjati Gremionisa. Mogoče pa bo še kdaj nastopil pri njej - malce manj vljudno pa zato bolj odločno . . .)

Videti je bila zamišljena. »Je to mogoče?« Potem ga je s svojimi sivo modrimi očmi, ki so postajale vlažne, ostro pogledala. »Oh, Elijah, ali se sploh spominjaš, kako je bilo?«

»Moram priznati,« je rekel Baley rahlo žalostno, »da se mi to in ono zdi zelo megleno.«

»Če bi se spominjal, bi ti ne bilo do tega, da bi odšel . . .«

»Saj mi ni do tega, da bi te kar tako zapustil, Gladija. A stvar je taka, da pač moram . . .«

»In potem,« je rekla, »si bil videti tako miren in srečen, tako spočit. Ležala sem na tvoji rami in poslušala, kako ti bije srce; najprej je bilo hitro, potem pa vedno počasneje - razen takrat, ko si nenadoma sedel. Se spominjaš?«

Baley se je nekoliko odmaknil in začudeno strmel v njene oči. »Ne, tega se ne spominjam. Kaj misliš s tem? Kaj pa sem naredil?«

»Saj sem povedala: nenadoma si sedel.«

»No, da - in kaj še?« Srce mu je udarilo skoraj tako hitro kot takrat ponoči, ko je doživljal tisti seks. Trikrat mu je prišlo na misel nekaj, kar je bilo videti kot resnica, dvakrat je bil popolnoma sam. Tretjič - in to je bilo minulo noč, pa je bila z njim Gladija. Imel je torej pričo.

Gladija je rekla: »Nič drugega, res ne. Rekla sem: ,Kaj pa je s teboj, Elijah?' - a nisi se oziral name. Rekel pa si: ,Zdaj ga pa imam, zdaj ga pa imam.' Nisi govoril povsem razločno in tvoje oči so strmele v prazno. Bilo je kar grozljivo.«

»Je to vse. kar sem rekel? O, presneto, Gladija! Ali nisem rekel še kaj?«

Gladija se je namrščila. »Se ne spominjam. Potem si legel na hrbet in rekla sem ti: ,Ne boj se, Elijah! Ne boj se! Zdaj si na varnem.' In potrepljala sem te in legel si nazaj in takoj zaspal - in zasmrčal ... Še nikoli nisem nikogar slišala smrčati, samo sklepam, da si smrčal ... to pač vem iz nekaterih opisov . . .« Misel na vse to jo je zelo zabavala.

Baley je rekel: »Poslušaj me, Gladija! Kaj sem rekel? ,Zdaj ga pa imam, zdaj ga pa imam.' Sem povedal, kaj imam?«

Spet seje namrščila. »Ne. Ne spominjam se. Čakaj! Še nekaj si rekel, in to zelo tiho. Rekel si: ,Prvi je bil tam.'«

»,Prvi je bil tam.' To sem rekel?«

»Da. Ni se mi zdelo pomembno in mislila sem, da si mislil na Giskarda, ki je bil tam prej kot vsi drugi roboti. Strah te je bilo, da bi te kdo ugrabil in znova si doživljal tisti vihar. Da! In zato sem te potrepljala in rekla: ,Ne boj se, Elijah! Zdaj si na varnem'. In potem si se sprostil.«

»Prvi je bil tam, prvi je bil tam . . . Zdaj pa ne bom več pozabil. Gladija, hvala ti za to noč! In hvala, ker se tudi zdaj pogovarjaš z mano . . .«

Gladija je vprašala: »Je to pomembno? Giskard te je res prvi našel. Res je bil prvi. Saj to veš!«

»Ne gre za to, Gladija. Moralo je biti nekaj, česar zdajle ne vem — a bom že odkril, ko se mi bodo možgani spočili . . .«

»Kaj pa naj bi to pomenilo?«

»Ne vem, a če sem tako rekel, sem že moral misliti na kaj. In zdajle imam še uro časa, da se spomnim.« Vstal je. »Zdaj pa moram iti . . .«

Naredil je nekaj korakov proti vratom, Gladija pa je planila k njemu in ga objela. »Počakaj, Elijah!«

Baley je malo postal, nato pa se je sklonil in jo poljubil. Bila sta objeta in čas je tekel . . .

»Te bom še kdaj videla, Elijah?«

Baley je žalostno odgovoril: »Ne vem. Upam.«

Odšel je po Daneela in Giskarda, da bi pripravil vse potrebno za srečanje, ki se je bližalo.

Ves potrt je stopal Baley čez dolg travnik v Fastolfovi hiši.

Na njegovi levi in desni sta stopala oba robota. Daneel je bil videti kar zadovoljen, Giskard pa je bil zvest svojemu programu, ki ga ni mogel opustiti: pazljivo je pregledoval okolico.

Baley je vprašal: »Daneel, kako je ime predsedniku vlade?«

»Ne morem povedati, kolega Elijah. Kadar sem kaj slišal o njem, so ga vedno imenovali samo ,predsednik1. Nagovoriti gaje treba ,gospod predsednik*.

Giskard pa je povedal: »Ime mu je Rutilan Horder, gospod, vendar njegovega imena uradno nikoli ne omenjajo. Samo naslov se uporablja. To poudarja kontinuiteto vlade. Drugi ljudje, ki imajo različne položaje, imajo seveda svoja imena, a .predsednik' je vedno samo .predsednik1.«

»Koliko pa je star ta predsednik?«

»Kar precej. Tristo enaintrideset let,« je rekel Giskard, ki je imel vse podatke vedno v glavi.

»Je trdnega zdravja?«

»Nobene njegove bolezni ne poznam.«

»Kakšen človek pa je? Ima kakšno posebno potezo, ki bi jo bilo dobro poznati in se nanjo že pred srečanjem pripraviti?«

Giskarda je to ustavilo. Po kratkem odmoru je dejal: »To pa težko povem, gospod. Bil je že drugič izvoljen. Pravijo, da je kot predsednik kar učinkovit, da veliko dela in veliko tudi naredi.«

»Ali je razdražljiv? Potrpežljiv? Gospodovalen? Razumevajoč?«

Giskard je odgovoril: »To boste morali presoditi sami, gospod.«

Daneel pa: »Kolega Elijah, predsednik ne more biti pristranski. Po definiciji je pravičen in nepristranski.«

»To bo prav gotovo držalo,« je zagodrnjal Baley, »toda definicije so abstrakcije, prav tako tudi naslov ,predsednik. Predsedniki pa so posamezniki, konkretni ljudje s konkretnimi priimki. In imeti morajo konkretno pamet, da so kos konkretnim nalogam.«

Zmajal je z glavo. Prisegel bi, da ima zelo stroga merila za konkretnost. Trikrat je mislil neko misel in trikrat jo je pozabil. Zdaj se je spomnil na svojo razlago, ki jo je imel v glavi takrat, ko je mislil na tisti stavek - a še vedno ni pomagalo.

»Prvi je bil tam.«

Kdo je bil prvi? Kdaj?

Na ta vprašanja si Baley ni znal odgovoriti.

74.

Fastolfe je čakal na Baleya pred vrati svoje hiše. Za njim je stal robot, ki pa je bil prav po nerobotsko zelo nemiren, kakor da bi ne znal dobro opravljati svojih funkcij: moral bi namreč pozdraviti obiskovalca. Nekaj pa ga je vznemirjalo.

(Sicer pa - človek hoče v robotu všelej odkrivati nekaj človeškega. Bolj verjetno pa je bilo, da tisti robot sploh ni bil vznemirjen, saj pač ni mogel imeti takšnih občutkov. Šlo je le za rahle oscilacije pozitronskih potencialov, ki so nastali zaradi navzkrižja med ukazi, ki jih je imel - in možnostmi, da bi te ukaze izpolnjeval. Moral bi pozdravljati in pregledovati vse obiskovalce, tega pa ni mogel, ne da bi odrinil Fastolfa. Pa tudi Fastolfa ni mogel odriniti, saj za kaj takega ni bilo nobenega pravega vzroka. Tako je začenjal zdaj s to, zdaj z ono akcijo - a vse so se izkažale kot napačne in neprestano se je moral popravljati. Zaradi tega se je zdelo, kakor da je nekam vznemirjen.)

Baley je nehote odsotno strmel v tistega robota in le s težavo je obrnil svoj pogled nazaj k Fastolfu. (Razmišljal je o robotih, a ni vedel, zakaj.)

»Vesel sem, da vas spet vidim, dr. Fastolfe,« je dejal in stegnil roko. Po srečanju z Gladijo se ni spomnil, da se Vesoljci upirajo dotikom z Zemljani.

Fastolfe je za hip omahoval, potem pa so navade vendarle zmagale nad previdnostjo. Sprejel je ponujeno roko, jo rahlo in kratko podržal in takoj nato izpustil. Rekel je: »Mene pa še bolj veseli, gospod Baley. Vaša doživetja včeraj zvečer so mi nakopala skrbi. Vihar sicer ni bil posebno hud, a za Zemljana je bil prav gotovo skrajno neprijeten.«

»Potem veste, kaj se je zgodilo?«

»Daneel in Giskard sta mi povedala. Mislim sicer, da bi bilo bolje, če bi prišla naravnost k meni in da bi tudi vas prinesla s seboj. Drugače sta se odločila zato, ker je Gladijina hiša nekoliko bliže kraju, kjer je moralo vaše letalo zasilno pristati. In tudi vaši ukazi so bili skrajno strogi. Daneelovo varnost so postavljali pred vašo. Ali sta vas prav razumela?«

»Ne, nista me razumela. Prisilil sem ju, naj me pustita.«

»Je bilo to pametno?« Fastolfe ga je odpeljal v hišo in mu pokažal naslanjač.

Baley je sedel. »Tako se mi je zdelo prav. Nekdo nas je zasledoval.«

»Tako je poročal Giskard. In poročal je tudi . . .«

Baley ga je prekinil. »Dr. Fastolfe, prosim. Zelo malo časa imam in zastaviti vam moram nekaj vprašanj.«

»Izvolite, prosim,« je rekel Fastolfe uglajeno.

»Pravijo, da postavljate svoje raziskave možganov nad vse ostalo, da bi . . .«

»Naj končam namesto vas, gospod Baley. Da se mi nihče ne sme postaviti na pot, da sem povsem brezobziren, da me nemorala in zlo sploh ne motita, da me nič ne more ustaviti, da v imenu svojega dela opravičujem vse in vsakogar . . .«

»Da.«

»Kdo vam je to rekel, gospod Baley?«

»Je to pomembno?«

»Morda res ni. Poleg tega ni prav nič težko uganiti. Bila je moja hči Vasilija. O tem sem prepričan.«

Baley je odgovoril: »Morda. Rad pa bi vedel, če je takšna ocena vašega značaja pravilna.«

Fastolfe se je žalostno nasmehnil. »Ali pričakujete, da vam bom pošteno odgovoril, ko gre za moj značaj? Obtožbe so v nekem smislu upravičene. Res je, da mislim, da je moje delo najvažnejše, in res je tudi to, da rad zaradi dela žrtvujem marsikaj in vse. Običajna pojmovanja zla in nemorale res preziram, zlasti če se mi postavljajo na pot . . . Vendar pa je dejstvo, da nisem kriv. Tega nisem storil. In odločno zanikam obtožbo, da sem Janderja ubil zato, ker bi to po svoje pospešilo moj študij človeških možganov. Ni tako. Nisem ubil Janderja.«

Baley je rekel: »Svetovali ste mi, naj grem na psihično preiskušnjo, da bi tako lahko kaj izvlekel iz svojih možganov. Vam je prišlo na misel, da bi svojo nedolžnost dokažali tako, da bi sami šli na psihično preskušnjo?«

Fastolfe je zamišljeno prikimal. »Vasilija govori, da jaz nočem iti na to preskušnjo. Tako dokazuje mojo krivdo. A stvar je drugačna! Psihična preskušnja je nevarna in jaz sem precej živčen. Prav tako nerad bi se odločil zanjo kot vi. Vendar bi se le vdal, če bi ne bilo to ravno tisto, kar bi moje nasprotnike najbolj veselilo. Izpodbijali bi vsak dokaz moje nedolžnosti. Psihična preizkušnja ni dovolj zanesljiva, da bi z njo lahko dokažal nedolžnost. Tako bi oni prišli do podatkov o teoriji in načrtih humanoidov. To je tisto, kar iščejo, in to je tisto, česar jim jaz nočem dati!«

Baley je rekel: »Zelo dobro. Hvala vam, dr. Fastolfe.«

Fastolfe je rekel: »Prosim, prosim. Zdaj se pa vrniva k tistemu, kar sem že rekel; Giskard je torej poročal, da so vas, ko ste v letalu ostali sami, ogovarjali neki tuji roboti. Precej nepovezano ste govorili o nekih tujih robotih, in to šele potem, ko so vas nezavestnega našli v viharju.«

»Tuji roboti so me res ogovorili, dr. Fastolfe. Posrečilo se mi je, da sem jih poslal proč, vendar pa se mi je zdelo bolj varno, da ne čakam v letalu na njihovo vrnitev. Mogoče tedaj, ko sem prišel do te odločitve, nisem imel povsem jasnih misli. Giskard pravi, da jih res nisem imel.«

Fastolfe se je nasmehnil. »Giskard ima zelo preprost pogled na vesolje. Ali veste, čigava robota sta bila?«

Baley se je nemirno presedal, kakor da bi se nikakor ne mogel dovolj udobno namestiti. Vprašal je: »Ali je predsednik že prišel?«

»Ne, a vsak trenutek bo tu. In prišel bo tudi Amadiro, vodja inštituta, ki ste ga včeraj srečali. Mislim pa, da to ni bilo pametno. Preveč ste ga razdražili.«

»Moral sem govoriti z njim. Zdelo pa se mi je, da ni posebno razdražen.«

»Pri Amadiru nikoli ne veste, kako je z njim. Pravi, da ste ga žalili in poniževali. Zaradi tega se je spravil na samega predsednika.«

»Kako se je spravil nanj?«

»Predsednikova dolžnost je, da spodbuja srečanja nasprotujočih si strank in da si prizadeva premagati vsa nasprotja. Če se Amadiro želi srečati z menoj, potem predsednik po svoji funkciji tega ne more ovirati ali celo prepovedati. Sestanek torej mora biti in če je Amadiro zbral proti vam dovolj dokazov — in proti Zemljanu je pač lahko zbirati dokaze - bo to pomenilo konec vaše preiskave.«

»Morda bi vi, dr. Fastolfe, ne smeli klicati Zemljana na pomoč, saj ste vedeli, kako zelo smo ranljivi.«

»Mogoče res ne, gospod Baley, toda nič boljšega si nisem mogel izmisliti. In še danes nimam nobene boljše zamisli. Zdaj morate pač vi prepričati gospoda predsednika, da imava midva prav - če boste le mogli.«

»Torej je odgovornost samo moja?« je zagodrnjal Baley.

