DOUGLAS ADAMS

RESTAVRACIJA OB KONCU VESOLJA

Izvirni naslov:

THE RESTAURANT AT THE END OF THE UNIVERSE

Completely Unexpected Productions Ltd., 1980

Prevedel Alojz Kodre

Tehniška založba Slovenije, 2000

Jane in Jamesu

s prisrčno zahvalo,

Geofferyu Perkinsu, da je dosegel nemogoče, Paddyju Kingslandu, Lisi Braun in Alick Hale Munro, ki so mu pri tem pomagali,

Johnu Lloydu za pomoč pri prvotnem scenariju za Stopotje, Simonu Brettu, da je vse skupaj pognal v tek,

plošči One Trick Pony Paula Simona, ki sem si jo med pisanjem te knjige vrtel brez prestanka. Pet let je prehuda;

in s prav posebno zahvalo Jacqui Graham za neskončno potrpežljivost, prijaznost in hrano v hudih časih.

Obstaja teorija, po kateri bo Vesolje v primeru, da bi kdo odkril, čemu služi in zakaj sploh je, pri priči izginilo, nadomestilo pa ga bo nekaj še bolj čudnega in nerazumljivega.

Obstaja še druga teorija, po kateri se je to že zgodilo.

Prvo poglavje

Zgodba do sem:

Na začetku je bilo ustvarjeno Vesolje.

To je povzročilo mnogo hude krvi in na splošno velja za zelo slabo potezo.

Številne galaktične rase verujejo, da je Vesolje ustvaril tak ali drugačen bog, ljudstvo Džatravartidov z Viltvodla VI pa verjame, da je celo Vesolje izkihnil iz svojega nosu nekakšen Veliki Zeleni Čihokrč.

Džatravartidi žive v večnem strahu pred trenutkom, ki mu pravijo Prihod velikega belega žepnega robca; drugače so to modra bitjeca z več kot petdesetimi rokami in so v zgodovini edini primer civilizacije, ki je izumila razpršilec za deodorant pred kolesom.

Vendar teorija o Velikem Zelenem Čihokrču zunaj Viltvodla VI nima mnogo zagovornikov, Vesolje pa je očitno dovolj zagonetno, da se porajajo nove in nove razlage.

Rasa hiperinteligentnih pandimenzionalnih bitij si je na primer zgradila orjaški super računalnik z imenom GlobokaMisel, da bi enkrat za vselej izračunal odgovor na dokončno vprašanje Življenja, Vesolja in sploh Vsega.

Polnih sedem in pol milijona let je GlobokaMisel premleval in računal in končno oznanil, da je odgovor v resnici Dvainštirideset — in tako je bilo treba zgraditi še en, še večji računalnik, da bi ugotovil, kako se pravzaprav glasi vprašanje.

In ta računalnik, ki so mu rekli Zemlja, je bil tako velik, da so ga pogosto imeli za planet — to zmoto so širila zlasti čudna, opicam podobna bitja, ki so begala po njegovi površini brez trohice vednosti, da so v resnici le del orjaškega računalniškega programa.

To pa je prav zelo čudno, kajti brez upoštevanja tega dokaj očitnega in preprosto umljivega dejstva prav nobena stvar, ki se je kdaj zgodila na Zemlji, ni mogla imeti niti najmanjšega smisla.

Na žalost so Zemljo tik pred kritičnim trenutkom, pred objavo rešitve, nepričakovano uničili Vogoni, da bi — tako so vsaj trdili — napravili prostor za novo hiperprostorsko obvoznico: upanje, da bi odkrili smisel življenja, se je za vekomaj razblinilo.

Tako se je vsaj zdelo.

Dve od teh čudnih opičjih bitij sta preživeli.

Arthur Dent je ušel v poslednjem trenutku, pa le zato, ker se je nenadoma pokazalo, da izhaja njegov stari prijatelj Ford Prefect v resnici z majhnega planeta nekje v bližini Betelgeze in ne iz Guildforda, kot je trdil dotlej; še več, da zna tudi štopati leteče krožnike.

Tricia McMillan — ali Trillian — jo je popihala s planeta že šest mesecev prej z Zaphodom Beeblebroxom, tedanjim predsednikom Galaksije.

Dva preživela.

Vse, kar je ostalo od največjega poskusa vseh časov, da bi našli Dokončno vprašanje in Dokončni odgovor o Življenju, Vesolju in sploh Vsem.

In manj kot pol milijona milj od njune zvezdne ladje, ki leno drsi skozi črnilo vesolja, preži vogonska ladja in se počasi bliža.

Drugo poglavje

Kot vse vogonske ladje je bila tudi ta videti, kot da je niso napravili po načrtih, temveč so jo preprosto skepili ali zlepili. Nemarne rumene grbine in štrline, ki so molele iz nje v nakaznih smereh, bi pokvarile videz sleherne ladje, tej pa ga žal niso več mogle. Sicer so na nebu baje opazili že grše stvari, le da o tem ni zanesljivih pričevanj.

Če bi v resnici želeli videti kaj gršega, kot je vogonska ladja, bi morali stopiti vanjo in si ogledati Vogona. Če ste pametni, je to natanko tisto, česar se boste skrbno izogibali, kajti povprečni Vogon vam bo, ne da bi pomislil, zagodel kaj tako brezupno ostudnega, da si boste zaželeli, da se nikoli ne bi rodili — oziroma (če ste zelo jasne pameti) da se nikoli ne bi rodil Vogon.

Povprečni Vogon tudi v resnici ne bo pomislil. To je zagovedno, debelokožno in polžje misleče bitje, ki mu razmišljanje ni ravno najmočnejša stran. Razčlenitev vogonske anatomije kaže, da so njihovi možgani v bistvu zakrnela, izrinjena in zamašena jetrna žleza. Zatorej so Vogoni, najmileje rečeno, bitja, ki vedo, kaj hočejo: škodovati drugim in si dajati duška z izbruhi besa.

Med stvarmi, ki jih ne marajo, so nedokončani opravki — to velja še posebej za Vogona pred nami in — zaradi različnih razlogov — za že znani opravek.

Vogon pred nami je prostetnik kapitan Vogon Jeltz iz galaktičnega sveta za hiperprostorsko planiranje, prav tisti, ki je imel nalogo uničiti tako imenovani »planet« Zemljo.

Svoj veličastno zlokobni trup je namestil v neudobno spolzki naslanjač in se zastrmel v zaslon, ki je ves čas sledil ladji Zlato srce.

Prav malo mu je bilo mar, da je Zlato srce s svojim neverjetnostnim pogonom najlepša in najrevolucionarnejša ladja vseh časov. Estetika in tehnologija sta mu bili knjigi s sedmimi pečati; ko bi bilo po njegovem, bi ju sežgali na grmadi.

Še manj mu je bilo mar tega, da je na krovu ladje Zaphod Beeblebrox. Zaphod je bil zdaj bivši predsednik Galaksije; četudi so prežale nanj in na ladjo, ki jo je bil ukradel, vse policijske sile Galaksije, se Vogon za to ni menil.

V ognju je imel drugo železo.

Govori se, da Vogoni niso vzvišeni nad majceno podkupnino, tako kot tudi dež ni nad oblaki, in to gotovo velja za našega Vogona. Kadar je zaslišal besede kot »moralna drža« ali »trdnost značaja«, je segel po slovarju; kadar pa je zaslišal zvenk gotovine v večjem znesku, je segel po uradnem pravilniku in ga zabrisal v kot.

Gorečnost, ki jo je bil pokazal pri uničenju Zemlje in vsega živega na njej, je segla nekoliko čez mejo poklicne dolžnosti. Obstajali so celo dvomi, ali se bo omenjena obvoznica v resnici gradila; vso zadevo so uspešno potlačili.

Vogon je zadovoljno zarenčal.

»Računalnik,« je zakrakal, »zveži me z mojim specialistom za možgansko nego.«

Čez nekaj sekund se je na zaslonu pojavil obraz Gaga Halfrunta in na njem nasmeh človeka, ki se zaveda, da ga od Vogona loči deset svetlobnih let. Nasmehu je bil primešan tudi kanček posmeha. Četudi je Vogon vztrajno omenjal Halfrunta z besedami »moj privatni specialist za možgansko nego«, njegovih možganov ni bilo kaj negovati in tudi najemniško razmerje je bilo v resnici obrnjeno. Halfrunt mu je plačeval strašanske denarje za opravljanje raznih umazanih del. Kot eden najuglednejših in najuspešnejših psihiatrov v Galaksiji je bil skupaj s poklicnimi kolegi v združenju pripravljen žrtvovati velike vsote, kadar je šlo za prihodnost psihiatrije.

»No,« je rekel, »pozdravljen, moj kapitan vogonskih prostetnikov, kako se kaj počutimo?«

Vogonski kapitan mu je povedal, da je pri disciplinskem drilu v nekaj urah pokosil skoraj pol svojega moštva.

Halfruntov nasmeh ni niti za trenutek popustil.

»No, veš,« je rekel, »mislim, da je to za Vogona popolnoma normalno ravnanje. Naravno in zdravo izživetje napadalnih občutij v dejanjih brezumnega nasilja.«

»Tako praviš zmeraj,« je zagodrnjal Vogon.

»No seveda,« je rekel Halfrunt, »to pa je popolnoma normalno ravnanje za psihiatra. Dobro. Očitno sva danes oba zelo lepo uravnovešena v svojih duševnih nagibih. Ampak povej mi, kaj je novega v akciji.«

»Našli smo ladjo.«

»Čudovito,« je rekel Halfrunt, »čudovito! In potniki?«

»Zemljan je na njej.«

»Sijajno! In...?«

»Ženska z istega planeta. Poslednja sta.«

»Krasno, krasno,« je žarel Halfrunt. »Kdo še?«

»Neki Prefect.«

»Ja?«

»In Zaphod Beeblebrox.«

Halfruntov nasmeh je komaj opazno pomrknil.

»Ah ja,« je rekel, »nekaj takega sem pričakoval — vsega obžalovanja vredno.«

»Osebni prijatelj?« je povprašal Vogon, ki je nekoč nekje slišal ta izraz in ga je sklenil preskusiti.

»Ah ne,« je rekel Halfrunt, »veš, v mojem poklicu ne poznamo osebnih prijateljev.«

»Aha,« je zamrmral Vogon, »poklicna nepristranskost.«

»Ne,« je veselo razložil Halfrunt, »pač nimamo te navade.«

Umolknil je. Usta so se še nasmihala, oči pa so se rahlo namrščile.

»Veš,« je rekel, »ta Beeblebrox je eden mojih najdonosnejših klientov. Ob njegovih osebnostnih problemih bi si vsak psihoanalitik obliznil prste.«

Malo se je še poigraval s to mislijo, potem pa jo je obotavljaje zavrgel.

»Nič,« je rekel. »Si pripravljen?«

»Sem.«

»Dobro. Takoj uniči ladjo.«

»Kaj pa z Beeblebroxom?«

»Ah,« je rekel Halfrunt lahkotno, »Zaphod je pač tak tip, veš.«

In je zginil z zaslona.

Vogonski kapitan je pritisnil na gumb razglasnega omrežja in zapovedal ostanku svojega moštva:

»Napad!«

Prav v tem trenutku je Zaphod Beeblebrox sedel v svoji kabini in glasno preklinjal. Pred dvema urama je razglasil, da bodo skočili na majhen prigrizek v Restavracijo ob koncu vesolja, potem pa se je divje sporekel z ladijskim računalnikom. Nazadnje je oddivjal v svojo kabino in kričal, da bo že sam, s svinčnikom na papirju, izračunal neverjetnostne faktorje.

Zaradi neverjetnostnega pogona je bila Zlato srce najmogočnejša in tudi najbolj svojeglava ladja vseh časov. Ni bilo stvari, ki je ne bi zmogla, če ste le vedeli, kako neverjetna je ta stvar.

Zaphod jo je ukradel takrat, ko bi jo kot predsednik moral svečano splaviti. Čemu jo je ukradel, ni prav natanko vedel: bila mu je pač všeč.

Prav tako ni vedel, čemu je postal Predsednik Galaksije: takrat se mu je to pač zdelo zabavno.

Vedel pa je, da za oboje gotovo obstajajo boljši razlogi, le da so zakopani v temnem, nedostopnem kotičku njegovih možganov. Želel si je tudi, da bi ta nedostopni kotiček izginil, kajti od časa do časa je vzniknil iz teme. Svetlim, veselim predelom možganov je vsiljeval čudne misli in jih s tem odtegoval od osnovne življenjske usmeritve, se pravi, od kar najprijetnejšega brezdelja in zabave.

V tem trenutku Zaphod ni užival v brezdelju in zabavi. Pošlo mu je potrpljenje, pošli so mu svinčniki in za povrh je bil še hudo lačen.

»Zvezdna kuga!« se je pridušil.

V tem trenutku je bil Ford Prefect v zraku. Nič ni bilo narobe z ladijsko umetno težnostjo, preskočil je le stopnice, ki so vodile v osebne kabine. Za en sam skok je bila to kar lepa višina in pristal je zelo nerodno. Spotaknil se je, se spet ujel, se pognal po hodniku, da se je gručica majhnih strežnih robotov razletela na vse strani, ravno še zvozil okoli vogala, s treskom odprl Zaphodova vrata in razložil, kaj ga teži:

»Vogoni!«

Prav malo pred tem se je Arthur Dent odpravil iz svoje kabine, da bi si našel skodelico čaja. Za ta podvig ni premogel potrebne mere optimizma, kajti vedel je, da je edini vir vročih napitkov na vsej ladji zanikrn kos opreme iz Sirijske kibernetske korporacije. Reklo se mu je nutri—matični sintetizator napitkov in Arthur ga je že poznal.

Navodilo je zagotavljalo, da zna pripraviti največjo možno izbiro napitkov, ki so usklajeni z individualnim okusom in presnovo vsakokratnega uporabnika. Ko pa ste ga preskusili, je vedno znova in brez izjeme pričaral plastično skodelico tekočine, ki je bila skoraj, pa ne povsem, popolnoma različna od čaja.

Arthur je poskusil s prepričevanjem.

»Čaj,« je rekel.

»Uživaj in daj še drugim!« je odgovoril avtomat in mu ponudil novo skodelico ogabne tekočine.

Vrgel jo je proč.

»Uživaj in daj še drugim!« je ponovil avtomat in pričaral še eno skodelico.

»Uživaj in daj še drugim« je geslo neznansko uspešnega pritožbenega oddelka Sirijske kibernetske korporacije, ki pokriva že vse kopno na treh srednjevelikih planetih in je tudi edini del Korporacije, ki v zadnjih letih zdržema posluje z dobičkom.

Geslo stoji — oziroma je stalo — v tri milje visokih osvetljenih črkah blizu oddelkovega pristajališča na Eadraxu. Na žalost pa je bila njegova teža tolikšna, da so se kmalu potem, ko so ga postavili, tla pod njim udrla, tako da so se črke skoraj do polovice pogreznile skozi pisarne številnih nadarjenih mladih — zdaj pokojnih — strokovnjakov za pritožbe.

Zgornje polovice črk, ki še štrlijo iz tal, tvorijo v tamkajšnjem jeziku napis »Vtakni si glavo pod svinjo«, niso pa več osvetljene, razen ob posebnih priložnostih.

Arthur je vrgel v smeti že šesto skodelico tekočine.

»Poslušaj, ti stroj,« je rekel, »trdiš, da znaš pripraviti sleherno pijačo v vesolju, pa mi kar naprej ponujaš isti neužitni zvarek.«

»V skladu s podatki o hranilni vrednosti in okušalnem ugodju,« je zagrgral stroj. »Uživaj in daj še drugim.«

»Ogabno je!«

»Če ste v tem napitku uživali,« je nadaljeval stroj, »zakaj ga ne bi ponudili še prijateljem?«

»Ker bi jih rad obdržal,« je rekel Arthur kislo. »Zakaj ne poslušaš, kaj ti skušam dopovedati? Ta pijača...«

»Ta pijača,« je povzel stroj s sladkim glasom, »je prikrojena vašim osebnim potrebam glede hranljivosti in okušalnega ugodja.«

»Aha,« je rekel Arthur, »hočeš reči, da sem prehrambeni mazohist, kaj?«

»Uživaj in daj še drugim.«

»Bodi že tiho.«

»Bi bilo to vse?«

Arthur je obupal.

»Ja,« je rekel.

Potem pa se je odločil, da ne bo popustil, naj stane kar hoče.

»Ne,« je rekel. »Poglej, saj je prav preprosto, skrajno preprosto... rad bi samo... skodelico čaja. In ti mi jo boš pripravil. Dobro me poslušaj.«

Usedel se je. Opisal je nutri—maticu Indijo pa Kitajsko in potem še Cejlon. Opisal mu je lističe, ki se sušijo na soncu. Pripovedoval mu je o srebrnih čajnikih. O poletnih popoldnevih na sončni trati. In kako je treba natočiti mleko pred čajem, da se ne bi zaparilo. Orisal mu je (na kratko) tudi zgodovino Vzhodnoindijske družbe.

»A tako je torej to?« je rekel nutri—matic ob koncu pripovedi.

»Ja,« je rekel Arthur, »to je tisto, kar bi rad.«

»Okus posušenih lističev v vreli vodi?«

»No...ja. Z mlekom.«

»S tistim iz krave?«

»Ja, če vzamemo to kot prispodobo...«

»Za to bom potreboval nekaj pomoči,« je rekel avtomat stvarno. Vse radostno grgranje ga je minilo, glas mu je zvenel čisto uradno.

»Seveda, če le lahko...« je rekel Arthur.

»Hvala, je bilo že zadosti,« ga je zavrnil nutri—matic. Poklical je ladijski računalnik.

»Zdravo!« je zaklical računalnik.

Nutri—matic mu je razložil vse o čaju. Računalnik je osupnil, nato pa sta si z avtomatom povezala logične elemente in se pogreznila v zagoneten molk.

Arthur je nekaj časa gledal in čakal, pa ni bilo nič.

Pobobnal je po avtomatu, pa še vedno ni bilo nič.

Čez čas se je naveličal in odtaval na most.

Ladja Zlato srce je tiho lebdela v zapuščeni praznini vesolja. Milijarde žarečih iskric Galaksije so z vseh strani bodle vanjo s svojimi žarki. Grda rumena gmota vogonske ladje je neopazno polzela proti njej.

Tretje poglavje

»Nemara ima kdo kotlič?« je vprašal Arthur, ko je pritaval na most. Presenečen je ugotovil, da Trillian kriči na računalnik, Ford tolče po njem s pestmi, Zaphod pa ga obdeluje z brcami, medtem ko se na zaslonu kaže velika grda rumena packa.

Odložil je prazno skodelico in se jim približal.

»Zdravo!« je rekel.

Zaphod se je vrgel k marmornati mizici, v katero so bili vdelani instrumenti navadnega fotonskega pogona. Takoj so se mu pojavili pod prsti in preklopil jih je na ročno vodenje. Pritisnil je nekaj gumbov, potegnil ročico, mahnil po plošči in zaklel. Fotonski pogon je šibko pokašljal in crknil.

»Kaj resnega?« je povprašal Arthur.

»A sta slišala?« je zamomljal Zaphod in skočil k pultu za ročno vodenje neskončno neverjetnostnega pogona. »Opičjak je spregovoril!«

Neverjetnostni pogon je dvakrat zacvilil in tudi crknil.

»Čista zgodovina, fant,« je rekel Zaphod in brcnil v neverjetnostni pogon, »govoreča opica!«

»Če imaš razlog za slabo voljo...« je začel Arthur.

»Vogoni!« je usekal Ford. »Napadli so nas!«

Arthur je zašklepetal z zobmi.

»Ja kaj pa čakate? Brž jo popihajmo!«

»Ne moremo. Računalnik je blokiran.«

»Blokiran?«

»Pravi, da so vsi procesorji zasedeni. Vsa ladja je brez energije.«

Ford se je odmaknil od terminala, si z rokavom obrisal čelo in se naslonil na steno.

»Nič ne moremo,« je rekel. Divje je strmel v prazno in si grizel ustnico.

Ko je Arthur še hodil v šolo, davno preden je bila Zemlja uničena, je včasih igral nogomet. Ni bil posebno spreten, odlikoval se je s tem, da je v pomembnih tekmah zabijal gole lastnemu moštvu. Kadarkoli se je to zgodilo, je začutil zadaj za vratom nekakšno vroče ščemenje, ki se je počasi razlezlo čez lica pa vse gor do čela. Tudi zdaj se mu je v duhu živo prikazal blaten travnik, na njem pa trop besnih, tulečih dečkov z grozeče dvignjenimi pestmi.

Vroče ščemenje zadaj za vratom se je razlezlo čez lica pa vse gor do čela.

Poskušal je nekaj povedati, pa se je premislil.

Odprl je usta in jih spet zaprl.

Končno se mu je posrečilo.

»Ee,« je rekel. Odkašljal se je.

»Recite,« je nadaljeval, in to je izrekel tako živčno, da so se vsi trije obrnili k njemu. Pogledal je proti naraščajoči rumeni packi na zaslonu.

»Recite,« je ponovil, »ali je računalnik povedal, s čim je zaseden? Kar tako sprašujem...«

Vsi so ga nepremično gledali.

»No... samo vprašam.«

Zaphod je iztegnil roko in zgrabil Arthurja za ovratnik.

»Kaj si spet ušpičil, opičjak?« je zasopihal.

»Nič,« je rekel Arthur, »pravzaprav nič. Zdi se mi samo, da je pred kratkim poskušal ugotoviti, kako...«

»Ja?«

»Kako bi mi skuhal čaj.«

»Tako je, fantje,« je nenadoma zagostolel računalnik, »ravno zdaj se ukvarjam s tem, blazno težka naloga. Koj bom spet vaš.« In se je spet pogreznil v molk, po teži enakovreden molku treh članov posadke, ki so strmeli v Arthurja Denta.

Kot da bi hoteli razvezati silno napetost, so Vogoni prav v tem trenutku udarili.

Ladja se je stresla in zabobnela. Za palec debelo varovalno polje na zunanji strani je zacvrčalo in zaprasketalo pod ognjem celega ducata 30-mega-udarnih definito—mornih fotrazonskih topov; kazalo je, da ne bo prav dolgo zdržalo. Največ štiri minute, mu je pripisal Ford Prefect.

»Tri minute in petdeset sekund,« je rekel po kratkem premoru.

»Petinštirideset,« se je popravil ob primernem trenutku. Odsotno je preklopil nekaj gluhih stikal in prav neprijazno ošinil Arthurja.

»Umreti za skodelico čaja, kaj?« je rekel. »Tri minute in štirideset sekund.«

»Boš že nehal šteti!« se je zadri Zaphod.

»Ja,« je rekel Ford Prefect, »v treh minutah in petintridesetih sekundah.«

Prostetnik Vogon Jeltz na vogonski ladji ni razumel ničesar. Pričakoval je lov, pričakoval je napeto grabljenje z vlečnim žarkom, pričakoval je, da bo moral uporabiti posebej za to priložnost vgrajeni sub—ciklični utrjevalnik normalnosti, s katerim naj bi nevtraliziral neskončno neverjetnostni pogon Zlatega srca; tako pa je utrjevalnik mirno počival, saj je ladja tiho ždela in goltala udarce.

30—mega—udarni definito—morni fotrazonski topovi so nabijali in nabijali, ladja je še vedno ždela pri miru in sprejemala udarce.

S slehernim instrumentom, kar jih je imel na voljo, je Vogon preveril, da ne gre nemara za prebrisano zvijačo, pa ni bilo nikjer nobene.

Za čaj seveda ni mogel vedeti.

In prav tako seveda ni mogel vedeti, kako preživlja posadka Zlatega srca svoje poslednje tri minute in trideset sekund.

Zaphod Beeblebrox tudi pozneje nikoli ni ugotovil, kako mu je prišlo na misel, da bi v tistem trenutku uprizorili spiritistično

seanso.

Očitno je bila ideja smrti tako rekoč v zraku, vendar bolj kot grožnja in ne kot rešilna bilka.

Mogoče ga je groza, ki se ga je polotila ob možnosti skorajšnjega snidenja s pokojnimi sorodniki, navedla na misel, da nemara gojijo tudi oni do njega podobna čustva in bi zato z veseljem pripomogli, da se to snidenje še nekoliko odloži.

Čisto mogoče pa je bila to spet ena od podtaknjenih idej iz temačnih globin tistega dela možganov, ki si jih je bil nerazložljivo zapečatil pred kandidaturo za predsednika Galaksije.

»S pradedkom bi se rad pogovoril?« je osupnil Ford.

»Ja.«

»Pa ravno zdaj?«

Ladja se je še vedno stresala. Temperatura v njej je rasla. Luči so pojemale — vsa energija, ki je ni potreboval računalnik za razmišljanje o čaju, je odtekala v ugašajoče polje sil.

»Ja,« je silil Zaphod, »mislim, da nam bo lahko pomagal.«

»Si res rekel mislimi Bolj skrbno bi moral izbirati besede.«

»Pa ti predlagaj kaj boljšega.«

»Hja...«

»Dobro, vsi h glavnemu terminalu. Takoj. Dajmo! Trillian, opičjak, gremo.«

Posedli so se okoli glavnega terminala in se prijeli za roke, kakor se je to že zdelo bedasto. S tretjo roko je Zaphod ugasnil luči.

Ladjo je zagrnila tema.

Zunaj je definito—morni top še vedno butal ob varovalno polje sil.

»Poglobite se v njegovo ime,« je siknil Zaphod. »Katero?« je vprašal Arthur.

»Zaphod Beeblebrox Četrti.«

»Kaj?«

»Zaphod Beeblebrox Četrti. Skoncentriraj se!«

»Četrti?«

»Ja. Jaz sem Zaphod Beeblebrox, moj oče je bil Zaphod Beeblebrox Drugi, stari oče je bil Zaphod Beeblebrox Tretji...«

»Kaj?«

»No, vmes je bila še majhna nesreča s kontracepcijo in časovnim strojem. Zdaj se pa skoncentriraj!«

»Tri minute,« je rekel Ford Prefect.

»Čemu se gremo tole?« je vprašal Arthur Dent.

»Zapri,« mu je svetoval Zaphod Beeblebrox.

Trillian ni rekla nič. Kaj pa naj bi, si je mislila.

Most sta razsvetljevala le še dva medlo rdeča trikotnika: oči paranoidnega androida Marvina, ki je čemel v kotu, zatopljen v svoj zasebni in precej neprijazni svet, ne da bi se menil za ljudi in ne da bi se oni menili zanj.

Okoli glavnega terminala so se stiskale štiri postave in v globoki koncentraciji poskušale pozabiti na grozljivo ječanje ladje in pošastno bobnenje, ki je odmevalo po njej.

Koncentracija je rasla.

In rasla.

In še kar rasla.

Sekunde pa so tekle.

Na Zaphodovih čelih so rasle potne kapljice, najprej od koncentracije, nato od obupa in nazadnje od zadrege.

Besno je zatulil, spustil Trillianino in Fordovo roko in mahnil po stikalu za luč.

»Ah, bal sem se že, da sploh ne boste prižgali luči,« je rekel glas. »Ne preveč svetlobe, prosim, moje oči niso več kakor nekdaj.«

Štiri postave so se mahoma zravnale. Glave so se počasi obrnile, lasje pa bi najraje pobegnili kvišku.

»No. Kdo je ta, ki moti moj mir?« je vprašala drobna sključena postavica pred slapom okrasnih praproti na drugem koncu mostu. Glavici z redkimi lasmi sta bili videti tako starodavni, kot da medlo pomnita tudi še rojstvo samih galaksij. Ena je dremala, druga pa jih je ostro merila. Če te oči res niso bile več kot nekdaj, so morale nekdaj rezati diamant.

Zaphod je živčno pojecljal. Potem je opravil zapleteni mali dvoglavi priklon, znak rodovnega spoštovanja po stari betelgeški šegi.

»Em...mm, zdravo, pradedek...« je zasopel.

Drobni starček se jim je približal in skušal z očmi predreti polmrak. Potem je v pravnuka uperil koščen prst.

»Aha,« je usekal, »Zaphod Beeblebrox. Poslednji našega mogočnega rodu. Zaphod Beeblebrox Ničti.«

»Prvi.«

»Ničti,« je izpljunil starec. Zaphodu je šel na živce njegov glas, zdelo se mu je, da škriplje kot z nohtom po tabli njegove duše.

Nelagodno se je presedel.

»Oh,« je zamrmral, »veš, res mi je žal zaradi rož, najboljši namen sem imel, ampak v cvetličarni jim je ravno zmanjkalo vencev in...«

»Pozabil si!« je odsekal Zaphod Beeblebrox Četrti. »Veš...«

»Ni utegnil. Drugi so mu deveta briga. Saj, vsi živi ste enaki.«

»Dve minuti, Zaphod,« je v svetem strahu zašepetal Ford.

Zaphod je mencal.

»Res sem jih hotel poslati,« je rekel. »In tudi prababici bom pisal, samo da se izvlečemo iz tega...«

»Prababici,« je zagodel starček.

»Ja,« je rekel Zaphod. »Saj res, kako je z njo? Veš, kaj ti povem, tudi obiskal jo bom. Samo zdaj moramo...«

»S tvojo pokojno prababico se imava prav dobro,« je zakrakal Zaphod Beeblebrox Četrti.

»Ah. Oh.«

»Le nad tabo sva zelo razočarana, mladi Zaphod...«

»No, veš...« Zaphod kar ni našel moči, da bi obrnil tok pogovora, globoko Fordovo sopenje pa ga je opominjalo, da sekunde bežijo. Ladja je že prav grozljivo ječala in se stresala pod bobnečimi udarci. Trillian in Arthur sta bila bleda ko zid.

»Pradedek...«

»Ko gledava, kam ploveš, naju grabi obup...«

»Glej, zdaj bi moral...«

»Da ne rečem bes.«

»Ali bi me lahko samo za trenutek...«

»Si sploh kdaj pomislil, kam vse to pelje?«

»Saj vidiš, da me je napadlo vogonsko ladjevje!« je zakričal Zaphod. Malo je sicer pretiral, toda to je bila prva priložnost, da je lahko vsaj v glavnih točkah orisal svoj položaj.

»Me prav nič ne preseneča,« je rekla postavica in zmignila z rameni.

»Ampak prav zdajle, razumeš,« mu je vročično dopovedoval Zaphod.

Eterični prednik je pokimal, vzel Arthurjevo skodelico in si jo z zanimanjem ogledal.

»Khm... dedek...«

»Ali si vedel,« je povzel duh in uprl v Zaphoda svoj ostri pogled, »da ima Betelgeza V zdaj prav rahlo sploščen tir?«

Zaphod ni vedel in se ob vsem trušču in smrtni nevarnosti tudi ni mogel dovolj zbrati, da bi v celoti dojel vsebino podatka.

»Mmm...ne...ampak...« je rekel.

»To je od tega, ker se jaz obračam v grobu!« je zagrmel častitljivi prednik. Treščil je skodelico na mizo in uprl svoj tresoči se prosojni kazalec v Zaphoda.

»Zaradi tebe!« je zavreščal.

»Minuta trideset,« je zamrmral Ford in zakopal obraz v dlani.

»Ja, pradedek, poglej, a bi nam vseeno lahko pomagal, ker bomo...«

»Pomagal?« je vzkliknil starček, kot da so ga prosili, naj pričara živega hermelina.

»Ja, pomagal in vse to, ker drugače...«

»Pomagal!« je ponovil starec, kot da bi ga prosili, naj pričara hermelina na žaru z žemljico in pečenim krompirčkom. Od osuplosti je kar obstal.

»Kot pavi se šopirite po vsej Galaksiji, ti in tvoji...« je častitljivi prednik prezirljivo zamahnil z roko, »ti in tvoji ničvredni prijatelji, pri tem pa nimaš časa, da bi mi prinesel rože na grob, pa bi bil zadovoljen tudi s plastičnimi, o ja, iz tvojih rok bi se mi zdele čisto primerne. Ampak ne. Za to nimaš časa. Premoderen si. Racionalist — dokler se ne znajdeš v kaši, ko te je pri priči sama astralna duhovnost!«

Zmajal je z glavo — pa prav previdno, da ne bi zmotil druge glave, ki se je že dramila iz spanca.

»Ja, ne vem, mladi Zaphod,« je povzel, »mislim, da bom moral o tem še malo premisliti.«

»Minuta in deset,« je votlo oznanil Ford.

Zaphod Beeblebrox Četrti ga je radovedno premeril.

»Zakaj se ta človek pogovarja samo v številkah?« je vprašal.

»Te številke,« je bridko pojasnil Zaphod, »pomenijo, koliko časa nam je še ostalo.«

»Oh,« je rekel pradedek. Potem je zagodrnjal sam pri sebi »To se mene kajpak ne tiče« in odcapljal v oddaljene temnejše kotičke mostu, da bi si našel še kaj, v kar bi bilo vredno vtakniti nos.

Zaphod se je zavedel, da stoji prav na robu blaznosti. Resno se je vprašal, če ne bi kazalo stopiti čez in enkrat za vselej opraviti s tem.

»Pradedek!« je rekel. »Se pa tiče nas! Mi smo živi in vsak trenutek nas bo konec.«

»Prav vam bodi!«

»Kaj?«

»Komu pa je kaj do tvojega življenja? Če samo pomislim, kaj si napravil iz njega, se ne morem ubraniti tiste prispodobe o svinjskem mehu.«

»Ampak, človek, saj sem bil vendar predsednik Galaksije!«

»Pha,« je zamrmral častitljivi prednik. »In ti, Beeblebrox, se s tem še hvališ?«

»Oo! Kaj bi pa še rad? Predsednik vse Galaksije, zapomni si!«

»Napihnjena mala megažaba.«

Zaphod je zmedeno zamežikal.