»Samo vaša,« mu je gladko pritrdil Fastolfe.

»In na tisti sestanek bomo prišli samo mi štirje?«

Fastolfe je odgovoril: »Pravzaprav samo mi trije: predsednik, Amadiro in jaz. Midva sva glavna zastopnika nasprotnih strank, ki morata skleniti kompromis. Vi boste prisotni samo kot četrti udeleženec, kot tisti, ki ga pač trpimo. Predsednik vam lahko ukaže takoj oditi - zato upam, da ne boste storili ničesar, kar bi ga razjezilo.«

»Poskusil bom.«

»Tako na primer, gospod Baley, mu nikar ne ponujajte svoje roke. Oprostite moji neotesanosti, a to vam pač moram povedati . . .«

Baley je zaradi tega svojega dejanja prišel v hudo zadrego. »Ne bom,« je rekel.

»Biti morate kar se da vljudni. Nobenega jeznega obtoževanja. Ne vztrajajte pri stališčih, ki jih ne morete dokazati . . .«

»To pomeni, da ne smem nikogar priganjati, da bi izdal samega sebe. Na primer Amadira.«

»Da. Prosim, tega ne počenjajte. Zvenelo bo kot obrekovanje in imelo bo nasproten učinek. Torej - bodite vljudni! Ne bova se prepirala o tem, kako lahko z vljudnostjo prikrijete napad. In ne govorite, dokler niste vprašani.«

Baley je vprašal: »Zakaj mi šele zdaj delite te nasvete? Prej me pa nikoli niste posvarili, kako nevarno je tu obrekovanje!«

»Krivda je res moja,« je odgovoril dr. Fastolfe. »Zdelo se mi je, da je to osnova vsega znanja in zato mi nikoli ni prišlo na misel, da vam moram to pojasnjevati.«

»Da, tudi jaz sem mislil tako,« je zagodrnjal Baley.

Fastolfe je nenadoma dvignil glavo. »Zunaj že slišim letalo. Slišim tudi korake enega mojih robotov, ki hiti proti vhodu. Mislim, da sta predsednik in Amadiro že tu.«

»Skupaj?« je vprašal Baley.

»Nedvomno. Amadiro je za kraj sestanka predlagal mojo hišo, kar je zame, kot gostitelja, določena prednost. Zato ima pa on priložnost, da iz čiste vljudnosti pokliče predsednika in ga sam pripelje sem. Zato bosta prišla skupaj. Imel je priložnost, da se je nekaj minut zasebno pogovarjal s predsednikom. Seveda je pri tem predlagal svoje.«

»To pa ni čisto pošteno,« je rekel Baley. »Kaj tega niste mogli preprečiti?«

»Nisem hotel. Amadiro preračunljivo nekaj tvega. Morda bo zinil celo kaj takega, kar bo predsednika razjezilo.«

»Ali je predsednik po naravi zelo razdražljiv?«

»Ne. Nič bolj kot vsak predsednik, ki je na tem položaju že peto desetletje. Vendar pa utegne biti nekoliko živčen, ker se mora strogo držati protokola, ker ne sme pritegniti ne tej ne oni strani in svoje oblasti nikakor ne sme zlorabiti. In Amadiro ni vedno čisto pameten. Prostaško se smeje in kaže svoje bele zobe; njegova lažniva dobrodušnost gre lahko človeku na živce ... A zdaj se morava srečati z njima, gospod Baley. Pokazati morava svojo verzijo osebne očarljivosti. Prosim, počakajte tukaj in ne ganite se s tega stola.«

Baley zdaj ni mogel drugega kot čakati. Mimogrede je pomislil, da je na Avrori pravzaprav šele petdeset standardnih ur.

ŠE ENKRAT PREDSEDNIK

75.

Predsednik je bil majhen, presenetljivo majhen. Amadiro je bil večji za skoraj trideset centimetrov.

Ker pa je bil majhen predvsem zaradi svojih kratkih nog, ni bil videti nič manjši od drugih, kadar so vsi sedeli. Bil je čokat človek širokih prsi in ramen in izžareval je neko posebno moč.

Tudi njegova glava je bila široka, obraz pa je bil podolgovat in starost je na njem zapustila svojo sled. Gube na obrazu niso bile posebno prijazne, tudi kadar se je smejal ne. Poglabljale so se, ko je uveljavljal svojo oblast. Njegovi lasje so bili beli in redki, na zatilju pa je bil povsem plešast.

Glas se je ujemal z njegovo postavo, bil je globok in odločen. Starost mu je morda odvzela nekaj zvena in mu dala neko trdoto, toda to je predsedniku (je pomislil Baley) prej pomagalo, kakor da bi mu bilo v napoto.

Fastolfe je vodil ves obred pozdravljanja, izmenjali so si nekaj pripomb, ki niso imele nobenega smisla, in ponudil je hrano in pijačo. Ves ta čas Baleya nihče ni niti omenil.

Baleya, ki se je držal v ustrezni razdalji, so predstavili šele, ko je bil ves ta uvodni del končan.

Rekel je: »Gospod predsednik,« ne da bi mu ponudil roko. Potem se je še rahlo priklonil in rekel: »In z dr. Amadirom sva se že srečala.«

V Baleyevem glasu je bilo nekaj predrznosti, vendar pa Amadirov nasmešek ni popustil.

Predsednik, ki Baleyu sploh ni odzdravil, si je postavil roke na kolena in razkrečil prste. Nato je rekel: »Kar začnimo in potrudimo se, da bo vse kolikor se da kratko in jedrnato.«

Potem je nadaljeval: »Pojdimo takoj k jedru stvari in pustimo ob strani to zadevo s slabim obnašanjem ali možnim slabim obnašanjem nekega Zemljana. In če ostanemo pri jedru, ne smemo govoriti tudi o tej prenapihnjeni zadevi z robotom. Deaktiviranje robota je zadeva za civilno sodišče; pride pa lahko samo do razsodbe o prestopku zoper lastninske pravice in naložena bi bila samo kazen za povrnitev škode - in nič drugega. In če naj še dokazujemo, da je dr. Fastolfe deaktiviral robota Janderja Panel-la, potem moramo vedeti, da je bil to robot, za katerega je sam naredil načrte; sam je nadzoroval konstrukcijo in bil je njegov lastnik v času, ko se je to zgodilo. Nobene povrnitve škode torej ne more biti kot kazen, kajti vsakdo lahko s svojo lastnino počne, kar hoče.

Pri vsej zadevi gre bolj za raziskovanje in naseljevanje galaksije: bomo vse to izvajali Avrorci sami, ali bomo pri tem sodelovali z drugimi svetovi? Ali pa bomo to prepustili Zemlji? Dr. Amadiro in globalisti menijo, da mora to breme nositi Avrora sama, dr. Fastolfe pa želi to prepustiti Zemlji.

Če se o tej bistveni zadevi lahko dogovorimo, potem zadevo z robotom lahko prepustimo sodišču. Vprašanje Zemljana in njegovega obnašanja bo pri tem mogoče postalo sporno - mi pa se ga lahko zelo preprosto znebimo.

Zato naj najprej vprašam dr. Amadira, če je pripravljen sprejeti stališča dr. Fastolfa - tako da bo odločitev enotna - ali pa je dr. Fastolfe pripravljen sprejeti stališče dr. Amadira - z istim ciljem seveda.«

Umolknil je in čakal.

Amadiro je spregovoril: »Žal mi je, gospod predsednik, toda vztrajati moram, da naj Zemljani ostanejo na svojem planetu, galaksijo pa naj naseljujejo samo Avrorci. Pripravljen pa sem na sporazum, to se pravi, da bi drugi svetovi pri naseljevanju lahko sodelovali - če bo to pomenilo konec neskončnim prepirom med nami.«

»Razumem,« je rekel predsednik. »Ali boste vi, dr. Fastolfe, spričo te izjave opustili svoje stališče?«

Fastolfe je odgovoril: »Gospod predsednik, Amadirov predlog za kompromis nima z bistvom zadeve prav nobene zveze. Imam drugačen predlog, ki je veliko pomembnejši. Zakaj pa ne bi odprli vseh vesoljskih svetov enako za Vesoljce in za Zemljane? Galaksija je dovolj velika in prostora je dovolj za vse. Takšen predlog bi bil pripravljen sprejeti.«

»Ni dvoma,« je brž dejal Amadiro, »kajti to ni noben kompromis. Zemljanov je osem milijard, in to je več kot polovica vsega prebivalstva na vseh ostalih svetovih. Zemljani hitro umirajo in naučili so se hitro polniti vrzeli v svoji družbi. Nimajo naših pogledov na individualno človeško življenje. Zamrgoleli bi po vseh novih svetovih in se razmnoževali kot žuželke. Zavzeli bodo galaksijo, še preden se bomo mi zganili. Ponuditi Zemlji enake pravice v Galaksiji je isto, kakor da bi jim celo galaksijo daroval -in to ni enakopravnost. Zemljani naj ostanejo kar lepo na Zemlji.«

»In kaj pravite vi na to, dr. Fastolfe?« je vprašal predsednik.

Fastolfe je zavzdihnil. »Moji pogledi so že zapisani. Mislim, da mi jih ni treba ponavljati. Dr. Amadiro dela načrte s humanoidi, ki naj bi pripravljali bivanje na novih svetovih. Avrorci naj bi tako prišli v povsem pripravljen in urejen svet. Vendar pa on sploh nima humanoidov. Konstruirati jih ne zna. In njegov projekt bi se ne posrečil - čeprav bi jih imel. Noben kompromis ni mogoč, če dr. Amadiro ne bo spremenil svojega načela: Zemljani naj torej vsaj sodelujejo pri naseljevanju novih svetov.«

»Potem kompromis sploh ni mogoč,« je rekel Amadiro.

Predsednik je bil videti nesrečen. »Bojim se, da bo eden od vaju moral popustiti. Nočem, da bi se Avrora pri vprašanju, ki je tako zelo pomembno, zaradi vročih čustev razcepila na dvoje.«

Srepo je pogledal Amadira in pri tem skrbno pazil, da ni kažal niti naklonjenosti niti nenaklonjenosti. »In deaktiviranje tistega robota, Janderja, mislite uporabiti kot dokaz zoper Fastolfove poglede, ne?

»Seveda,« je rekel Amadiro.

»Argument čustvene narave. Zatrjevali mi boste, daje Fastolfe hotel uničiti vaše poglede. Humanoidi naj bi bili torej videti manj koristni, kot v resnici so.«

»Prav to skuša storiti!«

»Obrekovanje!« ga je tiho zavrnil Fastolfe.

»Ne, če lahko dokažem, in res lahko dokažem,« je rekel Amadiro. »Dokaz bo morda bolj čustvene narave, bo pa učinkovit. Saj razumete, gospod predsednik, ne? Moji pogledi bodo prav gotovo zmagali, toda če ne bodo sprejeti, ne bo reda. Predlagam, da prepričate dr. Fastolfa, naj sprejme svoj neizogibni poraz. Avrori naj prihrani neizmerno tragedijo, ki bi oslabila naš položaj med vesoljskimi svetovi in omajala našo samozavest.«

»Kako utemeljujete, da je dr. Fastolfe robota pokvaril?«

»Saj kar sam priznava, da je on edini človek, ki bi znal kaj takega storiti. Saj veste.«

»Vem,« je rekel predsednik, »a hotel sem to slišati od vas osebno. Zdaj ste to povedali meni in ne samo svojim volivcem, ali sredstvom obveščanja - ampak meni osebno. To ste zdaj storili.«

Obrnil se je k Fastolfu: »Kaj pa vi pravite, dr. Fastolfe? Ali ste res edini, ki bi znal uničiti tistega robota?«

»Ne da bi pustil kakšna fizična znamenja? Kolikor vem, sem res. Ne verjamem, da ima dr. Amadiro potrebno znanje iz robotike, ki bi mu to omogočilo. In začudeno ugotavljam, da on sam - potem ko je ustanovil inštitut za robotiko — tako vneto razglaša svojo nesposobnost. Podpirajo ga vsi njegovi družabniki, on pa kar naprej ponavlja vedno isto, in to kar javno.« Zlobno se je nasmehnil Amadiru.

Predsednik je zavzdihnil. »Ne, dr. Fastolfe. Prosim - nobenih retoričnih trikov! Govoriti moramo brez sarkazma in zvitih zbodljajev! Kaj lahko navedete v svojo obrambo?«

»Nič - samo to, da Janderju nisem zadal nobene poškodbe. Pa tudi tega nisem rekel, da je to storil kdo drug. Bilo je naključje — na pozitronskih povezavah je veljalo načelo negotovosti. Kdaj pa kdaj se lahko zgodi tudi to. Naj dr. Amadiro samo prizna, da je bilo naključje! Brez dokazov nikogar ni mogoče obtoževati! Potem bomo lahko razpravljali o nasprotujočih si predlogih, kako naseljevati druge svetove.«

»Ne,« je rekel Amadiro. »Možnost naključne destrukcije je zanemarljivo majhna - veliko manjša je kot možnost, da je za vso zadevo odgovoren samo dr. Fastolfe. Zanemariti krivdo dr. Fastolfa je zaradi tega povsem neodgovorno. Ne bom se umaknil, s tem stališčem bom zmagal. Vi, gospod predsednik, dobro veste, da bom zmagal. Najbolj pametno bi bilo prisiliti dr. Fastolfa, da prizna svoj poraz, in to v korist svetovne enotnosti . . .«

Fastolfe je hitro odgovoril: »In to me pripelje k preiskavi in k temu, da sem prosil gospoda Baleya z Zemlje, naj jo opravi.«

In Amadiro je prav tako hitro odgovoril: »Temu sem nasprotoval že pri prvem predlogu. Zemljan je morda kar dober preiskovalec, vendar pa je na Avrori tujec. Nič pametnega ne more opraviti. Nič ne more — samo obrekovanje lahko razširja in Avroro osramoti pred drugimi vesoljskimi svetovi. Na Avroro je že zdaj padla slaba in smešna luč. Na vesoljski televiziji so bile že satirične točke o vsej tej zadevi. To so bile oddaje, ki jih gledajo na zelo različnih svetovih. Posnetke smo poslali v vašo pisarno.«

»Ogledal sem si jih,« je rekel predsednik.

Amadiro pa je nadaljeval: »In po Avrori so se širile govorice, da se borim samo za svoje sebične cilje, če dopuščam, da se ta preiskava nadaljuje. Fastolfe zaradi tega že izgublja podporo ljudstva in volivne glasove. Čim dlje bo trajala, tem bolj bom prepričan v svojo zmago. Vendar pa tudi Avrora ne sme trpeti škode. Svoje zmage nočem postavljati na rane, ki jih bo utrpel naš svet. Zato predlagam, da to preiskavo, gospod predsednik, ustavite in prepričate dr. Fastolfa, naj se lepo podredi. Kasneje pa se bo tako in tako moral podrediti, le da bo tedaj cena veliko višja.«

Predsednik je dejal: »Priznam, daje bilo morda nespametno, ker sem dr. Fastolfu dovolil začeti takšno preiskavo. Pravim ,morda1. Priznam, da bi jo res najraje končal. Toda Zemljan je tu že nekaj časa.« Pri tem ni niti z namigom pokažal, da ve, da je Baley v isti sobi.

Umolknil je, kakor da želi Fastolfu dati priložnost, naj ga potrdi. Fastolfe pa je dejal: »Mineva že tretji dan te preiskave, gospod predsednik.«

»Potemtakem je pošteno,« je rekel predsednik, »da vprašamo, če je preiskava kaj pokažala, preden jo končamo.«

Spet je umolknil. Fastolfe je bežno pogledal na Baleya in mu z glavo nekaj namignil.

Baley je rekel: »Nočem vas motiti, ne da bi bil vprašan. Ste me vprašali?«

Predsednik se je namrščil. Ne da bi pogledal Baleya, je dejal: »Zemljana gospoda Baleya sprašujem, če je odkril kaj pomenljivega.«

Baley je globoko zajel sapo. Zdaj je šlo zares.

76.

»Gospod predsednik,« je začel. »Včeraj popoldne sem zasliševal dr. Amadira, ki je zelo lepo sodeloval in povedal mi je koristne stvari. Ko sem s svojim spremstvom zapustil . . .«

»Spremstvom?« je vprašal predsednik.

»V vseh fazah moje preiskave sta me spremljala dva robota, gospod predsednik,« je rekel Baley.

»Oba robota pripadata dr. Fastolfu,« je rekel Amadiro. »Prosim, da se to navede v zapisniku!«

»V zapisniku, prav,« je rekel Baley. »Prvi je Daneel Olivaw, humanoid, drugi pa je Giskard Reventlov, starejši robot, ki človeku ni prav nič podoben.«

»Hvala,« je rekel predsednik. »Kar nadaljujte!«

»Ko smo zapustili inštitut, smo odkrili, da je bilo letalo, s katerim smo se peljali, sabotirano . . .«

»Sabotirano? Kako?« je presenečeno vprašal predsednik. »Kdo je sabotiral?«

»Tega ne vemo, a zgodilo se je na tleh pred inštitutom. Tja smo prileteli na povabilo, zato so vsi vedeli, da bomo tam. Še več, tja ne more nihče brez povabila in vednosti inštitutske posadke. Ne morem si misliti, a povsem utemeljeno doumnevam, da je sabotažo lahko opravil samo nekdo iz inštitutske posadke - a tudi to bi bilo nemogoče, razen če je to naravnost ukažal sam dr. Amadiro. Tega pa si kar ne morem misliti. . .«

Amadiro je rekel: »Zdi se, da veliko mislite. So kvalificirani tehniki pregledali letalo? So odkrili, kakšna je bila sabotaža? Da ni bila čisto navadna okvara?«

»Ne, gospod,« je odgovoril Baley. »Giskard, ki je kvalificiran pilot in ki je prav to letalo pogosto vozil, trdi, daje bila sabotaža.«

»In on je eden od Fastolfovih robotov. Fastolfe ga je programiral in vsak dan dobiva od njega ukaze,« je rekel Amadiro.

»Hočeš reči, da . . .« je začel Fastolfe.

»Nič ne namigujem.« Amadiro je nedolžno dvignil roko. »Samo neko dejstvo sem navedel - za zapisnik oziroma posnetek.«

Predsednik seje zganil. »Prosim, naj Zemljan, gospod Baley, nadaljuje.«

Baley je pripovedoval: »Ko je moralo letalo zasilno pristati, so nas zasledovali še drugi.«

»Drugi?« je vprašal predsednik.

»Drugi roboti. Prišli so ravno takrat, ko sto moja robota odšla.«

»Trenutek,« je rekel Amadiro. »Kako pa je bilo takrat z vami, gospod Baley?«

»Ni mi bilo povsem dobro.«

»Ne povsem dobro? Zemljan ste in vajen življenja v umetnem okolju vaših Mest. Na odprtem prostoru se počutite slabo. Je tako, gospod Baley?«

»Da, gospod.«

»In včeraj je bil hud vihar, kakor se tudi gospod predsednik prav gotovo spominja. Ali bi ne bilo bolj prav reči, da ste bili bolni? Na pol nezavestni, če ne še kaj hujšega?«

»Bil sem kar nekako bolan,« je z odporom priznal Baley.

»Kako pa to, da sta vas prav tedaj vaša robota zapustila?« je ostro vprašal predsednik. »Ker ste bili bolni, bi vendarle morala biti z vami!«

»Ukažal sem jima, naj gresta, gospod predsednik.«

»Zakaj?«

»Mislil sem najboljše,« je rekel Baley. »Pojasnil vam bom, če mi dovolite, da nadaljujem.«

»Nadaljujte!«

»Zasledovali so nas neki tuji roboti. Prišli so takoj, ko sta moja robota odšla. Vprašali so me, kje sta, in povedal sem jim, da sem ju poslal proč. Šele potem so me povprašali, če sem bolan. Rekel sem, da nisem, in odšli so, da bi naprej iskali moja robota.«

»Daneela in Giskarda so iskali?« je vprašal predsednik.

»Da, gospod predsednik. Bilo mi je povsem jasno, da jim je ukazano najti moja robota.«

»Kako vam je bilo to jasno?«

»Čeprav sem bil zelo očitno bolan, so vprašali najprej po mojih dveh robotih in šele potem, kako je z menoj. In kljub moji bolezni so me zapustili, ker so morali seveda iskati moja robota. Prav gotovo so imeli zelo stroge ukaze, da ju morajo najti. Sicer bi ne bilo mogoče, da bi kar tako pustili bolnega človeka. Res pa je tudi, da sem to iskanje mojih robotov predvideval in prav zaradi tega sem ju poslal proč.«

Amadiro je rekel: »Gospod predsednik, ali lahko zastavim gospodu Baleyu še nekaj vprašanj? Dokazati hočem, da so te njegove izjave nesmiselne!«

»Lahko.«

Amadiro je rekel: »Gospod Baley, ko sta vaša robota odšla, ste bili sami, ne?«

»Da, gospod.«

»In zaradi tega o dogodkih nimate nobenega posnetka? Sami niste bili opremljeni za snemanje, kajne? Ali sploh imate naprave za snemanje?«

»Ne, gospod.«

»In bolni ste bili?«

»Da, gospod.«

»Bili ste zmedeni. Najbrž preveč, da bi se vsega jasno spominjali.«

»Ne, gospod. Vsega se jasno spominjam.«

»Tako si samo mislite. A loteval se vas je delirij in dobili ste halucinacije. V teh pogojih se mi zdi dvomljivo vse, kar govore roboti. In saj sploh ni verjetno, da so roboti prišli k letalu . . .«

Predsednik je zamišljeno dejal: »Tudi jaz mislim tako. Zemljan gospod Baley, denimo, da je vse, česar se spominjate, res. A kako potem razlagate te dogodke?«

»Svojih misli o tej zadevi ne bi rad razlagal, gospod predsednik,« je rekel Baley. »To bi bilo prav lahko obrekovanje častivrednega dr. Amadira.«

»Ker govorite na mojo zahtevo in ker bodo vaše pripombe ostale v tej sobi,« je rekel predsednik in se ozrl okrog sebe (niše v stenah so bile prazne) »ne more biti nobenega obrekovanja, razen če bi se mi zazdelo, da govorite iz hudobije.«

»Torej, gospod predsednik,« je rekel Baley, »lahko vam povem naslednje: menim, da me je dr. Amadiro zadržal v pisarni tako, da je na dolgo in široko govoril o zadevi - bolj kot je bilo potrebno. Tako je imel dovolj časa, da je lahko pokvaril moje letalo. Potem me je zadrževal še naprej, dokler ni prišel vihar; vedel je, da bom med potovanjem zbolel. Študiral je družbene razmere na Zemlji - to mi je večkrat poudaril - zato je moral vedeti, kako bo name vplival vihar. Tako se mi zdi, da je imel naslednji načrt: za nami je poslal svoje robote in ti bi nas morali, ko bi prišli do pokvarjenega letala, pripeljati nazaj na inštitut. Kot izgovor naj bi služila moja bolezen - v resnici pa je šlo seveda za to, da bi se polastil Fastolfovih robotov.«

Amadiro se je tiho zasmejal. »Zakaj pa naj bi jaz vse to storil? Kakšen motiv naj bi imel? Vidite, gospod predsednik, tu se domneva navezuje na domnevo. Vse skupaj ne more biti nič drugega kakor obrekovanje. Vsako sodišče na Avrori bi tako razsodilo.«

Predsednik je vprašal: »Kaj lahko Zemljan, gospod Baley, navede, da bi podprl vse te domneve?«

»To je veriga sklepov, gospod predsednik.«

Predsednik je vstal in pri tem v hipu izgubil del svoje osebnosti, kajti zdaj, ko je bil na nogah, ni bil nič višji kot prej, ko je sedel. »Pustite me na kratek sprehod, da bom lahko premislil, kar sem do zdaj slišal. Hitro bom nazaj.« Sel je na stranišče.

Fastolfe se je nagnil k Baleyu in Baley k njemu. (Amadiro se je delal brezbrižnega, kakor da mu sploh ni mar, kaj imata povedati drug drugemu.)

Fastolfe je zašepetal: »Ali lahko poveste še kaj boljšega?«

Baley je odgovoril: »Mislim, da - če bom le dobil priložnost. Zdi pa se, da predsedniku to sploh ne ugaja.«

»Res mu ne ugaja. Za zdaj ste vse stvari samo poslabšali. Prav nič ne bom presenečen, če bo vse skupaj ustavil, ko se vrne.«

Baley je zmajal z glavo in strmel v svoje čevlje.

77.

Ko se je predsednik vrnil, je Baley še vedno strmel v svoje čevlje. Predsednik je sedel in žalostno pogledal proti Zemljanu.

Rekel je: »Zemljan gospod Baley?«

»Da, gospod predsednik.«

»Mislim, da zapravljate moj čas, vendar pa nočem, da bi kdo rekel, da nisem nudil obema stranema polne priložnosti. Vse skupaj je samo zapravljanje časa! Ali mi lahko poveste motiv? Zakaj naj bi dr. Amadiro počenjal takšne nore stvari, kakor ga obtožujete?«

»Gospod predsednik,« je rekel Baley z obupanim glasom, »tudi motiv je - in to zelo dober motiv! Temelji na dejstvu, da je načrt dr. Amadira za naselitev galaksije povsem neuporaben, če on in njegov inštitut ne bodo zmogli narediti humanoidov. Do zdaj ni naredil še niti enega in tega tudi ne zmore. Vprašajte ga, če je pripravljen, da bi kak zakoniti odbor preiskal delo njegovega inštituta. Ali je delal ali vsaj naredil načrt za humanoida? Če bo trdil, da so humanoidi že na tekočem traku - ali vsaj na risalnih deskah in v ustreznih teoretičnih formulacijah, če je torej pripravljen to dejstvo dokazati kvalificiranemu odboru - potem ne bom rekel ničesar več in bom priznal, da s preiskavo nisem dosegel ničesar.« Zadržal je sapo.

Predsednik je pogledal Amadira, ki mu je smehljaj skopnel z obraza.

Amadiro je rekel: »Priznam, da humanoidov ta trenutek nimamo v načrtu.«

»Potem naj nadaljujem,« je rekel Baley in spet krepko zadihal. »Dr. Amadiro bi lahko vse podatke, ki jih potrebuje za svoj projekt, dobil, če bi se obrnil na dr. Fastolfa. Dr. Fastolfe ima seveda vse te informacije v glavi, vendar pa pri tej zadevi sploh noče sodelovati.«

»Seveda nočem,« je zamrmral Fastolfe. »Pod nobenim pogojem.«

»Toda, gospod predsednik,« je nadaljeval Baley. »dr. Fastolfe ni edini, ki ve za skrivnosti načrtovanja in konstrukcije humanoidov.«

»Ne?« je začudeno vprašal predsednik. »Kdo pa naj bi to še vedel? Se dr. Fastolfe je ob tej vaši izjavi videti osupel, gospod Baley.« (Zdaj je bilo prvič, da mu ni rekel ,Zemljan.)

»Res sem presenečen,« je rekel Fastolfe. »Kolikor vem, sem jaz edini. Ne vem, kaj gospod Baley misli.«

Amadiro je ukrivil ustnice in dejal: »Tega najbrž tudi gospod Baley ne ve.«

Baley je imel občutek, kakor da je obkoljen. Pogledoval je zdaj sem, zdaj tja in spoznal, da ni nihče na njegovi strani.