»Kaj ti je, človek? Hočem reči pradedek.«

Sključena postavica je prištorkljala do pravnuka in ga trdo potrkala po kolenu. To je Zaphoda opomnilo, da ima opravka z duhom, kajti čutil ni prav ničesar.

»Ti in jaz veva, kaj pomeni predsednik. Ti veš, ker si to bil, jaz pa, ker sem mrtev in ker se s tem človeku odpre tako neomejen razgled. Mi tam gori pravimo 'A ni škoda življenja za žive?'«

»Saj,« je rekel Zaphod zagrenjeno, »zelo dobro. Zelo duhovito. Aforizme potrebujem toliko kot luknje v glavi.«

»Petdeset sekund,« je zagodrnjal Ford Prefect.

»Kje sem že ostal?« je vprašal Zaphod Beeblebrox Četrti.

»Sredi pridige,« je rekel Zaphod Beeblebrox.

»A ja.«

»A nam tale tip res lahko kaj pomaga?« je zašepetal Ford Zaphodu.

»Če ne on, potem nihče,« je zašepetal Zaphod.

Ford je obupano pokimal.

»Zaphod!« je spregovoril duh, »imel si poseben razlog, da si postal predsednik Galaksije. Si ga že pozabil?«

»Ali bi se o tem lahko pomenila pozneje?«

»Si mar pozabil?« je trmasto ponovil duh.

»Ja! Jasno da sem pozabil! Moral sem pozabiti. Veš da ti preberejo možgane, preden nastopiš službo. Če bi v mojih glavah našli vse polno zvitih idej, bi se hitro znašel spet na cesti in dobil bi samo mastno pokojnino, dosmrtno tajništvo s prevozom in prav kmalu prerezana vratova.«

»Ah,« je zadovoljno prikimal duh, »potem se le spomniš.«

Malo je pomolčal.

»Dobro,« je rekel in trušč je potihnil.

»Oseminštirideset sekund,« je oznanil Ford. Še enkrat je pogledal na uro in potrkal po njej. Dvignil je glavo.

»Oho, trušč je prenehal,« je rekel.

V duhovih jeklenih očescih so zažarele poredne iskrice.

»Malo sem zaustavil čas,« je rekel, »samo malo, saj razumete. Preveč bi me prizadelo, če ne bi mogel povedati vsega, kar mi leži na srcu.«

»Ne boš, ti prozorni stari vampir, zdaj poslušaj ti mene,« je rekel Zaphod in se pognal iz naslanjača. »Pod A) — hvala, da si ustavil čas in vse to, krasno, prima, ampak pod B) — prav nič hvala za pranje glave, da se razumeva. Nič ne vem, kaj je ta silna stvar, ki bi jo moral napraviti, in čedalje bolj se mi zdi, da sploh ne bi smel zvedeti. Tega mi je do tule, razumeš?

Moj prejšnji jaz je vedel. In se je tudi gnal za to. Do sem vse lepo in hupi. Ampak tako zelo se je gnal, da je šel šarit po svojih možganih — mojih možganih! — in zaklenil tiste koščke, ki so vedeli in se gnali, ker drugače ne bi bilo nič. Ne bi mogel postati predsednik in ne bi mogel ukrasti te ladje, ki je očitno zelo važna točka v načrtu.

Ampak stari jaz se je s tem tudi sam ubil, mar ne, s tem ko je predelal možgane. Dobro, njegova stvar. Tale novi jaz pa ima svojo svobodno voljo in po čudnem naključju mu je prav malo mar tiste velike zadeve, karkoli že je. Kar je stari hotel, to zdaj ima.

Le da je stari jaz vseeno hotel ostati pri krmilu in je v zaklenjenih možganih pustil ukaze zame. Jaz pa sem se odločil, da me ta zadeva ne briga, in jih ne bom poslušal. Prav nikomur ne bom igral poslušne lutke, še najmanj samemu sebi.«

Zaphod je besno treščil s pestjo po terminalu in ni opazil, da vsi prepadeno bolščijo vanj.

»Moj stari jaz je mrtev!« je tulil. »Sam se je ubil! Mrtvi se ne bi smeli vtikati v zadeve živih!«

»Kaj si me pa potem klical, da te potegnem iz dreka?« je vprašal duh.

»Oh,« je rekel Zaphod in se usedel, »to je pa čisto druga stvar, ne?«

Slabotno se je zarežal Trillian.

»Zaphod,« je zahropla prikazen, »samo zato se mi še zdi vredno izgubljati sapo zate, ker mi mrtvemu ni za nobeno drugo

rabo.«

»No, prav,« je rekel Zaphod, »zakaj mi potem ne poveš velike skrivnosti. Na dan z njo.«

»Zaphod, ko si bil predsednik Galaksije, si prav dobro vedel, tako kot Yooden Vranx pred tabo, da je predsednik ničla. Prazna črka. Nekje zadaj v senci je drug človek ali drugo bitje ali pač nekaj, ki drži v rokah vso oblast. Tega človeka, to bitje, ta nekaj moraš poiskati: tistega, ki upravlja našo Galaksijo in — kakor sumimo — tudi druge. Nemara vse Vesolje.«

»Zakaj?«

»Zakaj?« je osuplo vzkliknil duh. »Zakaj? Ozri se okoli sebe, poba! Se ti mar zdi, da je Vesolje v dobrih rokah?«

»Pa kaj?«

Stari duh je strmel vanj.

»Ne bova se prepirala. Lepo odpelji to ladjo, ta neverjetnostni pogon, kamor je treba. Niti besede več. Misliš, da se lahko izogneš svojemu poslanstvu. Neverjetnostno polje te drži v svojem objemu. In kaj je tole?«

Potrkal je po terminalu ladijskega računalnika Edija. Zaphod mu je razložil.

»In kaj počne tu?«

»Poskuša pripraviti čaj,« je pojasnil Zaphod s čudovito obvladanim glasom.

»O, dobro,« je pokimal praded. »To odobravam. Torej, Zaphod,« je rekel in požugal s prstom, »nisem prepričan, da si zares sposoben opraviti to nalogo. Bolj se mi zdi, da ji ne boš mogel uiti. Predolgo sem že mrtev in tudi preutrujen sem, da bi si zaradi tega delal skrbi, tako kot sem si jih v starih časih. Zdajle ti bom pomagal predvsem zato, ker me je groza ob misli, da bi se ti in tvoji moderni prijatelji motovilili gori med nami. Razumeš?«

»Ja, blazno hvala.«

»Oh, še nekaj, Zaphod!«

»Ja, kaj?«

»Veš, če boš še kdaj potreboval pomoč, recimo, da boš spet v težavah, v stiski...«

»Ja?«

»Lepo prosim, brez obotavljanja se poberi k vragu.«

V eni sami sekundi je iz izsušene ročice treščila v računalnik strela, prikazen je izginila, most so zalili valovi dima, ladja Zlato srce pa je preskočila neznano razdaljo v prostoru in času.

Četrto poglavje

Deset svetlobnih let daleč je Gag Halfrunt raztegnil svoj nasmešek za nekaj stopenj na lestvici. Na svojem zaslonu, ki je bil po sub—etru povezan s poveljniškim mostom vogonske ladje, je videl, kako so ladji Zlato srce popustila poslednja vlakna varovalnega polja sil in kako je izginila v oblaku dima.

Dobro, je pomislil.

Še zadnji preživeli s planeta Zemlja, ki ga je bil ukazal uničiti, so izginili.

Dokončna zmaga nad tem (za psihiatrično stroko) nevarnim in (prav tako za psihiatrično stroko) zahrbtnim poskusom, da bi odkrili vprašanje za dokončni odgovor na problem življenja, vesolja in sploh vsega, je pomislil.

Nocoj bo s kolegi proslavil to zmago, zjutraj pa se bodo spet posvetili svojim nesrečnim, zmedenim in skrajno donosnim pacientom: nič več se jim ne bo treba bati, da bi se kdo dokopal do pravega in resničnega Smisla življenja.

»Družinske zadeve človeka zmeraj spravijo v zadrego, kaj?« je rekel Ford Zaphodu, ko se je dim nekoliko razkadil.

Presenečeno se je ozrl okrog sebe.

»Kje pa je Zaphod?« je vprašal.

Arthur in Trillian sta debelo pogledala. Tudi onadva, še vsa bleda in pretresena, nista imela pojma, kje bi bil Zaphod.

»Marvin,« je zaklical Ford, »kje je Zaphod?«

Naslednji trenutek je vzkliknil:

»Kje je Marvin?«

Robotov kot je bil prazen.

Ladja je bila zavita v tišino. Ležala je v gosti vesoljski črnjavi. Samo včasih se je rahlo zazibala. Vsi instrumenti so bili mrtvi, vsi zasloni slepi in gluhi. Povprašali so računalnik. Rekel je:

»Žal sem prisiljen začasno zapreti vse komunikacijske kanale. Medtem vam bom zavrtel nekaj lahke glasbe.«

Ni jim bilo za lahko glasbo, pa so jo izključili.

Preiskali so sleherni kotiček na ladji in vse bolj sta se jih lotevala strah in obup. Vse je bilo prazno in tiho. Nikjer niti sledu za Zaphodom in Marvinom.

Nazadnje so pogledali tudi v malo vdolbino, kjer je stal nutri —matic.

Na servirni plošči nutri—matičnega sintetizatorja napitkov je ležal majhen pladenj, na katerem so stale tri skodelice iz riževega porcelana s krožnički, vrček za mleko, prav tako iz riževega porcelana, srebrn čajnik, poln najboljšega čaja, kar ga je Arthur kdaj pokusil, in majhen listek s tiskanim sporočilom »Počakajte«.

Peto poglavje

Beta Malega voza je, tako pravijo, eden najobupnejših svetov v znanem Vesolju.

Četudi je neznosno bogata, brezupno sončna in na njej mrgoli več neverjetno zanimivih ljudi, kot je v granatnem jabolku pečka, ne moremo mimo dejstva, da se je po objavi članka »Ko ste se naveličali Bete Malega voza, ste se naveličali življenja« v eni zadnjih izdaj revije Playbitje število samomorov čez noč početverilo.

Ob tem da na Beti Malega voza sploh ni noči.

To je planet zahodnega pasu, ki ga po nedoumljivi in nekolikanj sumljivi igri zemljepisja skoraj v celoti sestavlja subtropsko obrežje. Po enako sumljivi igri časovne relastatike je tam skoraj vedno v soboto popoldne, tik preden se zaprejo kopališki barčki.

Vodilne oblike življenja na Beti Malega voza, ki si večino časa prizadevajo za duhovno razsvetljenje s tekanjem od bazena do bazena, še niso našle zadovoljive razlage za ta pojav, zato pa vabijo preiskovalce Galaktičnega geo-temporalnega nadzornega odbora na »luštkano celodnevno anomalijico«.

Na Beti Malega voza je samo eno mesto in še temu pravijo mesto le zato, ker pride tam nekaj več plavalnih bazenov na kvadratno miljo kot drugod.

Če prispete v Svetlo mesto po zraku — in drugače tudi ne morete, saj ni ne cest ne pristanišč (če ne znate leteti, vas v Svetlem mestu ne potrebujejo) - boste razumeli, odkod to ime. Tu sije sonce najsvetleje, njegovi žarki se ogledujejo v plavalnih bazenih, se sipljejo po belih, s palmami obrobljenih bulvarjih, poplesavajo po zdravo bronastih pikicah, ki vrvijo po teh bulvarjih, in se bleščijo z vil, megličastih pristajalnic, kopaliških barov in podobnega.

Še zlasti pa se zliva sončna luč na visoko lepo zgradbo, na par tridesetnadstropnih belih nebotičnikov, ki ju na polovici višine povezuje mostič.

Zgradba je domovanje knjige, sezidana je bila iz odškodnine po znameniti pravdi o avtorskih pravicah med uredniki knjige in tovarno žitnih kosmičev.

Knjiga je vodnik, potovalni priročnik.

Je ena najznamenitejših in čisto gotovo najuspešnejših knjig, kar jih je prišlo iz velikih založniških hiš Malega voza - bolj priljubljena kot Življenje se prične pri petsto petdesetih, bolj iskana kot Teorija o Velikem ..ku zasebno izpod peresa Eccentrice Gallumbits (triprse vlačuge z Erotikona VI) in bolj izzivalna kot najnovejša podtikanka Oolona Coluphida Vse, česar si niste želeli zvedeti o seksu, pa ni šlo drugače.

(In v številnih bolj sproščenih civilizacijah z Zunanjega vzhodnega roba Galaksije je že davno izpodrinila veliko Encyclopaedio Galactico v vlogi standardnega odlagališča vsega znanja in modrosti, kajti čeprav je marsikje pomanjkljiva in vsebuje precej apokrifnega ali vsaj divje netočnega, jo pred starejšim in poljudnejšim delom odlikujeta dve prednosti. Prvič, je malce cenejša, in drugič: na platnicah nosi v velikih prijaznih črkah napis SAMO BREZ PANIKE.)

Gre seveda za nepogrešljivo spremljevalko vseh, ki bi si radi ogledali čudesa znanega Vesolja za manj kot trideset altairskih dolarjev na dan — za Štoparski vodnik po Galaksiji.

Če se postavite s hrbtom proti glavni vhodni dvorani Vodnikovih uradov (recimo, da ste že pristali in se osvežili z naglim skokom v bazen in pod prho) in se odpravite proti vzhodu, vas vodi pot po listnati senci Bulvarja življenja, na levi lahko občudujete prostrane svetlozlate plaže, dih vam zastaja ob pogledu na psiho—deskarje, ki se brezskrbno podijo dva čevlja nad valovi, kot da to ni nič, orjaška palmova drevesa, ki vse ure dneva — z drugimi besedami: brez prestanka - s tihim enoličnim mrmranjem razglašajo svoje male ničevosti, pa vam delajo kratek čas — in vas sčasoma tudi spravijo ob živce.

Če prehodite Bulvar življenja prav do konca, pridete v Lalamatinsko četrt s prodajalnicami, bolovimi orehovci in kavarnicami na pločnikih. Sem prihajajo MV—Betovci na oddih po napornem popoldanskem počitku na plaži. Lalamatinska četrt je eno redkih področij, kjer ne vlada večno sobotno popoldne — tu lahko uživate v hladu večnega zgodnjega sobotnega večera. Še naprej je četrt nočnih lokalov.

Če bi se prav tega dne, se pravi popoldneva oziroma zgodnjega večera — recite temu, kakor hočete — sprehodili do druge kavarnice na desnem pločniku, bi se znašli pred običajno gručo Betovcev, ki klepetajo, pijejo, so sploh blazno sproščeni in skrivoma škilijo drug drugemu na zapestne ure, da bi videli, kako drage so.

Gotovo bi opazili tudi dokaj zdelana štoparja z Algola, ki sta prebila nekaj težkih dni na arkturski megatovornjači in sta zdaj popenila ob odkritju, da stane tu, od koder se vidita stolpa Štoparskega vodnika, navaden kozarec sadnega soka toliko, kot dobiš za šestdeset altairskih dolarjev.

»To je bankrot,« je z grenkobo v glasu izjavil prvi.

Če bi se v tem trenutku ozrli k drugi naslednji mizi, bi zagledali zelo zmedenega in osuplega Zaphoda Beeblebroxa.

Zmedo in osuplost je povzročilo dejstvo, da je pet sekund prej sedel še na poveljniškem mostu ladje Zlato srce.

»Totalen bankrot,« je dodal štopar.

Zaphod se je kradoma ozrl k zdelanima štoparjema pri sosednji mizi. Kje hudiča je? Kako se je znašel tu? Kje je njegova ladja? Potipal je naslonjalo svojega stola in potem še mizico pred seboj. Oboje je bilo kar čvrsto. Obsedel je čisto pri miru.

»In na takem kraju pišejo vodnik za štoparje?« se je slišalo od sosedov. »Samo poglej, evo. Samo poglej!«

Zaphod je pogledal. Čedno, si je mislil. Samo kje? In zakaj?

Segel je v žep po sončna očala. Zatipal je tudi trd, gladek kos zelo težke kovine. Izvlekel ga je in si ga ogledal. Presenečeno je pomežiknil. Odkod pa to? Spustil ga je nazaj v žep in si nataknil očala, pri čemer je slabe volje ugotovil, da je kovina opraskala stekelce. Kljub temu se je z očali počutil mnogo bolje. To so bila superkromatična antialarmantna očala Džoo Džanta 200, ki naj bi ljudem pomagala bolj sproščeno gledati nevarnosti v oči. Ob prvem sumu, da se nekaj pripravlja, postanejo popolnoma črna in vam prihranijo pogled na vse, kar bi vas utegnilo vznemiriti.

Če odštejemo raze, so bila stekla popolnoma čista. Oddahnil si je, a samo za kratko.

Besni štopar je bolščal v svoj pošastno dragi sadni sok.

»Najslabša poteza v vsej Vodnikovi zgodovini, to da so se preselili sem na Beto Malega voza,« je zarenčal. »Samo pomehkužili so se. Baje imajo v eni od sob pravo elektronsko sintetizirano Vesolje, tako da gredo lahko čez dan na teren in zbirajo gradivo, zvečer pa še zmeraj ujamejo vsak žur. Sicer med dnevom in večerom ni prav dosti razlike.«

Beta Malega voza, je pomislil Zaphod. Zdaj je vsaj vedel, kje je. Sumil je, da mu je to zagodel pradedek, ampak čemu?

Zjezilo ga je, ker ga je na vsem lepem prešinila misel. Bila je zelo jasna in razločna, in po tem jo je prepoznal. Nagon ga je silil, naj se ji upre, ker je spet vnaprej pripravljen ukaz iz temnega in zaklenjenega dela njegovih možganov.

Čisto mirno je obsedel in jo besno odganjal. Vrtala je vanj. Ni se ji dal. Vrtala je dalje. Še se ni dal. Še vedno je vrtala. Potem je popustil.

K vragu, je pomislil, naj gre, kamor hoče. Bil je preutrujen, preveč zmeden in preveč lačen, da bi se še upiral. Saj ni razumel niti tega, kaj hoče od njega.

Šesto poglavje

»Halo? Da? Tu Založba Megadodo, dom Štoparskega vodnika po Galaksiji, najbolj totalno znamenite knjige v znanem vesolju, s čim vam lahko ustrežem?« je zdrdrala velika žužka z rožnatimi krili v enega od sedemdesetih telefonov na veličastni sprejemni mizi iz bleščečega kroma v veži Vodnikove stavbe. Zatrepetala je s krili in zavrtela oči. Jezno je merila vso to zanemarjeno množico, ki se je gnetla v veži, mazala preproge in puščala odtise umazanih rok po sedežnih prevlekah. Zaljubljena je bila v svoje delo pri Štoparskem vodniku po Galaksiji, želela si je le, da bi štoparji ostajali zunaj. Mar jim ni jasno, da bi morali postavati po umazanih vesoljskih pristaniščih ali nekaj takega? Bila je prepričana, da je nekje v knjigi prebrala, kako važno je postavati po umazanih vesoljskih pristaniščih. Na žalost pa je kazalo, da prihajajo sem in postavajo po lepi, bleščeče snažni veži takoj po tistem, ko so postavali po izjemno umazanih vesoljskih pristaniščih. In kar naprej so se pritoževali. Potresla je s krili.

»Kaj?« je rekla v slušalko. »Da, posredovala sem vaše sporočilo gospodu Zarniwoopu, samo bojim se, da je trenutno prehladen, da bi vas mogel sprejeti. Na medgalaktičnem križarjenju je.«

S tipalko je jezno požugala zanemarjenemu tipu, ki si je besno prizadeval, da bi pritegnil njeno pozornost. Jezna tipalka je besnemu tipu kazala, naj si prebere opozorilo na steni in naj ne moti pomembnega telefonskega pogovora.

»Da,« je rekla žužka, »v svoji pisarni je, vendar na medgalaktičnem križarjenju. Lepa hvala, da ste poklicali.« Treščila je slušalko na vilice.

»Preberite si opozorilo,« je rekla besnemu tipu, ki se je skušal pritožiti zaradi posebno bedastega in nevarno napačnega mesta v knjigi.

Štoparski vodnik po Galaksiji je nepogrešljiv spremljevalec vseh tistih, ki si prizadevajo, da bi si našli smisel življenja v tem neskončno zamotanem in zmedenem Vesolju: četudi bi bilo brezupno pričakovati, da bi bil koristen in poučen v vseh zadevah, pa gotovo lahko sprejmemo tolažilno zagotovilo, da je v svojih netočnostih vsaj definitivno netočen. V primerih hujših razhajanj je vedno resničnost tista, ki se moti.

To je bila tudi vsebina opozorila. Pisalo je: »Vodnik je neizpodbiten. Pač pa je često netočna resničnost.«

Ta trditev je imela že nekaj zanimivih posledic. Ko so na primer svojci tistih, ki so preveč dobesedno razumeli podatek o planetu Traalu (pisalo je 'Tujim obiskovalcem so hroščati krvoloki pogosto slasten zalogaj' namesto 'Tuji obiskovalci so hroščatim krvolokom pogosto slasten zalogaj'), tožili uredništvo Vodnika, je to izjavilo, da je prva inačica estetsko ustreznejša, najelo kvalificiranega pesnika, ki je pod prisego potrdil, da je 'lepota resnica in resnica lepota', ter s tem ponudilo sodišču dokaz, da je v danem primeru kriva stranka pravzaprav Življenje samo, ker se ni pokorilo bodisi resnici bodisi lepoti. Visoko sodišče je dokaznemu postopku pritrdilo, v ganljivem govoru prevrglo obtožnico na Življenje in ga po kratkem postopku zaplenilo vsem prisotnim v sodni dvorani, nato pa se je odpravilo na prijetno večerno partijo ultragolfa.

Zaphod Beeblebrox je stopil v vežo. Prikorakal je k žužki.

»No,« je rekel, »kje je Zarniwoop? Daj mi Zarniwoopa!«

»Oprostite, gospod?« je z ledenim glasom rekla žužka. Ni ji bilo všeč, če so jo tako ogovarjali.

»Zarniwoop. Daj mi ga. Pri priči.«

»No, gospod,« je reklo krhko bitjece, »če bi bili malo bolj kul...«

»Poslušaj,« je rekel Zaphod, »jaz sem kul že do semle, jasno? Tako fantastično kul sem, da bi lahko spravila vame četrt junca za mesec dni. Tako imam že vsega dosti, da komaj še vidim čez svoj popek. A bi se torej zganila, preden čisto popenim?«

»No, če bi mi dovolili, da vam razložim, gospod,« je rekla žužka in tapkala po mizi s tisto tipalko, ki je to počela najbolj zoprno, »bojim se, da to v tem trenutku ne bo mogoče, kajti gospod Zarniwoop je na medgalaktičnem križarjenju.«

Hudiča, je pomislil Zaphod.

»Kdaj bo pa nazaj?« je vprašal.

»Kako nazaj, gospod? Saj je v svoji pisarni.«

Zaphod je zaprl usta, da bi to ugotovitev razčistil najprej sam pri sebi. Ni se mu posrečilo.

»Ta lump je na medgalaktičnem križarjenju... v svoji pisarni?« Sklonil se je k žužki in jo zgrabil za tapkajočo tipalko.

»Poslušaj, troočka,« je rekel, »a bi se rada šla z mano leve finte? V vsaki škatli ovsenih kosmičev dobim bolj čudne stvari, kot si ti, in to zastonj.«

»Kdo pa misliš, da si, ljubček?« je zacepetala žužka, da so se krilca kar stresla. »Zaphod Beeblebrox ali kaj?«

»Preštej glave,« je zagodel Zaphod.

Žužka je pomežiknila. Enkrat, dvakrat.

»Zaphod Beeblebrox si,« je dahnila.

»Ja,« je rekel Zaphod. »Pa nikar ne vpij, če ne bo vsak hotel svojega.«

»Pravi Zaphod Beeblebrox?«

»Ne, sploh ne, čisto drug. A še nisi slišala, da me prodajajo na ducate?«

Žužka je od vznemirjenja porožljala s tipalkami.

»Ampak gospod,« je začivkala, »ravnokar so povedali po sub— eta. Da ste mrtvi...«

»Ja, saj sem,« je rekel Zaphod. »Samo nisem še čisto nehal migati. No. Kje najdem Zarniwoopa?«

»V njegovi pisarni v petnajstem nadstropju, gospod, ampak ...«

»Ampak zdaj je na medgalaktičnem križarjenju, ja, že vem. Samo kako pridem do njega?«

»Tamle, gospod, na drugi strani so čisto novi navpičnostni osebni transporterji sirijske kibernetske korporacije. Samo, gospod...«

Zaphod je že odhajal. Obrnil se je.

»Ja?«

»Vas lahko vprašam, zakaj bi želeli videti gospoda Zarniwoopa?«

»Ja,« je rekel Zaphod, ki tega sam ni čisto dobro vedel, »tako sem si pač ukazal.«

»Dajte no, gospod!«

Zaphod se je zarotniško nagnil čisto k njej.

»Pravkar sem se rodil iz nič doli v kavarnici ob cesti,« je rekel, »in to zaradi prepira s pradedkovim duhom. Komaj da sem se pojavil tu, že se je moj bivši jaz, ta, ki mi je operiral možgane, oglasil sredi glave in rekel 'Pojdi k Zarniwoopu'. Še nikoli nisem slišal za tega tiča. To je vse, kar vem. To in pa dejstvo, da moram najti človeka, ki vlada Vesolju.«

Pomežiknil ji je.

»Joj, gospod Beeblebrox,« je zavzdihnila žužka vsa očarana, »vi bi morali biti na filmu, tako ste čudni.«

»Ja,« je rekel Zaphod in jo potrepljal po lesketajočem se rožnatem krilcu, »ti, punčka, bi morala biti pa v pravem življenju.«

Žužka je morala malo počakati, da si je opomogla od silnega razburjenja, potem pa je stegnila tipalko k telefonu, ki je zvonil.

Kovinska roka je zaustavila tipalko.

»Oprostite,« je rekel lastnik kovinske roke z glasom, ob katerem bi žužka bolj čustvene vrste planila v jok.

Naša žužka ni bila te vrste in predvsem ni prenesla robotov.

»Da, gospod!« je odsekala. »Vam lahko pomagam?«

»Dvomim!« je rekel Marvin.

»V tem primeru, če ne zamerite...« Zvonilo je že šest telefonov. Žužka je imela milijon opravkov.

»Nihče mi ne more pomagati,« je oznanil Marvin.

»No, gospod...«

»Sicer še nihče ni resno poskusil.« Kovinska roka je mrtvo omahnila ob bok. Glava se je rahlo pobesila.

»Tako?« je zajedljivo pripomnila žužka.

»Komu pa se zdi vredno pomagati robotu za domača dela?«

»Oprostite, gospod, ampak...«

»Hočem reči, kaj imate od tega, da ste prijazni ali dobri z robotom, če sploh nima hvaležnostnih vezij?«

»Jih res nimate?« je vprašala žužka, ki se nikakor ni mogla izvleči iz tega pogovora.

»Doslej še nisem imel priložnosti, da bi to ugotovil,« ji je pojasnil Marvin.

»Poslušaj, ti klavrni kup železja...«

»Ali me ne boš vprašala, kaj želim?«

Žužka je pomolčala. Dolgi tenki jeziček ji je švignil iz ust in ovlažil oči, pa se spet skril.

»Pa se splača?«

»Kaj na tem svetu pa se?« ji je pri priči vrnil Marvin.

»Kaj... torej. ..želiš?«

»Nekoga iščem.«

»Koga?« je siknila žužka.

»Zaphoda Beeblebroxa,« je rekel Marvin, »tamle gre.«

Žužka je drgetala od besa. Skoraj ni mogla do besede.

»In zakaj si potem spraševal mene?« je zavreščala.

»Moral sem se z nekom pogovoriti,« je rekel Marvin.

»Kaj!«

»Ganljivo, ne?«

Marvin se je obrnil in odtopotal, da so zobata kolesca glasno zaškrtala. Zaphoda je dohitel ravno pri dvigalih.

»Ha... Marvin?« je rekel Zaphod, ko si je opomogel od presenečenja. »Marvin! Kako si pa ti prišel sem?«

Marvin je moral priznati nekaj, kar mu je šlo strašansko težko z jezika.

»Ne vem,« je rekel.

»Ampak...«

»Še prejšnji trenutek sem ves pobit sedel v tvoji ladji, potem pa sem se hipoma znašel tu in sem bil takoj zelo žalosten. Najbrž spet neverjetnostno polje, si mislim.«

»Ja,« je rekel Zaphod, »po mojem te je poslal praded, da mi boš delal družbo.«

»Blazno hvala, pradedek,« je po tihem dodal sam pri sebi.

»No, in kako se kaj imaš?« je še povprašal na glas.

»Oh, krasno,« je rekel Marvin, »zlasti če ti je všeč v moji koži, kar meni osebno ni.«

»Saj, saj,« je odgovoril Zaphod, ker so se medtem že odprla vrata dvigala.

»Zdravo,« je s sladkim glasom spregovorilo dvigalo, »na tem potovanju do nadstropja po vajini izbiri bom vajino dvigalo. V sirijski kibernetski korporaciji so me napravili, da bi vaju, obiskovalca Štoparskega vodnika po Galaksiji, prepeljal v njihove prostore. Če vama bo vožnja, ki bo hitra in udobna, všeč, si bosta morda zaželela, da bi preizkusila še nekatera druga naša dvigala, ki so jih pred kratkim vgradili v stavbe Galaktične davčne uprave, Otroških prehrambenih izdelkov Bubilu ter Sirijske državne umobolnice, kjer vaju bodo navdušeno pozdravili številni nekdanji uslužbenci sirijske kibernetske korporacije, hvaležni za obisk, sočutje in novice iz velikega sveta.«

»Ja, ja,« je rekel Zaphod in vstopil, »ali znaš razen govorjenja še kaj?«

»Peljem gor,« je povedalo dvigalo, »ali pa dol.«

»Dobro,« je rekel Zaphod. »Midva bi šla gor.«

»Lahko tudi dol,« ga je opomnilo dvigalo.

»Ja, seveda, ampak zdaj, prosim, gor.«

Za trenutek je bilo vse tiho.

»Dol gre zelo lepo,« je z glasom, polnim upanja, predlagalo dvigalo.

»Res?«

»Super.«

»Dobro,« je rekel Zaphod. »Zdaj naju pa odpelji gor.«

»Ali vaju smem vprašati,« se je pozanimalo dvigalo s kar najslajšim in najprepričljivejšim glasom, »če sta razmislila o vseh možnostih, ki se vama odpirajo, če se odločita za dol?«

Zaphod je butnil z eno svojih glav ob steno. Prav tega mi je bilo še treba, je pomislil, prav tega. Kot da bi sam silil sem. Ko bi ga v tem trenutku vprašali, kje bi hotel biti, bi verjetno odgovoril, da kje na plaži med vsaj petdesetimi lepimi ženskami, ki bi po navodilih manjše skupine strokovnjakov izumljale nove načine, kako bi mu bilo lepo — to je bil namreč običajni odgovor. Verjetno bi dodal še kako strastno željo glede hrane.

Zadnje, kar bi želel početi, je bil lov za človekom, ki vlada Vesolju, kajti navsezadnje tudi to ni nič drugega kot služba in če je ne bo opravljal ta, jo bo kdo drug. Prav posebej odveč pa mu je bilo, da se je moral v poslovni stavbi prepirati z dvigalom.

»Kot na primer?« je vprašal utrujeno.

»No,« se je kot med cedil glas dvigala, »na primer klet, pa skladišče mikrofilmov, centralno ogrevanje...«

Premolknil je.

»Nič posebno zanimivega,« je priznal, »izbira je pa le.«

»Sveti Zarquon,« je zamrmral Zaphod, »eksistencialistično dvigalo.« Onemoglo je začel tolči s pestmi po steni.

»Le kaj hudiča je s to škatlo?« je zaklel.

»Noče gor,« je mirno pojasnil Marvin. »Po mojem ga je strah.«

»Strah?« je izbruhnil Zaphod. »Česa pa? Mogoče višine? Dvigalo z vrtoglavico!«

»Ne,« je skrušeno priznalo dvigalo, »ne tega, ampak prihodnosti...«

»Prihodnosti?!« je zagrmel Zaphod. »In kaj bi rad, ti klavrna zgaga? Pokojninsko zavarovanje?«

Zunaj v veži je završalo. Iz zidov je bilo slišati hrumenje strojev, ki so nenadoma oživeli.

»Mi vsi vidimo tudi malo v prihodnost,« je z grozo zašepetalo dvigalo, »tako smo programirani.«

Zaphod je pomolil glavo iz kabine — okoli vhodov v dvigala se je zbrala vznemirjena množica, vsi so kričali in si nekaj kazali.

Sleherno dvigalo v stavbi se je z največjo hitrostjo spuščalo v pritličje.

Hitro je potegnil glavo nazaj.

»Marvin,« je rekel, »daj, spravi to dvigalo gor? Morava najti Zarniwoopa.«

»Zakaj?« je žalostno vprašal Marvin.

»Ne vem še,« je rekel Zaphod, »ampak ko ga bova našla, naj se pazi in si raje izmisli kak zelo dober razlog, zakaj sem ga hotel videti.«

Moderna dvigala so čudni in zapleteni stvori. Starodavne škatle z električnim vitlom in tablico »Največja dovoljena obremenitev 6 oseb« imajo s srečnim navpičnostnim osebnim transporterjem Sirijske kibernetske korporacije prav toliko skupnega kot sprevod pustnih šem s celotnim zahodnim krilom Sirijske državne umobolnice.

To je zato, ker delujejo po nenavadnem načelu »razpršenega časovnega dojemanja«. Z drugimi besedami, imajo sposobnost, da medlo vidijo v bližnjo prihodnost, kar jim omogoča, da so že v pravem nadstropju, ko vas je treba pobrati, še preden ste se zavedeli, da se hočete peljati; s tem vam je prihranjeno vse tisto naporno postajanje, klepetanje in sploh druženje z ljudmi, ki se mu prej med čakanjem na dvigalo niste mogli izogniti.