Rekel je: »To ve vsak humanoid! Morda ne zavestno, ne tako, da bi o zadevi lahko dajal navodila - ampak informacije so prav gotovo v njem, ne? Če bi ga prav zasliševal, bi njegovi odgovori razkrili načrt in konstrukcijo. Če bi bilo torej dovolj časa in če bi bila vprašanja pravilno zastavljena, bi humanoid izdal informacije, ki so potrebne za načrtovanje drugih humanoidov. - Na kratko: noben stroj ne more biti skrivnost, če je stroj na voljo za študij.«

Fastolfe je bil videti presenečen. »Že vidim, kaj mislite, gospod Baley. Prav imate. Na to nisem nikoli pomislil.«

»Z vsem spoštovanjem, dr. Fastolfe,« je rekel Baley, »pa vam moram vendarle povedati, da imate - kot pač vsi Avrorci — zelo sebičen ponos. Zadovoljni ste s tem, da ste najboljši robotik. Prepričani ste, da ste samo vi sposobni delati humanoide - in tako slepite samega sebe.«

Predsednik si je oddahnil in se nasmehnil. »Pa vas je dobil, dr. Fastolfe. Čudil sem se že, zakaj ste tako vztrajno trdili, da ste edini, ki ima potrebni know-how za uničenje Janderja. To je oslabilo vaš politični položaj. Zdaj mi je jasno, da vam je ljubši politični poraz, kot to, da bi postali enaki drugim.«

Fastolfe se je vidno razburil.

Amadiro se je namrščil in rekel: »Ali ima to sploh kakšno zvezo s problemom, o katerem govorimo?«

»Ima, ima,« je rekel Baley, ki mu je zrasel pogum. »Pri dr. Fastolfu niste siloma mogli dobiti prav nobene informacije. In tudi svojim robotom niste mogli ukazati, da bi ga, na primer, mučili, dokler bi ne izdal svojih skrivnosti. Naravnost torej niste mogli doseči ničesar, saj ga je varovala njegova posadka robotov. Vendar pa je robota mogoče osamiti in ukazati drugim robotom, naj ga zgrabijo. Zlasti še, če je človek preveč bolan, da bi vam to preprečil. Vsi včerajšnji dogodki so bili del hitro improviziranega načrta, da bi se polastili Daneela. Ta priložnost se vam je ponudila že tedaj, ko sem vztrajal, da bi vas osebno obiskal v inštitutu. Če bi jaz svojih dveh robotov ne poslal proč, če bi ne bil ravno prav zdrav, da sem lahko trdil, da sem zdrav, in če bi vaših robotov ne poslal v napačno smer - potem bi se vam posrečilo, da bi se ga polastili. In najbrž bi se vam posrečilo izvleči iz Daneela skrivnost o humanoidih.«

Amadiro je rekel: »Gospod predsednik, protestiram. Še nikoli nisem slišal tako hudobnega obrekovanja. Vse to je fantazija bolnega človeka. Saj niti tega ne vemo - in najbrž ne bomo nikoli vedeli - če je bilo letalo res pokvarjeno. In če je bilo, kdo ga je pokvaril? In niti tega ne bomo zvedeli, ali so roboti res odkrili letalo in ali so se z gospodom Baleyem res tudi pogovarjali. On samo kopiči sklep na sklep, vsi sklepi pa temelje na sumljivem pričevanju o dogodkih, ki jim je bil priča samo on. In to takrat, ko je od strahu na pol norel in imel halucinacije. Na sodišču bi noben tak sklep ne mogel obveljati.«

»To pa ni sodišče, dr. Amadiro,« ga je opomnil predsednik. »In moja dolžnost je, da poslušam vse, kar je v zvezi z vprašanjem, o katerem razpravljamo.«

»To pa ni v nobeni zvezi s tem, gospod predsednik! Vse skupaj je pajčevina!«

»A vse je tudi skladno. Mislim, da je gospod Baley zelo dosledno logičen. Če človek prizna, da je res, kar navaja, potem  imajo tudi njegovi sklepi svoj smisel. Boste to zanikali, dr. Amadiro? Sabotaža letala, zasledovanje, namen, da bi se polastili humanoida?«

»Seveda! Popolnoma! Nobena stvar ni resnična!« je rekel Amadiro. Zdaj se seveda ni več smehljal. »Tale Zemljan lahko predvaja posnetek celotnega najinega pogovora. Nobenega dvo-

ma ni, da bo trdil, da sem zavlačeval; povabil sem ga na ogled inštituta in tudi na večerjo. Vse to je seveda mogoče razlagati kot zavlačevanje. V resnici pa sem bil samo vljuden in gostoljuben. Do Zemljanov čutim določene simpatije in to me je zapeljalo . . . In to je vse. Vse njegove sklepe zanikam in to, kar trdi, ne more obveljati. Sem na dobrem glasu in takšne špekulacije ne morejo nikogar prepričati.«

Predsednik se je zamišljeno popraskal za ušesom in rekel: »Saj vas na podlagi teh Zemljanovih izjav nikakor ne nameravam obtožiti. - Gospod Baley, če je to vse, kar ste nam želeli povedati, potem moram reči, da je bilo zelo zanimivo, vendar pa ne zadostuje. Hočete še kaj dodati? Porabili smo že dovolj časa . . .«

78.

Baley je rekel: »Samo še nekaj hočem dodati, gospod predsednik. Gotovo ste že kaj slišali o Gladiji Delmarre - ali o Gladiji Solarija.«

»Da, gospod Baley,« je razdraženo rekel predsednik. »Slišal sem o njej. Videl sem tudi televizijsko dramo, kjer imate vi in ona tako pomembni vlogi.«

»Več mesecev je bila povezana z robotom Janderjem. Pravzaprav je bil proti koncu njen mož.«

Predsednik je debelo pogledal. »Kaj?«

»Mož, gospod predsednik.«

Fastolfe, ki se je razburjeno postavil na noge, je ves razburjen spet sedel.

Predsednik je ostro odvrnil: »To je nezakonito. Še več: smešno je. Robot je ne more oploditi. Nobenih otrok ne more biti. Status moža in žene ni dovoljen, ne da bi obstajala želja po otroku

— če je dovoljeno. Mislim, da bi moral tudi Zemljan to vedeti.«

»Tega se v polni meri zavedam, gospod predsednik,« je rekel Baley. »In prepričan sem, da se je tega zavedala tudi Gladija. Besede ,mož‘ ni uporabljala v pravnem smislu - temveč bolj čustveno. Jander je bil zanjo nadomestilo za moža. Do njega je gojila enaka čustva, kakor da bi bil njen mož.«

Predsednik se je obrnil k Fastolfu. »Ste vi, dr. Fastolfe, to vedeli? Tisti robot je bil član vaše posadke.«

Fastolfe je v hudi zadregi dejal: »Vedel sem, da ga je imela

rada. Sumil sem, da ga tudi spolno izkorišča. O tej nezakoniti igri pa nisem vedel ničesar, dokler mi ni povedal gospod Baley.«

Baley je rekel: »Ona je Solarijka. O tem, kaj je to ,mož‘ nima avrorskih pojmovanj.«

»Očitno ne,« je rekel predsednik.

»Vendar pa je upoštevala družbeno resničnost in je to skrivnost raje obdržala zase. O vsem tem ni nikoli nobenemu Avrorcu ničesar povedala. Meni je to povedala predvčerajšnjim, ko je skušala pospešiti preiskavo. Ta zveza ji je veliko pomenila. Mislim pa, da bi tudi v pogovoru z menoj nikoli ne uporabljala te besede, če bi ne vedela, da sem Zemljan in da jo bom razumel v njenem smislu — in ne po avrorsko.«

»Zelo dobro,« je rekel predsednik. »Za Solarijko ima še kar nekaj dobrega občutka. Je to tista zadeva, ki ste jo hoteli navesti?«

»Da, gospod predsednik.«

»Očitno je, da ne more igrati nobene vloge pri naših presojanjih.«

»Gospod predsednik, samo eno vprašanje moram še zastaviti. Samo eno vprašanje. Samo ducat besed in potem bo vsega konec.« To je spregovoril kolikor mogoče mirno, kajti od tega je bilo odvisno vse.

Predsednik je omahoval. »Pa naj bo. Samo še eno vprašanje.«

»Da, gospod predsednik.« Baley bi besede najraje kar izlajal, vendar pa se je zadržal. Niti glasu ni povzdignil. Niti s prstom ni pokažal. Od tega je bilo odvisno vse. Vse je vodilo k temu in spominjal se je Fastolfovih svaril. Navidezno brezbrižno je dejal: »Kako pa to, da je dr. Amadiro vedel, da sta Gladija in Jander -mož in žena?«

»Kaaaj?« Predsednik je presenečeno dvignil svoje goste in bele obrvi. »Kdo pa pravi, da je sploh kaj vedel?«

»Njega vprašajte, gospod predsednik,« je rekel Baley.

Pogledal je Amadira, ki je vstal in z grozo v očeh je strmel v Baleya.

79.

Z mehkim glasom je Baley ponovil, da bi pozornost ne zdrsnila z Amadira kam drugam: »Njega vprašajte, gospod predsednik. Videti je razburjen.«

Predsednik je vprašal: »Kako je s tem, dr< Amadiro? Ste kaj vedeli o robotu, ki naj bi bil mož tiste Solarijke?«

Amadiro je jecljal, nato pa stisnil ustnice in začel znova. Bledica je izginila in nadomestila jo je rdečica. Rekel je: »Ta nesmiselna obtožba me preseneča, gospod predsednik. Sploh ne vem, kaj hoče s tem . . .«

»Smem jaz pojasniti, gospod predsednik? Zelo kratek bom!« je rekel Baley. (Ali ga bodo prekinili?)

»Če imate kako pametno razlago, me bo prav veselilo,« je mrko rekel predsednik.

»Gospod predsednik,« je začel Baley, »včeraj popoldne sem se pogovarjal z dr. Amadirom. Namenil se je, da me bo zadržal, dokler ni izbruhnil vihar, zato je govoril zelo dolgovezno in očitno tudi bolj brezskrbno. Ko je omenil Gladijo, je mimogrede omenil tudi robota Janderja kot njenega moža. Radoveden sem, kako je to izvedel.«

»Je to res, dr. Amadiro?« je vprašal predsednik.

Amadiro je še vedno stal in bil je kot jetnik pred sodnikom. Rekel je: »Naj je res, ali ne - to nima nobene zveze z vprašanjem, o katerem razpravljamo.«

»Morda res ne,« je rekel predsednik, »a presenetila me je vaša reakcija. Prišlo mi je na misel, da ima vse to določen pomen; vidva in gospod Baley nekaj razumete, česar jaz ne razumem. A tudi jaz hočem razumeti. Ste vedeli ali niste vedeli za to nemogočo zvezo med Janderjem in Solarijko?«

Amadiro je odgovoril s stisnjenim glasom: »Saj nisem mogel.«

»To ni noben odgovor,« je rekel predsednik. »To je samo enačba. Ponujate mi presojo, ko vas sprašujem po dejstvu. Ste to izjavili ali ne?«

»Preden odgovori,« je rekel Baley, ki se je zdaj že počutil bolj na trdnih tleh, »naj ga pošteno spomnim, da je bil prisoten tudi Giskard. Na zahtevo lahko ponovi ves pogovor, besedo za besedo, in pri tem lahko dosledno ponavlja glas in intonacijo obeh udeležencev. Na kratko: ves pogovor je posnet.«

Amadiro je jezno izbruhnil: »Gospod predsednik, robot Giskard je bil projektiran, narejen in programiran pod vodstvom dr. Fastolfa, ki pravi, daje najboljši robotik, kar jih je in ki je moj ostri nasprotnik. Ali lahko zaupamo posnetku, ki ga. tak robot naredi?«

Baley je rekel: »Morda bo najbolje, da kar poslušate posnetek in se šele potem odločite.«

»Morda res,« je rekel predsednik. »Dr. Amadiro, jaz se ne odločam kar tako in sam zase. A pustimo to za hip ob strani. Ali želite vi, dr. Amadiro, ne glede na posnetek, dati izjavo, da niste vedeli, da je imela Solarijka robota za moža? In da ga niste nikoli omenjali kot njenega moža? A prosim, vedite, da jaz sam, s pomočjo moje lastne naprave, ves ta pogovor snemam.« Pokažal je na svoj žep na prsih. »Torej - dr. Amadiro -da ali ne?«

Amadiro je z obupanim glasom odgovoril: »Gospod predsednik, dajem vam častno besedo, da se ne spominjam, kaj vse sem v tistem pogovoru dejal. Če pa sem to le z besedo omenil - a mislim, da nisem - potem je bilo to lahko samo posledica kakega drugega pogovora, kjer je nekdo omenil dejstvo, daje bila Gladija ljubica svojega robota.«

Predsednik je vprašal: »In s kom naj bi imeli tisti pogovor? Kdo vam je dal takšno izjavo?«

»Ta hip se ne morem spomniti.«

Baley je rekel: »Gospod predsednik, dr. Amadiro naj bo tako prijazen in naj nam našteje vse tiste, ki so morda to povedali. Potem bomo lahko zaslišali vsakega od njih in odkrili, kdo je to rekel.«

Amadiro je rekel: »Upam, gospod predsednik, da boste pazili na ugled inštituta, če se bo kaj takega res zgodilo.«

Predsednik je odgovoril: »Upam, da boste to upoštevali tudi vi, dr. Amadiro. Na naše vprašanje morate dati boljši odgovor, da ne bomo prisiljeni iti v skrajnosti.«

»Samo trenutek, gospod predsednik,« je rekel Baley kolikor se je dalo ponižno, »Še eno vprašanje ostane.«

»Še eno? Kakšno pa?« Predsednik je neprijazno pogledal Baleya.

»Zakaj pa se dr. Amadiro tako bori, da bi mu ne bilo treba priznati, daje vedel za razmerje med Janderjem in Gladijo? Pravi, da je to irelevantno. Zakaj potem kratko in malo ne prizna, da je vedel in pika? Jaz pa pravim, da je relevantno in da dr. Amadiro ve, da bi takšno priznanje odkrilo njegovo kriminalno dejavnost.«

Amadiro je zagrmel: »To je žalitev! Zahtevam opravičilo!«

Fastolfe se je tenko nasmehnil in tudi Baley je stisnil ustnice. Amadira je prignal na rob prepada.

Predsednik je silovito zardel in strastno dejal: »Vi zahtevate? Vi zahtevate? Od koga pa to zahtevate? Jaz sem predsednik. Vse moram zaslišati, preden se odločim, kaj bi bilo najbolje storiti. Naj torej poslušam, kaj bo povedal Zemljan in kakšna je njegova razlaga vaših dejanj. Če vas bo obrekoval, bo kaznovan, o tem ste lahko prepričani. In verjemite mi, da bom uporabil kar najstrožje člene zakona proti obrekovanju. Toda vi, Amadiro, od mene ne morete zahtevati ničesar! Zemljan, pripovedujte! Povejte, kar imate povedati, a bodite skrajno previdni!«

Baley je rekel: »Hvala, gospod predsednik. Pravzaprav gre za Avrorca, ki mu je Gladija izdala svojo skrivnost o razmerju z Jandeijem.«

Predsednik ga je prekinil: »Kdo pa je to? Ne igrajte z nami dramaturških trikov iz tiste televizijske drame!«

Baley je rekel: »Nobenega skritega namena nimam, samo naravnost moram povedati, gospod predsednik. Tisti edini Avro-rec je seveda Jander sam. Res da je bil samo robot, vendar pa prebiva na Avrori in je torej pravi Avrorec. Gladija mu je, v navalu strasti rekla moj mož. Dr. Amadiro je priznal, daje morda kje kaj slišal o razmerju med Gladijo in Janderjem. Ali ni nemara logično domnevati, da je to slišal od Janderja? Ali bi dr. Amadiro hotel zdajle izjaviti, da z Janderjem nikoli ni govoril - vsaj ne v času, ko je bil ta član Gladijine posadke?«

Amadirova usta so se dvakrat odprla, kakor da bi hotel spregovoriti. Dvakrat ni bilo iz njih niti glasu.

»Torej,« je rekel predsednik, »ste v tem času kaj govorili z Jandeijem, dr. Amadiro?«

Še vedno ni bilo nobenega odgovora.

Baley je tiho pripomnil: »Če je, je to zelo pomembno za vso zadevo.«

»Začenjam razumevati, da je to res, gospod Baley. Torej, dr. Amadiro, še enkrat: da ali ne?«

In Amadiro je izbruhnil: »Kakšne dokaze pa ima ta Zemljan proti meni? Ima mar posnetek pogovorov med menoj in Janderjem? Ima priče, ki so pripravljene reči, da so me videle z Janderjem? Kaj sploh ima? Ima sploh še kaj drugega kot samovoljna sklepanja?«

Predsednik se je obrnil k Baleyu in rekel: »Gospod predsednik, če jaz res nimam ničesar, potem bi moral dr. Amadiro vsekakor zanikati vsak stik z Janderjem - a tega ne more. Med preiskavo sem govoril z dr. Vasilijo Alieno, ki je hči dr. Fastolfa. Govoril sem tudi z mladim Avrorcem Santirixom Gremionisom. Iz posnetkov je razvidno, da je dr. Vasilija spodbujala Gremionisa, naj dvori Gladiji. Dr. Vasilijo lahko vprašate, kakšen namen je pri vsem tem imela in ali je bil dr. Amadiro tisti, ki ji je svetoval takšno početje. Gremionis je z Gladijo zelo rad hodil na dolge sprehode, kjer sta oba uživala. Robot Jander pa ju pri tem ni spremljal. Če hočete, lahko to preverite, gospod.«

Predsednik je suho odgovoril: »Mogoče bom, a če je res, kar pravite, kaj vse to pomeni?«

Baley je odgovoril: »Rekel sem že, da je skrivnost humanoida - če ne pri samem dr. Fastolfu - mogoče odkriti samo pri Dane-elu. Pred Janderjevo smrtjo pa jo je bilo z enako lahkoto mogoče razkriti tudi pri Janderju. Daneel je bil član Fastolfove hiše. Ni ga bilo prav lahko doseči, Jander pa je bil pri Gladiji, ki ni tako zelo pazila na svoje robote.

»In ali ni več kot verjetno, da je dr. Amadiro izrabil občasno Gladijino odsotnost, ko je bila z Gremionisom na sprehodih? Tedaj je lahko navežal stike z Janderjem - morda samo po tridimenzionalnem sistemu. Proučeval je njegove odgovore in opravil različne preskuse - potem pa je seveda znal izbrisati tudi spomin na to, tako da Gladija nikoli ni izvedela, kaj se dogaja. Zelo verjetno je, da se je že zelo približal svojemu cilju, da je torej izvedel, kar je hotel izvedeti - potem pa je, najbrž nehote, Janderja popolnoma pokvaril. Zdaj se je moral spraviti na Daneela. Manjkalo je samo še nekaj preskusov in opazovanj — zato mi je včeraj zvečer nastavil past, kot sem že prej povedal.«

Predsednik je tiho, skoraj šepetaje, dejal: »Zdaj se ujema vse. Prisiljen sem verjeti . . .«

»In še nekaj — potem bom pa zares končal,« je rekel Baley. »Dr. Amadiro je torej onesposobil Janderja po nesreči in nehote, ko ga je pregledoval in preskušal.«

Amadiro je kar ponorel in besno zakričal: »Ne! Nikoli! Temu robotu nisem storil ničesar, kar bi ga lahko onesposobilo!«

Zdaj seje oglasil Fastolfe: »Strinjam se. Gospod predsednik, tudi jaz mislim, da dr. Amadiro Janderja ni nalašč onesposobil. Vendar pa, gospod predsednik, ta izjava dr. Amadira povsem potrjuje, da je res delal neke poskuse z Janderjem - in je torej analiza gospoda Baleya v bistvu resnična.«

Predsednik je prikimal. »Prisiljen sem vam pritrditi, dr. Fastolfe. Dr. Amadiro, vi lahko vztrajate pri formalnem zanikanju vsega tega. Vendar pa bi me to prisililo, da sprožim vsestransko preiskavo, ki bi vam povzročila veliko škodo - pa naj je njen izid takšen ali drugačen. Sicer pa se mi zdi, da bi se nikakor ne mogla obrniti vam v prid. Zato vam svetujem, da tega nikakor ne storite, saj boste s tem oslabili svoj položaj v vladi, hkrati pa oslabili tudi sposobnost planeta Avrore, da nadaljuje svojo politično akcijo.

Kakor vidim, je imel dr. Fastolfe - preden je izbruhnila ta zadeva z Janderjem — v skupščini večino — čeprav ne ravno veliko -na svoji strani, kadar je šlo za naseljevanje galaksije. Vi pa bi kar precej poslancev pridobili na svojo stran, če bi se vam posrečilo zvaliti krivdo za Janderjevo smrt na dr. Fastolfa. Zdaj pa lahko dr. Fastolfe, če le želi, obrne vso zadevo proti vam in vas obtoži, da ste onesposobili robota. Še več - obtoži vas lahko, da ste skušali po krivem obtožiti svojega nasprotnika - in vi bi pravdo izgubili.

Če bi jaz ne posredoval, potem bi vi, dr. Amadiro, in vi, dr. Fastolfe, ki vaju ženeta trma in maščevalnost, ponovno zbrala svoje sile in drug drugega obtoževala za vse mogoče stvari. Naše politične sile in javno mnenje bi bili brezupno razcepljeni in to bi nam povzročilo velikansko škodo.

Tako bi v tem primeru Fastolfe zmagal. Ta zmaga pa bi bila zanesljiva in tudi draga. Jaz bi kot predsednik zdaj moral najprej preusmeriti glasove. Na vas in vašo stran, dr. Amadiro, pa moram pritisniti, saj vendar morate sprejeti Fastolfovo zmago - za dobro Avrore.«

Fastolfe je dejal: »Gospod predsednik, vsestranska zmaga, ki bi vse podrla pred seboj - me sploh ne zanima. Ponovno predlagam sporazum, po katerem naj bi imela Avrora, drugi vesoljski svetovi in Zemlja, enake pravice pri naseljevanju galaksije. V povračilo pa bi se jazz veseljem pridružil inštitutu za robotiko in mu dal na voljo svoje znanje za izdelavo humanoidov. Tako bi olajšal načrt dr. Amadira. V povračilo pa naj bi on za vedno opustil vse svoje misli na maščevanje Zemlji. Vse to je treba spraviti v pogodbo, ki naj bi jo podpisali mi in Zemljani.«

Predsednik je prikimal: »To je pameten predlog, vreden pravega državnika. Ga sprejmete, dr. Amadiro?«

Amadiro je zdaj sedel. Na njegovem obrazu se je zrcalil poraz.

Rekel je: »Ni mi bilo do osebne oblasti in zadovoljstvo ob zmagi ni bilo moj cilj. Hotel sem samo tisto, kar se mi zdi za Avroro najboljše - in prepričan sem, da bo ta Fastolfov načrt nekega dne poguben za Avroro. Vendar priznavam, da sem zdaj - spričo dela tega Zemljana - brez moči.« Strupeno je pogledal Baleya. »Fastolfov predlog sem zdaj prisiljen sprejeti. Vendar pa vas bom prosil še za dovoljenje, da se v tej zadevi obrnem še na skupščino in da popišem, kakšnih posledic se bojim.«

»To vam bomo seveda dovolili,« je rekel predsednik. »In če vi, dr. Fastolfe, sprejemate moj nasvet - potem spravite tega Zemljana kolikor se da hitro z našega planeta. Postavil se je na vašo stran, to pa na Avrori ne bo posebno priljubljeno. Avrorci ne smejo imeti preveč časa in ne smejo predolgo premišljevati o vsem tem. Ne smejo misliti, da je to zmaga Zemlje nad Avroro.«

»Prav imate, gospod predsednik. Gospod Baley bo zdaj takoj odšel, mislim pa, da se mu lahko zahvalim - prav tako pa tudi vi, gospod predsednik.«

»Prav,« je rekel predsednik, ki se mu je hvaležnost brala z obraza, »njegova genialnost nas je res rešila zoprne politične bitke, za to sem mu hvaležen tudi jaz. — Hvala vam, gospod Baley.«

ŠE ENKRAT BALEY

80.

Baley je iz daljave gledal, kako so odhajali. Amadiro in predsednik sta odšla vsak posebej, čeprav sta prej prišla skupaj.

Fastolfe se je vrnil, da bi se poslovil, pri tem pa ni skrival, kako zelo mu je odleglo.

»Pridite, gospod Baley,« je rekel, »k meni na kosilo. Potem se boste čimprej vrnili na Zemljo.«

S tem namenom se je vsa njegova robotska posadka vrgla na delo.

Baley je prikimal in porogljivo pripomnil: »Predsednik se mi je sicer zahvaljeval, vendar pa so se mu besede zatikale v grlu.«

Fastolfe je rekel: »Še sanja se vam ne, kako zelo ste bili počaščeni. Predsednik se le redko zahvaljuje, zato mu tudi nikoli nihče ni za nič hvaležen. Zgodovini prepuščamo, naj predsednike počasti - a ta možakar deluje na svojem mestu že več kot štirideset let.

V zadnjem času je postal čudaški in čemeren - kakor pač vsi predsedniki v zadnjem desetletju svojega delovanja.

Vam, gospod Baley, pa sem jaz še prav posebno hvaležen in prav tako se vam skupaj z menoj zahvaljuje tudi vsa Avrora. Kmalu, celo v času vašega kratkega življenj a, boste videli, kako se bodo Zemlj ani selili v vesolje. Mi bomo pomagali s svojo tehnologijo.

Skoraj si ne morem predstavljati, kako se je vam, gospod Baley, posrečilo, da ste v manj kot dveh dneh in pol razvozlali to ugar.ko. Pravi čudež ste. A pridite zdaj, da se boste umili in osvežili. Vem, kaj je treba.«

In šele zdaj je imel Baley nekaj časa, da je pomislil na kaj več kot samo na svoj naslednji stavek.

Vendar pa še vedno ni vedel, kaj je bilo tisto, kar gaje trikrat obšlo: prvič na robu spanca, drugič na robu nezavesti in tretjič ob sprostitvi po spolnem občevanju.

»Prvi je bil tam!«

Stavek še vedno ni imel smisla, vendar pa je zvozil tudi brez njega. Pri predsedniku je dosegel svoj cilj tudi brez njega. Ali je torej sploh lahko imel še kak smisel, če je bil del nekega sistema, ki se nikakor ni ujemal z vsem tem - in poleg tega tudi ni bil potreben. Je bil res nesmiseln?

Stavek gaje žulil nekje na robu zavesti. Prišel je na kosilo, ki je bilo posvečeno njegovi zmagi — a sam sploh ni imel občutka zmagoslavja. Imel je občutek, kakor daje zgrešil nekaj bistvenega.

Najprej - ali se bo predsednik res držal njegove rešitve? Amadiro je sicer izgubil bitko, vendar pa ni bil videti človek, ki bi kar tako popustil. Bil je vreden zaupanja, kajti - kar je rekel, je mislil zares. Ni ga gnala osebna oholost, temveč njegovo pojmovanje avrorskega domoljublja. In če je tako, najbrž res ne bo mogel popustiti.

Baley je pomislil, da mora Fastolfa posvariti.

Rekel je: »Mislim, da še ni vsega konec. Dr. Amadiro se bo še boril, da bi izključil Zemljo.«

Fastolfe je prikimal. Medtem so servirali kosilo. »Saj vem, da se bo,« je rekel Fastolfe. »Pričakujem, da se bo boril še naprej. Vendar pa se ga zdaj ne bojim več, saj je zadeva z Janderjem končana. Zdaj vem, da ga v skupščini vedno lahko premagam. Ne bojte se, gospod Baley, Zemlja bo z nami. Amadiro je res maščevalen, a tudi vam osebno se tega ni treba bati. Se pred sončnim zahodom boste odšli s tega planeta in na potovanju proti Zemlji vas bo spremljal tudi Daneel. In še več: poročilo, ki ga bomo poslali, bo polno hvale za vas osebno.«

»Prav rad odhajam,« je odgovoril Baley, »vendar upam, da bo še dovolj časa, da se poslovim. Prav rad bi še enkrat videl Gladijo in poslovil bi se rad tudi od Giskarda, ki mi je zadnjo noč verjetno rešil življenje.«

»Ni problema, gospod Baley. Ampak, prosim - jejte!«

Baley je pokusil, a ni mu bilo všeč. Hrana je bila nekam čudno brez okusa - prav tako kot srečanje s predsednikom in zmaga, ki je sledila.