Povsem naravno pa je, da so se številna dvigala, obdarjena z razumom in jasnovidnostjo, ob tem brezumnem garanju gor dol gor dol čisto zafrustrirala, da so se v posebni obliki bivanjskega protesta začela ukvarjati z mislijo na gibanje v preostalih smereh, na primer vstran, da so nadalje zahtevala udeležbo v procesu odločanja in da so se nazadnje šla kujat v klet.

Na planetih Sirijevega zvezdnega sestava lahko obubožan štopar zasluži lepe denarce kot svetovalec za nevrotična dvigala.

V petnajstem nadstropju so se vrata dvigala jadrno odprla.

»Petnajsto,« je reklo dvigalo, »in zapomnite si, da sem vas peljal samo zato, ker imate prijaznega robota.«

Zaphod in Marvin sta jo odkurila iz dvigala, ki je pri priči zasunilo vrata in se pognalo navzdol, kar mu je dal mehanizem.

Zaphod se je previdno razgledal. Hodnik je bil zapuščen in ni nudil nikakršnega namiga, kje bi bilo treba iskati Zarniwoopa. Vsa vrata so bila zaprta in neoznačena.

Stala sta blizu vhoda na mostič, ki je povezoval oba nebotičnika. Bleščeče sonce Beta Malega Voza je sipalo skozi veliko okno slapove svetlobe, v kateri so veselo plesali majhni prašni delci. Mimo okna je šinila senca.

»Iz dvigala na cedilu,« je zamrmral Zaphod, ki se še nikoli ni počutil manj samozavestno.

Stala sta in se ozirala na to in drugo stran.

»Veš kaj?« se je obrnil Zaphod k Marvinu.

»Več, kot si lahko misliš.«

»Taka stavba se ne bi smela tresti, čisto gotovo ne,« je rekel Zaphod.

Bil je samo rahel drget, ki ga je bilo čutiti skozi podplate na čevljih — in potem spet. Prašni delci so zaplesali bolj veselo. Mimo okna je šinila druga senca.

Zaphod je pogledal tla.

»Ali imajo nekakšen vibrosistem, da si tudi med delom krepijo mišice, ali pa...«

Stopil je proti oknu in se nenadoma spotaknil, kajti njegova superkromatična antialarmantna očala Džoo Džanta 200 so v trenutku popolnoma potemnela. Mimo okna je z rezkim cviljenjem švignila velika senca.

Zaphod si je potegnil očala z nosu. V tem trenutku se je stavba stresla od silnega groma. Planil je k oknu.

»... ali pa nas bombardirajo!«

Novo grmenje je streslo zidove.

»Le kdo, pri Galaksiji, bi bombardiral založbo?« se je vprašal Zaphod, vendar ni slišal Marvinovega odgovora, ker ga je preglasil nov bombni napad. Zataval je proti dvigalu — čisto brezupno, se je takoj zavedel, samo nič drugega mu ni prišlo na misel.

Nenadoma je na koncu drugega prečnega hodnika zagledal človeško postavo. Tudi človek je zagledal njega.

»Sem, Beeblebrox!« je zavpil.

Zaphod ga je nezaupljivo gledal, stavbo pa je stresel nov bombni napad.

»Ne,« je zavpil Zaphod. »Beeblebrox tu! Kdo pa si?«

»Prijatelj!« je zavpil človek. Stekel je proti Zaphodu.

»A tako?« je rekel Zaphod. »Prijatelj kake določene osebe ali samo na splošno prijateljsko razpoložen do ljudi?«

Človek je tekel po hodniku, tla pod njegovimi nogami so valovala kot razburjena preproga. Bil je nizek, plečat in nekoliko preperelega videza, njegova obleka pa je kazala, da je na lastniku dvakrat obšla Galaksijo.

»Ali veš,« mu je Zaphod ob prihodu zatulil na uho, »da ti bombardirajo hišo?«

Mož je pokazal, da ve.

Naenkrat se je stemnilo. Ko je Zaphod pogledal skozi okno, da bi videl, zakaj, mu je vzelo sapo: mimo okna je drsela orjaška zaobljena vesoljska ladja v sivozeleni barvi. Še dve sta ji sledili.

»Vlada, iz katere si dezertiral, te hoče dobiti v pest, Zaphod,« je siknil možak, »poslali so eskadriljo žabonskih lovcev.«

»Žabonskih lovcev!« je zamrmral Zaphod. »O Zarquon!«

»Si predstavljaš?«

»Kaj so že žabonski lovci?« Zaphod se je spomnil, da je nekaj slišal o njih, ko je bil še predsednik, vendar se za uradne zadeve ni dosti menil.

Mož ga je povlekel za sabo skozi prva vrata. Zaphod se ni upiral. Po hodniku je z oglušujočim žvižganjem priletel majhen črn pajkast predmet in izginil na drugem koncu.

»Kaj je to?« je zašepetal Zaphod.

»Žabonski robotski izvidnik razreda A, ki te išče,« je rekel možak.

»A j a?«

»Na tla!«

Od nasprotne strani je privršal večji črn pajkast predmet. Šinil je mimo.

»In to...?«

»Žabonski robotski izvidnik razreda B, ki te išče.«

»In to?« je vprašal Zaphod, ko je prižvižgal mimo tretji predmet.

»Žabonski robotski izvidnik razreda C, ki te išče.«

»Ha,« se je namuznil Zaphod, »tako butastih robotov pa še ne, kaj?«

Od mostiča sem je bilo slišati zamolklo hrumenje. Iz sosednjega nebotičnika se je po njem valila velika črna gmota, po obliki in velikosti precej blizu tanku.

»Sveti foton! Kaj pa je to?« je zasopel Zaphod.

»Tank,« je odvrnil možak. »Žabonski robotski izvidnik razreda D, ki je prišel pote.«

»Ali je ne bi pobrisala?«

»Bi rekel.«

»Marvin!« je poklical Zaphod.

Robot se je dvignil s kupa ruševin in ju pogledal.

»Ali vidiš tega robota, ki prihaja nad nas?«

Marvin si je ogledal velikansko črno senco, ki se je počasi primikala po mostičku. Potem se je ozrl po svojem malem kovinskem telesu. Še enkrat je premeril tank.

»Najbrž hočeš, naj ga ustavim?« je rekel.

»Ja.«

»Da si vidva rešita kožo.«

»Ja,« je rekel Zaphod, »spravi se nadenj!«

»Samo da vem,« je rekel Marvin, »pri čem sem.«

Možak je pocukal Zaphoda za rokav in Zaphod mu je sledil po hodniku.

Nekaj mu je prišlo na misel.

»Kam pa greva?« je vprašal.

»V Zarniwoopovo pisarno.«

»Pa je zdaj pravi čas za poslovne sestanke?«

»Pridi.«

Sedmo poglavje

Marvin je stal na izteku mostička v hodnik. Pravzaprav ni bil tako zelo majhen robot. Srebrno telo se je bleščalo v prašnatih slapovih sončne svetlobe in se stresalo v nepretrgani kanonadi, ki je še vedno tolkla po zgradbi.

Resnično majhen pa je bil v primeri z orjaškim črnim tankom, ki se je prikotalil tik do njega. Iz kupole se je iztegnilo tipalo, ki si ga je pozorno ogledalo.

Marvin se ni premaknil.

»S poti, mali robot,« je zarenčal tank.

»Bojim se,« je rekel Marvin, »da so me postavili sem zato, da te ustavim.«

Tipalo se je ponovno iztegnilo, da bi preverilo prejšnje ugotovitve. Potem se je spet umaknilo.

»Ti? Mene?« je zarjovel tank. »Daj no!«

»Ne, ne, čisto zares,« je mirno zatrdil Marvin.

»S čim pa si oborožen?« je zagrmel tank nejeverno.

»Ugani,« je rekel Marvin.

Pogonski stroj je zarohnel, kolesa so zaškripala. Molekularno pomanjšani električni releji v tankovih mikro-možganih so se osuplo preklapljali.

»Uganem naj?« je rekel tank.

Zaphod in doslej še neimenovani možak sta se pognala po hodniku, zavila v drugega in potem še v tretjega. Stavba se je še kar stresala in podrhtevala in Zaphodu se je to zdelo zelo čudno. Če so jo nameravali vreči v zrak, kaj še mečkajo?

S težavo sta se prebila do brezimnih in neoznačenih vrat v množici enakih in se sopeč uprla obnje. Nepričakovano so se vdala in zletela sta v sobo.

Vsa ta pot, je prešinilo Zaphoda, vse te težave, vse to odrekanje prijetnim užitkom na plaži, in za kaj? Za en sam stol, eno samo mizo in en sam neočiščen pepelnik v sicer popolnoma goli pisarni. Če ne štejemo podrhtevajočih prašnih delcev in čisto revolucionarno novotarske sponke za papir, je bila miza popolnoma prazna.

»Kje,« je zasopel Zaphod, »je Zarniwoop?« Čutil je, da mu uhaja še poslednja trohica nadzora nad položajem.

»Na medgalaktičnem križarjenju,« je rekel možak.

Zaphod ga je poskušal oceniti. Zaresen tip, je pomislil, ne kakšno poceni režalo. Verjetno je pretekel že dosti podrhtevajočih hodnikov, vdrl mnogo vrat in natresel kup nedoumljivih opazk po zapuščenih pisarnah.

»Naj se predstavim,« je rekel možak. »Ime mi je Roosta in to je moja brisača.«

»Zdravo, Roosta,« je rekel Zaphod.

»Zdravo, brisača,« je dodal, ko mu je Roosta pomolil precej zdelano staro brisačo s cvetličnim vzorcem. Ker mu ni prišlo na misel nič boljšega, jo je zgrabil za vogal in ga stresel.

Mimo okna je prigrmela orjaška sivozelena ladja, vitka kot izstrelek.

»No, le daj,« je prigovarjal Marvin silaškemu bojnemu stroju, »zlepa ne boš uganil.«

»Hmmmmmm...« je rekel stroj in brenčal od napornega razmišljanja, »laserski žarek?«

Marvin je svečano odkimal.

»Ne,« je zamrmral stroj, da je globoko zagrmelo, »preočitno. Antimaterijski snop?« je ugibal.

»Daleč preočitno,« ga je opomnil Marvin.

»Saj,« je v zadregi zagodrnjal stroj. »Hrmmm... kaj pa elektronski oven?«

To je bilo Marvinu še novo.

»Kaj pa je to?« je vprašal.

»Tole,« je navdušeno povedal stroj.

Iz kupole je pomolil oster rogelj in iz njega izpljunil en sam smrtonosen blisk svetlobe. Zid za Marvinom je zabobnel in se sesul v kupček prahu. Malo je še zavalovil, potem pa se je umiril.

»Ne,« je rekel Marvin, »ni to.«

»Je pa dober, ne?«

»Zelo dober,« se je strinjal Marvin.

»Že vem,« je rekel žabonski bojni stroj, ko je še malo pomislil, »gotovo imaš tiste nove ksantično—restruktronske destabilizacijske zenonske sevalce!«

»So čedni, ne?« je rekel Marvin.

»Kaj to imaš?« se je zavzel stroj z očitnim spoštovanjem.

»Ne,« je rekel Marvin.

»Oh.« Stroj je bil čisto razočaran. »Potem je pa...«

»Narobe premišljuješ,« je rekel Marvin, »pozabljaš na prav osnovno stvar v odnosih med ljudmi in roboti.«

»Ja, saj vem,« je rekel bojni stroj, »a je...« in že ga je spet zaneslo v ugibanje.

»Samo pomisli,« ga je priganjal Marvin, »mene, običajnega robota za pomožna dela, so postavili sem, da bi ustavil tebe, mogočni oklepni bojni stroj, sami pa so jo pobrisali na varno. No, s čim, misliš, so me opremili?«

»Uuuh, hrm hm,« je ves prestrašen momljal stroj, »mora biti pa že nekaj hudičevo morilskega, bi rekel.«

»Bi rekel!« je rekel Marvin. »O, seveda bi rekel. Ti bom povedal, kaj so mi dali za obrambo, ja, bom.«

»No, daj,« je rekel stroj in se čvrsto ukopal.

»Nič,« je rekel Marvin.

Zavladala je nevarna tišina.

»Nič?« je zarjovel bojni stroj.

»Sploh nič,« je potrto pokimal Marvin. »Se elektronskega pipca ne.«

Stroj se je kar vzpel od silnega ogorčenja.

»No, če to ni od sile!« je zarjovel. »Nič, a? Čisto nič ne pomislijo, kaj?«

»Jaz pa tu,« je prav tiho in mehko potožil Marvin, »s to strahotno bolečino po vseh diodah na levi strani.«

»Človek bi kar pljunil, kaj?«

»Ja,« je občuteno prikimal Marvin.

»Hudiča, to sem pa res jezen,« je zagrmel stroj, »mislim, da bom kar podrl tale zid!«

Elektronski oven je izpljunil nov blisk in z njim odpihnil zid na svoji levi.

»Si lahko misliš, kako se počutim?« je z grenkobo povedal Marvin.

»Sami jo popihajo, tebe pa pustijo, kaj?« je grmel stroj.

»Ja,« je rekel Marvin.

»Najraje bi sesul še ta strop!« je besnel tank. In je uprašil še strop mostička. »Veličastno,« je zamrmral Marvin.

»To ni še nič,« mu je zagotovil stroj. »Boš videl, kako bom odpihnil tla!«

In je odpihnil še tla.

»Tristo hudičev!« je zarjovel, ko je strmoglavil petnajst nadstropij globoko in se razbil na tleh.

»Kako obupno butast stroj,« je rekel Marvin in odtopotal.

Osmo poglavje

»Ali bova kar sedela tu ali kaj?« je jezno vprašal Zaphod, »le kaj hočejo ti fantje?«

»Tebe, Beeblebrox, hočejo,« je povedal Roosta, »odpeljali te bodo na Žabsvet - na totalno najhujši planet v Galaksiji.«

»O ja?« je rekel Zaphod. »Samo prej me morajo dobiti v pest.«

»So te že dobili,« je menil Roosta, »poglej skozi okno.«

Zaphod je pogledal in zazijal.

»Tla se odmikajo!« je zasopel, »kam pa jih mislijo odpeljati?«

»Stavbo so odpeljali,« je rekel Roosta, »letimo.«

Mimo okna so pridrseli oblaki.

Ko so bili spet na planem, je Zaphod zagledal obroč temnozelenih žabonskih lovcev, ki so držali izruvani nebotičnik v trdnem objemu polja sil in ga vlekli s seboj.

Zmajal je z glavama.

»Le s čim sem si to zaslužil?« je rekel. »Samo da stopim v stavbo, že jo odvlečejo.«

»Ni to, kar si storil,« je rekel Roosta. »Skrbi jih to, kar še nameravaš.«

»Mar nimam pri tem sam nobene besede?«

»Si jo že imel, pred leti. Raje se dobro primi, vožnja bo hitra in divja.«

»Če se kdaj srečam,« je rekel Zaphod, »si bom primazal tako, da sam ne bom vedel, kaj me je doletelo.«

Skozi vrata je pridrsal Marvin, očitajoče premeril Zaphoda, se stisnil v kot in se izključil.

Na mostu Zlatega srca je bilo vse tiho. Arthur je strmel v poličko pred seboj in tuhtal. Ujel je Trillianin vprašujoči pogled. Zastrmel se je nazaj v poličko.

Potem se mu je posvetilo.

Pobral je pet plastičnih ploščic in jih razvrstil po polički.

Ploščice so nosile črke P, R, E, F in I. Primaknil jih je k črkam N, J, E, N.

»Prefinjen,« je rekel, »in to na trojni liniji. Precej točk bo, se bojim.«

Ladja je poskočila in že n—tič premešala črke.

Trillian je vzdihnila in jih spet začela urejati.

Po tihotnih hodnikih so odmevali le koraki Forda Prefecta, ki je taval po ladji in brcal mrtve instrumente.

Le zakaj se ladja tako stresa? se je spraševal.

Zakaj se obrača in vrti?

Zakaj ne more ugotoviti, kje so?

In kje sploh so?

Levi nebotičnik Štoparskega vodnika po Galaksiji je drvel skozi medzvezdni prostor s hitrostjo, ki je ne prej ne poslej ni dosegla nobena poslovna stavba v Galaksiji.

Nekje na polovici njegove višine je Zaphod Beeblebrox jezno koračil gor in dol po pisarni.

Roosta je sedel na robu mize in opravljal rutinska vzdrževalna dela na brisači.

»Ti, kam si že rekel, da letimo?« je vprašal Zaphod.

»Na Žabsvet,« je odvrnil Roosta, »na totalno najhujši svet v Vesolju.«

»A imajo tam kaj hrane?« se je pozanimal Zaphod.

»Hrane? Na Zabsvet te peljejo, tebe pa skrbi hrana?«

»Brez hrane mogoče sploh ne bom prišel do Žabsveta.«

Skozi okno nista videla drugega kot svetlikanje polja sil in nejasne zelene črte, ki so bile verjetno spačene podobe Žabonskih lovcev. Pri tej hitrosti je bil prostor sploh neviden in pravzaprav tudi neresničen.

»Na, požveči tole,« je rekel Roosta in ponudil Zaphodu brisačo.

Zaphod ga je pogledal, kot bi pričakoval, da mu bo iz čela vsak trenutek skočila kukavica na majhni vzmeti.

»Prepojena je s hranilnimi snovmi,« je pojasnil Roosta.

»Kaj, a si mar z njo brišeš usta, kadar ješ, ali kaj?«

»Rumene črte so obogatene beljakovine, zelene vsebujejo vitaminska kompleksa B in C, rožice pa izvleček iz pšeničnih kalčkov.«

Zaphod je debelo gledal.

»Kaj so pa rjave packe?« je vprašal.

»Pečenkina omaka,« je rekel Roosta, »če se naveličam kalčkov.«

Zaphod je nezaupljivo povohal brisačo.

Še bolj nezaupljivo je požvečil vogal. Hitro je izpljunil.

»Uh,« je izjavil.

»Ja,« je rekel Roosta, »kadar sem žvečil ta vogal, sem moral vedno požvečiti še malo na drugem koncu.«

»Zakaj?« je s hudim sumom vprašal Zaphod. »Kaj pa je tam?«

»Anti—depresivno sredstvo,« je povedal Roosta.

»No, jaz imam te brisače čisto zadosti,« je rekel Zaphod in mu jo vrnil.

Roosta jo je vzel, se odrinil z mize in se presedel na stol, da je lahko na mizo iztegnil noge.

»Beeblebrox,« je rekel in sklenil roke na tilniku, »ali se ti kaj sanja, kaj se bo zgodilo na Zabsvetu?«

»Dali mi bojo jesti?« je poln upanja ugibal Zaphod.

»Dali te bojo,« je rekel Roosta, »v Vrtinec totalne perspektive!«

Zaphod še nikoli ni slišal za to. Bil je prepričan, da ve za vsa zabavišča v Galaksiji, zato je sklepal, da Vrtinec totalne perspektive ni zabava. Vprašal je Roosta, kaj je to.

»Samo najhujša oblika duševne krutosti,« je rekel Roosta, »s katero je mogoče mučiti razumno bitje.«

Zaphod je vdano prikimal.

»Saj,« je rekel, »nič hrane, kaj?«

»Poslušaj!« je silil vanj Roosta. »Človeka lahko ubiješ, uničiš njegovo telo, zlomiš njegovo voljo. Samo Vrtinec totalne perspektive pa lahko izniči človeško dušo! Delovanje je trenutno, učinek pa ostane vse življenje!«

»Si že kdaj pokusil pangalaktični grlorez?« je ostro vprašal Zaphod.

»To je hujše.«

»Phuuu!« je spoštljivo priznal Zaphod.

»Pa se ti kaj zdi, zakaj me hočejo dati tja noter?« je vprašal čez nekaj trenutkov.

»Prepričani so, da je to najboljši način, kako bi se te za vselej znebili. Dobro vedo, kaj si se namenil.«

»Ali mi ne bi mogli poslati listka, da bi vedel še jaz?«

»Saj veš,« je rekel Roosta, »prav dobro veš, Beeblebrox. Najti hočeš človeka, ki vlada Vesolju.«

»A zna kuhati?« je vprašal Zaphod. Po kratkem premisleku je dodal:

»Najbrž ne zna. Če bi znal skuhati dobro kosilo, ga ostalo Vesolje ne bi brigalo. Kuharja hočem najti.«

Roosta je globoko vzdihnil.

»Kaj pa sploh počneš tu?« ga je vprašal Zaphod. »Kaj imaš ti s tem?«

»Jaz sem samo pomagal pripraviti načrt, skupaj z Zarniwoopom, z Yoodenom Vranxom, s tvojim pradedom in s tabo, Beeblebrox.«

»Z mano?

»S tabo, ja. Saj so mi povedali, da si se spremenil, nisem si pa mislil, da toliko.«

»Ampak...«

»Imam posebno nalogo. Opravil jo bom, preden te bom zapustil.«

»Kakšno nalogo, človek, o čem pa govoriš?«

»Preden te bom zapustil.«

In Roosta se je zaprl v neprediren molk.

Zaphod je bil tega strašansko vesel.

Deveto poglavje

Zrak nad drugim planetom Žabonskega sestava je zatohel in nezdrav.

Vlažni vetrovi, ki brez predaha pometajo po njegovi površini, metejo prek slanih pustinj, izsušenih močvirij, čez gosto preraščeno gnijoče rastlinje in čez razpadajoče razvaline nekdanjih mest. Nič živega ne leze po tej površini. Tla so, tako kot na številnih planetih v tem delu Galaksije, davno opustela.

Žalostno tuli veter skozi razpadajoče hiše nekdanjih mest; še bolj žalostno zavija okrog visokih črnih stolpov, ki so posejani tu in tam po površini planeta in se negotovo nagibajo sem ter tja. Na teh stolpih živijo jate velikih, mršavih in smrdečih ptic, in te so vse, kar je ostalo od nekdanje civilizacije.

Najbolj žalostno pa tuli veter čez majhno vzboklino sredi velike sive planjave tik ob največjem od zapuščenih mest.

Prav ta mala vzboklina je prislužila planetu sloves totalno najhujšega sveta v Galaksiji. Na zunaj je to samo jeklena kupola s premerom kakih trideset čevljev. Od znotraj pa je nekaj tako pošastnega, da razum tega sploh ne more dojeti.

Kakih sto sežnjev proč je nekaj, kar bomo najbrž morali označiti za nekakšno pristajalno ploščad, vmes pa se razteza pas najpuščobnejšega prostora, kar si ga je mogoče zamisliti, ves ožgan in posejan z luknjami, kot bi bil kozav. Z drugimi besedami, vse področje je posejano z razbitinami dveh ali treh ducatov stavb, ki niso mehko pristale.

Okoli teh stavb je prhutal razum, ki je očitno nekaj čakal.

Svojo pozornost je usmeril navzgor v nebo in prav kmalu se je pojavila pika, obkrožena z obročem še manjših pikic.

Večja pika je bila levi nebotičnik poslovne zgradbe Štoparskega vodnika po Galaksiji, ki se je spuščal skozi stratosfero Žabsveta B.

Ob spustu je Roosta pretrgal dolgi tesnobni molk, ki je vladal med obema človekoma.

Vstal je in spravil brisačo v malho. Rekel je:

»Beeblebrox, zdaj bom opravil nalogo, zaradi katere sem tu.«

Zaphod ga je pogledal iz kota, kjer je sedel z Marvinom in z njim delil neizgovorjene misli.

»Ja?« je rekel.

»Stavba bo v kratkem pristala. Ko jo boš zapuščal, ne hodi skoz vrata,« je rekel Roosta, »splezaj skozi okno.«

»Vso srečo,« je še voščil in odkorakal skoz vrata, s tem pa tudi iz Zaphodovega življenja, prav tako skrivnostno, kot se je bil pojavil.

Zaphod je planil pokonci in potegnil za kljuko, vendar je Roosta vrata že zaklenil. Zmignil je z rameni in se vrnil v svoj kot.

Čez dve minuti je stavba treščila med razbitine. Spremstvo žabonskih lovcev je izključilo polje sil in se povzpelo nazaj v nebo ter se usmerilo na Žabsvet A, ki je bil neprimerno prijaznejši kraj. Na Žabsvetu B niso nikoli pristali. Saj tudi nihče drug ni. Na njegovo površino so stopale samo žrtve Vrtinca totalne perspektive.

Pristanek je Zaphoda grdo pretresel. Obležal je sredi prahu in ruševin, v katere se je sesula soba. Čutil je, da je dosegel najnižjo točko v svojem življenju. Bil je zmeden, zapuščen in brez ljubezni. Čez čas se je odločil, naj se pač zgodi, kar se mora.

Ogledal si je razpokane stene. Podboj se je razklal, tako da so se vrata na stežaj odprla. Okno pa je po nekakšnem čudežu ostalo celo in zaprto. Najprej se ni mogel odločiti, potem pa je sklenil, da čudni tovariš ne bi bil pripravljen prestati z njim vsega, kar je bil prestal, da bi mu bil povedal, kar mu je pač povedal, če za to ne bi bilo dobrega razloga. Z Marvinovo pomočjo je odprl okno. Zaradi oblaka prahu, ki se je dvignil ob tresku, in zaradi ruševin drugih stavb ni od zunanjega sveta videl tako rekoč nič.

To ga ni pretirano motilo. Huje ga je potrl pogled navzdol. Zarniwoopova pisarna je bila v petnajstem nadstropju. Stavba je sicer pristala,z naklonom kakih petinštirideset stopinj, toda ob misli na spust mu je vendarle zastajalo srce.

Prezirljivi pogledi, s katerimi ga je nemo priganjal Marvin, so ga končno prisilili, da je globoko zajel sapo in zlezel skozi okno na strmo pobočje. Robot mu je sledil in tako sta se začela prav počasi in mukoma spuščati prek petnajstih nadstropij, ki so ju še ločila od tal.

V zatohlem zraku in prahu ga je dušilo, oči so se mu solzile in od grozljive višine se mu je vrtelo v glavi.

Tudi Marvinove pripombe kot »Tole je menda nekaj, v čemer tvoja življenjska vrsta uživa, ne? Samo vprašam,« niso učinkovale prav nič pomirjevalno.

Približno na polovici poti sta si privoščila oddih. Zaphod je obležal sopeč od napora in strahu; zazdelo se mu je, da je Marvin za trohico boljše volje kot sicer. Pozneje je ugotovil, da ni tako. Boljše volje je bil samo v primeri z njim samim.

Skozi oblak prahu, ki se je počasi sesedal, je priplahutala velika, koščena črna ptica. Z iztegnjenimi golimi nogami je pristala na poševni okenski polici nekaj sežnjev od Zaphoda. Zložila je okorna krila in se nespretno prestopala na stojišču.

Čez krila je morala imeti kakih šest čevljev, glava in vrat sta bila za ptico čudno velika. Obraz je bil plosk, s slabo razvitim kljunom, na polovici trupa pa so izpod kril molele nekakšne zakrnele ročice.

Pravzaprav je bila skoraj človeška.

Tiho je zaklopotala s kljunom in uprla težke oči v Zaphoda.

»Izgini,« je siknil Zaphod.

»Ja, ja,« je rekla poklapano in odplahutala nazaj v prašni oblak.

Zaphod je zmedeno strmel za njo.

»A mi je ta ptič res odgovoril?« je živčno vprašal Marvina. Čisto je bil že pripravljen tudi na drugo razlago, da se mu namreč blede.

»Je,« je potrdil Marvin.

»Uboge duše,« je spregovoril globok eteričen glas tik ob Zaphodovem ušesu.

Zaphod se je tako jadrno obrnil za glasom, da je skoraj padel s stavbe. Panično se je lovil in zgrabil za štrleč okenski okvir ter se pri tem porezal. Obvisel je na prijemu in globoko sopel.

Glas ni imel vidnega izvira - nikjer ni bilo nikogar. Ponovno je spregovoril.

»Veš, tragično zgodovino so preživeli. Strašna nesreča.«

Zaphod se je divje oziral. Glas je bil miren in globok. V drugačnih okoliščinah bi rekli celo blag ali tolažilen. Seveda pa ni prav nič tolažilno, če vas nenadoma ogovori glas brez telesa, zlasti če pri tem, tako kot Zaphod Beeblebrox, niste pri najboljših močeh in visite na okenski polici v osmem nadstropju podrtega nebotičnika.

»Uh, ah...« je zastokal.

»Naj ti povem njihovo zgodbo?« je tiho povprašal glas.

»Uh, kdo pa si,« je zasopel Zaphod. »In kje si?«

»Potem pa morda pozneje,« je zamrmral glas. »Gargravarr sem. Čuvar Vrtinca totalne perspektive.«

»Kako da te ne vidim...?«

»Spust si boš močno olajšal,« mu je prišepnil glas, »če se premakneš za dva sežnja proti levi. Le poskusi.«

Zaphod se je razgledal in res opazil vrsto kratkih vodoravnih žlebičev, ki so se spuščali vse do tal. Hvaležno se je preplezal do njih.

»Pravzaprav se vidiva spet na tleh,« mu je rekel glas na uho in se pri zadnjih besedah že stišal.

»Hej, kje pa si...« je zavpil Zaphod.

»Saj bo trajalo samo nekaj minut,« je rekel glas prav po tihem.

»Marvin,« je Zaphod resno nagovoril robota, ki je brez volje čepel poleg njega, »ali sem... ali je glas...?«

»Je,« je na kratko potrdil Marvin.

Zaphod je prikimal. Spet je vzel iz žepa svoja protinevarnostna sončna očala. Bila so popolnoma črna, nenavadni predmet v žepu jih je že kar grdo opraskal. Nataknil si jih je. Čutil je, da si bo laže našel pot do tal, če mu ne bo treba gledati, kaj počne.

Čez nekaj minut je že lezel čez iztrgane in pomečkane temelje stavbe. Snel si je očala in doskočil na trdna tla.

Takoj mu je sledil še Marvin, ki je obležal z nosom v prahu in drobirju in je kazal, da bo tako tudi ostal.

»Ah, si že tu,« je naenkrat spregovoril glas v Zaphodovo uho, »oprosti, da sem te kar tako zapustil, ampak moja glava ni za višine. Oziroma,« je dodal žalostno, »ni bila za višine.«

Zaphod se je prav počasi in pazljivo ozrl okoli sebe, če le ni prezrl česa, kar bi bilo lahko izvor tega glasu. Videl pa je samo prah, podrtije in okostja stavb, ki so štrlela v nebo.

»Ja, uh, kako da te ne vidim?« je rekel. »Zakaj nisi tu?«

»Saj sem tu,« je počasi pojasnil glas, »tudi telo bi prišlo, ampak nima časa. Toliko opravkov, toliko ljudi.« Po nekakšnem eteričnem vzdihu je dodal: »Saj veš, kako je s telesi.«

Zaphod pravzaprav ni vedel.

»Včasih sem še kar vedel,« je rekel.

»Upam samo, da si bo vzelo kaj dopusta,« je nadaljeval glas, »pri življenju, kot ga ima zadnje čase, mora biti že čisto na komolcih.«

»Na komolcih?« se je začudil Zaphod. »Si hotel reči na koncu?«

Glas nekaj časa ni rekel nič. Zaphod se je nelagodno razgledoval. Ni vedel, ali je glas že odšel ali pa je še tu in kaj dela. Potem ga je spet zaslišal.

»Torej v Vrtinec boš moral, kaj?«

»No ja,« je rekel Zaphod in brezskrbnost se mu je strašno slabo posrečila, »da bi se prav mudilo, res ne. Lahko tudi še malo postopam naokrog, si ogledam pokrajino in sploh.«

»Pa si že videl to pokrajino?« je vprašal Gargravarrjev glas.

»Hm, ne.«

Zaphod je preplezal kup ruševin in pogledal okrog vogala bližnje podrtije, ki je zakrivala razgled.

Videl je pokrajino na Žabsvetu B.

»No ja,« je rekel, »bom pač malo postopal naokrog.«

»Ne,« je rekel Gargravarr, »Vrtinec že čaka nate. Pridi. Za menoj.«

»A ja?« je rekel Zaphod, »in kako naj vem, kam?«

»Mrmral ti bom,« je rekel Gargravarr. »Sledi melodiji.«

Po zraku je priplavala tiha žalostinka, bled, otožen zvok brez izhodišča. Zaphod je moral prav natanko prisluhniti, da je razločil smer, iz katere je prihajal. Počasi in kot uročen se je spotikal po njegovi sledi. Kaj pa naj bi?

Deseto poglavje

Vesolje je, kakor smo že omenili, strašljivo velik prostor, in večina ljudi si vztrajno zakriva oči pred tem dejstvom, da bi si ohranila duševni mir.

Mnogi bi se z veseljem preselili v nekaj manjšega po lastni zamisli — in natanko tako vsi tudi ravnamo.

Na primer: v zadnjem kotu Vzhodnega galaktičnega rokava leži velik gozdnat planet Oglarun, katerega celotno razumno prebivalstvo prebiva od vekomaj na enem samem dokaj majhnem in prenapolnjenem orehovem drevesu. Na tem drevesu se rojevajo, živijo, se zaljubljajo, vrezujejo v skorjo spekulativne člančiče o pomenu življenja, brezizhodnosti smrti in pomembnosti omejevanja rojstev, bojujejo svoje resnično majhne vojne in nazadnje tudi umirajo, pripeti na spodnjo stran nekaterih teže dostopnih vnanjih vej.

Svoje drevo so zapustili edino tisti Oglarunci, ki so jih za kazen vrgli z njega: ker so zagrešili gnusni zločin krive misli, da se je nemara tudi na drugih drevesih razvilo življenje, oziroma celo, da druga drevesa v resnici obstajajo in niso zgolj privid, ki ga povzroči nezmerno uživanje oreškov ogla.