Zmagati ne bi smel. Predsednik bi ga moral prekiniti. Amadiro pa naj bi, če bi bilo potrebno, vse skupaj gladko zanikal. Verjeti bi mu morali, čeprav bi kot Zemljan govoril in mislil drugače.

A Fastolfe je slavil zmago. Rekel je: »Bal sem se najhujšega, gospod Baley. Bal sem se, da je za srečanje s predsednikom prezgodaj in da z besedami sploh ne boste mogli izboljšati položaja. Pa ste vendar vse tako imenitno uredili! Poslušal sem vas in zelo vas občudujem. Vsak trenutek sem pričakoval, da bo Amadiro zahteval, da mora njegova beseda obveljati proti Zemljanu, ki se je -navsezadnje - zelo težko znašel na tujem planetu in na odprtem prostoru. Preganjala vas je nekakšna polblaznost . . .«

Baley je hladno odgovoril: »Z vsem spoštovanjem, dr. Fastolfe, vendar pa ni bilo nobene polblaznosti. Zadnja noč je bila izjemna. Doživel sem trenutek, ko sem izgubil nadzor nad samim seboj. Od časa do časa sem se res slabo počutil, a zavest je ves čas delovala.« Zdaj je planila na dan jeza, ki jo je med srečanjem s predsednikom le s težavo potlačil. »Samo med viharjem, gospod . . . razen . . . seveda . . .« Zbral se je. »Za trenutek ali dva, ko se je približevala vesoljska ladja . . .«

Ni se zavedal načina svojega razmišljanja - spomin je kar planil na dan, razlaga — in to neverjetno hitro. Hip prej tega sploh še ni bilo, hip zatem pa je vstalo kot nekaj velikanskega in napolnilo vso njegovo zavest . . . Obenem pa je vedel, da je bilo to ves čas nekje v njem in da je moral počiti samo milni mehurček in vse skupaj se je prikažalo . . .

»O bog,« je šepetal v grozi. Potem je s pestjo udaril po mizi, da so krožniki kar odskočili.

»Kaj pa je?« je presenečeno vprašal Fastolfe.

Baley je strmel vanj. Njegovo vprašanje je slišal samo napol. »Nič, dr. Fastolfe. Razmišljal sem o Amadirovi nesramnosti: ugonobil je Janderja, potem pa spletkaril, da bi krivdo podtaknil vam. Potem je tudi z menoj vse to skupaj tako organiziral, da sem se znašel polblazen v viharju - to pa potem uporabil tako, da je vrgel dvom na moje izjave. Samo za hip . . . sem se malo razjezil . . .«

»Oh, gospod Baley, saj ni treba . . . Sicer pa mislim, da Amadiro nikakor ni mogel onesposobiti Janderja. Najbrž je bilo to golo naključje . . . No, mogoče je da so Amadirove raziskave povečale možnost, da se je tako naključje v resnici zgodilo - vendar pa tega ne bi mogel dokazati.«

Baley je slišal to izjavo samo na pol. To, kar je rekel Fastolfu, je bila izmišljotina, in tisto, kar je rekel Fastolfe, sploh ni bilo pomembno. Bilo je (kakor bi rekel predsednik) irelevantno. V resnici je bilo vse, kar se je zgodilo ... in vse, kar je Baley pojasnil . . . povsem irelevantno ... a zaradi tega ni bilo treba prav ničesar spremeniti.

Razen ene same stvari. Čez nekaj časa.

O bog! je šepetal v tišino svoje zavesti in potem se je nenadoma lotil jedi. Jedel je s tekom in veseljem.

81.

Še enkrat je Baley prekoračil travnik med Fastolfovo in Gladi-jino hišo. Namenil se je, da bo Gladijo še četrtič obiskal - četrtič v treh dneh in zdaj poslednjič. Srce se mu je stisnilo v trd vozel.

Z njim pa je bil tudi Giskard - vedno v primerni oddaljenosti, a zdaj je pazil na okolico še bolj kot ponavadi. Skrb za Baleyevo varnost je bila zdaj že odveč. Predsednik je vedel za vsa dejstva. Sicer pa je bil Daneel v veliko hujši nevarnosti. Giskard očitno za vse te spremembe še vedno ni bil programiran.

Giskard se je približal Baleyu šele, ko ga je poklical, in vprašal: »Giskard, kje pa je Daneel?«

Giskard je hitro prekoračil razdaljo, ki je bila med njima, kakor da bi hotel govoriti povsem mirno. »Daneel je na poti na vesoljsko letališče, gospod. Spremljajo ga še nekateri drugi roboti, uredili pa bodo vse potrebno za vaše potovanje na Zemljo. Ko boste vi prišli tja, se bo z vami srečal in potem vas bo spremljal na ladji - vse do Zemlje. Šele na Zemlji se bo poslovil od vas.«

»Dobre novice. Daneelovo spremstvo zelo visoko cenim. Kaj pa ti, Giskard? Naju boš spremljal tudi ti?«

»Ne, gospod. Ukažali so mi, naj ostanem na Avrori. V moji odsotnosti vam bo tudi Daneel sam kar najbolje služil.«

»To vem, Giskard, vendar pa te bom pogrešal . . .«

»Hvala, gospod,« je rekel Giskard in se prav tako hitro, kakor je prišel, tudi oddaljil. Trenutek ali dva je Baley zamišljeno gledal za njim. — Toda - kar je moralo biti prej, je pač moralo biti prej. Zdaj je moral obiskati Gladijo.

Stopila mu je naproti, da bi ga pozdravila. Na njej je opazil velike spremembe. Ni bila vesela, ni plesala, ni prekipevala od veselja; njen pogled je bil resen, bil je pogled človeka, ki je utrpel težko izgubo. Prejšnja globoka pretresenost pa je vendarle minila. Bila je celo nekoliko vedra, kakor da bi se zavedala, da se življenje kljub vsemu nadaljuje in da utegne morda kdaj še kaj prijetnega doživeti.

Iztegnila je roko proti njemu in njen nasmešek je bil topel in prijateljski.

»O, daj mi roko, daj mi roko, Elijah!« je rekla, ko je nekoliko omahoval. »Smešno je, če se zadržuješ in da se delaš, kakor da se me nočeš dotakniti - po vsem tem, kar sva doživela minulo noč. Vsega se še prav dobro spominjam in prav nič mi ni žal. Ravno nasprotno.«

Baley se ji je v povračilo prav nerodno nasmehnil - saj to sicer ni bila njegova navada. »Tudi jaz se spominjam, Gladija, in tudi meni ni prav nič žal. In prav rad bi še enkrat - vendar pa sem se prišel samo poslovit.«

Senca je padla čez njen obraz. »Torej greš nazaj na Zemljo. Pa še nekaj sem izvedela; prišlo je do mene po robotskem omrežju, ki nenehno deluje med Fastolfovo in mojo hišo . . . Izvedela sem torej, da se je vse dobro končalo. Ti se sploh ne moreš zmotiti!«

»Nisem se zmotil, res ne. Dr. Fastolfe je res dobil bitko. Njegova zmaga je popolna. Zdaj ne verjamem več, da bi še kdo samo pomislil, da je kakorkoli kriv Janderjeve smrti.«

»Zato - ker si ti tako rekel, Elijah?«

»Tako se mi zdi.«

»Saj sem vedela.« Spreletel jo je občutek samozadovoljstva. »Vedela sem, da boš samo ti kos tej zadevi; zato sem jim tudi rekla, naj te pokličejo . . . Ampak — zakaj te zdaj pošiljajo domov?«

»Prav zato, ker je primer rešen. Če bi jaz ostal tukaj, bi bil očitno tujek v političnem telesu . . .«

Dvomljivo gaje pogledala in dejala: »Ne vem, kaj misliš s tem. Zveni mi, kakor da bi bila to kakšna zemeljska fraza. A nič za to. Si torej odkril, kdo je ubil Janderja? To je najpomembnejše.«

Baley se je ozrl okrog sebe. V prvi niši je stal Giskard, v drugi pa eden od Gladijinih robotov.

Gladija sije njegov pogled razlagala po svoje. Rekla je: »Zdaj, Elijah, te pa roboti ne smejo več motiti. Saj te tudi prisotnost tega stola ne moti, kajne? Ali pa prisotnost teh zaves?«

Baley je prikimal. »Torej, Gladija, zelo mi je žal, res mi je zelo žal - a moral sem jim povedati, da je bil Jander tvoj mož.«

Široko je odprla oči, on pa je hitro nadaljeval: »Moral sem. Pri razkrivanju te zadeve je bilo to zelo pomembno. Obljubim ti, da to sploh ne bo vplivalo na tvoj položaj na Avrori.« Na kratko je povedal, kako je sestanek potekal, potem pa dodal: »Tako je torej s to stvarjo: Janderja ni nihče ubil. Onesposobitev je bila posledica naključnih sprememb v njegovih pozitronskih povezavah, čeprav so dogodki najbrž povečali verjetnost za takšne naključne spremembe.«

»In jaz nisem nikoli vedela,« je zastokala. »Nikoli nisem vedela. Prizanašala sem temu blaznemu Amadirovemu načrtu. Pravzaprav je kriv, kakor da bi ga nalašč potolkel s kovaškim kladivom.«

»Gladija,« jo je resno posvaril Baley, »to je preveč neusmiljeno. Nobenega namena ni imel, da bi Janderja poškodoval. Vse, kar je počel, je bilo v njegovih očeh - dobro za Avroro. Zdaj pa je kaznovan. Poražen je, njegovi načrti so razmajani, inštitut za robotiko bo prišel pod nadzorstvo dr. Fastolfa. Še sama bi si ne mogla izmisliti primernejše kazni — pa če bi se še tako trudila . . .«

Rekla je: »O tem bom še razmislila ... A kaj naj storim s tem Santirixom Gremionisom, tem dobrodušnim lakajem in klečeplazcem, ki me je hotel zvabiti proč? Čeprav sem ga vedno znova zavračala, je kar naprej upal in upal. No ja, se bo že še prikažal in tedaj . . . tedaj ... ga bom . . .«

Baley je odločno zmajal z glavo. »Gladija, nikar! Govoril sem z njim in zagotavljam ti, da on sploh ni vedel, kaj se dogaja. Bil je ogoljufan - prav tako kot ti. Le da je bilo pri tebi vse obrnjeno. Gremionis ni bil vztrajen zato, da bi te zvabil proč. Amadiru je koristil zato - ker je bil tako vztrajen. In ta njegova vztrajnost je bila res namenjena samo tebi. Dvoril ti je pač iz ljubezni - če ta beseda na Avrori pomeni isto kot na Zemlji.«

»Na Avrori je to koreografija. Jander je bil robot in ti si Zemljan. Z Avrorci je drugače.«

»Tako si to ti razložila. Toda Gladija - od Janderja si se naučila jemati; pri meni pa si se - ne da bi jaz to hotel - naučila dajati. In zdaj - če hočeš vse to izkoristiti - ali ni najbolj prav in najbolj pošteno, da postaneš učiteljica? Za Gremionisa si kar dovolj privlačna in prav rad se bo učil. Ko je kar naprej vztrajal in vztrajal, čeprav si ga zavračala, in spet zavračala - mu ni bilo prav nič do avrorskih navad. Še bolj bo kljuboval. Lahko ga boš naučila dajati in jemati. In tudi ti se boš naučila izmenoma počenjati oboje, ali pa oboje hkrati . . .«

Gladija ga je pogledala globoko v oči. »Elijah, bi se me rad znebil?«

Baley je počasi prikimal. »Da, Gladija, res. V tem trenutku si želim samo tvoje sreče, in to bolj kot sem kdaj srečo želel samemu sebi. Jaz ti sreče ne morem nuditi, Gremionis jo pa lahko; in srečen bom, kakor da bi bil sam tisti, ki ti jo darujem . . .

Najbrž boš presenečena, Gladija, ko boš videla, kako rad bo pustil koreografijo - samo ti mu moraš pokazati, kako. In govorice o tem se bodo razširile, tako da vaju bodo podzavestno posnemali tudi drugi. Gremionis bo prav gotovo učil te umetnosti tudi druge ženske. Ti, Gladija, boš zrevolucionirala avrorsko spolnost. Pred seboj imaš še tri stoletja. Časa je torej dovolj . . .«

Gladija je nekaj časa strmela vanj, nato pa bruhnila v smeh. »Dražiš me. Nalašč govoriš takšne norosti. Ne bi si mislila, da ti zmoreš kaj takega, Elijah. Vedno imaš samo dolg in resen obraz. O bog!« (Z zadnjim vzklikom je skušala posnemati njegov zveneči bariton.)

Baley je rekel: »Morda te res nekoliko dražim, a mislim resno. Obljubi mi, da boš dala Gremionisu priložnost . . .«

Stopila je bliže k njemu in on jo je brez omahovanja objel. Na njegova usta je položila svoj prst in on je pregibal ustnice, kakor da bi ga hotel poljubiti. Z mehkim glasom ga je vprašala: »Ali me ne bi raje imel zase, Elijah?«

Odgovoril ji je prav tako mehko (pri tem pa se je ves čas zavedal robotov, ki so bili v sobi): »Res, rad bi te imel zase. In sram me je, da ti moram ta trenutek priznati, da bi najraje videl, kako bi se Zemlja razletela na koščke, samo da bi te lahko imel — a to ni mogoče. Čez nekaj ur bom že na poti in ti nikakor ne moreš z menoj. Mislim, da se nikoli več ne bom vrnil na Avroro - pa tudi ti nimaš nobene možnosti, da bi obiskala Zemljo . . . Nikoli več te ne bom videl, Gladija. A tudi pozabil te ne bom nikoli. Jaz bom čez nekaj desetletij že umrl, ti pa boš še vedno mlada, tako kakor si zdajle . . . Tako bi se morala torej v vsakem primeru prav kmalu posloviti.«

Glavo mu je naslonila na prsi. »Oh, Elijah, samo dvakrat si vstopil v moje življenje - všelej samo za nekaj ur. Dvakrat si toliko storil zame - potem si se pa poslovil. Prvič nisem mogla nič drugega, kakor da sem se dotaknila tvojega obraza - zdaj pa takšna razlika! Drugič sem storila veliko več . . . Nikoli te ne bom pozabila, Elijah, pa če bom živela še toliko stoletij!«

Baley je odgovoril: »Potem naj to ne bo spomin, ki te bo prikrajšal za srečo. Sprejmi Gremionisa in osreči ga! In tudi on bo tebe osrečil. In vedi, da mi lahko vedno pošiljaš pisma. Med Avroro in Zemljo je hiperpošta.«

»Pisala ti bom, Elijah. Boš tudi ti meni?«

»Bom, Gladija.«

Potem je nastal molk in komaj komaj sta se ločila. Obstala je sredi sobe in ko je bil že pri vratih, se je obrnil in videl jo je, kako stoji tam nepremično z drobnim smehljajem na ustnicah. Njegove ustnice so zašepetale: pozdravljena. In ker ni bilo nobenega zvoka, je dodal: »Ljubezen moja . . .«

In tudi njene ustnice so se zganile: pozdravljen bodi, moj najdražji!