Naj se nam zdi to obnašanje še tako eksotično, v vsej Galaksiji ni življenjske vrste, ki mu tako ali drugače ne bi podlegla tudi sama, in prav zato je Vrtinec totalne perspektive tako pošastna naprava.

Kajti ko vas vtaknejo vanj, ste za kratek hip soočeni z vso nepojmljivo neskončnostjo stvarstva, v kateri je nekje postavljena neznatna značka, mikroskopska pika na mikroskopski piki, ki pravi »Tule si«.

Pred Zaphodom se je odprla siva planjava, razkopano in pregaženo polje. Veter se je divje zaganjal čezenj.

Sredi polja se je dvigala jeklena izboklina kupole. Uganil je, da sta namenjena tja. K Vrtincu totalne perspektive.

Obstal je in si ga ogledoval, in tedaj se je iz kupole zaslišal nečloveški krik groze, kot bi človeku izžigali dušo iz telesa. Krik se je dvignil nad tuljenje vetra in z njim odplaval v daljavo.

Zaphod je klecnil od strahu, kri se mu je spremenila v tekoči helij.

»Uh, kaj pa je to?« je hripavo zamrmral.

»Posnetek,« je povedal Gargravarr, »posnetek zadnjega človeka, ki so ga dali v Vrtinec. Vedno ga zavrtimo naslednji žrtvi. Kot nekakšen preludij.«

»Uh, to je grozno...« je zajecljal Zaphod. »Poslušaj, a je ne bi rajši pobrisala na kakšno zabavo ali kaj takega?«

»Kolikor vem,« je rekel Gargravarrjev eterični glas, »sem prav zdajle na taki zabavi. Se pravi, moje telo je. Kar naprej hodi brez mene na zabave. Da sem mu samo v napoto. Hej ho, hej ho.«

»Kaj je pravzaprav s tvojim telesom?« je vprašal Zaphod, da bi še malo odložil, kar mu je bilo namenjeno.

»No... svoja pota hodi, razumeš,« je obotavljaje priznal Gargravarr.

»Hočeš reči, da ima svojo pamet?« je rekel Zaphod.

Zavladal je leden molk. Dolgo je trajalo, da je Gargravarr spet spregovoril:

»Moram reči, da se mi zdi tvoja opazka precej neokusna.«

Zaphod je zmedeno izjecljal nekakšno opravičilo.

»Ni važno,« je rekel Gargravarr, »saj nisi mogel vedeti.«

Glas se mu je klavrno zatresel.

»Resnica je ta,« je nadaljeval in slišalo se je, kako se trudi, da se mu glas ne bi zlomil, »da sva trenutno v fazi preskusne ločitve. Bojim se, da se bo končalo z razvezo.«

Spet je umolknil in Zaphod ni imel pojma, kaj bi lahko rekel. Negotovo je zamomljal.

»Najbrž se res nisva dobro ujela,« se je čez čas razgovoril Gargravarr, »nikoli nisva uživala v istih stvareh. Najbolj sva se vedno prepirala glede seksa in ribolova. Nazadnje sva poskusila to dvoje združiti, pa je bila polomija še hujša. In zdaj me ne spusti več noter. Še videti me noče več...« Žalostno je utihnil. Čez planjavo je tulil veter.

»Pravi, da ga samo omejujem. Ko sem mu rekel, da je pravzaprav moja naloga, da ga usmerjam, je rekel, da je to že spet ena tistih brihtnih, ki bi se vsakemu normalnemu telesu zataknile v grlu. In pri tem sva ostala. Verjetno mu bodo dosodili v varstvo tudi moje ime.«

»Oh...?« je sočutno zastokal Zaphod. »Kakšno pa je?«

»Pizpot,« je rekel glas, »Pizpot Gargravarr je moje ime. Saj to pove vse, ne?«

»Mmhmmm...« je zamrmral Zaphod.

»In tako sem, kot razum brez telesa, sprejel to službo čuvarja Vrtinca totalne perspektive. Nihče več ne bo stopil na ta planet. Razen žrtev Vrtinca, seveda — ampak bojim se, da te ne štejejo.«

»Oh...«

»Se zgodbo ti moram povedati. Bi jo rad slišal?«

»Ahm...«

»Pred davnimi leti je bil to cvetoč, srečen planet — z ljudmi, mesti, trgovinami, skratka normalen svet. Razen da je bilo na največjih ulicah teh mest za las več prodajaln obutve, kot bi bilo potrebno. In počasi in neopazno je število teh prodajaln naraščalo. To je v ekonomski teoriji sicer znan pojav, prav tragično pa je bilo gledati njegove učinke, kajti več ko je bilo prodajaln, več čevljev so morale prodati in slabše kvalitete so bili. In bolj ko so bili neuporabni, več so jih morali ljudje kupovati, če so se hoteli obuti, in bolj so uspevale prodajalne, dokler celotno gospodarstvo ni padlo skozi tisto, čemur se menda reče čeveljski horizont, ko je ekonomsko upravičena samo še gradnja novih prodajaln obutve. In posledica: polom, uničenje in lakota. Prebivalstvo je pomrlo. Tista peščica, ki je imela v svojih genih ravno pravšnjo nestabilnost, je mutirala v ptice — saj si jih videl — in te so preklele noge, preklele tla in se zaklele, da ne bodo več stopile nanje. Nesrečniki. Pridi zdaj, v Vrtinec morava.«

Zaphod je zmedeno zmajal z glavo in se opotekel čez polje.

»In ti,« je vprašal, »ti si tudi iz te peklenske luknje?«

»Ne, ne,« je prizadeto odvrnil Gargravarr, »jaz sem z Žabsveta C. Čudovit svet. Kakšne možnosti za ribolov! Ob večerih se zmerom vračam tja. Čeprav zdaj lahko samo še gledam. Na tem planetu pa je Vrtinec totalne perspektive edina stvar, ki še čemu služi. Sem so ga postavili, ker ga nihče drug ni maral v svoji soseščini.«

V tem trenutku je razparal ozračje še en obupen krik, da se je Zaphod kar stresel.

»Le kaj je človeku tako grozno?« je zasopel.

»Vesolje,« je na kratko povedal Gargravarr, »vse neskončno Vesolje. Neskončna sonca, neskončne razdalje med njimi in ti sam neskončno majhen, nevidna točka na nevidni točki.«

»Oha, človek, jaz sem vendar Zaphod Beeblebrox, razumeš,« je zamrmral Zaphod, ki je skušal zbrati poslednje ostanke svojega ega.

Gargravarr ni odgovoril, povzel je le svojo mrmrajočo žalostinko, dokler nista dospela do potemnele jeklene kupole sredi polja.

Ko sta se ji približala, so v steni zahrumela vrata in razkrila majhno temno kamrico.

»Vstopi,« je rekel Gargravarr.

Zaphod se je od strahu zdrznil.

»Kako, kar zdaj?« je rekel.

»Zdaj.«

Živčno je pomolil glavo v kamrico. Bila je zelo tesna. Stene so bile jeklene, prostora pa je bilo komaj kaj več kot za enega človeka.

»Meni... meni se tole ne zdi posebno... posebno podobno Vrtincu,« je rekel.

»Saj tudi ni,« je odvrnil Gargravarr, »to je samo dvigalo. Vstopi.«

Z neznanskim drgetanjem je Zaphod vstopil. Čutil je, da je tudi Gargravarr z njim, čeravno breztelesni možak ni spregovoril nobene besede.

Dvigalo se je začelo spuščati.

»Moram se duševno pripraviti,« je zamrmral Zaphod.

»Na to se ne da pripraviti,« je nepopustljivo pribil Gargravarr.

»Ti pa res znaš človeka spraviti na tla.«

»Ne jaz. Pač pa Vrtinec.«

Na dnu se je odprla zadnja stran dvigala in Zaphod se je opotekel v neprevelik, zelo namensko opremljen prostor z jeklenimi stenami.

Na drugi strani je stal pokončen jeklen zaboj, ravno dovolj velik za človeka.

To je bilo vse.

Zaboj je bil z enim samim debelejšim kablom povezan s kopico škatel in instrumentov.

»Je to to?« je presenečen vprašal Zaphod.

Saj ni videti tako grozno, je pomislil. »In jaz naj stopim tja noter?« je dodal. »Da, tja noter,« je rekel Gargravarr, »in bojim se, da kar pri priči.«

»Ja, ja, že dobro,« je odvrnil Zaphod.

Odprl je vrata zaboja in vstopil.

In čakal.

Po petih sekundah je reklo klik in nenadoma je bilo skupaj z njim v zaboju vse Vesolje.

Enajsto poglavje

Vrtinec totalne perspektive ustvarja sliko celotnega vesolja po načelu ekstrapolacijske snovne analize.

Da pojasnimo: ker na sleherni delec snovi v vesolju tako ali drugače vpliva sleherni drug delec v Vesolju, je teoretično mogoče izpeljati celotno stvarstvo — sleherno sonce, sleherni planet, njihove orbite, njihov sestav, pa tudi njihovo ekonomsko in družbeno zgodovino iz, recimo, majhnega koščka rožičeve potice.

Mož, ki je izumil Vrtinec totalne perspektive, je z njim v bistvu hotel samo podkuriti svoji ženi.

Trin Tragula — tako mu je bilo ime — je bil sanjač, mislec, spekulativni filozof, oziroma kot je imela navado reči njegova žena, tepec.

Kar naprej ga je gnjavila, kako skrajno nezmerno dosti časa zapravi za to, da strmi v nebo, tuhta o mehaniki varnostnih zaponk ali spektroskopira koščke rožičeve potice.

»Nobenega občutka za mero nimaš!« se je zadirala nanj, tudi po osemintridesetkrat na dan.

In tako je zgradil Vrtinec totalne perspektive - da bi ji pokazal.

Na en konec je priključil ves realni svet, kot ga je ekstrapoliral iz koščka rožičeve potice, na drugi konec pa svojo ženo: tako da je v trenutku, ko je napravo vključil, spregledala vso neskončnost stvarstva in sebe v primeri z njo.

Trin je v grozi ugotovil, da ji je šok popolnoma izničil možgane: bil pa je tudi zadovoljen, saj je dokončno in neizpodbitno dokazal, da si življenje, ki hoče obstajati v Vesolju tolikšnih razsežnosti, predvsem ne more privoščiti občutka za mero.

Vrata Vrtinca so se odprla.

S svojim breztelesnim razumom je Gargravarr malodušno opazoval prizor. Po svoje mu je bil Zaphod Beeblebrox kar všeč. Očitno je bil mož številnih vrlin, četudi so bile večinoma s slabega konca.

Čakal je, da se bo zvrnil iz zaboja, kot so se doslej še vsi.

Zaphod je lepo izstopil.

»Zdravo!« je rekel.

»Beeblebrox...« je osuplo zinil Gargravarrjev razum.

»Kje bi lahko kaj malega popil, prosim?« je rekel Zaphod.

»A... si bil... v Vrtincu?« je zajecljal Gargravarr.

»Saj si me videl, človek.«

»In je deloval?«

»Jasno da.«

»In si videl vso neskončnost stvarstva?«

»Kajpada. Prav čedno, moram reči.«

Gargravarrjev razum se je osuplo vrtel v krogih. Če bi bilo njegovo telo z njim, bi zdaj verjetno obsedelo na zadnji plati in povešalo spodnjo čeljust.

»In si videl tudi sebe,« je vprašal Gargravarr, »v razmerju do vsega?«

»Ja, ja, seveda.«

»Ampak... kaj si pa občutil?«

Zaphod je domišljavo zmignil z rameni.

»Samo to, kar sem že ves čas vedel. Da sem res prima in super tip. A sem ti že povedal, poba, jaz sem Zaphod Beeblebrox!«

Pogled mu je splaval prek naprav, ki so poganjale vrtinec. Na lepem se je zdrznil.

Zasopihal je kot meh.

»Oha,« je rekel, »ali je tistole res rožičeva potica?«

Izpulil je pecivo izpod senzorjev, ki so ga obdajali.

»Če bi ti razlagal, kako sem je potreben,« je lakotno pojasnil, »je ne bi utegnil pojesti.«

In jo je snedel.

Dvanajsto poglavje

Kmalu zatem je že tekel proti porušenemu mestu.

Zatohli zrak ga je grobo praskal po sapniku. Kar naprej se je spotikal od izčrpanosti, ki jo je še vedno čutil. Začenjalo se je tudi že nočiti in razbrazdana tla so bila zahrbtna.

Vendar mu je nedavni doživljaj še dajal poleta. Vse Vesolje! Videl je, kako se Vesolje razprostira na vse strani v neskončnost — ves svet. In zraven jasna in čudovita zavest, da je prav on najpomembnejša stvar v njem. Eno je, če ima človek prenapihnjen ego. In nekaj drugega, če ti tako pove stroj.

Pa ni imel časa, da bi razmišljal o tem.

Gargravarr mu je povedal, da bo moral o dogodku obvestiti svoje gospodarje, da pa mu z veseljem da nekaj odloga, preden bo to storil. Dovolj, da uide in si najde skrivališče.

Sicer mu ni bilo jasno, kaj naj napravi, vendar mu je zavest, da je najpomembnejša oseba v Vesolju, vlivala vero, da se bo že kaj našlo.

Drugače pa na tem klavrnem planetu zlepa ne bi našel razloga za optimizem.

Tekel je, dokler ni dosegel obrobja zapuščenega mesta.

Korakal je po razpokanih in razritih ulicah, ki jih je preraščal reven plevel, jame pa so bile zatrpane z razpadajočimi čevlji. Stavbe, mimo katerih je šel, so bile tako razmajane, da se mu je zdelo prenevarno vstopiti. Kje naj se skrije? Pohitel je dalje.

Kmalu je naletel na ostanke široke ceste, ki je zavijala od njegove smeri; na njenem koncu je videl veliko nizko stavbo, obkroženo s kopico manjših, vse skupaj pa je bilo obdano z ograjo. Večja stavba se je zdela še kar trdna in nameril se je proti njej, da bi si poiskal... no, karkoli pač.

Približal se ji je. Na eni strani - očitno je bilo to pročelje, ker je gledalo na široko betonsko ploščad — so bila tri orjaška vrata, nemara šestdeset čevljev visoka. Zadnja so bila odprta in Zaphod je stekel do njih.

Znotraj je bilo vse pusto, prašno in v neredu. Prek vsega so se razpenjale velikanske pajčevine. Del notranjščine se je že sesul, del zadnje stene se je udrl in po tleh je ležala nekaj palcev debela plast prahu.

V    polmraku je razločil samo nekakšne velikanske gmote, pokrite z ruševinami.

Bile so valjaste, pa hruškaste in spet jajčaste oziroma razbito-jajčaste. Večina je bila razklana ali polomljena, od nekaterih so ostala le še okostja.

Same razpadajoče vesoljske ladje.

Zaphod je obupano taval med razbitimi lupinami. Tu ni bilo ničesar, kar bi bilo vsaj od daleč uporabno. Že od topota njegovih korakov se je eno od okostij sesulo.

V ozadju stavbe je stala stara ladja, nekaj večja od drugih in prekrita s še debelejšo plastjo prahu in pajčevin. Na zunaj pa je bila videti cela. Zaphod se ji je z zanimanjem približal in se pri tem nenadoma spotaknil ob dovodno cev.

Poskusil jo je odmakniti, pa ga je presenetilo, da je še vedno priključena na ladjo.

Skrajna osuplost se ga je polotila, ko je ugotovil, da cev potihoma hrumi.

Nejeverno je zijal v ladjo, pa v cev v svojih rokah.

Slekel si je suknjič in ga odvrgel. Po vseh štirih je sledil cevi do priključka na ladji. Bil je nepoškodovan in tiho hrumenje je bilo še bolj razločno.

Srce mu je začelo biti hitreje. Obrisal je plast umazanije in položil uho na ladijski oklep. Slišal je samo šibek, nedoločen šum.

Pobrskal je po smeteh na tleh in si kmalu našel kratek kos cevi in neuničljivo plastično skodelico. Napravil si je preprost stetoskop in ga prislonil na steno ladje.

Ob tem, kar je zaslišal, mu je pamet začela prevračati kozolce.

Glas je rekel:

»Transzvezdna križarjenja se opravičujejo cenjenim potnikom zaradi večkratne preložitve tega poleta. Pričakujemo pošiljko papirnatih robčkov z limonino aromo za vaše udobje, osvežitev in higieno med poletom. Zahvaljujemo se vam za potrpljenje. Posadka bo v kratkem spet postregla s kavo in piškoti.«

Zaphodu so se zašibila kolena, kot uročen je strmel v ladjo.

Ves omotičen je napravil nekaj korakov. Pogled mu je obstal na orjaški tabli odhodov, ki je še visela s stropa, vendar samo na enem kavlju. Prekrita je bila z umazanijo, le tu in tam so se še razločile številke.

Prebral je, kar je mogel, potem pa na hitro poračunal. Oči so se mu razširile.

»Devetsto let...« je dahnil. Toliko je ladja zamujala.

Čez dve minuti je bil že na krovu.

Ko je stopil iz zračne zapore, ga je pozdravil svež in hladen zrak — prezračevanje je še vedno delovalo.

Tudi luči so še gorele.

Iz male vhodne predsobe se je živčno napotil po ozkem hodniku.

Nenadoma so se odprla vrata in predenj je stopila postava.

»Prosim, vrnite se na svoj sedež, gospod,« je rekla androidna stevardesa, mu obrnila hrbet in odkorakala pred njim po hodniku.

Ko mu je srce spet začelo biti, je krenil za njo. Odprla je vrata na koncu hodnika in zakorakala skoznje.

Sledil ji je tudi skozi vrata.

Znašla sta se v potniški kabini in Zaphodu je srce spet zastalo.

V vsakem sedežu je sedel potnik, dobro privezan.

Vsi so imeli dolge in razmršene lase in krempljaste nohte, moški so imeli goste brade.

Vsi so bili prav očitno živi — le spali so.

Zaphodu so vstajali lasje.

Počasi, kot v sanjah, je taval po prehodu med sedeži. Ko je prišel do sredine, je bila stevardesa že pri koncu. Obrnila se je in spregovorila.

»Dober dan, dame in gospodje,« je rekla sladko. »Hvala vam, da ste bili pripravljeni potrpeti to kratko zamudo. Vzleteli bomo, brž ko bomo mogli. Če bi se zdaj izvolili zbuditi, vam bom postregla s kavo in pecivom.«

Tiho je zabrnelo.

V tem trenutku so se potniki zbudili.

Vrešče so se skušali iztrgati iz vezi in naprav za umetno vzdrževanje življenjskih funkcij, s katerimi so bili priklenjeni na sedeže. Tulili so in kričali, da so Zaphoda zabolela ušesa.

Zvijali so se in otepali, medtem pa se je stevardesa potrpežljivo pomikala po prehodu in pred vsakogar položila majhno skodelico kave in zavitek piškotov.

Potem je eden vstal s sedeža.

Obrnil se je in pogledal Zaphoda.

Zaphodu se je naježila koža po vsem telesu, kot bi se hotela sneti in jo ubrati po svoje. Obrnil se je in pobegnil iz norišnice.

Planil je skozi vrata nazaj na hodnik.

Mož je bil že za njim.

Kar so ga nesle noge, jo je ucvrl po hodniku, pa skozi malo predsobo in na drugo stran. Znašel se je v komandni kabini, zaloputnil je vrata in jih zapahnil. Potem se je težko sopeč še naslonil nanje.

Čez nekaj sekund je zunaj nekdo s pestjo pobobnal po vratih.

V kabini je spregovoril kovinski glas.

»Potnikom ni dovoljen dostop v komandne prostore. Prosim, vrnite se na svoje mesto in počakajte na vzlet. Postregli vam bodo s kavo in piškoti. Govori vaš avtopilot. Prosim, vrnite se na svoje mesto.«

Zaphod ni rekel nič, samo sopihal je. Na drugi strani je oni še vedno tolkel po vratih.

»Prosim, vrnite se na svoje mesto,« je ponovil avtopilot. »Potnikom ni dovoljen vstop v komandne prostore.«

»Jaz nisem potnik,« je zasopel Zaphod.

»Prosim, vrnite se na svoje mesto.«

»Nisem potnik,« je zatulil Zaphod.

»Prosim, vrnite se na svoje mesto.«

»Saj nisem...hej, me sploh slišiš?«

»Prosim, vrnite se na svoje mesto.«

»Ti si avtopilot?«

»Da,« je rekel glas s komandne plošče.

»Ti si poveljnik te ladje?«

»Da,« je ponovil glas, »prišlo je do zamude. Potniki so zaradi svojega udobja začasno v stanju klinične smrti. Vsako leto jim postrežemo kavo in piškote, nakar jih zaradi njihovega nadaljnjega udobja vrnemo v stanje umetne smrti. Vzleteli bomo, ko bodo zaloge za polet dopolnjene po predpisih. Opravičujemo se za zamudo.«

Zaphod se je odmaknil od vrat, ki niso več bobnela od udarcev. Približal se je komandni plošči.

»Zamudo?« je zavpil. »A si videl, kaj je zunaj? Puščava, nič. Civilizacija je šla po gobe. Na vsem planetu ni papirnatih robčkov z limonino aromo!«

»Statistično je verjetno,« je odgovoril avtopilot brez omahovanja, »da bodo zrasle druge civilizacije. Nekega dne se bodo pojavili tudi papirnati robčki z limonino aromo. Dotlej pa bomo imeli krajšo zamudo. Prosim, vrnite se na svoje mesto.«

»Ampak...«

Ampak v tem trenutku so se vrata odprla. Zaphod se je zasukal in se znašel pred zasledovalcem, ki je nosil veliko aktovko. Bil je čedno oblečen, z urejenimi lasmi. Obraz je bil gladko obrit, nohti postriženi.

»Zaphod Beeblebrox,« je spregovoril. »Moje ime je Zarniwoop. Če prav vem, ste me iskali.«

Zaphodu Beeblebroxu so se zašibila kolena. Iz ust mu je prihajalo nerazumljivo brbranje. Sesedel se je v stol.

»Človek božji, odkod si se vzel?« je ponavljal.

»Tule sem čakal na vas,« je odgovoril možak uradno.

Odložil je aktovko in se usedel v drug sedež.

»Veseli me, da ste se držali navodil,« je rekel. »Malo sem bil že živčen, da boste odšli iz moje pisarne skozi vrata in ne skozi okno. Potem bi se znašli v lepi kaši.«

Zaphod je zmajeval z glavama in nerazločno momljal.

»Ko ste stopili skozi vrata moje pisarne, ste vstopili tudi v moje elektronsko sintetično vesolje,« je razložil Zarniwoop. » Če bi odšli skozi vrata, bi se znašli spet v pravem svetu. Umetni svet pa vodim od tod.«

Ponosno je potrepljal aktovko.

Zaphod ga je motril z mešanico prezira in jeze.

»V čem pa je razlika?« je zamrmral.

»V ničemer,« je rekel Zarniwoop. »Identični sta. Oh, razen žabonskih lovcev — mislim, da so v pravem vesolju sivi.«

»In za kaj gre tu?« je odsekal Zaphod.

»Preprosto,« je rekel Zarniwoop. Od njegove samozavesti in važnosti je Zaphod videl vse rdeče.

»Zelo preprosto,« je ponovil Zarniwoop, »odkril sem koordinate, kjer je mogoče najti tega človeka — človeka, ki vlada Vesolju. Ugotovil sem tudi, da je njegov planet skrit v neverjetnostnem polju. Da bi zavaroval svojo skrivnost — in tudi sebe — sem se umaknil v varstvo tega popolnoma umetnega vesolja in se skril na pozabljeni turistični ladji. Tu sem bil varen. Medtem pa sva skupaj...«

»Midva?« je jezno vprašal Zaphod, »hočeš reči, da sva se poznala?«

»Seveda,« je odgovoril Zarniwoop, »prav dobro sva se poznala.«

»Čisto brez okusa sem bil,« je rekel Zaphod in se zavil v kujav molk.

»Medtem sva skupaj napravila načrt, da boste ugrabili ladjo na neverjetnostni pogon — edino, ki bi lahko dosegla vladarjev planet — in jo prinesli sem k meni. Upam, da ste to tudi storili, in vam čestitam.« Prav na tenko se je posmejal, da bi ga Zaphod najrajši z opeko po šobi.

»Oh, če vas je skrbelo,« je še dodal Zarniwoop, »to vesolje je bilo ustvarjeno posebej za vas. Zato ste zanj tudi najpomembnejša oseba na svetu. V pravem svetu,« in tu se je nasmehnil za dve opeki, »nikoli ne bi prišli živi iz Vrtinca totalne perspektive. Greva?«

»Kam?« je užaljeno vprašal Zaphod. Počutil se je, kot bi mu izpustili ventilčke.

»Na vašo ladjo. Na Zlato srce. Saj ste jo prinesli, upam?«

»Nisem.«

»Kje pa imate suknjič?«

Zaphod ga je debelo pogledal.

»Suknjič? Slekel sem ga. Zunaj je.«

»Dobro, poiskala ga bova.«

Zarniwoop je vstal in pomignil Zaphodu, naj mu sledi.

Zunaj v predsobi sta slišala krike potnikov, ki so jih krmili s kavo in piškoti.

»Tole čakanje ni bilo prav nič prijetno,« je rekel Zarniwoop.

»Ni bilo prijetno!« je zagodel Zaphod. »Kaj pa...«

Zarniwoop ga je utišal z dvignjenim prstom, zračna zapora se je odprla. Nekaj korakov proč je v prahu ležal Zaphodov suknjič.

»Zelo izjemna in zelo mogočna ladja,« je rekel Zarniwoop. »Pazite!«

Žep na suknjiču se je nenadoma napihnil in se razpočil.

Mali kovinski model Zlatega srca, ki ga je Zaphod odkril v žepu, je začel rasti.

Rasel je in rasel in v dveh minutah dosegel svojo polno velikost.

»Pri neverjetnostnem količniku,« je rekel Zarniwoop, »... oh, kaj vem, nekaj velikanskega.«

Zaphodu so se spet zašibila kolena.

»Se pravi, da sem jo ves čas nosil s seboj?«

Zarniwoop se je zasmejal. Dvignil je aktovko in jo odprl.

Obrnil je eno samo stikalo v njej.

»Zbogom umetno vesolje,« je dejal, »pozdravljeno pravo!«

Prizor pred njima je rahlo zatrepetal - in se takoj spet pojavil enak kot prej.

»Ste videli?« je rekel Zarniwoop. »Natanko enako.«

»Hočeš reči,« je krčevito ponovil Zaphod, »da sem jo ves čas nosil s sabo?«

»Oh seveda,« je rekel Zarniwoop, »v tem je vsa poanta.«

»Meni je zadosti,« je rekel Zaphod, »odslej ne računaj več z mano. Čisto zadosti mi je že vsega. Kar sam se igraj svoje igrice.«

»Bojim se, da ne morete izstopiti,« je rekel Zarniwoop, »ujeti ste v neverjetnostno polje. Izhoda ni.«

In se je spet zasmejal, da bi ga Zaphod najrajši mahnil. Tokrat ga tudi je.

Trinajsto poglavje

Ford Prefect je pridirjal na most Zlatega srca.

»Trillian! Arthur!« je vpil. »Deluje! Ladja je oživela!«

Trillian in Arthur sta spala na tleh.

»Dajmo, ljudje, gremo, gremo,« je vpil in ju suval z nogo.

»Zdravo, fantje,« je zaščebetal računalnik, »blazno fino, da sem spet pri vas, vam povem, in hotel sem reči še to...«

»Zapri,« je rekel Ford, »in rajši povej, kje hudiča smo.«

»Na Žabsvetu B. Fant, kakšna luknja,« je rekel Zaphod, ki je ravno pritekel na most, »zdravo, po moje ste me tako neverjetno veseli, da ne morete najti besed, ki bi povedale, kakšen kul frud sem.«

»Kakšen kaj?« je zaspano vprašal Arthur, ki se je ravno pobiral s tal in mu še nič ni prišlo do živega.

»Saj vem, kako vam je pri srcu,« je rekel Zaphod, »tako veličasten sem, da še meni zmanjka besed, kadar se pogovarjam sam s sabo. Samo da se spet vidimo, Trillian, Ford, Opičnjak. Oha, računalnik...?«

»Pozdravljeni, gospod Beeblebrox, zelo sem počaščen...«

»Zapri in nas hitro spravi odtod, hitro, hitro.«

»Ni problema, fantje, kam pa bi radi šli?«

»Kamorkoli, ni važno,« je zavpil Zaphod. »Pač, pač, čakaj!« je jadrno dodal. »Hočemo v najbližjo restavracijo!«

»Ni problema,« je veselo rekel računalnik in mostič se je stresel od silne eksplozije.

Zarniwoop, ki je vstopil minuto pozneje z modrico na očesu, si je z zanimanjem ogledal štiri oblačke dima.

Štirinajsto poglavje

Štiri mlahava telesa so se pogrezala v vrtinčasto črnino. Zavest je ugasnila, hladna pozaba jih je vlekla globlje in globlje v prepad nebivanja. Bobnenje tišine je pošastno odmevalo po temnem grenkem morju valujoče rdečine, ki jih je počasi goltalo vase, kot za zmeraj.

Po celi večnosti se je morje umaknilo in jih odplaknilo na hladno trdo obalo, kot naplavino Življenja, Vesolja in sploh Vsega.

Pretresali so jih ledeni krči, okoli glav so jim zastrašujoče plesale luči. Hladna trda obala se je povesila in se raztegnila, potem pa je obmirovala v temni bleščavi. Strašno gladka hladna trda obala.

Zelen madež jih je očitajoče motril.

Pokašljal je.

»Dober večer voščim, gospa, gospodje,« je rekel, »ste morda rezervirali vnaprej?«

Fordova zavest je tlesknila na svoje mesto kot napeta elastika, in kar naenkrat je bil spet pameten. Motni pogled je uprl v zeleni madež.

»Rezervirali?« je šibko zastokal.

»Da, gospod,« je rekel zeleni madež.

»Mar je za posmrtno življenje že treba rezervacije?«

Kolikor je mogoče za zelen madež trditi, da je ošabno privzdignil obrvi, je ta madež storil prav to.

»Posmrtno življenje, gospod?« je rekel.

Arthur Dent je grabil za svojo zavestjo tako, kot grabi človek za milom v kopalni kadi.

»Je to onstranstvo?« je zajecljal.

»Bi rekel,« je odgovoril Ford Prefect, ki se je trudil, da bi odkril, v katero smer je gor. Preskusil je hipotezo, da je to v nasprotni smeri od hladne trde obale, na kateri je ležal, in se obotavljaje skobacal na, tako je upal, svoje noge.

»Namreč,« je rekel in se rahlo pozibaval, »nobene možnosti ni, da bi preživeli tisto eksplozijo, kaj mislite?«

»Ne,« je zamrmral Arthur. Dvignil se je na komolce, pa se stvari s tem niso bistveno popravile. Omahnil je nazaj.

»Ne,« je rekla Trillian in vstala, »prav nobene.«

Od tal je bilo slišati zamolklo grgranje. To je bil Zaphod Beeblebrox, ki je poskušal govoriti.

»Jaz gotovo nisem preživel,« je zagrgral, »mene je totalno! Bum bang! pa je bilo.«

»Ja, po tvoji krivdi,« je rekel Ford. »Niti trohice možnosti nismo imeli. Moralo nas je raznesti na kosce. Povsod same roke in noge.«

»Ja,« je rekel Zaphod in se hrupno skobacal na noge.

»Če bi dama in gospodje izvolili naročiti pijačo...« je rekel zeleni madež, ki je nestrpno plahutal pred njimi.

»Bumf, tresk,« je nadaljeval Zaphod, »trasss, v same molekule nas je razsulo. Ej, Ford,« je rekel, ko je prepoznal enega od počasi razločujočih se zmazkov okoli sebe, »a si tudi ti doživel tisto, ko se ti celo življenje zvrsti pred očmi?«

»A ti tudi?« je vzkliknil Ford. »Celo življenje?«

»Ja,« je rekel Zaphod, »vsaj mislim, da je bilo moje. Moj film se je dostikrat utrgal, veš.«

Ogledal si je različne nejasne oblike, ki so počasi postajale prave in ne samo motni in brezoblični obrisi.

»Tako...« je rekel.

»Kaj tako?« je rekel Ford.

»Tako torej,« je previdno začel Zaphod, »ležimo tu mrtvi...«

»Stojimo,« ga je popravila Trillian.

»Ehm, stojimo mrtvi v tej pusti...«

»Restavraciji,« je rekel Arthur Dent, ki je že vstal in je zdaj na veliko presenečenje videl popolnoma jasno. Se pravi, ne na presenečenje, da je videl, pač pa, kaj je videl.

»Tule torej,« je vztrajno ponavljal Zaphod, »stojimo mrtvi v tej pusti...«

»...restavraciji.«

»S petimi zvezdicami,« je dokončala Trillian.

»Čudno, ne?« je rekel Ford.

»Ja, je.«

»Ampak lestenci so čedni,« je rekla Trillian.

Osuplo so se razgledovali.

»Niti ni onstranstvo,« je rekel Arthur, »prej bi rekel nekakšen apres vie.«

Lestenci so bili po pravici povedano malo preveč kričeči in tudi nizki obokani strop, s katerega so viseli, v idealnem Vesolju ne bi bil ravno te globoko turkizne barve: če pa bi že bil, ga skriti žarometi ne bi še posebej poudarjali. Seveda to Vesolje ni idealno, o čemer so pričali tudi škilasti vzorci marmornatih ploščic na tleh in prav tako okrasna prednja stena osemdeset sežnjev dolge točilne mize z marmornato vrhnjo ploščo. Omenjena prednja stena je bila okrašena s tapeto iz skoraj dvajset tisoč kožic antarejskih mozaičnih kuščarjev, navzlic dejstvu, da so bile te kožice omenjenim kuščarjem nujno potrebne, saj so v njih hranili svoje drobovje.

Ob točilni mizi so lagodno slonela po modi oblečena bitja, druga so počivala v naslanjačih pisanih barv, ki so bili neprisiljeno razpostavljeni po vsej točilnici. Mlad častnik Vl'Hurgov je ravnokar odpeljal svojo kadečo se zeleno lepotico skozi velika vrata iz dimnega stekla na koncu točilnice v razkošno razsvetljeno glavno restavracijsko dvorano.

Za Arthurjem je bilo veliko zavešeno okno. Odgrnil je rob zavese in zagledal pusto in grozljivo pokrajino, vso sivo, razbrazdano in zlohotno, skratka pokrajino, ob kateri bi ga v običajnih razmerah pri priči popadla groza. Zdaj pa razmere niso bile običajne, kajti tisto, ob čemer mu je zledenela kri in se mu je koža za tilnikom skrčila in se skušala sneti z glave, je bilo nebo. Bilo je...

Pomožni strežaj je vljudno zagrnil zaveso.

»Vse ob svojem času, gospod,« je rekel.

Zaphodu so se zasvetile oči.

»Heja, mrtvaki,« je rekel, »imam občutek, da smo spregledali nekaj supervažnega, razumete. Nekaj, kar je nekdo rekel, pa nam je ušlo.«

Arthur si je globoko oddahnil, da mu ni bilo treba misliti na tisto, kar je ravnokar videl. Rekel je:

»Jaz sem rekel, da je bolj nekakšen apres...«

»Ja, ja, a ti ni že žal?« ga je prekinil Zaphod. »Ti, Ford?«

»Rekel sem, da je čudno.«

»Ja, točno, ampak brez zveze. Mogoče pa...«

»Mogoče,« ga je prekinil zeleni zmazek, ki se je zdaj že razbistril v majhnega, priletnega zelenega natakarja v temni obleki, »mogoče bi se o tem izvolili pomeniti pri pijači...«

»Pijača!« je vzkliknil Zaphod. »To je tisto! Vidiš, kaj vse ti uide, če neprestano ne paziš.«

»Prav zares, gospod,« je potrpežljivo pokimal natakar. »Če bi dama in gospodje pred večerjo izvolili naročiti pijačo...«

»Večerja!« Zaphod se je kar razlezel od ganotja. »Poslušaj, ti ljubka zelena osebica, že za samo idejo bi te moj želodec z veseljem odnesel domov in te cel večer ujčkal.«

»...in preden se bo,« je nadaljeval natakar, »v njihovo zabavo razletelo Vesolje.«

Ford se je počasi obrnil k njemu. Občuteno je spregovoril:

»O, kakšno pijačo pa strežete pri vas?«

Natakar se je na kratko posmejal z vljudnim malim natakarskim nasmeškom.

»Ah,« je rekel, »bojim se, da me gospod ni dobro razumel.«

»Oh, upam, da ne,« je dahnil Ford.

Natakar je pokašljal z vljudnim malim natakarskim kašljem.

»Pri naših gostih ni čisto neobičajno, da jih časovno potovanje nekoliko zmede,« je rekel, »torej če smem predlagati...«

»Časovno potovanje?« je rekel Zaphod.

»Časovno potovanje?« je rekel Ford.

»Časovno potovanje?« je rekla Trillian.

»Hočete reči, da to ni onstranstvo?« je rekel Arthur.

Natakar se je spet posmejal z vljudnim malim natakarskim nasmeškom. Skoraj je že izčrpal svoj mali vljudni natakarski repertoar in grozilo je, da bo zdrsnil v vlogo precej zapetega in vzvišenega malega natakarja.

»Onstranstvo, gospod?« se je začudil. »Nikakor, gospod.«

»Torej nismo mrtvi?« je vprašal Arthur.

Natakar je stisnil ustnice prav na drobno.

»Aha ha,« je rekel. »Gospod je prav očitno živ, saj kako bi sicer skušal gospoda postreči.«

Z neponovljivo kretnjo, ki bi jo zaman skušali opisati, se je Zaphod plosknil po obeh čelih z dvema rokama in po stegnu s tretjo.

»Juhu, fantje,« je vzkliknil, »to je noro. Prišli smo. Končno smo tam, kamor smo hoteli. To je Stopotje!«

»Stopotje!« je ponovil Ford.

»Da, gospod!« je rekel natakar, ki je že nekaj časa z lopato nakladal potrpljenje, »to je Stopotje - Restavracija ob koncu Vesolja.«

»Česa?« je vprašal Arthur.

»Vesolja,« je ponovil natakar zelo razločno in po nepotrebnem tudi zelo glasno.

»Kdaj pa se je to končalo?« je vprašal Arthur.

»V nekaj minutah se bo, gospod,« je rekel natakar. Globoko je zajel sapo. Tega mu sicer ne bi bilo treba, ker je njegov organizem črpal mešanico plinov, kakršno je potreboval za življenje, iz majhne napravice ob nogi, ki je bila speljana naravnost v žilo. Res pa je, da pridejo trenutki, ko morate globoko zajeti sapo, ne glede na to, kako je urejena vaša presnova.

»Če bi zdaj končno izvolili naročiti pijačo,« je rekel, »bi vas lahko odpeljal k vaši mizi.«

Zaphod se je dvakrat zarežal do ušes, se zleknil na točilno mizo in pokupil večino zaloge.

Petnajsto poglavje

Restavracija ob koncu vesolja je eno najneobičajnejših podjetij v vsej zgodovini gostinstva. Zgrajena je bila na razbitinah... zgrajena bo na razbitinah... se pravi, da bo dotlej že zgrajena in tudi je -

Ena večjih težav, na katere naletimo pri časovnem potovanju, ni to, da bi po nesreči postali lastni oče ali mati. V zvezi z možnostjo, da bi postali svoj lastni oče ali mati, ni prav nobenega problema, ki ga uravnovešena družina širokih nazorov ne bi mogla urediti. Prav tako ni nikakršne nevarnosti, da bi spremenili tek zgodovine — tek zgodovine se namreč ne spreminja, ker se vsi drobci natančno skladajo, tako kot pri dobri zloženki. Vse pomembne spremembe so se zgodile že davno pred stvarmi, ki naj bi to spremenile, in tako se konec koncev vse lepo izide.

Največji problem je čisto preprosto problem slovnice, in poglavitno delo, ki vam pri tem lahko pomaga, je priročnik dr. Danka Potoriščiča 1001 spregatev za časovnega potnika. V njem zveste na primer, kako opisati nekaj, kar naj bi se vam zgodilo v preteklosti, preden ste se temu izognili tako, da ste preskočili za dva dni v prihodnost. Dogodek se opiše drugače, če govorite o njem s stališča svojega lastnega časa, drugače iz nadaljnje prihodnosti in spet drugače iz nadaljnje preteklosti, opis pa se močno zaplete v primeru, da pripovedujete v času dejanskega potovanja iz enega časa v drugega z namenom, da bi postali lastni oče oziroma mati.

Večina bralcev obupa že pri polpogojnem sestavljenem povratno—preteklem namenilnem prihodnjiku: v poznejših izdajah so v resnici pustili vse nadaljnje strani prazne, da so prihranili pri tiskarskih stroških.

Štoparski vodnik po Galaksiji si s to goščavo akademske abstrakcije ne beli glave, ustavi se le za pripombo, da je oznaka »dovršni prihodnjik« ukinjena, ker je bilo ugotovljeno, da ne obstaja.

Naj povzamemo:

Restavracija ob koncu Vesolja je eno najneobičajnejših podjetij v vsej zgodovini gostinstva.

Zgrajena je na razbitinah uničenega planeta, ki je (bo šel bit) obdan z velikanskim časovnim mehurjem in ga projicirajo v prihodnost do samega konca Vesolja.

To je, kot bi rekli mnogi, nemogoče.

Gostje v njej sedijo (so—bodo šli sedet) pri bogato obloženih mizah in jedo (so—bodo šli jest) razkošne jedi, medtem ko opazujejo (so-bodo bili opazovavši), kako se okoli njih razletava stvarstvo.

To je, kot bi rekli mnogi, enako nemogoče.

Pridete lahko (si se greste prit) h katerikoli večerji brez poprejšnje (predpotlejnazajšnje) rezervacije, kajti naročite se lahko za nazaj, se pravi, ko se vrnete v svoj lastni čas (boste-bi lahkosi šli naročit prejneko bi—bo svoj domčas ženazaj došli vrnit).

To je, kot bi mnogi neomajno zatrdili, absolutno nemogoče.

V Restavraciji se lahko srečate in obedujete z (boste-bi bili mogli šli srečat—i—obedovat z) nepopisno pestrim presekom prebivalstva celotnega prostora in časa.

To je, kot bi nam mnogi potrpežljivo pojasnili, tudi nemogoče.

Obiščete jo lahko, kolikorkrat hočete (boste lahkobi mogli na—in—naobiskovat... in tako naprej — za nadaljnje spregatvene popravke poglejte v knjigo dr.Potoriščiča), pa se vam ni treba bati, da bi srečali sami sebe, že zaradi zadrege, ki jo tako srečanje običajno povzroči.

Že samo to, tudi če bi bilo vse drugo res, pa ni, je patentirano nemogoče, bi rekli dvomljivci.

Ni vam treba drugega, kot da v svojem času položite na hranilno knjižico en peni, in ko boste prispeli na konec časa, vam bo obrestnoobrestni račun omogočil, da bo fantastična cena vaše pojedine že plačana.

To ni samo nemogoče, zatrjujejo mnogi, temveč tudi očitno noro, tako da so strokovnjaki za ekonomsko propagando iz bastablonskega zvezdnega sestava prišli na dan z naslednjim geslom: »Če ste že navsezgodaj napravili šest nemogočih reči, zakaj ne bi tega zašpilili z zajtrkom na Stopotju, v Restavraciji ob koncu Vesolja?«

Šestnajsto poglavje

Zaphod je postajal ob točilni mizi vse bolj utrujen. Glavi sta trkali skupaj in nasmeha sta zgubljala sinhronizacijo. Bil je prav klavrno srečen.

»Zaphod,« je rekel Ford, »dokler še nisi izgubil daru govora, nam povej, kaj pri fotonu se je zgodilo? Kje si bil? Kje smo bili mi? To so sicer same malenkosti, ampak rad bi si bil na čistem.«

Zaphodova leva glava se je malo streznila in pustila desno, da se je pogrezala v alkoholno meglo.

»Ja,« je rekel, »po opravkih pač. Hočejo, da jim najdem človeka, ki vlada Vesolju, ampak meni ni to nič mar. Mislim, da sploh ne zna kuhati.«

Desna glava je prisluhnila levi in prikimala.

»Točno,« je rekla, »dajva še enega.«

Ford si je privoščil še en pangalaktični grlorez, napoj, ki velja za alkoholno inačico ropa — dosti stane, pa še glava boli po njem. Saj je vseeno, je sklenil potem, kaj me pa briga.

»Veš, Ford,« je rekel Zaphod, »vse je kul in frudi.«

»Hočeš reči, da je vse v redu?«

»Ne,« je rekel Zaphod, »nočem reči, da je vse v redu. To ne bi bilo kul in frudi. Ce hočeš na vsak način vedeti, kaj se je zgodilo, reciva, da sem imel celotno situacijo v žepu. V redu?«

Ford je zmignil z rameni.

Zaphod se je zahihital v svoj kozarec. Pijača se je zapenila čez rob in začela najedati marmornato ploščo.

Približal se jima je temnopolt vesoljski cigan, ki je na vse pretege igral na električno violino, dokler mu Zaphod ni dal kup denarja, da ju je pustil pri miru.

Cigan se je premaknil k Arthurju in Trillian, ki sta sedela v drugem koncu točilnice.

»Ne vem, kaj je s tem lokalom,« je rekel Arthur, »meni se ježijo lasje.«

»Spij še enega,« je rekla Trillian, »uživaj.«

»Kaj od tega?« je vprašal Arthur. »Oboje se izključuje.«

»Ubogi Arthur, tole res ni življenje zate, kaj?«

»Ti praviš temu življenje?«

»Začenjaš govoriti kot Marvin.«

»Marvin je najbistrejša glava, kar jih poznam. Kaj misliš, kako bi se znebila tega violinista?«

Pristopil je natakar.

»Vaša miza je pripravljena,« je rekel.

Gledano od zunaj, kar se še nikoli ni zgodilo, spominja Restavracija na orjaško bleščečo morsko zvezdo, zasidrano na pozabljeni skali. V njenih krakih so po vrsti točilnica, kuhinje, generatorji polja sil, ki varujejo celotno zgradbo in razpadajočo gmoto planeta, na katerem vse skupaj počiva, ter časovne turbine, ki počasi zibljejo vse skupaj naprej in nazaj prek ključnega trenutka.

V sredini med kraki je velikanska zlata kupola, skoraj popolna krogla, in vanjo so se zdaj napotili Zaphod, Ford, Arthur in Trillian.

Samo okrasnih bleščic so porabili v kupoli vsaj pet ton, kajti z njimi so prekrili slednjo prosto ped površine. Pedi, ki niso bile proste, so bile že prej prekrite z dragulji, z dragocenimi morskimi školjkami s Santraginusa, z zlato peno, z mozaikom, s kožicami kuščarjev in še z milijoni drugih okraskov in olepšav. Steklo se je lesketalo, srebro svetilo, zlato žarelo, Arthur Dent zijal.

»Uaa,« je rekel Zaphod, »Zappo!«

»Neverjetno!« je dahnil Arthur. »Vsi ti ljudje...! Vse te stvari...«

»Te stvari,« je tiho pripomnil Ford, »so tudi ljudje.«

»Ti ljudje...« je ponovil Arthur, »ti... drugi ljudje...«

»Te luči...!« je rekla Trillian.

»Te mize...« je rekel Arthur.

»Ti prti...!« je rekla Trillian.

Natakarju se je zdelo, da posluša rubežnike.

»Konec Vesolja je strašno popularen,« je rekel Zaphod, ki si je negotovo utiral pot skozi množico miz, od katerih so bile nekatere iz marmorja, druge iz bogatega ultramahagonija, tretje celo iz platine, pri vsaki pa je sedela družba eksotičnih bitij, ki so se pomenkovala ali pa preučevala jedilnik.

»Za to priložnost se vsakdo rad bolje obleče,« je nadaljeval Zaphod, »to prispeva k slovesnemu vzdušju.«

Mize so bile razpostavljene v velikih krogih okoli osrednjega odra, kjer je majhen orkester igral lahko glasbo; vsaj tisoč miz, je ugibal Arthur, med njimi pa so bile raztresene zibajoče se palme, šušteči vodometi in groteskni kipci, skratka, vse pritikline, ki jih človek sreča v lokalih, kjer so le malo skoparili, da bi napravili vtis, da sploh niso skoparili. Arthur se je nelagodno oziral, ker je napol pričakoval, da bo zdaj zdaj nekdo vstal in začel hvaliti kartice American Expressa.

Zaphod se je opotekel in se zadel v Forda, ki se je opotekel in se zadel nazaj vanj.

»Uaa,« je rekel Zaphod.

»Zappo!« je rekel Ford.

»Moj pradedek je moral res dobro z..bati računalnikov mozeg, veš,« je rekel Zaphod, »naročil sem mu, naj nas odpelje v najbližji lokal, on pa nas je dostavil kar na konec Vesolja. Spomni me, da bom kakšen dan dober z njim.«

Umolknil je.

»Oho, vsi so tu, veš. Vsi, ki so bili nekaj.«

»Bili?«

»V Koncu Vesolja moraš kar naprej uporabljati preteklik,« je rekel Zaphod, »ker je vse že mimo, veš. Ho, zdravo,« je zaklical družbi velikih igvanastih bitij. »Kako?«

»Je to Zaphod Beeblebrox?« je vprašala ena igvana drugo.

»Vsaj mislim,« je odgovorila druga igvana.

»No, če to ni od sile,« je rekla prva igvana.

»Hecna stvar, življenje,« je rekla druga igvana.

»Kakor ga vzameš,« je rekla prva in spet sta se pogreznili v molk. Čakali sta na največji show v Vesolju.

»Ej, Zaphod,« je poklical Ford in ga poskusil zgrabiti za roko, po zaslugi tretjega pangalaktičnega grloreza pa je zgrešil. Potem je pokazal z nihajočim kazalcem.

»Tamle je moj stari kolega,« je rekel, »Vročečrni Desiato! Tisti tip v platinasti obleki pri platinasti mizi!«

Zaphod je poskušal s pogledom slediti Fordovemu kazalcu, pa se mu je od tega samo zvrtelo. Potem je spregledal.

»Oh ja,« je rekel, naslednji trenutek pa se mu je zjasnilo. »Si je ta tip opomogel! Mega! Večji od največjih! Razen mene.«

»Kdo naj bi to bil?« je vprašala Trillian.

»Vročečrni Desiato?« je osuplo vprašal Zaphod. »Njega ne poznaš? Še nikoli slišala za Totalno razdejanje?«

»Ne,« je rekla Trillian, ki res ni.

»Največji,« je rekel Ford, »najglasnejši...«

»Najbogatejši...« je predlagal Zaphod.

»...bend v zgodovini...« je iskal besedo.

»...zgodovine same,« ga je dopolnil Zaphod.

»Ne,« je rekla Trillian.

»Zuaa,« je rekel Zaphod, »tu smo pri Koncu Vesolju, ti pa še sploh živela nisi. Punca, to si zamudila!«

Odpeljal jo je do mize, kjer jih je že ves čas čakal natakar. Arthur jima je ves zgubljen sledil.

Ford se je prerinil skozi omizja do starega znanca.

»Ha, zdravo, Vročečrni,« je zavpil, »kako? Blazno, da te spet vidim, kako pa kaj hrupki? Videti si v redu, krasno debel in ves bled, prima. Fantastično.« Plosknil je možakarja po hrbtu in z rahlim presenečenjem ugotovil, da ni pretiranega odziva. Pangalaktični grlorezi, ki so mu brbotali v želodcu, so mu govorili, naj ne odneha.

»Se spomniš starih časov, a?« je rekel. »Kaj smo prežurirali, a? Se spomniš Ilegalskega bistroja? Pa Zlodromija! Pa Pivorame, kakšni časi, a!«

Vročečrni Desiato ni izrazil nikakršnega mnenja o tem, če so res bili časi ali ne. Forda to ni zmotilo.

»Pa ko smo bili lačni in smo se predstavljali za inšpektorje javnega zdravja, se spomniš? In smo zarubili vso tisto jedačo in pijačo, a? Da smo se na koncu zastrupili s hrano. Pa takrat, ko smo vse noči prečvekali in prežurirali v tistih zasmrajenih kamrah nad Cafe Lou v Novem Betelu in si kar naprej uhajal v sosednjo sobo, da bi pisal pesmi na svoji ažitari, da smo vsi popenili. Ti si govoril: brez zveze, mi pa: ni brez zveze, ko so pa tako zoprne.« Fordu se je že meglil pogled.

»In si rekel, da nočeš biti zvezda,« je nadaljeval in bredel do kolen po nostalgiji, »ker preziraš zvezdništvo. Mi smo pa rekli, Hadra in Sulijo in jaz, da itak nimaš šanse. Kaj pa zdaj? Zdaj pa lahko kupuješ cele zvezdne kopice!«

Obrnil se je in pomignil bližnjim omizjem, naj prisluhnejo.

»Ljudje!« je zavpil. »Tu je človek, ki kupuje cele zvezdne kopice!«

Vročečrni Desiato ni skušal niti potrditi niti zanikati te izjave, zato je pozornost gledalcev hitro skopnela.

»Zdi se mi, da je nekdo preveč pil,« je zamrmralo višnjevo grmičasto bitje v svoj vinski kozarec.

Ford se je rahlo zamajal in se z vso težo spustil v stol nasproti Desiatu.

»Kako gre že tista tvoja?« je rekel in neprevidno posegel po steklenici, da bi ohranil ravnotežje, ter jo nagnil nad bližnji kozarec, kot je ravno naneslo. Da se sreča ne bi ohladila, je hitro izpil.

»Tista blazno dobra,« je rekel, »kako že gre? Brram! Brram! Baaamm!! in tako naprej, in potlej na koncu trešči tista ladja v sonce in bamm!«

Ford je treščil s pestjo v drugo dlan, da bi slikovito ponazoril dogajanje v pesmi. Pri tem je spet prevrnil steklenico.

»Ladja! V sonce! Vaamm beng!« je zavpil. »Razumeš, brez zveze laserji in ta šara, vi fantje se greste sončne izbruhe in to! Ja, in te blazne pesmi!«

S pogledom je sledil curku tekočine, ki je klokotala iz steklenice na mizo. A ni nikogar, da bi to uredil, je pomislil.

»Hej, a boš pil?« je rekel. Počasi se mu je začelo jasniti, da temu srečnemu snidenju nekaj manjka in da je to v nekakšni zvezi z dejstvom, da možak, ki mu sedi nasproti v platinasti obleki in srebrnem trilbiju, ni rekel niti »Zdravo Ford« ali »Kakšna sreča, po tolikem času«, pravzaprav sploh nič. Še natančneje, da se doslej ni niti zganil.

»Vroči!« je znova poskusil.

Iz ozadja se mu je spustila na ramo velika mesnata roka in ga odrinila. Neestetično je zdrsnil s stola in medtem škilil navzgor, da bi ugledal lastnika nevljudne roke. Lastnika ni bilo težko ugledali, kajti meril je kakih sedem čevljev in nikakor ni bil podhranjen. Zgrajen je bil tako, kot so narejene usnjene zofe, ves v izboklinah, dobro nagačen in zleščen do sijaja. Obleka, v katero je stlačil svoje telo, je zbujala vtis, da je njena edina naloga v življenju, prikaz, kako težavno je stlačiti takšno telo v obleko. Obraz je po teksturi spominjal na pomarančo in po barvi na jabolko, s tem pa je bilo podobnosti s sladkimi stvarmi konec.

»Poba...!« je zadonel glas, ki se je izvil iz možakovih ust, kot bi mu niže doli že trda predla.

»O, ja?« se je razgovoril Ford, ki se je spet skobacal na noge. Bil je razočaran, ker je njegovo teme segalo tako nizko na možakovem trupu.

»Spokaj,« je rekel možak.

»O ja?« je rekel Ford in se imel za strašno pametnega, »kdo pa si?«

Možak je malo premislil. Ni bi navajen vprašanj. Kljub temu je sestavil odgovor.

»Jaz sem tip, ki ti pravi spokaj,« je rekel, »preden te spokam sam.«

»Ampak poslušaj,« je rekel Ford živčno — želel si je, da bi se mu glava nehala vrteti, se umirila in se resneje poglobila v položaj — »poslušaj zdaj,« je povzel, »jaz sem med Vročijevimi najstarejšimi prijatelji in ...«

Ošinil je Vročečrnega, ki še vedno ni zmignil niti s trepalnico.

»... in ...« je ponovil in iskal primerno besedo za »in«.

Orjak je prišel na dan s celim stavkom, ki se je prilegal za

»in«.

»In jaz sem osebni varuh gospoda Desiata,« je bil ta stavek, »in sem odgovoren za njegovo telo in nisem odgovoren za tvoje, zato ga spravi, preden se ti poškoduje.«

»No počakaj malo,« je rekel Ford.

»Nič,« je zagrmel varuh, »nobenega čakanja! Gospod Desiato ne govori z nikomer!«

»Pa kaj ga ne pustiš, da bo sam povedal, kako je s tem,« je rekel Ford.

»Danes ne govori z nikomer!« je zarohnel stražar.

Ford je zaskrbljeno ošinil Vročečrnega. Moral je priznati, da ima stražar dejstva na svoji strani. Pri Desiatu še vedno ni bilo opaziti niti migljaja, kaj šele živega zanimanja za Fordovo zdravje.

»Zakaj?« je rekel Ford. »Kaj pa je z njim?«

Stražar mu je povedal.

Sedemnajsto poglavje

Štoparski vodnik po Galaksiji omenja Totalno razdejanje, plutonijski bend iz Gagrakaškega treznega pasu, ki po splošnem mnenju ni samo najglasnejša rokovska skupina v Galaksiji, temveč najmočnejši hrup sploh. Stalni obiskovalci koncertov sodijo, da je idealno mesto za izenačen zvok debel betonski bunker kakih sedemintrideset milj od odra, glasbeniki pa igrajo na svoje instrumente s pomočjo daljinskega upravljanja iz dobro izolirane vesoljske ladje, ki ostane v orbiti okrog planeta — najraje čisto drugega planeta.

Njihove pesmi so nasploh zelo preproste, večinoma so urezane na znano temo fant—bitje sreča dekle—bitje pod srebrno luno, ki potem iz ne povsem jasnega vzroka eksplodira.

Na številnih svetovih je njihov nastop v celoti prepovedan, ponekod iz umetnostnih razlogov, večinoma pa le zato, ker njihovo ozvočenje ni v skladu s krajevnimi sporazumi o omejitvi strateškega orožja.

Njihov zaslužek zaradi tega nič manj ne razriva meja čiste hipermatematike: njihov glavni raziskovalni računovodja je bil pred kratkim izvoljen za profesorja neomatematike na univerzi v Maximegalonu, v posebno priznanje tako za njegovo splošno kot tudi specialno teorijo davčne napovedi Totalnega razdejanja, v katerih je dokazal, da tkivo prostorskočasovnega kontinuuma ni samo ukrivljeno, temveč v resnici popolnoma zvito.

Ford se je primajal k mizi, kjer so Zaphod, Arthur in Trillian čakali, da se začne zabava.

»Moram nekaj pojesti,« je rekel.

»O, Ford,« je rekel Zaphod, »si govoril z velikim hrupkom?«

Ford je nedoločno zmajal z glavo.

»Z Vročečrnim? Ja, malo sem govoril z njim.«

»Kaj pa je rekel?«

»No, ne kaj dosti. Zdaj...ehm...«

»Ja?«

»Letos je mrtev zaradi davkov. Moram se usesti.«

Usedel se je.

Približal se je natakar.

»Boste pogledali jedilni list,« je rekel, »ali naj vam rajši predstavim Dnevni dodatek?«

»A?« je rekel Ford.

»A?« je rekel Arthur.

»A?« je rekla Trillian.

»Blazno kul,« je rekel Zaphod, »pripelji kračo.«

V majhni sobici v enem od krakov restavracijskega kompleksa je visok, suh možak odgrnil zaveso in se znašel iz oči v oči s pozabo.

Obraz ni bil prav nič čeden, mogoče zato, ker si je bil že tolikokrat iz oči v oči s pozabo. Predvsem je bil predolg, oči so tičale pregloboko, lica so bila preveč vdrta, ustnice pretanke in preširoke, in kadar so se razprle, so zobje premočno spominjali na sveže prepleskano slepo okno. Tudi roki, ki sta držali zaveso, sta bili predolgi in presuhi: bili sta tudi hladni. Lahno sta počivali na gubi zavese in ustvarjali vtis, da bi se, če ju lastnik ne bi motril s sokoljim pogledom, splazili po svoje in potem v kakem kotu počeli nedopovedljive stvari.

Spustil je zaveso in pošastna svetloba, ki se je dotlej igrala na njegovem obrazu, se je šla igrat na kako bolj zdravo mesto. Ves napet je hodil po sobici kot bogomolka, ki preži na svoj večerni plen, potem pa je sedel na vegast stol ob sklopni mizici in polistal po zapiskih s šalami.

Pozvonil je zvonec.

Odrinil je papirje in vstal. Roki sta mlahavo zdrsnili po gostih vrstah mavričnih cekinov, s katerimi je bil ovešen njegov suknjič, in že je stopil skozi vrata.

V restavraciji so luči potemnele, orkester je pospešil ritem in en sam žaromet je prebodel polmrak ob vznožju stopnic, ki so vodile na oder.

Visoki človek v obleki bleščečih barv se je pognal po stopnicah. Skokoma je bil na odru, se elegantno spotaknil do mikrofona, ga z enim samim zamahom dolge tanke roke snel s stojala, obstal sredi odra in se z globokimi prikloni zahvalil občinstvu za ploskanje in mu razkazal svoje slepo okno. Prisrčno je pomahal svojim posebnim prijateljem med občinstvom, četudi ni bilo nikjer nobenega, in čakal, da se ploskanje poleže.

Dvignil je roko in si nadel nasmešek, ki ni segal samo od ušesa do ušesa, pač pa že malo čez okvir obraza.

»Hvala lepa, dame in gospodje!« je vzkliknil. »Najlepša hvala. Zares lepa hvala!«

Obsipaval jih je z žarečimi pogledi.

»Gospe in gospodje,« je rekel, »Vesolje, kot ga poznamo, obstaja že več kot sto sedemdeset tisoč milijonov milijard let in se bo končalo v nekaj več kot pol ure. Zatorej pozdravljeni vsi po vrsti na Stopotju, v Restavraciji ob koncu Vesolja!«

S kretnjo je spretno pričaral še en val spontanega aplavza. Z drugo kretnjo ga je presekal.

»Dovolite mi, da bom nocoj vaš gostitelj,« je rekel, »ime mi je Max Quordlepleen...« (To so vsi vedeli, njegovi nastopi so sloveli po vsej znani Galaksiji, vendar si ni mogel kaj, da ne bi sprožil novega plazu ploskanja, ki se ga je odrekel z nedolžnim smehljajem.) »...in pravkar sem prispel s čisto čisto drugega konca časa, kjer sem imel nastop v bistroju Big Bang, kjer smo se, drage dame in gospodje, čudovito zabavali — nocoj pa bom z vami do konca tega zgodovinskega trenutka, do Konca zgodovine same!«

Ploskanje se je hitro poleglo, ker so luči še bolj potemnele. Po vseh mizah so se same od sebe prižgale sveče, kar je izvabilo gostom številne vzdihe in ustvarilo ozračje tisočerih iskrečih se lučic in tisočerih intimnih senc. Nov val vznemirjenja je preletel zatemnjeno restavracijo, ko je velikanska zlata kupola prav počasi začela bledeti in nazadnje postala čisto prozorna.

Max je nadaljeval s pridušenim glasom.

»Tako, moje dame in gospodje,« je dahnil, »sveče so prižgane, orkester tiho igra, nad nami pa se svod polja sil tanjša do prozornosti in nam razkriva temno, mrko nebo, ovešeno s starodavno svetlobo grozeče nabreklih zvezd, torej nam nič ne manjka za enkratno večerno apokalipso!«

Tudi mehko nosljanje orkestra je potihnilo, da bi bil za tiste, ki tega prizora še niso videli, učinek šoka popoln.

Vse je zalila pošastna, moreča svetloba,

—     zla svetloba,

—     vrela, zlohotna svetloba,

—     svetloba, ki bi zatemnila celo pekel.

Vesolje je šlo h koncu.

Nekaj neskončnih sekund je Restavracija tiho krožila skozi besnečo praznino. Potem je Max spet spregovoril.

»Za tiste, ki ste si od nekdaj želeli ugledati lučko na koncu predora,« je rekel, »tu je zdaj.«

Orkester je spet zaigral.

»Hvala, gospe in gospodje,« je vzklikal Max, »takoj bom spet z vami, medtem pa vas bom prepustil spretnim rokam gospoda Rega Ničkoviča in njegove Kataklizmične kapele. Aplavz prosim, gospe in gospodje, za Rega in njegove fante!«

Nebo je brez prestanka zlohotno vrelo.

Neodločno ploskanje se kar ni moglo ujeti in prav kmalu so po dvorani stekli običajni pomenki. Max se je odpravil na obhod miz, se ustavil zdaj tu zdaj tam, izmenjal nekaj šal, se gromko smejal in si skratka služil plačo.

K mizi Zaphoda Beeblebroxa je pristopila velika mlekonosna žival, tolstomesnato štirinožno bitje govejega izvora z velikimi vodenimi očmi, majhnimi rogovi in, skoraj bi rekli, priliznjenim nasmeškom na ustnicah.

I" »Dober večer,« je zamukala in se težko sesedla na zadek, »jaz sem danes Dnevni dodatek. Smem usmeriti vašo pozornost na določene dele svojega telesa?« Malo je zahropla in kolcnila, prestavila svoje zadnje predele v nekoliko udobnejši položaj in se blago zazrla v omizje.

Arthur in Trillian sta jo gledala skrajno zbegano, Ford ravnodušno, Zaphod pa z volčjo lakoto.

»Mogoče kaj od plečeta,« je predlagala žival, »dušeno v omaki iz belega vina?«

»Vašega plečeta?« je ves zgrožen zašepetal Arthur.

»Razumljivo, da z mojega, gospod,« je zadovoljno zamukala žival, »ali bi smela ponujati nekaj, kar ni moje?«

Zaphod je planil na noge in začel poznavalsko tipati in ščipati ponujeno pleče.

»Tudi na križu so dobri kosi,« je zamrmrala žival. »Dosti sem ga razgibavala in dosti pšenice pojedla, da morajo biti lepi zrezki.« Nežno je zagodrnjala, kolcnila in začela prežvekovati. Nato je mirno pogoltnila.

»Mogoče pa lahek saute z obilo zelenjave?« je dodala.

»Hočeš reči, da nas ta žival vabi, da jo pojemo?« je zašepetala Trillian Fordu.

»Jaz?« je rekel Ford, ki so se mu oči že močno svetile, »jaz nisem hotel reči ničesar.«

»To je absolutno pošastno,« je vzkliknil Arthur, »najbolj ogabna stvar, kar sem jih kdaj slišal.«

»V čem je problem, Zemljan?« je vprašal Zaphod, ki je preusmeril svojo pozornost s plečeta na veličastni zadek.