Potem se je obrnil in odšel in vedel je, da je v otipljivi obliki nikoli več ne bo videl, da se je nikoli več ne bo dotaknil.

83.

Minilo je nekaj časa, preden se je Baley lahko spet zbral in premislil nalogo, ki ga je še čakala. Tiho je prehodil polovico razdalje do Fastolfove hiše. Ustavil se je in dvignil roko.

Pazljivi Giskard je bil v hipu ob njem.

Baley je vprašal: »Koliko imam še časa, preden bom moral na vesoljsko letališče?«

»Tri ure in deset minut, gospod.«

Baley je pomislil. »Rad bi stopil tjale do tistega drevesa in tam bi rad sedel s hrbtom proti deblu in rad bi bil nekaj časa sam. Seveda si ti lahko tam - a človeka naj ne bo nobenega blizu.«

»Na odprtem prostoru, gospod?« Robotov glas ni mogel izraziti presenečenja in osuplosti, vendar pa je imel Baley občutek, da bi - če bi bil Giskard človek - čutil enako.

»Da,« je odgovoril. Razmišljati moram. Po tisti viharni noči je ta jasni, sončni in mili dan prav gotovo povsem nenevaren.

Stopil bom noter, če se me bo lotila agorafobija. Obljubim. Ti pa bodi z menoj!«

»Da, gospod.«

»Dobro!« Baley je šel naprej. Prišla sta do tistega drevesa in Baley se je previdno dotaknil debla, potem pa si je ogledal prste, ki so ostali povsem čisti. Tako je vedel, da se pri naslanjanju na deblo ne bo prav nič umažal. Natančno je pregledal tudi tla, potem pa previdno sedel in počival s hrbtom naslonjen na drevo.

Ni bilo tako udobno kot v naslanjaču, vendar pa ga je navdal občutek miru (dovolj čudno) in takšnega občutka bi prav gotovo ne mogel imeti, če bi bil v kakšni sobi.

Giskard je obstal poleg njega in Baley mu je dejal: »Ali ne bi tudi ti sedel?«

»Meni je prav tako udobno, gospod, če stojim.«

»Saj vem, vendar pa bom jaz bolje premišljeval, če mi ne bo treba pogledavati navzgor proti tebi.«

»Če bi sedel, bi vas ne mogel tako učinkovito stražiti, gospod.«

»Vem, a zdajle res ni nobene neposredne nevarnosti. Moja naloga je končana, primer je razrešen in položaj dr. Fastolfa je zagotovljen. Zdaj lahko tvegaš. Ukazujem ti: sedi!«

Giskard je sedel Baleyu nasproti, a njegove oči so venomer švigale sem in tja.

Skozi drevesno listje se je Baley ozrl proti nebu. Videl je zeleno, ki se je odražalo od modrega, prisluhnil je žužnjanju žuželk in nenadnemu klicu nekega ptička. Potem je čisto blizu zaslišal šum trave, kar je pomenilo, da je neka drobna živalca tekla mimo. Mislil je samo to, kako čudno miren je bil ta kraj in kako zelo se je ta mir razlikoval od mestnega trušča. Ta kotiček je bil tako miren, tako tih, tako daleč . . .

Baley se je zdaj prvič zavedel, koliko lepše bi bilo v Ozunju, veliko lepše kot v Mestu. Pomislil je, kako hvaležen mora biti doživetjem na Avrori, predvsem pa tistemu viharju. Zdaj je vedel, da je sposoben zapustiti Zemljo in se navaditi na razmere kateregakoli novega sveta, kjer bi se morda lahko naselil - on in Ben in morda tudi Jessie.

Rekel je: »Včeraj, sredi viharja, sem si zaželel videti Avrorino luno, a bilo je preveč oblačno. Če se prav spominjam, sem bral, da ima luno . . .«

»Pravzaprav ima dve, gospod. Večja se imenuje Tithonius, a je še vedno tako majhna, da je videti samo kot srednje velika zvezda. Manjše pa se s prostim očesom sploh ne vidi in pravimo ji kar Tithonius, če sploh kdaj govorimo o njej.«

»Hvala. - In hvala ti, Giskard, tudi ker si me včeraj rešil . . .« Pogledal je robota. »Saj sploh he vem, Giskard, kako naj se ti zahvalim.«

»Saj se sploh ni treba zahvaljevati. Ubogal sem samo ukaze prvega zakona. Nič drugače nisem mogel ukrepati . . .«

»Pa si mi vendar rešil življenje. Pomembno je, da veš, kako jaz vse to razumem ... In zdaj, Giskard, kaj naj storim?«

»V zvezi s čim, gospod?«

»Moja naloga je končana. Fastolfovi pogledi so zaščiteni. Zemlji je zagotovljena prihodnost. Zdi se, da nimam več kaj početi - a vendar je tu še ta zadeva z Janderjem.«

»Ne razumem, gospod.«

»No ja, zdi se, da je umrl zaradi naključnih sprememb pozitronskih potencialov v možganih. Vendar pa Fastolfe trdi, da je verjetnost za takšno naključje neskončno majhna. Amadiro se je sicer trudil, verjetnost je bila zaradi tega morda nekoliko večja -vendar pa kljub temu neskončno majhna. Tako vsaj pravi Fastolfe. Zato se mi še vedno zdi, da je bila Janderjeva smrt - nameren umor. Vendar pa si ne upam te zadeve ponovno privleči na dan. Nočem več mešati stvari, ko se je vse še kar dobro končalo. Fastolfa nočem še enkrat spraviti v nevarnost. Nočem več onesre-čevati Gladije. Ne vem, kaj naj storim. Tega ne morem zaupati nobenemu človeškemu bitju, zato govorim samo tebi, Giskard.«

»Da, gospod.«

»Saj ti lahko vedno ukažem, da pozabiš vse, kar sem ti rekel.«

»Da, gospod.«

»Kaj naj bi po tvojem mnenju storil?«

Giskard je odgovoril: »Če gre za umor robota, potem mora kje biti kdo, ki je to sposoben storiti. A to je sposoben storiti samo dr. Fastolfe sam in on trdi, da tega ni storil.«

»Da, to je bil začetni položaj. Dr. Fastolfu verjamem in prepričan sem, da on tega ni storil.«

»Kako pa naj bi potem prišlo do umora robota?«

»Deniva, da je kje še kdo, ki o robotih prav toliko ve kot dr. Fastolfe.«

Baley je dvignil kolena in jih objel z obema rokama. Giskarda sploh ni več pogledal in videti je bil kakor izgubljen v mislih.

»Kdo bi naj to bil, gospod?« je vprašal Giskard.

In tedaj je Baley končno povedal.

Rekel je: »Ti, Giskard.«

84.

Če bi bil Giskard človek, bi najbrž ostrmel, umolknil in osupnil; ali pa bi se silno razjezil; ali se umaknil v grozi; ali pa bi odgovarjal na sto mogočih načinov. Ker pa je bil robot, ni pokažal nobenega čustva in je samo zelo preprosto vprašal: »Zakaj pa mislite tako, gospod?«

Baley je odgovoril: »Prepričan sem, Giskard, da zelo dobro veš, kako sem prišel do tega. A naredi mi uslugo in pusti, da na tem mirnem kraju in v tem kratkem času, ki mi je ostal - da ti v svoje lastno zadoščenje vso zadevo razložim. Samega sebe bi rad slišal, kako govorim o tem. In hočem, da me popraviš, če se bom kje zmotil.«

»Seveda, gospod.«

»Mislim, da je bila moja začetna napaka v tem, da sem mislil, da si manj zamotan in bolj primitiven robot kot Daneel - preprosto zato, ker si človeku manj podoben. Vsak človek bo všelej domneval, da mora biti robot tem bolj podoben človeku, čim bolj je napreden, zamotan-^n inteligenten. Načrt za robota, kakršen si ti, je prav lahko narfediti. Velik problem pa je, kako narediti načrt za takšnega robota, kot je Daniel - zlasti seveda za Amadira. Tak načrt je lahko naredil samo tak genij, kot je Fastolfe. Pri načrtovanju Daneela je bilo, kot se m; zdi, težavno predvsem posnemati nekatere človeške značilnosti, kot na primer izraz na obrazu ali pa intonacijo glasu, razne gibe in kretnje in tako dalje. Vse to je silno zamotano, v resnici pa nima nobene zveze s kompleksnostjo zave-i    sti. Ali imam prav?«

»Prav imate, gospod.«

»In tako sem tebe - kakor vsakdo - nehote podcenjeval. Vendar pa si se izdal, še preden smo pristali na Avrori. Morda se spominjaš, da me je med pristajanjem zgrabil agorafobični krč in v tistem trenutku sem bil še bolj brez moči kot včeraj v tistem viharju.«

»Spominjam se, gospod.«

»Takrat je bil z menoj v kabini samo Daneel, ti pa si bil nekje zunaj. Padel sem v nekakšno nezavest. Daneel morda tisti hip ni gledal mene in zato o tem ni vedel ničesar. Ti pa si bil zunaj, vendar pa si še pred Daneelom planil k meni in izključil projektor, ki sem ga držal v roki. Prišel si torej prvi, pred Daneelom, čeprav so njegovi refleksi prav tako hitri kakor tvoji. To je zelo jasno pokažal, ko je preprečil dr. Fastolfu, da bi me udaril.«

»Dr. Fastolfe vas prav gotovo sploh ni hotel udariti.«

»Saj me ni. Samo Daneelove reflekse je razkazoval. In vendar si bil ti, kot sem že rekel, prvi v kabini. Takrat sem bil skoraj nesposoben to dejstvo opazovati. Ker pa imam dobro šolo opazovanja, me tudi groza agorafobije ne more povsem onesposobiti. To sem včeraj dokažal. Zelo dobro sem opazil, da si bil ti prvi, čeprav sem to pozneje skoraj pozabil. Logična rešitev pa je seveda samo ena.«

Baley je umolknil, kakor da bi pričakoval, da mu bo Giskard to potrdil, vendar pa robot ni rekel ničesar.

(V poznejših letih je bilo ravno to tisto, česar se je Baley najbolje spominjal - od vseh dogodkov, ki jih je doživel na Avrori. Ni se spominjal viharja. Tudi Gladije ne. Spominjal se je le svojega mirnega počitka pod drevesom, zelenih listov, ki so se odražali od modrega neba, lahne sapice, mehkih živalskih glasov in Giskarda, ki je sedel poleg njega in so mu rahlo žarele oči.)

Baley je rekel: »Zdi se, da ti zelo dobro zaznavaš moje psihološko stanje in da celo skozi zaprta vrata čutiš, če me kaj zgrabi. Naj povem kratko in jedrnato - ti znaš biat. misli.«

»Da, gospod,« je mirno potrdi! Giskard.

»In na misli lahko tudi vpliv, š. Najbrž si zaznal, da sem to opazil tudi jaz, in zameglil si mi ijavest, tako da se tega nikakor nisem mogel več spomniti - ali pa nisem razumel pomena tistega položaja, če sem se morda spomnil. Vendar pa pri tem nisi bil povsem uspešen, mogoče zato, ker so tudi tvoje moči omejene . . .«

Giskard je odgovoril: »Gospod, prvi zakon je najvišji. Moral sem vam priskočiti na pomoč, čeprav mi je bilo jasno, da se bom s tem izdal. In vašo zavest sem le čisto malo zameglil, da bi se na noben način ne mogla poškodovati . . .

Baley je prikimal: »Tudi ti imaš torej svoje težave. Zavest si mi torej le čisto malo zameglil - tako da sem se vendarle nekaj spomnil, kadar sem bil popolnoma spočit in sem lahko razmišljal s pomočjo svobodnih asociacij. Tik preden sem med tistim viharjem izgubil zavest, sem vedel, da boš ti prvi, ki me bo našel - prav tako kot prej na ladji. Lahko bi me našel s pomočjo infra rdečega žarčenja - toda vsi sesalci in ptiči oddajajo prav takšne žarke in to bi te lahko zmedlo. Vendar pa ti lahko zaznavaš tudi duševno aktivnost — celo takrat, kadar je človek nezavesten. In tako si me našel.«

»Seveda sem si tudi tako pomagal,« je priznal Giskard.