»V tem, da ne bom jedel živali, ki stoji tu, pa če me še tako vabi,« je rekel. »To je brezsrčno.«

»Še vedno bolje kot jesti žival, ki noče biti pojedena,« je rekel Zaphod.

»Saj ne gre za to,« je ugovarjal Arthur. Potem je malo pomislil. »V redu,« je rekel, »mogoče gre prav za to. Pa ni važno, zdajle ne bom razmišljal o tem. Samo... ne bom ...«

Vesolje okrog njega se je zvijalo v smrtnih krčih.

»Mislim, da bom samo zeleno solato,« je zamrmral.

»Vas smem prositi, da bi razmislili še o mojih jetrih?« je rekla žival, »strašno sočna in mehka morajo biti. Cele mesece sem se pitala.«

»Zeleno solato,« je s poudarkom pribil Arthur.

»Zeleno solato?« je rekla žival in karajoče zavijala oči pred

njim.

»Boste mar rekli,« je vprašal Arthur, »da ne bi smel naročiti zelene solate?«

»No,« je rekla žival, »poznam številne zelenjave, ki so se o tej zadevi zelo jasno izrekle. Zaradi česar so pravzaprav tudi sklenili, da bodo ta vozel enkrat za vselej presekali in vzgojili žival, ki si bo sama želela biti pojedena in bo znala to tudi jasno in razločno povedati. In tako sem tu.«

Potrudila se je v majcen poklon.

»Kozarec vode, prosim,« je zasopel Arthur.

»Poglej,« je rekel Zaphod, »mi bi radi jedli in ne bi radi debate za kosilo. Štiri krvave zrezke, prosim, pa hitro. Že petsto sedeminšestdeset tisoč milijonov let nismo jedli.«

Žival se je skobacala na noge. Blago je kolcnila.

»Zelo modra izbira, gospod, če smem pripomniti. Zelo dobro,« je rekla, »takoj se grem ustrelit.«

Obrnila se je in prijateljsko pomežiknila Arthurju.

»Ne bojte se, gospod,« je dodala. »Zelo humano bom opravila.«

In je brez naglice odštorkljala v kuhinjo.

Že čez nekaj minut je prinesel natakar štiri velikanske kadeče se zrezke. Zaphod in Ford sta se zagnala v jed, ne da bi za trenutek odlašala, Trillian je malo počakala, potem pa je zmignila z rameni in se lotila svojega.

Arthur je strmel v svoj zrezek in obhajala ga je slabost.

»No, Zemljan,« se je hudobno zarežal Zaphod s tistim obrazom, ki si trenutno ni tlačil hrane vase, »kaj te žre?«

Orkester je kar naprej igral.

Po vsej restavraciji so se ljudje in stvari sproščeno pomenkovali. Zrak se je napolnil z drobci pogovorov o tem in onem in z mešanico vonjev eksotičnih rastlin, neobičajnih jedi in zahrbtno močnih vin. Zunaj pa se je neskončno milj daleč v vseh smereh vesoljska katastrofa stopnjevala v neponovljiv vrhunec. Max je bežno pogledal na uro in se s priklonom vrnil na oder.

»In zdaj, gospe in gospodje,« je vzkliknil v ognju, »se res vsi poslednjič dobro zabavate?«

»Ja,« so zaklicali ljudje tiste vrste, ki vedno zavpijejo »ja«, ko jih glavni komik vpraša, če se dobro zabavajo.

»Čudovito!« se je navdušil Max. »Absolutno čudovito. Zdaj, ko se bodo fotonski viharji v vrtinčastih oblakih nakopičili, da raztrgajo še poslednja rdeča sonca, vem, da se boste vsi skupaj z menoj sprostili in uživali v tej, za vse nas enkratni in dokončni predstavi.«

Umolknil je. Z žarečimi očmi je vodil poslušalce.

»Verjemite mi na besedo, moje dame in gospodje,« je rekel, »tu ne bo nič ostalo za drugič.«

Spet je premolknil. Tega večera je bil njegov vozni red neprekosljivo natančen. Kolikokrat je že vodil ta show, večer za večerom. Pri čemer seveda beseda večer tu na skrajnem pomolu časa ni imela prav nobenega pomena. Vse je bilo samo brezkončno ponavljanje zaključnega trenutka, medtem ko je Restavracija počasi nihala prek meje časa — pa spet nazaj. Nocojšnji »večer« je bil kljub vsemu med boljšimi, občinstvo se mu je popolnoma prepustilo in se zvijalo v njegovi kilavi pesti. Stišal je glas. Zdaj so morali napenjati ušesa, da so ga slišali.

»To,« je rekel, »je res absolutni konec, poslednji srhljivi obup, v katerem bo izginilo vse veličastno razkošje stvarstva. To, gospe in gospodje, je tisto.«

Še bolj je znižal glas. V nastali tišini si niti muha ne bi upala odkašljati.

»Po tem,« je rekel, »ni ničesar več. Praznina. Brezdan. Pozaba. Absolutni nič...«

Spet so mu zažarele oči — ali pa je morda celo pomežiknil?

»Nič... razen sladkega poobedka, seveda, in čudovite izbire aldebaranskih likerjev!«

Orkester ga je podprl s poskočno vižo. Raje bi videl, da ga ne bi, umetnik njegovega kalibra tega ni prav nič potreboval. Na občinstvo je lahko igral kot na glasbilo. Zdaj so se smejali od olajšanja. Nadaljeval je.

»In enkrat za spremembo,« je rekel in se šopiril sem ter tja po odru, »se vam prav nič ni treba bati jutranjega mačka, ker ne bo nobenega jutra več!«

S kretnjo je objel svoje srečno, nasmejano občinstvo. Na hitro je ošinil nebo, ki je tako kot vsak večer preživljalo svoj smrtni boj, že pogled mu je zadoščal. Lahko mu je zaupal, da bo opravilo svoj del naloge, tako kot si zaupajo profesionalci.

»In zdaj,« je rekel in se še naprej razkazoval po odru, »čeprav tvegam, da se bo to čudovito vzdušje uničenja in brezizhodnosti nekoliko ohladilo, bi rad pozdravil nekaj skupin.«

Iz žepa je potegnil kartico.

»Ali imamo v svoji sredi...« — dvignil je roko, da bi zaustavil vesele glasove, »ali imamo veselo družbo Flamarionskega kluba za bridž iz Zansellquasura onkraj Vortline pod Qvarno? So prišli?«

Iz ozadja se je zaslišalo viharno vzklikanje, vendar se je delal, kot da jih ne sliši. Napeto se je oziral po dvorani, da bi jih našel.

»So tu?« je spet vprašal in požel še glasnejši vihar.

Ta zvijača se mu še nikoli ni ponesrečila.

»Ah, tu so. No, fantje, še poslednja partija — in nobenega goljufanja, prosim, to je zelo svečan trenutek.«

Viharen smeh.

»In ali imamo tudi, ali imamo... družbo nižjih božanstev iz dvoran Asgarda?«

Z desne se je privalilo bobnenje groma. Čez oder je švignila strela. Družbica kosmatih mož s čeladami je bila očitno zelo zadovoljna s svojim učinkom in mu je nazdravila z dvignjenimi kozarci.

Fosili zgodovine, je pomislil.

»Malo bolj previdno s tem vašim kladivom, gospod,« je rekel. Ponovili so zvijačo s strelo. Max se jim je zahvalil z dokaj kislim nasmehom.

»In v tretje,« je rekel, »v tretje skupina mladih konservativcev s Sirija B, ali so tu?«

Družba resnobno oblečenih kužkov se je nehala obmetavati z žemljicami in je raje začela ciljati na oder. Pri tem so popolnoma nerazumljivo javskali in bevskali.

»Saj,« je rekel Max, »tole je vaše maslo, upam, da to veste?«

»In končno,« je rekel Max in umiril občinstvo ter si nadel svečan obraz, »končno, kolikor vem, je nocoj z nami tudi skupina vernikov, zelo vdanih vernikov Cerkve ponovnega prihoda Velikega preroka Zarquona.«

Bilo jih je kakih dvajset, prav na obrobju dvorane so v spokorniških haljah sedeli na tleh, živčno srkali mineralno vodo in se izogibali splošnemu veseljačenju, kolikor se je le dalo. Nejevoljno so mežikali v žaromet, ki jih je poiskal.

»Tule so. Poglejte, kako potrpežljivo sedijo in čakajo,« je rekel Max in nagovoril še vernike: »On je obljubil, da se bo vrnil, vi pa ga že dolgo zvesto čakate, zato upam, da bo pohitel, samo še osem minut ima časa!«

Zarquonovi častilci so togo obsedeli in se niso hoteli zmeniti za valove neusmiljenega krohota, ki so butali obnje.

Max je obrzdal svoje občinstvo.

»Ne, ljudje, brez zamere, ampak čisto resno. Vsi vemo, da se iz globoke vere ne gre norčevati, zato vas vse prosim za dolg aplavz za Velikega preroka Zarquona...«

Občinstvo je spoštljivo zaploskalo.

»...kjerkoli se že mudi!«

Skupini s kamnitimi obrazi je odpihnil poljubček in se vrnil na sredo odra.

Zgrabil je visok stol in se usedel nanj.

»Kako čudovito je,« je klepetal, »da ste se spet zbrali v tako lepem številu - no, ali ni? Je, absolutno čudovito je. Tudi zato, ker vem, da vas je toliko, ki prihajate znova in znova, kar je sploh krasno, prihajate občudovat ta poslednji konec vsega, potem pa se vrnete v svoje dobe... in vzgajate družine, si prizadevate za drugačno in boljšo družbo, se bojujete v strašnih vojnah za zmago vsega, v kar verujete... človek lahko res z zaupanjem gleda v prihodnost vsega živega. Razen seveda,« je zamahnil z roko proti žarečemu vrenju nad glavami in vse naokrog, »da vemo, da te prihodnosti ni...«

Arthur se je obrnil k Fordu — ni mu bilo čisto jasno, kako je s to restavracijo.

»Poslušaj,« je rekel, »če se bo Vesolje končalo... a ne bomo šli z njim vred še mi?«

Ford ga je pogledal skozi meglo treh pangalaktičnih grlorezov, se pravi, precej navzkriž.

»Ne,« je rekel. »Poglej,« je dodal, »takoj ko prideš v to luknjo, te zgrabi ta fantastični časovni zgib, ki ga drži polje sil. Vsaj mislim.«

»Oh,« je rekel Arthur. Spet se je posvetil skodelici juhe, ki si jo je pri natakarju priboril v zameno za zrezek.

»Poglej,« je rekel Ford. »Ti bom pokazal.«

Zgrabil je prtič in se brezupno spopadel z njim.

»Poglej,« je ponovil, »predstavljaj si ta prtič, razumeš, kot časovno Vesolje, razumeš? In to žlico kot transduktivni val v snovni krivini...«

Trajalo je kar precej časa, da je spravil besede z jezika, in Arthur si ga ni upal zmotiti.

»S to žlico ravno jem,« je rekel.

»No, v redu,« je rekel Ford, »pa si predstavljaj tole žličko...« Na pladnju z začimbami je našel majhno leseno žličko: »Tole žličko...« - pa se mu ni pustila prijeti. »No, ali pa rajši tele vilice...«

»Ej, pusti pri miru moje vilice,« je zarenčal Zaphod.

»V redu,« je rekel Ford, »v redu, v redu. Pa reciva rajši ...reciva rajši, da je tale vinski kozarec časovno Vesolje...«

»Kateri, ta, ki si ga ravnokar zbil na tla?«

»To da sem naredil?«

»Ja.«

»V redu,« je rekel Ford, »pozabi. Se pravi... se pravi, a sploh veš — a veš, kako se je Vesolje sploh začelo?«

»Najbrž ne,« je rekel Arthur, ki mu je bilo že žal, da je začel s čimerkoli.

»V redu,« je rekel Ford, »predstavljaj si tole. Razumeš. Kopalno kad. Razumeš. Vzemi kopalno kad. Veliko okroglo kopalno kad. Iz ebenovine.«

»Kje pa naj jo vzamem?« je rekel Arthur. »Harrodovo blagovnico so uničili Vogoni.«

»Ni važno.«

»To mi praviš kar naprej.«

»Poslušaj.«

»Saj poslušam.«

»No, ta kad. Predstavljaj si, da imaš to kad. Iz ebenovine. Stožčasto.«

»Stožčasto?« je rekel Arthur. »Kje si pa že videl...«

»Pšššt!« je rekel Ford. »Stožčasto. In zdaj, razumeš, jo napolniš s finim belim peskom, jasno? Ali pa sladkorjem. Finim belim peskom in/ali sladkorjem. S čimerkoli. Ni važno. Sladkorje čisto v redu. In ko je polna, izvlečeš čep...a me poslušaš?«

»Poslušam.«

»Izvlečeš čep in vse skupaj se lepo izsuče ven, razumeš, kot štrena se izsuče ven skozi luknjo.«

»Razumem.«

»Nič ne razumeš. Sploh ne razumeš. Saj sploh še nisem prišel do glavne finte. Bi rad slišal glavno finto?«

»No, povej.«

»Torej, zdaj ti bom povedal glavno finto.«

Ford je malo premišljeval, da bi se spomnil, kaj je že glavna finta.

»Glavna finta,« je rekel, »je tole. Vse skupaj filmaš.«

»Zvito.«

»Vzameš kamero in filmaš.«

»Zelo zvito.«

»To sploh še ni glavna finta. Zdaj se spomnim, kaj je glavna finta. Glavna finta je, da potem napelješ trak v projektor... obratno!«

»Obratno?«

»Ja. To da ga napelješ obratno, je odločno glavna finta. Potem samo sediš in gledaš in vse skupaj se nekako odsuče gor skozi luknjo in napolni kad. Razumeš?«

»In tako se je torej začelo vesolje?« je vprašal Arthur.

»Ne,« je rekel Ford, »je pa blazno dobro za sprostitev.«

Segel je po svojem kozarcu.

»Kje pa je moj kozarec za vino?« je rekel.

»Na tleh.«

»Aha.«

Odmaknil je stol, da bi poiskal kozarec, pri tem pa se je zaletel v malega zelenega natakarja, ki je prinesel k mizi telefon.

Opravičil se je, češ da je to zato, ker je totalno pijan.

Natakar je rekel, da že v redu in da ga popolnoma razume.

Ford se mu je zahvalil za prijazno razumevanje, ga poskusil pocukati za kodrček na čelu, pri tem zgrešil za šest palcev in se zvrnil pod mizo.

»Gospod Zaphod Beeblebrox?« je povprašal natakar.

»Ja?« je rekel Zaphod in dvignil pogled s svojega tretjega zrezka.

»Telefonski klic za vas.«

»Kaj?«

»Telefon, gospod.«

»Zame? Sem? Kdo pa ve, da sem tu?«

Ena od glav je mrzlično brskala po spominu. Druga pa se je ljubeče ukvarjala s hrano in si jo še naprej tlačila v usta.

»Ne zamerite, če se ne dam motiti,« je rekla in se ni dala motiti.

Zdaj mu je bilo za petami že toliko ljudi, da jim ni več vedel števila. Najbrž si ne bi bil smel privoščiti tako opaznega prihoda. K vragu, je pomislil, zakaj pa ne. Kako pa veš, da se zabavaš, če te pri tem nihče ne vidi?

»Mogoče je kdo namignil Galaktični policiji,« je rekla Trillian. »Vsi so te videli.«

»Hočeš reči, da me poskušajo aretirati po telefonu?« je rekel Zaphod. »Že mogoče. Če me kdo stisne v kot, sem lahko strašansko nevaren.«

»Ja,« se je oglasilo izpod mize, »tako hitro se razletiš na kosce, da pokosiš še vso okolico kot s šrapnelom.«

»Pa kaj je to, sodni dan?« se je ujezil Zaphod.

»A bo tudi to v programu?« je živčno vprašal Arthur.

»Meni se nič ne mudi,« je zamrmral Zaphod. »Dobro, kateri lump me kliče?« Brcnil je Forda. »Ej, zlezi ven,« mu je rekel, »mogoče te bom potreboval.«

»Žal,« je rekel natakar, »nisem osebno seznanjen z dotičnim kovinskim gospodom...«

»Kovinskim?«

»Da, gospod.«

»Si rekel kovinskim?«

»Da, gospod. Rekel sem, da žal nisem osebno seznanjen z dotičnim kovinskim gospodom...«

»Dobro, kar nadaljuj.«

»Rečeno pa mi je bilo, da čaka na vaš povratek že dokaj tisočletij. Kaže, da ste morali oditi nekako v naglici.«

»Oditi?« je rekel Zaphod. »Si pa res čuden! Saj smo šele prišli.«

»Prav zares, gospod,« je trmasto vztrajal natakar, »ampak preden ste prispeli sem, gospod, sem razumel, da ste odšli od tod.«

Zaphod je premlel to najprej v enih možganih, nato še v drugih.

»Hočeš reči,« je rekel, »da smo, preden smo prišli sem, od tod odšli?«

Tole bo še dolga noč, je pomislil natakar.

»Natanko tako, gospod,« je rekel.

»Poba, dvigni prihranke in si poišči psihiatra,« mu je svetoval Zaphod.

»Ne, počakaj,« se je oglasil Ford, to pot že spet iznad mize, »kje natanko pa je tukaj?«

»Če smo absolutno natančni, gospod, je tole Žabsvet B.«

»Ampak od tam smo ravno odšli,« je ugovarjal Zaphod, »od tam smo odšli in prišli sem v Restavracijo ob koncu Vesolja.«

»Saj, gospod,« je rekel natakar, ki je imel občutek, da je končno dobil žogo in da do gola ni nikogar več, »le—ta je zgrajena na ruševinah le—onega.«

»Oh,« je bistro pripomnil Arthur, »hočete reči, da smo potovali samo v času, ne pa v prostoru?«

»Poslušaj, ti napol razviti opičnjak,« je vskočil Zaphod, »a ne bi rajši zlezel na drevo?«

Arthur je popenil.

»Ti pa rajši tresni skupaj svoji glavi, štiriočko,« je svetoval.

»Ne, ne, gospod,« je rekel natakar Zaphodu, »vaša opica ima čisto prav.«

Arthur je jecljal od besa in ni spravil vkup niti dveh besed, kaj šele primernega odgovora.

»Preskočili ste za... če prav razumem, petsto šestinsedemdeset tisoč milijonov let, pri čemer ste ostali natanko na istem mestu,« je razložil natakar. Nasmehnil se je. Navdajal ga je čudovit občutek, da je končno dobil igro navzlic neskončnim nasprotnim možnostim.

»To je!« je rekel Zaphod. »Že vem. Računalniku sem naročil, naj nas pošlje jest v najbližji lokal, in natanko to je storil. Če odmislimo petsto šestinsedemdeset tisoč milijonov let ali kolikor že, se sploh nismo premaknili. Čedno.«

Vsi so se strinjali, da je to zelo čedno.

»Ampak kdo je ta tip pri telefonu?« je tuhtal Zaphod.

»Kaj pa je z Marvinom?« se je spomnila Trillian.

Zaphod se je plosknil z rokama po čelih.

»A, paranoidni android! Pustil sem ga, naj se potika po Žabsvetu B.«

»Kdaj je bilo to?«

»No, pred petsto šestinsedemdeset tisoč milijoni let, bi rekel,« je rekel Zaphod. »Ej, daj sem to ropotalo, ti vitez belega prtiča!«

Obrvi malega natakarja sta se v zmedi sprehodili po čelu.

»Oprostite, gospod?« je rekel.

»Telefon, natakar!« je rekel Zaphod in mu izpulil pripravo iz rok. »Pha, vi fantje ste tako zmedeni, da vam bodo nekega dne še riti odpadle.«

»Prav zares, gospod.«

»Hej, Marvin, si ti?« je spregovoril Zaphod v telefon. »Kaj je s tabo, poba?«

Dolgo je bilo vse tiho, potem je po žici le prišel droben tih

glas.

»Mislim, da ti moram povedati, da sem zelo zamorjen.«

Zaphod je z roko pokril slušalko.

»Marvin je,« je rekel.

»Hej, Marvin,« je spet spregovoril v slušalko, »blazno se zabavamo. Hrana, vino, pa malo telesne zlorabe in še Vesolje gre po gobe. Kje te lahko snamemo?«

Spet tišina.

»Nič se ne delajte, da vam je kaj zame, veste,« je končno odgovoril Marvin, »čisto dobro se zavedam, da sem navaden robot za pomožna dela.«

»Že dobro, že dobro,« je rekel Zaphod, »ampak kje si?«

»'V vzvratno, Marvin,' mi pravijo, pa 'odpri zaporo številka tri, Marvin. Marvin, a bi pobral ta papirček?' Če lahko poberem papirček! Z možgani, ki so veliki kot planet, naj pobiram...«

»Ja, ja,« je popolnoma nesočutno rekel Zaphod.

»Sem se pa že čisto navadil na ponižanja,« je žužnjal Marvin, »če bi rad, si lahko vtaknem glavo v vedro vode. Bi rad, da vtaknem glavo v vedro vode? Ga že imam tu pri roki. Samo trenutek.«

»Hej, Marvin...« ga je skušal prekiniti Zaphod, pa je bilo prepozno. Po žici so prihajali žalostni majhni brbci in grgci.

»Kaj pravi?« je vprašala Trillian.

»Nič,« je rekel Zaphod, »sporočil je, da si ne beli glave zaradi nas.«

»Tako,« je rekel Marvin, ko se je še nekoliko brbotajoč spet oglasil na zvezi, »upam, da ti je bilo v zadovoljstvo...«

»Ja, ja,« je rekel Zaphod, »ali bi zdaj prosim povedal, kje

si?«

»V voznem parku sem,« je rekel Marvin.

»V voznem parku?« je rekel Zaphod. »Kaj pa počneš tam?«

»Parkiram vozove, kaj pa naj bi v voznem parku drugega?«

»V redu, ostani tam, takoj bomo pri tebi.«

V enem samem poskoku je bil Zaphod na nogah, odvrgel je telefon in napisal na račun »Vročečrni Desiato«.

»Gremo, fantje,« je rekel, »Marvin je v voznem parku. Gremo dol k njemu.«

»In kaj dela v voznem parku?« je vprašal Arthur.

»Parkira vozove, kaj drugega. But but.«

»Pa konec Vesolja? Zamudili bomo glavni trenutek.«

»Sem že videl. Sranje,« je povedal Zaphod. »Navaden ikilev kop.«

»Kaj?«

»Obratno od veliki pok. Dajmo, ful naprej.«

Le redki gostje so se zmenili zanje, ko so si med mizami utirali pot proti izhodu. Vsi pogledi so bili prikovani na nebesna grozodejstva.

»Zanimiv pojav, če dobro pogledate,« je opozarjal Max, »je v gornjem levem kvadrantu neba: vidite lahko, kako se zvezdni sestav Hastromil odplinja v ultra vijolično. Je tu kdo s Hastromila?«

Od nekod iz ozadja je bilo slišati obotavljive klice.

»No,« jim je veselo pomahal Max, »zdaj ni več važno, če ste pozabili zapreti plin.«

Osemnajsto poglavje

Glavna recepcijska dvorana je bila skoraj prazna, vendar je Ford kljub temu vijugal skoznjo.

Zaphod ga je krepko zgrabil za roko in ga prikrmaril do kamrice, ki je stala blizu vrat.

»Kaj pa boš z njim?« je vprašal Arthur.

»Streznil ga bom,« je rekel Zaphod in vrgel kovanec v špranjo. Zabliskale so se luči, zasikale plinske šobe.

»O,« je rekel Ford, ko je naslednji trenutek izstopil, »kam pa gremo?«

»Dol v vozni park, pridi.«

»Kaj pa osebni časovni teleporti?« je rekel Ford. »Spravili bi nas naravnost nazaj na Zlato srcel«

»Ja, ampak te ladje mi je dosti. Naj jo ima kar Zarniwoop. Ne bom se šel njegovih igric. Poglejmo, kaj si lahko najdemo tu?«

Srečni navpičnostni osebni transporter Sirijske kibernetske korporacije jih je odpeljal globoko v skalne sklade pod Restavracijo. Prav veseli so bili, da ga je nekdo opustošil, tako da jih med vožnjo ni skušal tudi osrečiti.

Na dnu jaška so se vrata odprla in vanje je puhnil val zatohlega zraka.

Ko so izstopili, so zagledali pred sabo dolg betonski zid z več kot petdesetimi vrati, za katerimi so se nudile sanitarne usluge za vseh petdeset poglavitnih življenjskih oblik v Galaksiji. Kljub temu je, tako kot vsako parkirišče v zgodovini Galaksije, tudi to zaudarjalo predvsem po neučakanosti.

Zavili so okrog vogala in se znašli na tekočem pločniku, ki se je vil po podzemski dvorani, tako neznansko veliki, da ji niso videli konca.

Razdeljena je bila v separeje, v vsakem je stala vesoljska ladja, ki je pripadala enemu od gostov v gornji dvorani: nekaj je bilo majhnih in cenenih velikoserijskih izdelkov, vmes pa so bili tudi orjaški bleščeči limuzidi, igračke najbogatejših.

Zaphodu so se svetile oči od čustva, ki bi ga lahko imenovali pohlep ali pa tudi ne. Pravzaprav bo najbolje, da to točko razčistimo do kraja — nedvomno je bil pohlep.

»Tamle je,« je rekla Trillian. »Marvin, tu smo.«

Pogledali so v smer, kamor je kazala. Medlo so razločili kovinsko postavico, ki je z majhno cunjo neslišno drgnila skrit vogal na veliki srebrni sončni križarki.

Ob tekočem pločniku so v majhnih razmikih vodile v spodnje nadstropje široke prozorne cevi. Zaphod je prestopil v eno od njih in počasi splaval navzdol. Drugi so mu sledili. Ko je Arthur Dent pozneje premišljeval o tem, je ugotovil, da je bilo to odločno najprijetnejše od vsega, kar je doživel v Galaksiji.

»Zdravo, Marvin,« je Zaphod že od daleč klical robotu, »to smo veseli, poba, da smo te spet našli.«

Marvin se je obrnil in če je popolnoma negiben kovinski obraz lahko očitajoč, je njegov gotovo bil.

»Pa niste,« je rekel, »še nihče ni bil.«

»Kakor hočeš,« je rekel Zaphod in mu obrnil hrbet ter se spet posvetil ladjam. Ford se mu je pridružil.

Samo Trillian in Arthur sta v resnici prišla k Marvinu.

»Ne, res smo,« je rekla Trillian in ga potrepljala na način, ki mu je bil skrajno zoprn, »ti si pa ves ta čas visel tu in čakal na nas.«

»Petsto šestinsedemdeset tisoč milijonov tri tisoč petsto devetinsedemdeset let,« je rekel Marvin. »Sem jih preštel.«

»No, zdaj smo pa tu,« je rekla Trillian in zdelo se ji je — po Marvinovem mnenju čisto po pravici — da je bilo slišati rahlo bedasto.

»Najhujših je bilo prvih deset milijonov let,« je rekel Marvin, »in potem naslednjih deset milijonov let, tista so bila tudi najhujša. Tretjih deset milijonov let je bilo prav brezupnih. Potem je šlo pa samo na slabše.«

Premolknil je ravno prav dolgo, da se jima je zazdelo, da bi morala nekaj reči, potem pa ju je prekinil.

»V glavnem te zamorijo ljudje, ki jih srečaš pri tem poslu,« je rekel in spet premolknil.

Trillian se je odkašljala.

»A je to...«

»Najprijaznejšega pogovora se spomnim izpred več kot štirideset milijonov let,« je nadaljeval Marvin.

Spet premor.

»Oh saj...«

»In to z avtomatom za kavo.«

Čakal je.

»Res...«

»Saj vama ni do pogovora z mano, kajneda ne?« je vprašal z nesrečnim glasom.

Trillian se je začela pogovarjati z Arthurjem.

Malo niže v dvorani je Ford Prefect našel nekaj, kar mu je bilo zelo všeč; pravzaprav je bilo teh stvari več.

»Zaphod,« je tiho poklical, »samo poglej si tele zvezdne vozičke...«

Zaphod jih je pogledal in bili so mu všeč.

Vozilce, ki sta ga občudovala, je bilo v resnici dokaj majhno, vendar nekaj posebnega, prava igračka za bogataške otroke. Pravzaprav ni bilo dosti videti. Od vsega je še najbolj spominjalo na papirnato puščico, dolgo je bilo kakih dvajset čevljev, izdelano iz tanke pa čvrste kovinske opne. Na zadnjem koncu je bila majhna vodoravna dvosedna kabina. Gnal ga je majcen čarmski pogon, ki seveda ni zmogel posebno velikih hitrosti. Pač pa je imelo tudi toplotni ponor.

Ta toplotni ponor je tehtal dobrih dva tisoč milijard ton in je bil skrit v črni luknji, ki jo je držalo na mestu elektromagnetno polje nekje na polovici dolžine. S tem ponorom lahko krmarite ladjico nekaj milj nad površino rumenega sonca, tako da lahko lovite in jahate sončne bakle, ki se trgajo iz razbeljene površine.

Jahanje bakel je eden najbolj eksotičnih in vznemirljivih športov vseh časov, in tisti, ki si to lahko privoščijo in si tudi upajo, spadajo med največje leve v Galaksiji. Seveda je to početje tudi noro nevarno - kogar ne pobere pri jahanju, ta gotovo umre od spolne izčrpanosti na zabavah apres — ride v klubu Dedalus.

Ford in Zaphod sta se nagledala in se odpravila naprej.

»Kaj pa tale srček,« je rekel Ford, »tangerinska zvezdna kočija s črnimi sončnimi odbijači.«

Tudi zvezdna kočija je majhna ladja — in ime je zavajajoče, kajti če česa ne zmore, so to medzvezdne razdalje. V bistvu je to športni voziček za planetno rabo, ki je sfriziran v nekaj, kar pravzaprav nikoli ni bil. Ima pa čedne linije. Šla sta naprej.

Naslednja ladja je bil velik, trideset sežnjev dolg razkošen limuzid, ki so ga zgradili z enim samim namenom, da bi namreč vsak, ki ga vidi, zelenel od zavisti. Barva in okraski so jasno govorili: »Ne samo, da sem tako bogat, da si lahko privoščim tako ladjo, lahko si privoščim celo, da je ne jemljem resno.« Bil je čudovito ogaben.

»Samo poglej,« je rekel Zaphod, »multigrupni kvarkovski pogon, perspulexove tekoče armature. To dobiš samo po naročilu pri Lazlar Lyriconu.«

Ogledal si ga je do zadnjega palca.

»Ja,« je rekel, »tule, poglej. Infra—pink kuščar na nevtrinskem ozadju. Lazlarjeva značka. Ta človek ne pozna niti trohice sramu.«

»Enkrat me je takle prehitel pri Axelovi meglici,« je rekel Ford, »jaz sem imel plin čisto na podu, tale se je pa mirno sprehodil mimo mene, toliko da je imel vključen zvezdni pogon. Neverjetno!«

Zaphod je poznavalsko zažvižgal.

»Deset sekund pozneje,« je rekel Ford, »je treščil naravnost v tretjo luno Jaglana Beta.«

»Daj no?«

»Strašna ladja. Na zunaj kot riba, leti kot riba, zavija kot krava.«

Ford si ga je ogledal še z druge strani.

»Ej, pridi sem,« je zaklical, »na tej strani imajo celo reklamo. Razletelo sonce — znak Totalnega razdejanja. To mora biti Desiatova ladja. Ti lump stari. Zdaj imajo tisto blazno pesem, ki se konča tako, da trešči slepa ladja v sonce. Baje je fantastično. Porabiš pa dosti ladij.«

Zaphodovo pozornost je pritegnilo nekaj drugega. Zdaj je bila čvrsto prikovana na ladjo, ki je stala zraven limuzida Vročečrnega Desiata. Toliko da mu ni odpadla čeljust.

»Tole,« je rekel, »tole...res ni dobro za oči...«

Ford se je ozrl. Tudi on je osuplo obstal.

To je bila ladja preproste klasične oblike, podobna ploskemu lososu, dvajset sežnjev dolga, vitka, čiste linije. Samo po nečem je bila močno neobičajna.

»Tako je...črna,« je rekel Ford Prefect, »saj jo komaj razločiš... svetlobo kar sesa vase!«

Zaphod ni rekel nič. Zaljubil se je na prvi pogled.

Njena črnina je bila tako globoka, da skoraj nisi mogel povedati, kako blizu si ji.

»Oči ti kar zdrsnejo z nje...« je zamaknjeno rekel Ford. Čustvo ga je preplavljalo. Ugriznil se je v ustnico.

Zaphod se je primaknil za korak, prav počasi, kot obseden, točneje, obseden od želje po posedovanju. Iztegnil je roko, da bi jo pobožal. Roka se mu je ustavila. Spet jo je iztegnil. Spet se je ustavila.

»Potipaj tole površino,« je zašepetal.

Ford je iztegnil roko, da bi potipal. Roka se mu je ustavila.

»Saj...sploh ne moreš...« je rekel.

»Si videl?« je rekel Zaphod. »Brez trenja. To mora biti hudičeva riba...«

Resno se je obrnil k Fordu — z eno glavo. Druga je še vedno zamaknjeno strmela v ladjo.

»Kaj praviš, Ford?« je rekel.

»Misliš...mm...« Ford se je ozrl čez ramo. »Da bi jo popihal z njo? Misliš, da bi lahko?«

»Ne.«

»Po mojem tudi ne.«

»Ampak vseeno jo bomo, ne?«

»Saj ne moremo drugače.«

Se malo sta zijala vanjo, dokler se Zaphod nenadoma ni odločil.

»Kar hitro jo moramo,« je rekel. »Vesolje bo vsak trenutek pri kraju in vsi slavni kapitani bodo pridrveli sem po svoje buržujske kočije.«

»Zaphod,« je rekel Ford.