»Tisto, česar sem se spominjal, ko sem napol spal ali bil napol nezavesten, sem pri polni zavesti pozabljal. Sinoči pa sem se tega že tretjič spomnil in nisem bil sam: z menoj je bila Gladija, ki je potem ponovila, kar sem rekel. Rekel pa sem: ,Prvi je bil tam.‘ Pa tudi tedaj se nisem mogel spomniti, kaj naj bi to pomenilo. Šele neka pripomba dr. Fastolfa je vodila mojo misel tako, da se je izognila tisti zameglitvi. In ko se mi je vse razsvetlilo, sem se spomnil še drugih stvari. Ko sem bil radoveden, če smo res pristali na Avrori, si mi to zagotovil, preden sem vprašal. Najbrž misliš, da nihče ne ve za tvojo sposobnost branja misli.«

»To je res, gospod.«

»Zakaj?«

»Branje misli mi nudi sposobnost, da se kar najbolje ravnam po prvem zakonu. Zato je to zelo dragocena sposobnost. Veliko učinkoviteje lahko branim ljudi pred poškodbami. Zdelo pa se mi je, da bi robota, ki zna brati misli, dolgo ne trpel niti dr. Fastolfe niti kdo drug - zato sem to svojo sposobnost skrival. Dr. Fastolfe rad pripoveduje legendo o robotu, ki je znal brati misli in ki ga je Susan Calvin uničila. Jaz pa seveda ne bi rad, da bi tudi on posnemal to junaško dejanje dr. Calvinove.«

»Res, to legendo mi je povedal. Sumim pa, da on vendarle ve, da znaš brati misli - sicer ne bi kar naprej ponavljal tiste legende. Mislim pa, daje to nevarno početje, vsaj zate. Meni pa je pomagalo, ko sem svoje misli spravljal v red.«

»Po svojih močeh se trudim, da bi to nevarnost nevtraliziral in da bi pri tem zavaroval zavest dr. Fastolfa. Dr. Fastolfe vedno poudarja legendarnost tiste zgodbe, daje nekaj nemogočega.«

»Da, tudi tega se spominjam. Če pa dr. Fastolfe res ne ve, da znaš brati misli, potem to pomeni, da ti spočetka s temi močmi nisi bil programiran. Kako pa si si jih potem pridobil? - Nikar mi ne pripoveduj! Nekaj ti svetujem. Gospodična Vasilija te je imela zelo rada, ko je bila še mlada in se je komaj začela zanimati za robotiko. Povedala mi je, da je delala poskuse s programiranjem, dr. Fastolfe pa je to le od daleč nadzoroval. Morda je takrat, skoraj po naključju storila kaj takega, kar te je obdarilo s to močjo. Je to res?«

»Res je, gospod.«

»Pa morda veš, kaj je to?«

»Da, gospod.«

»Si ti edini robot, ki zna brati misli?«

»Da, do danes, gospod. Pozneje bodo naredili še druge.«

»Če te zdaj vprašujem, kaj je bilo tisto, kar ti je storila dr. Vasilija, da ti je podelila takšno moč - ali pa če je bil to dr. Fastolfe sam ali bi mi na podlagi drugega zakona to povedal?«

»Ne, gospod, kajti po moji presoji bi vam to povzročilo škodo. Odklonitev, ki jo zahteva prvi zakon, bi bila pomembnejša. Tak problem pa ne more nastati, kajti jaz bi vnaprej vedel, da mi bo nekdo zastavil to vprašanje in da mi bo to ukažal. Iz zavesti bi odstranil takšno misel in kaj takega bi se ne moglo zgoditi.«

»Da,« je rekel Baley. »Predvčerajšnjim zvečer, ko smo šli od Gladijine do Fastolfove hiše, sem vprašal Daneela, če je imel kaj stikov z Janderjem, ko je bil pri Gladiji. Zelo preprosto mi je odgovoril, da jih ni imel. Potem sem se obrnil in hotel sem isto vprašanje zastaviti tudi tebi in - kaj vem kako - nisem ti ga. Takrat si mi ti potlačil misel. Tako vsaj zdaj razumem vso to stvar.«

»Da, gospod.«

»Kajti če bi te to vprašal, bi mi ti moral odgovoriti, da si ga v tistem času dobro poznal. Tega pa nisi hotel storiti.«

»Res ne, gospod.»

»A v času, ko si imel stike z Janderjem, si vedel, da ga Amadiro preskuša. Menim, da si prav tako lahko prebiral tudi Janderje-vo zavest in zaznaval njegove pozitronske potenciale . . .«

»Da, gospod. To spretnost je mogoče uporabiti tako pri robotski kakor tudi človeški duševni dejavnosti. In robote je veliko laže razumeti . . .«

»Z Amadirovim delovanjem se pa nisi strinjal, ker o zadevi naseljevanja galaksije misliš tako kot dr. Fastolfe.«

»Da, gospod.«

»Zakaj pa nisi ustavil Amadirovega delovanja? Zakaj nisi iz njegove zavesti odstranil misli za preskušanje Janderja?«

Giskard je odgovoril: »Gospod, ni se lahko vmešavati v zavest. Amadirova odločitev je bila globoka in kompleksna, in če bi jo hotel odstraniti, bi moral napeti vse sile. Poleg tega je njegova zavest tako razvita in pomembna, da je na noben način ne bi hotel poškodovati. Nekaj časa sem pustil, da so stvari tekle, kakor so pač tekle. Medtem sem razmišljal, s kakšnim dejanjem bi kar najbolje zadovoljil svoje potrebe po prvem zakonu. Končno sem se odločil, da bom na lastno pest popravil položaj. To ni bila lahka odločitev.«

»Odločil si se onesposobiti Janderja, preden bi Amadiro utegnil izdelati metodo za proizvodnjo človekolikih robotov. Ti si vedel, kaj je bilo treba storiti, saj si si v vseh teh letih sodelovanja z dr. Fastolfom pridobil vse potrebno znanje. Iz Fastolfove zavesti si izvlekel popolno razumevanje vseh njegovih teorij. Je tako?«

»Tako je, gospod.«

»Tako pač Fastolfe vendarle ni bil edini strokovnjak, ki je bil sposoben onesposobiti Janderja.«

»V nekem smislu je bil vendarle edini, gospod. Moje znanje in moja spretnost sta samo odsev ali podaljšek njegovega znanja in njegove spretnosti.«

»To mi zadostuje. Toda ali nisi sprevidel, da je ta onesposobitev spravila Fastolfa v veliko nevarnost? Da je tako prav on postal osumljenec? Si naredil kakšen načrt, da bi to svoje dejanje priznal in razkril to svojo spretnost, če bi ga bilo treba reševati?«

Giskard je dejal: »Predvideval sem, da bo dr. Fastolfe prišel v mučen položaj, vendar nisem nameraval priznati svoje krivde. Upal pa sem, da bom ta položaj izkoristil kot orodje, da bi spravil vas na Avroro.«

»Mene si ti tako spravil semkaj? Je bila to tvoja zamisel?« Baley je osupnil.

»Da, gospod. To bi vam rad pojasnil, če dovolite.«

Baley je rekel: »Kar pojasni!«

Giskard je začel: »Za vas sem zvedel od gospodične Gladije in dr. Fastolfa - pa ne samo iz njunih besed, temveč tudi iz njunih misli. Veliko sem zvedel o življenju na Zemlji. Bilo je jasno, da Zemljani žive za zidovi, ki jim ne morejo pobegniti. A menije bilo jasno, da tudi Avrorci žive za zidovi.

Avrorci žive za zidovi iz robotov, ki jih varujejo pred vsemi spremembami življenja. In ti roboti naj bi po Amadirovih načrtih zgradili neko zaščiteno družbo, tako da bi bilo naseljevanje novih svetov povsem varno. Tudi Avrorci žive torej za zidovi, ki so narejeni iz podaljškov njihovega lastnega življenja ... To jih sili, da precenjujejo individualnost in jim preprečuje, da bi izkoristili svoje znanstvene dosežke. V svobodno igro protislovij se nikoli ne spuščajo. Njihov predsednik jih mora varovati pred vsako negotovostjo. Odločitve in rešitve morajo biti sprejete še preden se problemi znajdejo na rešetu. Za najboljše rešitve si ne delajo skrbi in se zanje ne bore. Hočejo samo mirne rešitve.

Na Zemlji so zidovi konkretni in dobesedni, vsiljivi in očitni - a vedno se najde kdo, ki hrepeni po begu. Avrorski zidovi pa niso materialni, nihče jih ne zaznava kot zidove, zato pa tudi nihče ne more niti pomisliti na beg. Tako se mi je zdelo, da bo bolj prav, če galaksijo naseljujejo Zemljani — ne pa Avrorci ali prebivalci kakih drugih svetov. Zemljani naj ustanovijo galaktični imperij.

O vsem tem je razmišljal tudi dr. Fastolfe in jaz sem mislil enako. Vendar pa se je dr. Fastolfe zadovoljil samo s svojim umovanjem, medtem ko jaz, ki imam posebne sposobnosti, nikakor nisem bil zadovoljen. Če sem hotel preveriti svoje ugotovitve, sem moral raziskati zavest vsaj enega Zemljana. In vi ste bili Zemljan, ki sem se ga namenil pripeljati na Avroro. Onesposobitev Jander-ja je služila obojemu: ustavil sem Amadira in ustvaril priložnost za vaš obisk. Gospodično Gladijo sem le zelo rahlo spodbudil, da je svetovala dr. Fastolfu, naj vas pokliče. In tudi njega sem zelo rahlo spodbudil, da je to svetoval tudi predsedniku. In le zelo rahlo sem spodbudil predsednika, da se je z vsem tem strinjal. In ko ste prišli, sem vas raziskal in s svojimi odkritji sem bil zadovoljen.«

Giskard je utihnil in postal spet po robotsko povsem ravnodušen.

Baley se je namrščil. »Zdaj je torej tako, da za vse, kar sem storil, nimam nobenih zaslug. Vse si predvideval, tudi to, da bom odkril resnico.«

»Ne, gospod. Nasprotno. Na pot sem vam postavljal ovire, pametne seveda. Nisem vam pustil, da bi spoznali moje sposobnosti, čeprav sem se nazadnje moral izdati. Prepričal sem se, da ste v najtežjih trenutkih čutili ravnodušnost in obup. Spodbujal sem vas, da ste se podajali na prosto, kajti tako sem lahko študiral vaše reakcije. Vendar pa ste našli svojo pot kljub vsem tem oviram in to mi je zelo ugajalo.

Videl sem, kako ste hrepeneli po zidovih vašega Mesta, vendar pa ste priznali, da se morate privaditi življenju brez njih. Videl sem, kako ste trpeli na prostemin kako ste bili izpostavljeni viharju-vendar pa nikoli niste prenehali razmišljati in se od problema nikoli niste oddaljili. Odkril sem tudi, da priznavate svoje pomanjkljivosti in svoje kratko življenje — in da se ne izogibate protislovjem.«

Baley je vprašal: »Kako pa veš, da sem jaz kar nasploh predstavnik zemeljskega ljudstva?«

»Saj vem, da niste. A iz vaših misli vem, da so nekateri, ki so podobni vam, in z njimi računam. K temu cilju bom stremel. Zdaj, ko zanesljivo vem, po kakšni poti je treba kreniti, bom pripravil tudi druge takšne robote - in tudi oni bodo stremeli k temu cilju.«

»Misliš, da bodo roboti, ki znajo brati misli, prišli tudi na Zemljo?« je nenadoma vprašal Baley.

»Ne, tega ne mislim. In prav imate, da dvigate preplah. Takšni roboti pomenijo zidove, ti pa že zdaj hromijo Avroro in druge vesoljske svetove. Zemljani bodo morali naseliti galaksijo brez robotov. To pa pomeni, da bo treba premagati veliko težav in nevarnosti — a na koncu bo zmaga tem lepša, saj jo bodo dosegli sami. In morda bodo nekega dne - nekoč v daljni prihodnosti -roboti nastopili še enkrat. Kdo ve?«

»Ali vidiš tudi v prihodnost?« je radovedno vprašal Baley.

»Ne, gospod. Ko pa tako študiram človeške misli, lahko povem, da obstajajo zakoni, ki vladajo človeškemu obnašanju -prav tako kot trije zakoni robotike vladajo delovanju robotov. Ko bomo te zakone spoznali, bomo morda lahko obvladovali prihodnost. Človeški zakoni pa so mnogo bolj zamotani kot robotski. Pravzaprav še vedno ne vemo, kakšni so. Morda so po naravi statistični in najbrž pridejo do izraza samo takrat, kadar gre za velike množice prebivalstva. To so verjetno zelo ohlapne povezave, tako da najbrž nimajo nobenega smisla, razen če se množice zavedajo, kako delujejo.«

»Povej mi, Giskard, je to tisto, o čemer govori Fastolfe? Pravi, da je to znanost prihodnosti - namreč psihohistorija?«

»Da, gospod. Zelo obzirno sem vložil to idejo v njegovo zavest, tako da jo zdaj lahko začne obdelovati. Nekoč bo ta znanost zelo potrebna. Zdaj pa se obstoj vesoljskih svetov in njihove dolgožive robotizirane kulture bliža svojemu koncu. Začenja pa se nova doba človeške ekspanzije, katere nosilci bodo kratkoživi ljudje - brez robotov.«

Giskard je vstal, nato pa dodal: »In zdaj mislim, da morava končno oditi v hišo dr. Fastolfa, kjer se boste pripravili na odhod. Vsega tega, o čemer sva se tu pogovarjala, pa ne bova ponavljala.«

»Vse je bilo strogo zaupno,« je rekel Baley.

»Seveda,« je mirno dejal Giskard. »Ni pa se vam treba bati odgovornosti, ko boste vso to zadevo zamolčali. Dopustil vam bom spomin na vse to, vendar pa nikoli ne boste imeli potrebe, da bi še komu zaupali to zadevo . . . niti najmanjše!«

Baley je dvignil obrvi in se vdal. »Samo še nekaj, Giskard, preden me boš za vse to trdo prijel. Prosim, poskrbi, da Gladije na tem planetu ne bo nihče vznemirjal, da ne bodo grdo ravnali z njo - samo zato, ker je Solarijka, ker je sprejela robota za svojega moža in . . . in . . . zato, ker bo sprejela Gremionisovo ponudbo . . .«

»Slišal sem vaš zadnji pogovor z gospodično Gladijo in razumem vas. Za vse to bo poskrbljeno. Zdaj pa, gospod, ko naju nihče ne gleda — ali se lahko posloviva?« Giskard je iztegnil svojo roko in Baley ni pri njem še nikoli opazil tako človeškega giba.

Stisnil mu je roko. Njegovi prsti so bili trdi in hladni. »Zbogom, prijatelj Giskard.«

Giskard pa je rekel: »Zbogom, prijatelj Elijah. In vedite, daje odslej Zemlja pravi svet jutranje zore - ne pa Avrora, čeprav jo ljudje tako imenujejo.«

Table of Contents

BALEY

DANEEL

GISKARD

FASTOLFE

DANEEL IN GISKARD

GLADIJA

ŠE ENKRAT FASTOLFE

FASTOLFE IN VASILIJA

VASILIJA

ŠE ENKRAT VASILIJA

GREMIONIS

ŠE ENKRAT GREMIONIS

AMADIRO

ŠE ENKRAT AMADIRO

ŠE ENKRAT DANEEL IN GISKARD

ŠE ENKRAT GLADIJA

PREDSEDNIK

ŠE ENKRAT PREDSEDNIK

ŠE ENKRAT BALEY