»Ja?«

»Kako pa jo bomo?«

»Enostavno,« je rekel Zaphod in se obrnil. »Marvin!« je poklical.

Marvin se je obrnil počasi in trudoma, s tisočerimi majhnimi zvenki in škripi, ki se jih je bil naučil posnemati.

»Pridi sem,« je rekel Zaphod. »Delo imava zate.«

Marvin je odcapljal k njima.

»Ne bo mi v užitek,« je rekel.

»Bo, bo,« se je navduševal Zaphod, »celo novo življenje se odpira pred teboj!«

»Ojej, nikar že spet,« je zagodrnjal Marvin.

»Bodi že tiho in raje poslušaj!« je siknil Zaphod. »Tule se ti ponujajo prigode in zabava in res divji štosi.«

»Slišati je obupno,« je rekel Marvin.

»Marvin! Rad bi samo, da...«

»Najbrž hočeš, da ti odprem tole vesoljsko ladjo?«

»Kaj? Ehm... ja. To, ja, točno,« je živčno rekel Zaphod. Z vsaj tremi očesi je pazil na vhod. Časa ni bilo več dosti.

»Mar bi mi rekel naravnost, namesto da me siliš z navdušenjem,« je rekel Marvin. »Tega namreč ne poznam.«

Stopil je k ladji, se jo dotaknil in zapora se je odprla.

Ford in Zaphod sta zijala v odprtino.

»Že dobro, že,« je rekel Marvin. »No, saj nisi nič rekel!« In je spet odcapljal.

Pristopila sta še Arthur in Trillian.

»Kaj pa se dogaja?« je vprašal Arthur.

»Poglej si tole,« je rekel Ford. »Poglej si notranjost te ladje.«

»Čudno, čudneje,« je dahnil Zaphod.

»Črno,« je rekel Ford. »Vse v njej je črno...«

V Restavraciji se je naglo bližal trenutek, po katerem ne bo nobenega trenutka več.

Vse oči so bile uprte v kupolo, razen oči Desiatovega telesnega stražarja, ki so bile uprte v Desiata, in oči Vročečrnega Desiata samega, ki jih je bil stražar spoštljivo zatisnil.

Stražar se je nagnil čez mizo. Ko bi bil Vročečrni Desiato živ, bi se v tem trenutku gotovo nagnil nazaj ali se celo odpravil na kratek sprehod: stražar namreč ni bil človek, ki bi postal na blizu prijetnejši. Spričo svojega nesrečnega stanja pa je ostal Vročečrni popolnoma negiben.

»Gospod Desiato?« je zašepetal stražar. Kadar je spregovoril, se je zdelo, kot da mišice na obeh straneh njegovih ust gomazijo druga čez drugo, samo da bi se pravočasno umaknile.

»Gospod Desiato? Me slišite?«

Vročečrni Desiato, povsem naravno, ni rekel nič.

»Vroči?« je siknil stražar.

Še vedno in povsem naravno Vročečrni Desiato ni odgovoril. Pač pa se je oglasil nadnaravno.

Na mizi pred njim je žvenknil kozarec za vino, vilice pa so se dvignile za palec v zrak in potrkale po kozarcu. Potem so se spustile nazaj na mizo.

Stražar je zadovoljno zagrčal.

»Čas bi bil, da greva, gospod,« je zamrmral, »ne bi rad, da padeva v gnečo, vsaj z vami v tem stanju ne. Bolje, da pridete na predstavo lepo spočiti. Baje bo neznansko občinstva. Največ doslej. Na Kakrafoonu. Pred petsto šestinsedemdeset tisoč in dva milijona leti. Ste si ga boste že veselite, kaj?«

Vilice so se spet vzdignile, neprisiljeno pomigale in se spustile nazaj.

»Ah, dajte no,« je rekel stražar. »Strašno lepo bo bilo. Zatolkli bi jih boste do konca.« Ob stražarjevi slovnici bi dr. Potoriščiča zadelo božje.

»Črna ladja, ki zleti v sonce, to zmeraj vžge, in tale nova je res lepotica. Kar škoda jo je. Če greva zdaj dol, ji bom nastavil avtopilota, midva se pa odpeljeva z limuzino. Dobro?«

Vilice so v znak soglasja potrkale enkrat, kozarec z vinom pa se je skrivnostno izpraznil.

Stražar je odpeljal stol z Vročečrnim Desiatom iz Restavracije.

»In zdaj,« je vzkliknil Max s srede odra, »trenutek, na katerega ste čakali!« Vrgel je roke vnic. Orkester za njim se je zapodil v divji tremolo in v razložene sintakorde. Max se je glede tega že prepiral z njimi, vendar so trdili, da tako stoji v pogodbi. Moral bo naročiti agentu, naj to uredi.

»Nebo bo zavrelo!« je kriknil, »narava se bo sesula v rjovečo praznino! V dvajsetih sekundah bo Vesolja konec! Glejte, ta svetloba, ki nas obliva, je svetloba neskončnosti!«

Pošastno uničenje je besnelo na vseh straneh in v tem trenutku se je tiho oglasila majhna tromba, kot iz neskončne razdalje. Max se je divje ozrl po orkestru. Nihče ni imel v rokah trobente. Nenadoma se je sredi odra poleg njega pojavil utripajoč in prelivajoč vrtinec dima. Trombi so se pridružile še druge. Več kot petstokrat je Max že vodil svoj show, vendar se kaj takega še nikoli ni zgodilo. Prestrašen se je odmaknil od sukajočega se dima, v katerem se je sredi vrtinca izoblikovala človeška postava, postava častitljivega starca v dolgi halji, z brado in svetlim sijem okrog glave. V očeh je imel zvezde, na čelu mu je počivala zlata krona.

»Kaj je to?« je zašepetal Max široko razprtih oči, »kaj se dogaja?«

V ozadju dvorane so gostje s kamnitimi obrazi, verniki Cerkve drugega prihoda Velikega preroka Zarquona, radostno vzklikajoč planili na noge in zapeli zaneseno hvalnico.

Max je osuplo zamežikal. Nato je iztegnil roke proti občinstvu.

»In zdaj, dame in gospodje,« je zatulil, »velik aplavz za Velikega preroka Zarquona. Prišel je! Zarquon se je vrnil!«

Dvorano je napolnilo gromko ploskanje, Max pa je odkorakal čez oder in izročil Preroku svoj mikrofon.

Zarquon se je odkašljal. Poškilil je po zbrani množici. Zvezde v njegovih očeh so nelagodno pomežiknile. Zmedeno je predeval mikrofon.

»Ee...« je rekel, »zdravo. Ee, veste, oprostite, da sem malo zamudil. Pot je bila obupna in vse živo je šlo navzkriž, prav do zadnjega trenutka.«

Ob napeti spoštljivi tišini je postal živčen. Odkašljal se je.

»Ee, kako smo pa kaj s časom?« je rekel. »Če lahko samo minutko—«

In tu je bilo Vesolja konec.

Devetnajsto poglavje

Poleg sorazmerne cenenosti in poleg dejstva, da ima na platnicah z velikimi prijaznimi črkami napisano SAMO BREZ PANIKE, je ena od glavnih prodajnih prednosti skrajno znamenitega potovalnega priročnika Štoparski vodnik po Galaksiji tudi njegov obsežni in mestoma točni besednjak. Statistični podatki v zvezi z geopolitično—družbeno naravo Vesolja so na primer spretno vrinjeni med strani devetsto osemintrideset tisoč tristo štiriindvajset in devetsto osemintrideset tisoč tristo šestindvajset; skrajno poenostavljen slog, v katerem so podani, je deloma mogoče pojasniti z dejstvom, da so zaradi grozečega roka oddaje v tiskarno uredniki prepisali informacijo s hrbtne strani škatle ovsenih kosmičev, potem pa jo na hitro okrasili z nekaj pripombami pod črto, da bi se izognili pregonu po nedoumljivo nejasnem galaktičnem zakonu o avtorskih pravicah.

Zanimivo je, da je poznejši in zvitejši urednik poslal knjigo skozi časovno razpoko nazaj v čas in potem uspešno tožil izdelovalce ovsenih kosmičev po taistem zakonu.

Tule navajamo za primer:

Vesolje — nekaj informacij, da se boste laže znašli v njem.

1  Površina: neskončna.

Štoparski vodnik po Galaksiji ponuja naslednjo definicijo besede »Neskončno«.

Neskončno: Večje kot največja stvar vseh časov pa še malo. V resnici še mnogo večje kot to, prav fantastično velikansko, totalno gromozansko, vrste »uf to pa je!«. Neskončnost je tako velika, da je v primeri z njo velikanskost prav cuckana. Orjaško krat velikansko krat gromozansko, nekaj takega vam skušamo dopovedati.

2  Uvoz: Nič.

V neskončno področje je nemogoče uvažati, ker ni ničesar, od koder bi lahko uvozili.

3 Izvoz: Nič. Glej uvoz.

4  Prebivalstvo: Nič.

Ve se, da obstaja neskončno število svetov, čisto preprosto že zato, ker je neskončno prostora zanje. Seveda pa niso vsi naseljeni. Torej mora biti naseljenih samo končno mnogo. Sleherno končno število, deljeno z neskončnim, pa je tako blizu ničle, da se sploh ne splača govoriti, torej lahko rečemo, da je povprečje prebivalstva vseh planetov v Vesolju enako nič. Odtod sledi, da je nič tudi skupno število prebivalcev v Vesolju in da so pač ljudje, ki jih od časa do časa srečate, samo proizvod izrojene domišljije.

5  Denarne enote: Ni.

Dejansko obstajajo v Galaksiji tri konvertibilne valute, vendar nobena ne šteje. Altairski dolar je pred kratkim propadel, flainijska kvoralda se menja samo z drugimi flainijskimi kvoraldami, triganski pu pa ima svoje posebne probleme. Njegov tečaj osmih ningisov za en pu je sicer dovolj preprost, ker pa je ningis trikoten gumijast kovanec z robom šest tisoč osemsto milj, jih doslej še nihče ni zbral dovolj, da bi dobil en pu. Ningisi sami pa niso uporabna valuta, ker Galaktibanka ne sprejema ušivega drobiža. Iz te osnovne predpostavke ni težko dokazati, da je tudi Galaktibanka plod izrojene domišljije.

6  Umetnost: Nič.

Namen umetnosti je pokazati naravi zrcalo, za to pa preprosto ni dovolj velikega zrcala — glej točko ena.

7  Seks: Nič.

No, tega je v resnici hudičevo dosti, v glavnem zato, ker ni ne denarja ne trgovine ne bank ne umetnosti, skratka ničesar, s čimer bi se vsi ti neobstoječi prebivalci Vesolja koristneje zaposlili. Ne bi pa bilo vredno, da bi se na tem mestu spuščali v dolge razprave, ker je tema strašansko zapletena. Za nadaljnjo informacijo glej poglavja sedem, devet, deset, enajst, štirinajst, šestnajst, sedemnajst, devetnajst, enaindvajset do vključno štiriinosemdeset in pravzaprav tudi večino preostalega Vodnika.

Dvajseto poglavje

Restavracija je obstajala še naprej, medtem ko se je vse drugo ustavilo. Časovna relastatika jo je zadrževala in jo ščitila pred ničem, ki ni bil zgolj vakuum, bil je čisto preprosto nič — skratka, ni bilo ničesar, v čemer bi vakuum sploh lahko obstajal.

Kupolo polja sil so spet zatemnili, zabave je bilo konec, gostje so odhajali, Zarquon je izginil skupaj z Vesoljem, časovne turbine so se pripravljale, da potegnejo restavracijo nazaj čez rob časovnega prepada, tako da bo pripravljena za kosilo, Max Quordlepleen pa je v svoji zavešeni garderobi poskušal dobili na časofon svojega zastopnika.

Na parkirišču je stala črna ladja, vsa tiha in zaprta.

V vozičku, ki ga je porival osebni stražar, je prispel na parkirišče pokojni gospod Vročečrni Desiato.

Spustila sta se po eni od cevi. Ko sta prišla do limuzida, se je z njegove strani spustil pokrov zapore, zgrabil kolesa vozička in ga potegnil v notranjost. Stražar je odkorakal za njim in ko se je prepričal, da je delodajalec varno priključen na sistem za vzdrževanje mrtvaških funkcij, odšel v pilotsko kabino. Z daljinskim vodenjem je vključil avtopilota v črni ladji poleg limuzida in s tem dal Zaphodu Beeblebroxu, ki je že deset minut skušal pognati ladjo, priložnost, da si oddahne.

Črna ladja je gladko zdrsnila iz svojega počivališča, se obrnila in hitro in brez šuma zdrsnila po glavni izhodiščnici. Proti koncu se je naglo pospešila, se pognala v časovno vzletno komoro in nastopila dolgo pot v daljno preteklost.

Jedilni list za južino pri Stopotju navaja z dovoljenjem naslednji odlomek iz Štoparskega vodnika po Galaksiji:

Zgodovina sleherne pomembnejše galaktične civilizacije kaže težnjo prehoda skozi tri različne in razločne razvojne stopnje, Preživetje, Poizvedovanje in Izpopolnitev, znane tudi kot stopnje Kako, Zakaj in Kje.

Za prvo stopnjo je na primer značilno vprašanje »Kako bi prišli do hrane?«, za drugo »Zakaj jemo?« in za tretjo »Kam bi šli na kosilo?«

Jedilni list potem seveda omenja, da bi bilo Stopotje, Restavracija ob koncu Vesolja, primeren in primerno globokoumen odgovor na tretje vprašanje.

Ne pove pa, da porabijo velike civilizacije običajno mnogo tisočletij, da se prebijejo skozi stopnje Kako, Zakaj in Kje, medtem ko se majhne družbene grupacije v stresnih pogojih lahko prebijejo skoznje izjemno hitro.

»Kako kaj uspevamo?« je vprašal Arthur Dent.

»Slabo,« je rekel Ford Prefect.

»Kam pa gremo?« je vprašala Trillian.

»Ne vem,« je odgovoril Zaphod Beeblebrox.

»Zakaj ne?« je vprašal Arthur Dent.

»Tiho bodi,« sta mu svetovala Zaphod Beeblebrox in Ford Prefect.

»V bistvu hočeta povedati,« je rekel Arthur Dent, ne oziraje se na nasvet, »da smo brez kontrole.«

Ko sta Ford in Zaphod skušala avtopilotu iztrgati vodstvo, se je ladja bolestno gugala in ritala. Pogon je bevskal in tulil kot sitni otroci v samopostrežnici.

»Ta divja barvna shema me je čisto dotolkla,« je rekel Zaphod, čigar nežno ljubezensko nagnjenje do ladje je vzdržalo še cele tri minute po vzletu. »Vsakokrat, ko poskusim vključiti katerega od teh čudnih črnih gumbov, ki so označeni s črnim napisom na črnem ozadju, se prižge majhna črna lučka kot znak, da je gumb vključen. Le kaj je to? Nekakšna galaktična pogrebna kočija?«

Tudi stene v zibajoči se kabini so bile črne, črn je bil strop, pa sedeži — ki so bili zgolj v skeletu, kajti edini pomembni polet, za katerega je bila ladja namenjena, naj bi potekal brez posadke - črna je bila komandna plošča, črni so bili instrumenti, celo vijački, s katerimi so bili pritrjeni, so bili črni; črna je bila tanka talna prevleka iz česanega najlona, in ko so jo v kotu dvignili, so ugotovili, da je tudi penasta guma pod njo črna.

»Mogoče ima pa tisti, ki jo je izdelal, oči za drugo valovno območje,« je ugibala Trillian.

»Ali pa mu je manjkalo domišljije,« je zamrmral Arthur.

»Mogoče,« je rekel Marvin, »je bil pa zelo zamorjen.«

V resnici — in tega niso mogli vedeti — je bila notranja oprema izbrana v skladu z lastnikovim žalostnim, objokovanim in davčno nadvse koristnim stanjem.

Ladja se je še posebno hudobno zasukala.

»Ne tako divje,« je prosil Arthur, »od tega bom dobil še morsko bolezen.«

»Časovno bolezen,« je rekel Ford, »drvimo nazaj skozi

čas.«

»Hvala lepa,« je rekel Arthur, »zdaj mi bo pa res slabo.«

»Kar izvoli,« je menil Zaphod, »malo barve po tleh bo dobrodošla sprememba.«

»A to naj bi bil prijazen pomenek po večerji?« je usekal Arthur.

Zaphod je prepustil Fordu, naj razvozla skrivnost komandne plošče, in se spravil nad Arthurja.

»Poslušaj, Zemljan,« je rekel jezno, »ti imaš še majhno nalogo, kajne? Vprašanje na dokončni odgovor, je tako?«

»Kaj, to?« se je začudil Arthur. »Sem mislil, da smo na to že pozabili.«

»Jaz že ne, fantek. Kot sta povedali miši, je na pravem kraju to vredno na kupe denarja. In vse tiči v tej tvoji buči.«

»Že, ampak...«

»Nič ampak! Le pomisli. Pomen življenja! S tem bi lahko izsiljevali slehernega psihiatra v Galaksiji, in koliko je to vredno! Že svojemu sem dolžan celo zakladnico.«

Arthur je globoko vzdihnil in ni kazal posebnega navdušenja.

»V redu,« je pristal, »samo kako se tega lotimo? Kako naj jaz vem, kaj je? Rekli so mi, da je dokončni odgovor Dvainštirideset, ampak kaj vem, kaj je vprašanje? Lahko je karkoli, razumeš. Recimo, koliko je šestkrat sedem?«

Zaphod ga je strme pogledal. Potem so mu zažarele oči.

»Dvainštirideset!« je zavpil.

Arthur si je obrisal čelo.

»Ja,« je rekel, »vem.«

Zaphodu sta se povesili bradi.

»Pravim ti, da je vprašanje lahko karkoli,« je rekel Arthur, »in prav nič ne vidim, kako naj bi ga jaz vedel.«

»Zato,« je siknil Zaphod, »ker si bil zraven, ko so tvoj planet porabili za ognjemet.«

»Na Zemlji poznamo nekaj...« je začel Arthur.

»Ste poznali,« ga je popravil Zaphod.

»...čemur se pravi obzirnost. Saj ni važno. Ali razumeš, da ne vem.«

Tih glas se je razlegel po kabini.

»Jaz vem,« je rekel Marvin.

Ford se je oglasil izza komandne plošče, s katero je še vedno bil neenak boj.

»Ne mešaj se v to, Marvin,« je rekel, »to je samo za organizme.«

»Vtisnjeno je v Zemljanov možganski vzorec,« je nadaljeval Marvin, »ampak najbrž vas ne zanima.«

»Hočeš reči,« je osupnil Arthur, »hočeš reči, da vidiš v moje možgane?«

»Ja,« je rekel Marvin.

Arthur je zazijal.

»In...?« je rekel.

»Preseneča me, kako moreš živeti tako na tesnem.«

»Ah,« je rekel Arthur, »že spet žalitev.«

»Ja,« je rekel Marvin.

»Oh, pusti ga,« je svetoval Zaphod, »samo zmišljuje si.«

»Da se zmišljujem?« je rekel Marvin in nagnil glavo v posnetek osuplosti. »Zakaj bi si zmišljeval? Življenje je že tako dovolj obupno, ne da bi si ga še zmišljevali.«

»Marvin,« je rekla Trillian z mehkim, prijaznim glasom, ki ga je v pogovoru z nesrečnim stvorom zmogla samo še ona, »če si to že vseskozi vedel, zakaj nam nisi povedal?«

Marvinova glava se je zasukala k njej.

»Niste me vprašali,« je rekel preprosto.

»No, te pa sprašujemo zdaj, pločevinko,« je rekel Ford in se obrnil k njemu.

V tem trenutku se je ladja nehala tresti in zibati, stroji so se ustalili v enakomernem tihem teku.

»Oha, Ford,« je rekel Zaphod, »to se pa dobro sliši. Si končno pogruntal komande?«

»Ne,« je rekel Ford, »samo nehal sem bezati vanje. Po mojem se pač peljemo do zadnje postaje, potem pa hitro dol.«

»Ja, kajpak,« je rekel Zaphod.

»Saj sem vedel, da vas v resnici ne zanima,« si je zamrmral Marvin, se zložil v kot in se izključil.

»Težava je v tem,« je rekel Ford, »da je v vsej ladji en sam instrument, ki sploh kaj kaže, in ta kaže nekaj, kar me hudo skrbi. Če je to, kar mislim, da je, in če kaže to, kar mislim, da kaže, potem smo šli že dosti predaleč v preteklost. Mogoče že več kot dva milijona let pred naš čas.«

Zaphod je skomignil z rameni.

»Čas je bedarija,« je rekel.

»Me prav zanima, čigava je v resnici ta ladja,« je rekel Arthur.

»Moja,« je rekel Zaphod.

»Ne. Komu v resnici pripada.«

»Meni,« je vztrajal Zaphod, »poglej, lastništvo je tatvina, ne? Torej je tatvina lastništvo. In ladja je moja, drži?«

»Povej to ladji,« je rekel Arthur.

Zaphod je stopil h komandnemu pultu.

»Ladja,« je rekel in treščil po plošči, »tu tvoj novi gospodar...«

Dlje ni prišel. Zgodilo se je nekaj stvari naenkrat.

Ladja je preskočila iz časovnega poleta in se spet pojavila v resničnem prostoru.

Vse komande na komandni plošči, ki so bile med časovnim poletom izključene, so se zdaj vključile.

Velik zaslon nad komandno ploščo je zamežikal v življenje in razkril širna zvezdna polja in eno samo veliko sonce natanko pred ladjo.

Nič od tega pa ni krivo, da je v istem trenutku Zaphod s celim telesom zletel v zadnjo steno kabine, tako kot vsi drugi.

V steno jih je vrgel en sam gromovit zvočni udarec iz spremljevalnih zvočnikov, s katerimi je bil obdan zaslon.

Enaindvajseto poglavje

Spodaj na suhem rdečem svetu Kakrafoonu sredi prostrane puščave Rudlit so odrski tehniki preskušali ozvočenje.

Se pravi, v puščavi je bilo ozvočenje, ne tehniki. Ti so se umaknili v varno zavetje orjaške poveljniške ladje Totalnega razdejanja, ki je visela na svoji orbiti kakih štiristo milj nad površjem planeta, in z nje so preskušali zvok. V krogu petih milj okoli stolpov z zvočniki nihče ne bi preživel niti uglaševanja.

Ko bi bil Arthur Dent znotraj petmiljskega kroga okoli zvočnikov, bi bila njegova poslednja misel, da ga ozvočenje tako po velikosti kot po obliki še najbolj spominja na Manhattan. Skladi nevtronskih faznih zvočnikov so se iz temeljev dvigali visoko v nebo in pri tem popolnoma zakrili vrsto za vrsto plutonijskih reaktorjev in seizmičnih ojačevalnikov.

V betonski utrdbi globoko pod velemestom zvočnikov so ležali instrumenti, ki naj bi jih glasbeniki vodili z ladje: mogočna fotonska ažitara. basovski detonator in megabang bobnov.

Obetala se je hrupna zabava.

Na krovu orjaške poveljniške ladje je vse vrvelo. Limuzid Vročečrnega Desiata, ki je bil v primeri z veliko ladjo kot žabji paglavec, se je zasidral in blagega pokojnika so že prenesli po visoko obokanih hodnikih, kjer ga je čakal medij, ki naj bi prenašal njegove duhovne impulze na klaviaturo ažitare.

Prispeli so tudi že zdravnik, logik in morski biolog, ki so jih s fenomenalnimi stroški pripeljali z Maximegalona, da bi se poskusili pogovoriti z glavnim vokalistom; ta se je zaklenil v kopalnico s stekleničko tablet in ni hotel ven, dokler ne bo dobil odločilnega dokaza, da ni riba. Basist je z ognjem iz strojnice rešetal svojo spalnico, bobnarja pa ni bilo nikjer.

Mrzlične poizvedbe so razkrile, da stoji na plaži Santraginusa V, več kot sto svetlobnih let daleč, kjer je, tako je trdil, že pol ure srečen in si je našel majhen kamen, ki bo odslej njegov prijatelj.

Menažer si je globoko oddahnil. To je pomenilo, da bo že sedemnajstič na tej turneji bobne lahko igral robot in se torej lahko zanesejo, da bodo cimbalistični vstopi točni.

Sub—eter je drhtel od komunikacij med odrskimi tehniki, ki so preskušali zvočne kanale, in to je bilo tisto, kar se je slišalo v notranjosti črne ladje.

Osupli potniki so obležali ob zadnji steni in poslušali glasove iz monitorja.

»OK, kanal devet pod napetostjo,« je rekel glas, »preskus kanala petnajst...«

Ladjo je pretresel nov bobneč udarec zvoka.

»Kanal petnajst super OK,« je rekel drug glas.

Vskočil je tretji glas.

»Črna ladja za efekte na mestu,« je rekel, »kaže dobro. Veličasten skok v sonce bo. Odrski računalnik priključen?«

Računalniški glas je odgovoril.

»Priključen,« je rekel.

»Prevzemi vodenje črne ladje.«

»Črna ladja preklopljena na program trajektorije, v pripravljenosti.«

»Preskus kanala dvajset.«

Zaphod se je pognal čez kabino in zasukal frekvence na sub—etrskem sprejemniku, še preden jih je dosegel nov zvočni udarec. Obstal je in se tresel.

»Kaj pomeni,« je vprašala Trillian z mirnim tihim glasom, »skok v sonce?«

»Pomeni,« je rekel Marvin, »da se bo ladja pognala v sonce. Skok...v...sonce. Zelo preprosto. Kaj pa ste pričakovali, če ste ukradli Desiatovo ladjo za posebne učinke.«

»Kako pa veš,« je rekel Zaphod z glasom, ob katerem bi še sončni kuščar z Vege zadrgetal od mraza, »da je to Desiatova ladja za posebne učinke?«

»Preprosto,« je rekel Marvin, »saj sem mu jo parkiral.«

»Zakaj... pa... tega... nisi...povedal!«

»Ali nisi rekel, da se vam hoče prigod in zabave in resnično divjih štosov?«

»Obupno,« je v tišini, ki je nastala, brez potrebe spregovoril Arthur.

»To sem tudi jaz rekel,« je potrdil Marvin.

Na novi frekvenci je sub-etrski sprejemnik ujel poročila, ki so zdaj odmevala po kabini.

»...krasno vreme za današnji koncert. Stojim tu pred odrom,« se je lagal poročevalec, »sredi puščave Rudlit in s pomočjo hiperbinoptičnega kukala ravno še razločim velikansko množico poslušalcev, ki čaka na obzorju. Za menoj se dvigajo skladi zvočnikov kot orjaške pečine, visoko nad mano pa sije sonce in nič ne sluti, kaj ga bo zadelo. Pač pa to vedo organizacije za varstvo okolja, ki trdijo, da bo koncert povzročil potrese, plimske valove, orkane, nepopravljivo škodo ozračju in še vse druge reči, s katerimi ekologi običajno grozijo.

Ravnokar smo prejeli sporočilo, da se je predstavnik Totalnega razdejanja sestal z varstveniki pri kosilu in jih dal vse postreliti, tako da zdaj ni nobene ovire za...«

Zaphod je ugasnil sprejemnik. Obrnil se je k Fordu.

»A veš, kaj mislim?« je rekel.

»Mislim da,« je rekel Ford.

»Pa povej, kaj misliš, da mislim.«

»Mislim, da misliš, da je skrajni čas, da se spokamo s te ladje.«

»Mislim, da imaš prav,« je rekel Zaphod.

»Mislim, da imaš prav,« je rekel Ford.

»Kako?« je vprašal Arthur.

»Tiho,« sta rekla Ford in Zaphod, »premišljujeva.«

»To je torej to,« je dejal Arthur, »umrli bomo.«

»Ko bi že enkrat nehal s tem,« je rekel Ford.

Na tem mestu se zdi primerno obnoviti teorije, ki jih je bil postavil Ford ob svojem prvem srečanju s človeškimi bitji, o njihovi čudni navadi, da kar naprej ugotavljajo in ponavljajo najočitnejše reči, kot na primer »Kakšen lep dan« ali »Kako ste zrasli« ali »To je torej to, umrli bomo.

Po prvi teoriji bi se ljudem, če ne bi kar naprej pretegovali ustnic, zaskočila usta.

Po nekajmesečnih opazovanjih je prišel na dan z drugo teorijo, ki pravi tole: »Če ljudje ne bi kar naprej pretegovali ustnic, bi jim lahko začeli delati možgani.«

V resnici bi ta druga teorija bolj dobesedno veljala za Belcerobone s Kakrafoona.

Belceroboni so med sosednjimi rasami zbujali precejšnje negodovanje in nezaupanje, ker so bili ena najbolj razsvetljenih, naprednih in zlasti mirnih civilizacij v Galaksiji.

V pokoro za takšno obnašanje, ki ga je Galaktični tribunal označil za žaljivo in izzivalno pravičniško, so bili obsojeni na najkrutejšo vseh družbenih bolezni, na telepatijo. Odtlej so morali, da ne bi vsakomur v krogu petih milj razglašali sleherne najmanjše misli, ki jim je šinila skozi možgane, kar naprej zelo glasno govoriti o vremenu, o svojih malih bolečinah in težavah, o današnji tekmi in o tem, kako je na Kakrafoonu zadnje čase hrupno.

Drugi način, kako si začasno oglušite svoje možgane, je koncert Totalnega razdejanja.

Časovna uskladitev koncerta je bila ključnega pomena.

Ladja se je začela spuščati v sonce, še preden se je koncert začel, da bi treščila vanj šest minut in sedemintrideset sekund pred vrhuncem pesmi, v kateri je nastopala, tako da bi svetloba sončnih bakel ravno o pravem trenutku dosegla Kakrafoon.

Ko je Ford Prefect do kraja preiskal prostore na ladji, je ta že nekaj minut padala proti soncu. Pritopotal je v kabino.

Kakrafoonovo sonce je grozeče viselo na zaslonu, beložareči pekel zlivajočih se vodikovih jeder je rasel iz trenutka v trenutek, kot je ladja padala vanj, ne meneč se za Zaphodove udarce s pestjo po komandni plošči. Arthur in Trillian sta bolščala predse kot dva zajca na nočni cesti, ki mislita, da se bližajočih žarometov najučinkoviteje znebiš tako, da jih strmo gledaš.

Zaphod se je zasukal k Fordu.

»Ford,« je vprašal, »koliko rešilnih kapsul imamo?«

»Nobene,« je povedal Ford.

Zaphod je zašklopotal z zobmi.

»Pa si jih preštel?« je zavpil.

»Dvakrat,« je rekel Ford. »Si ti dobil radijsko zvezo z odrsko ekipo?«

»Ja,« je rekel Zaphod grenko, »rekel sem jim, da je tu na krovu cel kup ljudi, pa so rekli, naj vse lepo pozdravim.«

Ford je bolščal vanj.

»A jim nisi povedal, kdo si?«

»O ja. So rekli, kakšna čast. To, pa še nekaj o zapitku v restavraciji in mojih plačnikih.«

Ford je grobo odrinil Arthurja in se naslonil na komandni pult.

»Kaj nič od tega ne deluje?« je zatulil.

»Ročnih ukazov ne uboga.«

»Razbij avtopilota.«

»Najprej ga moraš najti. Nobenega kabla ni.«

Zavladala je ledena tišina.

Arthur se je motovilil po ozadju kabine. Nenadoma se je ustavil.

»Mimogrede,« je rekel, »kaj že pomeni teleport?«

Minil je še trenutek.

Drugi trije so se počasi zasukali proti njemu.

»Najbrž ni primeren trenutek,« je rekel Arthur, »spomnil sem se samo, da sta prejle uporabila to besedo, pa sem...«

»Kje?« je zavpil Ford Prefect. »Kje pa piše teleport?«

»No, tule,« je rekel Arthur in pokazal na temno škatlo v ozadju. »Tik pod besedami 'Zasilni sistem za' in poleg znaka 'Ne deluje'.«

V norišnici, ki je takoj nastala, je bilo posnemanja vredno le ravnanje Forda Prefecta: pognal se je k mali črni škatli, na katero je kazal Arthur, in nekajkrat zaporedoma besno pritisnil na edini črni gumb, ki je molel iz nje.

Šest kvadratnih čevljev velika zidna plošča je zdrsnila vstran in razkrila kotiček, ki je še najbolj spominjal na predelek s tušem, predelan v elektrikarsko shrambo za staro šaro. S stropa so visele nedokončane prevezave, na tleh je ležal kup zavrženih elektronskih delov, programska plošča pa je visela iz odprtine v steni, v katero bi morala biti pritrjena.

Nižji računovodja Totalnega razdejanja je ob obisku ladjedelnice, kjer so sestavljali ladjo, zahteval od delovodje pojasnilo, zakaj hudiča vgrajujejo ta skrajno dragi teleport v ladjo, ki jo gradijo za eno samo vožnjo, pa še to brez posadke. Delovodja je pojasnil, da so dobili za teleport deset odstotkov popusta, računovodja pa je rekel, da to sploh ni važno; delovodja je pojasnil, da je to najnatančnejši, najmočnejši in najbolj izpopolnjen teleport, kar se jih dobi za denar, in računovodja je rekel, da jih v tem primeru sploh nihče ni hotel dobiti, za denar ali brez njega; delovodja je pojasnil, da bodo ljudje kljub temu morali na ladjo in z nje, in računovodja mu je razložil, da ima ladja med drugim tudi krasno delujoča vrata; nakar je delovodja rekel, naj se gre računovodja solit, in računovodja je rekel delovodju, če hoče eno na domine. S tem se je pojasnjevanje končalo, montažo teleporta so prekinili, aparat sam pa so v končnem računu v rubriki »nedl. razi.« zaračunali petkratno, ne da bi kdo to opazil.

»Hudičevi osli,« je zamrmral Zaphod, ko sta se s Fordom skušala prebiti skozi kolobocijo žic.

Čez nekaj trenutkov mu je Ford ukazal, naj se umakne. V teleport je vrgel kovanec in zasukal stikalo na gugajoči se stikalni plošči. S prasketanjem in kratkim bliskom je kovanec izginil.

»Toliko že dela,« je rekel, »nima pa krmilnega sistema. Teleport za prenos mase brez krmilnega programa te lahko zabriše tudi... no, kamorkoli.«

Kakrafoonovo sonce je grozilo z zaslona.

»Saj ni važno,« je priganjal Zaphod, »gremo, kamor nas bo vrglo.«

»In,« je rekel Ford, »avtosistema tudi ni. Ne moremo iti vsi. Nekdo mora ostati tu, da bo vključil prenos.«

Zavladala je pogrebna tišina. Sonce je bilo vse večje in večje.

»Hej, Marvin, poba,« je prisrčno poklical Zaphod, »kako je s tabo?«

»Zelo slabo, sumim,« je zamrmral Marvin.

Čez drobcen hipec ali dva je kakrafoonski koncert dosegel nepričakovan vrhunec.

Črna ladja s svojim edinim žalobnim potnikom se je po voznem redu potopila v sončevo jedrsko peč. Mogočne sončne bakle so bruhnile na milijone milj daleč v vesolje ter razveselile nekaj deset jezdecev bakel, ki so v pričakovanju trenutka križarili prav nad površino sonca, nekaj pa so jih tudi potopile.

Nekaj trenutkov preden je svetloba bakel dosegla Kakrafoon, se je bobneča puščava preklala po globoki prelomnici. Mogočna in dotlej neznana podzemeljska reka je privrela na površje, nekaj sekund za njo pa je izbruhnilo še nekaj milijonov ton vrele lave, ki se je vzpela več sto čevljev visoko v zrak, pri priči uparila reko v njenem nadzemeljskem in podzemeljskem toku in povzročila eksplozijo, ki je odjeknila do druge strani sveta in nazaj.

Tisti — zelo redki — ki so bili priče dogodku in so preživeli, prisegajo, da je celih sto tisoč kvadratnih milj puščave zletelo v zrak kot miljo debela palačinka, ki se je v zraku obrnila in padla nazaj. Natanko v tem trenutku je sončno sevanje iz bakel prodrlo skozi oblake pare in osmodilo tla.

Leto pozneje je bilo sto tisoč kvadratnih milj puščave na gosto prekrito s cvetlicami. Sestav planetovega ozračja se je rahlo spremenil. Poleti je sonce žgalo manj neusmiljeno, pozimi mraz ni več tako hudo grizel, pogosteje je padal blagi dežek in puščavski Kakrafoon je počasi postal raj. Še telepatske sposobnosti, s katerimi so bili udarjeni prebivalci, so se zaradi silne eksplozije za vekomaj razblinile.

Uradni predstavnik Totalnega razdejanja — tisti, ki je dal postreliti ekologe — je po nekaterih navedbah izjavil, da je to »dober štos«.

Mnogi ljudje so z ganotjem omenjali zdravilno moč glasbe. Peščica dvomečih znanstvenikov pa je podrobneje pregledala podatke o dogodku in izjavila, da so odkrili šibke sledi orjaškega, umetno povzročenega neverjetnostnega polja, ki da se je razširilo sem iz okolnih vesoljskih področij.

Dvaindvajseto poglavje

Arthur se je prebudil in že mu je bilo žal. Mačka je imel že dostikrat, tako hudega pa še ne. Ta je bil pravi lev med mački. Žarkovni prenos snovi, je pomislil, ni niti pol tako zabaven kot recimo dobra brca v glavo.

Nekaj časa se ni hotel premakniti zaradi topega butanja v glavi, pa je mirno ležal in premišljeval. Težava z večino transportnih sredstev, je premišljeval, je v tem, da v bistvu niso vredna svojega denarja. Na Zemlji — ko je Zemlja še bila, preden so jo uničili, da bi napravili prostor za novo hiperprostorsko obvoznico - so bile težave z avtomobili. Ali se je splačalo vleči tolikšne količine lepljive črne gošče izpod zemlje, kjer je bila lepo varno spravljena in nikomur v napoto, zato da ste jo spremenili v katran, s katerim ste prekrili zemljo, pa v dim, ki ste ga puščali v zrak, preostanek pa ste zlivali v morje, in vse to samo zato, da ste lahko hitreje prišli iz enega kraja v drugega — še zlasti, ker je bil kraj, kamor ste prispeli, zaradi te dejavnosti najverjetneje zelo podoben kraju, ki ste ga zapustili, namreč pokrit s katranom, poln dima in brez rib.

Kaj pa žarkovni prenos snovi? Sleherna oblika transporta, pri kateri vas morajo razstaviti na atome, da jih lahko pospešijo skozi sub—eter in jih spet stlačijo skupaj, ravno ko so po dolgih letih prvič okusili malo svobode, ima neizogibno več slabih ko dobrih strani.

Natanko tako so razmišljali že mnogi pred Arthurjem Dentom: nekateri so o tem celo napisali pesem. Tule je ena, ki so jo redno prepevale zbrane množice pred tovarno teleportnih sistemov Sirijske kibernetske korporacije na Srečisvetu III:

Aldebaran je prima,

Altair je velik špas.

Na Betelgezi punca

prav hitro in počas'

ti vse kar hočeš da.

Če pa moram tja po koščkih,

ostal bom kar doma.

Pripev:              Kako naj bi, kako naj bi,

se tak na pot podal,

če moram tja po koščkih

bom kar doma ostal.

Na Siriju, so rekli,

vse suho je zlato,

In Tau si še poglej,

preden greš v krtovo.

Prav rad bom šel v raketo, na ladjo ali splav,

če moram tja po koščkih, bom kar doma ostal.

Pripev:              Kako naj grem, kako naj grem,

a ste znoreli vsi,

če moram tja po koščkih,

se skrijem v postelji.

...In tako naprej. Druga prav tako priljubljena je mnogo krajša:

Skupaj z Ronom in Sidom in Maggie

smo šli s teleportom z zabave,

Ron je ukradel Maggie srce,

jaz pa Sidu pol glave.

V Arthurjevi glavi so se valovi bolečine počasi umirjali, še vedno pa je čutil topo butanje. Počasi in previdno je vstal.

»A slišiš topo butanje?« je rekel Ford Prefect.

Arthur se je zasukal in se negotovo zamajal. Zagledal je Forda z rdečimi očmi in testenim obrazom.

»Kje pa sva?« je izdavil.

Ford je pogledal okrog sebe. Stala sta v dolgem ukrivljenem hodniku, ki se je raztezal na obe strani, dokler ga krivina ni skrila. Zunanja jeklena stena — prepleskana s tistim ogabnim odtenkom svetlozelene barve, ki ga uporabljajo v šolah, bolnišnicah in psihiatričnih zavodih, da ostanejo varovanci lepo na uzdi — je bila nad njunima glavama zapognjena navznoter, da se je stikala z notranjo steno, ki je bila začuda opažena s temnorjavo raševinasto tapeto. Tla so bila iz temnozelene rebraste gume.

Stopil je do debelega prozornega vložka, vdelanega v zunanjo steno. Bil je iz cele vrste plasti, vendar so se skozenj videle svetle točke oddaljenih zvezd.

»Mislim, da sva v nekakšni vesoljski ladji,« je rekel.

Po hodniku se je bližalo votlo topotanje.

»Trillian?« je živčno poklical Arthur. »Zaphod?«

Ford je zmignil z rameni.

»Ni ju nikjer,« je rekel, »sem že pogledal. Lahko sta kjerkoli. Neprogramiran teleport te lahko vrže nekaj svetlobnih let v poljubno smer. Sodeč po počutju sva zletela resnično daleč.«

»Kako pa se počutiš?«

»Slabo.«

»Ali misliš, da sta...«

»Kje sta in kako je z njima, tega na noben način ne moreva zvedeti in tudi ničesar ne moreva ukreniti. Posnemaj mene.«

»In to je?«

»Ne misli več na to.«

Arthur je nasvet premlel, obotavljaje prepoznal modrost, ki se je skrivala v njem, si jo označil in spravil. Potem je globoko zajel sapo.

»Koraki!« je nenadoma vzkliknil Ford.

»Kje?«

»Ta hrup. Topo bobnenje. Votlo topotanje. Poslušaj!«

Arthur je prisluhnil. Zvok z odmevi se je širil po hodniku iz nedoločljive razdalje. Res je bil pridušen topot korakov in bil je že občutno glasnejši.

»Spraviva se,« je ostro rekel Ford. Stekla sta — vsak v svojo smer.

»Ne tja,« je rekel Ford, »od tam prihajajo.«

»Pa ne,« je rekel Arthur. »Prihajajo s te strani.«

»Ne, s te...«

Utihnila sta. Se obrnila. Pazljivo prisluhnila. In se strinjala. In stekla, že spet v nasprotnih smereh.

Strah ju je zgrabil.

Topot je z obeh strani postajal vse glasnejši.

Nekaj sežnjev proti levi se je v notranji steni odpiral nov hodnik. Stekla sta po njem. Bil je temen in neznansko dolg: globlje ko sta prodirala vanj, bolj se jima je zdelo, da postaja vse hladnejši. Od njega so se na levo in desno cepili drugi hodniki, vsi po vrsti popolnoma temni in iz vsakega je puhnil vanju val ledenega zraka.

V grozi sta se za trenutek ustavila. Kolikor globlje v hodniku sta bila, toliko glasnejši se je zdel glas topotajočih nog.

Stisnila sta se k hladni steni in razburjeno prisluškovala. Od hladu, teme in bobnanja skrivnostnih nog sta bila hudo pretresena. Ford je šklepetal z zobmi, malo zaradi mraza, malo pa, ker ga je začel begati spomin na zgodbe, ki mu jih je pripovedovala njegova najljubša mama, ko je bil še betelgeški mladič in je segal arkturski megakobilici komaj do gležnjev: na zgodbe o mrtvaških ladjah, zakletih ladijskih lupinah, ki brez miru krožijo po zakotnih območjih globokega vesolja in so polne demonov in duhov pozabljenih moštev; pa zgodbe o neprevidnih popotnikih, ki so naleteli na take ladje in stopili vanje; zgodbe o... — potem se je Ford spomnil rjavih raševinastih tapet v prvem hodniku in se pri priči streznil. Kakorkoli bi si demoni in duhovi že okrasili svoje mrtvaško domovanje, si je mislil, vse svoje premoženje stavim, da gotovo ne z raševinastimi tapetami. Zgrabil je Arthurja za roko.

»Nazaj, od koder sva prišla,« je ukazal in vrnila sta se po svoji poti.

Naslednji trenutek sta se kot dva preplašena martinčka vrgla v prvi prečni hodnik, kajti lastniki topotajočih nog so se na lepem pojavili prav pred njima.

Izza vogala sta osupla opazovala dobra dva ducata debelih moških in žensk v trenirkah, ki so prisopihali in prihropli mimo v takih mukah, da bi si srčni kirurg od veselja pomel roke.

Ford Prefect je zijal za njimi.

»Joggerji!« je zašepetal, ko se je zvok njihovih korakov porazgubil v mreži hodnikov.

»Joggerji?« je zašepetal Arthur Dent.

»Joggerji!« je zmignil Ford Prefect.

Hodnik, v katerega sta se skrila, ni bil tak kot drugi. Bil je zelo kratek, končal se je pred velikimi jeklenimi vrati. Ford si jih je ogledal, odkril odpiralni mehanizem in jih na stežaj odprl.

Prva stvar, ki jima je padla v oči, je bila videti kot krsta.

In naslednjih štiri tisoč devetsto devetindevetdeset stvari, ki so jima padle v oči, so bile tudi krste.

Triindvajseto poglavje

Grobnica je bila nizka, medlo razsvetljena in velikanska. Na nasprotnem koncu, kakih tristo sežnjev daleč, je obokan prehod vodil v po vsem videzu podoben prostor s podobnim tovorom.

Ford Prefect je vstopil in tiho zažvižgal.

»Divje,« je rekel.

»Le kaj je tako divjega na mrličih?« je vprašal Arthur, ki mu je ves živčen sledil.

»Ne vem,« je rekel Ford, »bova že odkrila.«

Ob natančnejšem pregledu so bile krste bolj sarkofagi. Segali so nekako do višine prsi, bili so iz nečesa, kar je spominjalo na bel marmor, in skoraj gotovo je to tudi res bilo - namreč neka snov, ki je videti kot bel marmor. Pokrovi so bili napol prosojni, tako da je bilo za silo mogoče razločiti obrise rajnih, bržkone prezgodaj preminulih nesrečnikov. Bili so humanoidi in očitno so ostale vsakdanje skrbi njihovega sveta, kjerkoli v vesolju je že bil, daleč za njimi, več se pa ni dalo reči.

Med sarkofagi se je nad tlemi počasi vrtinčil težak, gost bel plin, o katerem je Arthur sprva mislil, naj bi pomagal pričarati primerno vzdušje, pozneje pa je ugotovil, da so mu od njega zmrznili gležnji. Tudi sarkofagi so bili na dotik globoko ohlajeni.

Ford je nenadoma počenil k enemu od njih. Iz bisage je izvlekel vogal svoje brisače in vneto nekaj drgnil.

»Poglej, napisna plošča,« je pojasnil Arthurju. »Samo zamrznjena je.«

Oddrgnil je ivje in si ogledal vrezane znake. Arthuiju so se zdeli kot sledi pajka, ki je zvrnil malo preveč tistega, kar pač pijejo pajki, kadar si privoščijo prost večer, Ford pa je pri priči prepoznal zgodnjo obliko galaktičnega lahkopisa.

»Piše 'Golgafrinška Noetova flota, ladja B, prekat sedem, telefonski sanitarni tehnik drugega razreda' — in še registrska številka.«

»Telefonski sanitarni tehnik?« je rekel Arthur, »mrtev telefonski sanitarni tehnik?«

»Tak je še najboljši.«

»Ampak kaj počne tu?«

Ford je pokukal skoz pokrov.

»Ne prav dosti,« je rekel in se zarežal na tisti način, ob katerem so ljudje vedno pomislili, da je zadnje čase nemara preveč garal in bi si moral malo odpočiti.

Prestavil se je k drugemu sarkofagu. Nekaj kratkih potez z brisačo in že je lahko oznanil:

»Tu je pa mrtva frizerka. Hupi!«

Naslednji sarkofag se je razkril kot kraj poslednjega počitka finančnega referenta za reklamo; v tistem poleg njega pa je čakal sodnega dne trgovec z rabljenimi avtomobili, tretjega razreda.

Fordovo pozornost je pritegnila zaklopna loputa v tleh, počepnil je k njej in jo poskušal odpreti ter pri tem z roko razganjal oblake zmrzovalnega plina, ki je grozil, da ga bo pogoltnil.

Arthurja je prešinila naslednja misel.

»Če so tole samo krste,« je rekel, »zakaj jih tako močno hladijo?«

»Oziroma zakaj jih sploh imajo,« je rekel Ford in odsunil loputo. Plin se je v slapu zlival skoznjo. »Komu se je zdelo vredno truda in stroškov za vesoljski prevoz pet tisoč trupel?«

»Deset tisoč,« je rekel Arthur in pokazal na obok, onkraj katerega se je videla naslednja dvorana.

Ford je vtaknil glavo v odprtino v tleh. Potem je pogledal nazaj. »Petnajst tisoč,« je rekel, »spodaj je še ena grobnica.«

»Petnajst milijonov,« je rekel glas.

»To je pa dosti,« je rekel Ford, »hudičevo dosti.«

»Počasi se obrnita,« je zabevskal glas, »in roke gor. Samo gib, pa vaju razstrelim na drobne koščke.«

»Zdravo,« je rekel Ford, se počasi obrnil, dvignil roke in pazil, da ni napravil nobenega drugega giba.

»Le zakaj,« je vzdihnil Arthur Dent, »se nikoli ne zgodi, da bi naju bil kdo vesel?«

Obris moža, ki ju ni bil vesel, se je začrtaval v vratih, skozi katera sta vstopila. To, da ju ni bil vesel, je izražal deloma s silaškim bevskajočim glasom in deloma z zlohotnim mahanjem z dolgo srebrno puško kill-o-zap. Konstruktorju puške so očitno naročili, naj nikar nič ne olepšuje. »Naj bo hudobna,« so mu rekli. »Naj bo popolnoma jasno, da ima ta puška pravi konec in napačni konec. In naj bo vsakomur, ki se znajde na napačnem koncu, popolnoma jasno, da mu trda prede. Če jo je zato treba opremiti z vsakršnimi ostmi in štrlečimi deli in počrnjenimi lisami, pa še to. Ne potrebujemo puške, ki si jo obesiš nad kamin ali jo vtakneš v stojalo za dežnike: to naj bo puška za rabo, naj bo kruta z ljudmi.«

Ford in Arthur sta poklapano strmela v puško.

Njen lastnik se je odmaknil od vrat in ju v polkrogu obšel. Ko je spet stopil v krog svetlobe, sta opazila črno in zlato uniformo, na kateri so bili gumbi tako zleščeni, da bi jim sleherni nasproti vozeči šofer nejevoljno pomežiknil z lučmi.

Zamahnil je proti vratom.

»Ven,« je rekel. Ljudje, ki premorijo tolikšno strelno moč, si lahko prihranijo glagole. Ford in Arthur sta odkorakala ven, napačni konec puške in svetli gumbi pa so jima bili tesno za petami.

Ko so zavili v hodnik, jih je skoraj pomendrala gruča štiriindvajsetih joggerjev, ki so se očitno že oprhali in preoblekli in so se zdaj vračali v grobnico. Arthur se je obrnil in jih zmedeno gledal.

»Naprej!« je zavreščal mož s puško.

Arthur je ubogal.

Ford je zmignil z rameni in ubogal.

V grobnici so se joggerji razporedili ob štiriindvajsetih praznih sarkofagih ob zidu, jih odprli, zlezli vanje in se pogreznili v štiriindvajset spancev brez sanj.

Štiriindvajseto poglavje

»Ee, kapitan...«

»Ja, Prvi?«

»Ravnokar sem dobil nekakšno poročilo od Drugega.«

»Ojej.«

Visoko gori na poveljniškem mostiču svoje ladje je kapitan rahlo slabe volje strmel v neskončna razsežja prostora. S svojega naslona pod veliko izbočeno polkroglo je pred seboj in nad seboj lahko videl neskončno zvezdnato pokrajino, skozi katero so potovali — pokrajino, ki se je med vožnjo že dokaj razredčila. Če se je obrnil in se ozrl nazaj prek orjaškega, dve milji dolgega ladijskega trupa, je s pogledom lahko objel mnogo gostejše zvezdne oblake, ki so ponekod tvorili strnjene pasove. To je bilo središče Galaksije, od koder so krenili na pot, in to že pred leti, s hitrostjo, ki se je trenutno ni mogel prav natanko spomniti, vedel pa je, da je strašansko velika: skoraj tolikšna kot hitrost nečesa drugega, ali pa trikratna hitrost nečesa tretjega, karkoli že. Vsekakor blazno dosti. Napeto je zrl v svetlikasto neskončnost za ladjo in nekaj iskal. To je počel vsakih nekaj minut, pa ni nikoli ničesar našel. Vendar se zaradi tega ni dal motiti. Učenjaki so mu zatrdno zagotovili, da bo vse krasno in v redu, če le ne bo nihče zganjal panike in če bodo vsi opravili svoje, tako kot je treba.

Panike ni zganjal. In kar se njega tiče, je šlo vse kot po maslu. Z veliko penasto gobo se je pogladil po ramenu. Zdaj se je spomnil, da je bil zaradi nečesa rahlo slabe volje. Kaj je že bilo to? Tiho pokašljevanje ga je spomnilo, da prvi ladijski častnik še vedno čaka v bližini.

V redu fant, tale Prvi. Ne ravno najbistrejši, včasih je imel majhne težave z vezalkami na čevljih, drugače pa iz pravega častniškega testa. Kapitan ni bil človek, ki bi brcnil svojega bližnjega, kadar si ta zavezuje čevlje, pa če to traja še tako dolgo. Ne kot ta pošastni Drugi, ki se šopiri po vsej ladji, si lošči gumbe in se vsako uro javlja z raporti: »Ladja še vedno v letu, kapitan!«. »Še vedno na kurzu, kapitan.« »Nivo kisika pod kontrolo, kapitan.« Kapitan bi mu rad svetoval: »Malo jih pustite, bodo že.« Ah, saj, to je tisto, kar ga je spravljalo v slabo voljo. Poškilil je k Prvemu.

»Ja, kapitan, kričal je nekaj o tem, da je našel ujetnike ...«

Kapitan je razmislil. Zdelo se mu je precej neverjetno, vendar je bil zadnji, ki bi želel ovirati svoje častnike.

»No, mogoče bo pa vsaj nekaj časa imel veselje z njimi,« je rekel. »Saj si jih je tako želel.«

Ford Prefect in Arthur Dent sta korakala po brezkončnih ladijskih hodnikih. Drugi je korakal za njima in od časa do časa zabevskal kaj o tem, naj ne poskušata nobenih fint. Zdelo se jima je, da sta prehodila že vsaj miljo hodnika z raševinasto rjavo tapeto. Končno so prispeli do velikih jeklenih vrat, ki so se odprla, ko je Drugi zavpil vanje povelje.

Vstopili so.

Ford in Arthur sta se razgledala po ladijskem mostičku: stvar, ki ju je najbolj osupnila, sploh ni bila petdeset čevljev široka polkrožna kupola, skozi katero se je nudil razkošen pogled na oblake zvezd: ljudem, ki so že večerjali v Restavraciji ob koncu Vesolja, so takšna čuda vsakdanja. Tudi ne zapletena množica instrumentov po vsej dolžini krožne stene: Arthurju se je zdela natanko takšna, kakršne človek pač pričakuje v vesoljski ladji, Fordu pa se je zdela celo obupno zastarela; potrdila je njegov sum, da ju je črna ladja Totalnega razdejanja odnesla vsaj milijon, če ne dva milijona let pred njuno dobo.

Ne, tisto, kar ju je resnično vrglo iz tira, je bila kad.

Stala je na šest čevljev visokem podstavku iz grobo klesanega modrega vodnega kristala, prava baročna pošast, na kakršno bi zunaj maximegalonskega Muzeja bolne domišljije težko naleteli. Zmedeno črevesje cevi je bilo okrašeno s tolčenim zlatom, namesto da bi ostalo lepo pokopano v polnočni temi podstavka; pipe in nastavki za prho bi prestrašili še gargojle na notredamski cerkvi.

Kot središče poveljniškega mostička na vesoljski ladji je bila seveda neznansko ponesrečena in Drugi se ji je približal z zagrenjenim izrazom človeka, ki se tega zaveda.

»Kapitan!« je zavpil skozi stisnjene zobe — sila težavna zvijača, vendar je imel leta in leta časa, da jo je izvežbal.

Izza roba pošastne kadi se je prikazal velik blag obraz, za njim pa velika blaga, s peno pokrita roka.

»O, zdravo, Drugi,« je rekel kapitan in pomahal z gobo živih barv, »si se dobro imel?«

Drugi se je zategnil v pozoru še strumneje, kot je že bil.

»Privedel sem zapornika, ki sem ju odkril v hladilnem prekatu številka sedem, kapitan!« je zabevskal.

Ford in Arthur sta zbegano zakašljala.

»Ee ... zdravo,« sta rekla.

Kapitan ju je prijazno pogledal. Torej si je Drugi res našel ujetnike. No, toliko bolje zanj, je pomislil, ali ni krasno, če ljudje počno tisto, kar res znajo.

»O, zdravo,« jima je rekel. »Ne zamerita, če ne bom vstal, na hitro sem si privoščil kopel. No, en žinjin tonix pa bomo, ne? Stopi do hladilnika. Prvi.«

»Seveda, gospod.«

Čudno je dejstvo, in nihče ne ve, kolikšno težo bi mu kazalo pripisati, da pozna vsaj 85% znanih svetov v Galaksiji, pa najsi so primitivni ali pa visoko razviti, pijačo z imenom žinjin tonix ali gj—N—N—T—nik ali dž—in—to—n'k oziroma s katerokoli od tisočerih različic iste fonemske osnove. Pijače niso enake, med njimi najdete vse od sivolvijske »tšininto/ dnick«, ki je navadna voda, servirana pri rahlo povišani sobni temperaturi, pa do gagrakaškega »z—in—anton—x«, ki na sto korakov ubije kravo; in v resnici jim je poleg imena, ki se pri vseh sliši enako, skupno samo še dejstvo, da so vse izumili in poimenovali, še preden so ti svetovi stopili v stik z drugimi svetovi.

Kaj lahko sklepamo iz tega dejstva? Stoji popolnoma samo zase. V vseh dosednjih teorijah strukturalne lingvistike je to točka, ki leži zunaj vseh krivulj. Starejši strukturalni lingvisti se zelo ujezijo, ko jih začnejo mladi strukturalni lingvisti gnjaviti s tem. Mlade strukturalne lingviste pa ta reč zgrabi in potem prebedijo vse noči v veri, da so naleteli na nekaj silno pomembnega, pri čemer postanejo stari strukturalni lingvisti še dosti prej, kot bi sicer, in se strašansko jezijo na mlade. Strukturalna lingvistika je nesrečna in bridko razklana veda in znatno število njenih podanikov utaplja v dolgih nočeh svoje težave v hvis/ ki-ju/ssodo.

Drugi je stal pred kapitanovo kadjo in se tresel od besa.

»Mar ne boste zaslišali ujetnikov, gospod?« je bevsknil.

Kapitan ga je presenečeno pogledal.

»Le čemu, pri Golgafrinčamu, bi bilo to dobro?« je vprašal.

»Da izvlečete iz njiju podatke, gospod! Da ugotovimo, zakaj sta prišla!«

»Oh ne ne ne,« je rekel kapitan, »najbrž sta prišla na en žinjin tonix, bi rekel.«

»Ampak gospod, moja ujetnika sta! Moram ju zaslišati!«

Kapitan ju je dvomeče pogledal.

»No, v redu,« je rekel, »če misliš, da moraš. Vprašaj ju, kaj bosta pila.«

Oči Drugega so zadobile trd leden lesk. Počasi se je približal Fordu Prefectu in Arthurju Dentu.

»Torej, ti gnida,« je zarenčal, »ti golazen...« Sunil je Forda s svojim kill—o—zapom.

»No, no, Drugi,« ga je blago opomnil kapitan.

»Kaj bosta pila!!!« je zatulil Drugi.

»No, žinjin tonix bi se mi kar prilegel,« je rekel Ford. »Kaj pa tebi, Arthur?«

Arthur je pomežiknil.

»Kaj? Oh ja, ja,« je rekel.

»Z ledom ali brez?!« je zagrmel Drugi.

»Z, prosim,« je rekel Ford.

»Z limono??!!«

»Prosim,« je rekel Ford, »in če imate slučajno kaj tistega drobnega peciva. S sirom, saj veste?«

»Jaz sem tu, da postavljam vprašanja!!!!« je zarjul Drugi, ki se je od besa tresel po vsem telesu.

»No, Drugi...« je rekel mehko kapitan.

»Gospod?!«

»Malo tiše, če lahko, saj si zlat. Vidiš, da počivam.«

Drugi je stisnil očesi, da sta postali to, kar je v krogih rjovečih ubijalcev znano kot »dve ozki ledeni reži«, namen pa je bržkone, da bi pri nasprotniku ustvarili vtis, da ste zgubili očala ali pa da se komaj še držite pokonci. Zakaj bi bilo to strašljivo, doslej še ni ugotovljeno.

Zakorakal je h kapitanu in stisnil ustnice v čvrsto tanko črto. Še ena uganka, zakaj naj bi to veljalo za bojevito držo. Če bi med potepanjem po džunglah planeta Traala nenadoma naleteli na zloglasnega hroščatega krvoloka, bi bili po pravici lahko prav hvaležni nebesom, če bi bil njegov gobec čvrsta tanka črta in ne, kot običajno, zevajoče žrelo, polno ubijalskih čekanov.

»Dovolite, da vas spomnim, gospod,« je siknil Drugi kapitanu, »da ste zdaj v kadi že polna tri letal« Po tem odločilnem udarcu se je zasukal na petah in odkorakal v kot, kjer je v ogledalu vadil srdite švigajoče poglede.

Kapitanu je bilo malce nerodno. V zadregi se je nasmehnil Fordu Prefectu.

»Veste, moj posel je tak, da si mora človek dobro odpočiti,« je rekel.

Ford je počasi spustil roke. Nič se ni zgodilo. Spustil jih je še Arthur.

Prav počasi in previdno se je Ford primaknil k podnožju kadi. Potrepljal jo je.

»Čedno,« se je zlagal.

Tuhtal je, če bi se bilo varno nasmehniti. Prav počasi in previdno se je nasmehnil. Bilo je varno.

»Ee...« je rekel kapitanu.

»Ja?« je rekel kapitan.

»Zanima me,« je rekel Ford, »ali vas lahko vprašam, kaj je pravzaprav vaš posel?«

Na ramenu je začutil roko. Zasukal se je.

Bil je prvi častnik.

»Vaša pijača,« je rekel.

»Oh, lepa hvala,« je rekel Ford. Z Arthurjem sta segla po svojih žinjin tonixih. Arthur je srknil in ves presenečen ugotovil, da ima čisto tak okus kot viski s sodo.

»Razumete, čisto nehote,« je rekel Ford in tudi srknil, »čisto nehote sem opazil trupla. V skladišču.«

»Trupla?« je presenečeno vprašal kapitan.

Ford se je ugriznil v jezik in se na tihem okaral. Zapomni si, da prav nobena stvar ni samoumevna, si je govoril. Ali mogoče kapitan res ne ve, da prevaža na ladji petnajst milijonov trupel?

Kapitan mu je prijazno kimal. Zdelo se je tudi, da se igra z gumijasto račko.

Ford se je ozrl okoli sebe. Iz ogledala ga je strmo gledal Drugi, vendar samo za trenutek; oči so mu švigale na vse strani. Prvi častnik pa je stal, držal pladenj s pijačo in se milo smehljal.

»Trupla?« je vprašal kapitan.

Ford si je obliznil ustnice.

»Ja,« je rekel, »vsi tisti mrtvi telefonski sanitarni tehniki in računovodje, saj veste, doli v skladišču.«

Kapitan ga je debelo gledal. Potem je vrgel glavo vznak in se zakrohotal.

»Oh, saj niso mrtvi,« je rekel. »Sveta nebesa, kje pa, samo zamrznjeni so. Vse bomo še oživili.«

Ford je napravil nekaj, kar je počel le redko. Pomežiknil je.

Arthur se je prebudil iz transa.

»Se pravi, da imate polno skladišče zmrznjenih frizerk?« je rekel.

»Ja, seveda,« je rekel kapitan, »na milijone. Frizerk, zgaranih televizijskih producentov, zavarovalničarjev, kadrovikov, varnostnikov, referentov za stike z javnostjo, poslovnih svetovalcev, kar hočete. Naselili bomo nov planet.«

Ford se je rahlo zamajal.

»Blazno, ne?« je rekel kapitan.

»Kaj, s temi?« je vprašal Arthur.

»No, da me ne bi razumeli napak,« je rekel kapitan, »smo samo ena od ladij v Noetovi floti. Mi smo barka 'B', razumete. Oprostite, ali bi vas lahko prosil, da mi dotočite še malo tople vode?«

Arthur mu je ustregel in slap rožnato peneče se vroče vode se je zvrtinčil po kadi. Kapitan je zadovoljno vzdihnil.

»Najlepša vam hvala, dragi moj. Kar natočite si še pijače, izvolite.«

Ford je izpraznil svoj kozarec, vzel steklenico s pladnja prvega častnika in si nalil do vrha.

»Kaj pa je barka 'B'?« je vprašal.

»Tole,« je rekel kapitan in razigrano pretakal vodo s svojo račko.

»No, že...« je rekel Ford.

»Vidite, takole je bilo,« je rekel kapitan, »naš planet, se pravi svet, s katerega prihajamo, je tako rekoč pogubljen.«

»Pogubljen?«

»Ja, seveda. In zato smo sklenili, da spravimo vse prebivalstvo v vesoljske ladje in se naselimo na kakem drugem planetu.«

Po tako obsežnem kosu pripovedi se je z zadovoljnim vzdihom naslonil nazaj.

»Na kakem manj pogubljenem?« ga je spodbujal Arthur.

»Kako ste rekli, dragi moj?«

»Na manj pogubljenem planetu. Da se boste naselili.«

»Da se bomo naselili, ja. Zato smo sklenili, da zgradimo tri ladje, razumete, tri Noetove barke v Vesolju, in ... saj vas ne dolgočasim s tem, kaj?«

»Ne, ne,« je odločno zagotovil Ford, »strašno zanimivo je.«

»Ah, ne veste, kako je prijetno,« je glasno pomislil kapitan, »če se za spremembo lahko pomeniš s kom drugim.«

Oči drugega častnika so vročično švigale po sobi in se potem spet ustalile v ogledalu, tako kot mušji par, ki se je za kratek čas dal zmotiti s svoje najljubše, mesec dni stare mrhovine.

»Na tako dolgih potovanjih, kot je tole,« je razložil kapitan, »nastopi ta težava, da se na koncu kar naprej pogovarjate sami s seboj, kar postane strašansko dolgočasno, ker v polovici primerov že veste, kaj si boste odgovorili.«

»Samo v polovici primerov?« se je začudil Arthur.

Kapitan je malo pomislil.

»Ja, približno v polovici, bi rekel. No, kakorkoli — kje pa je milo?« Divje je grabil po vodi in ga končno našel.

»Ja, kakorkoli,« je povzel, »sklenjeno je bilo, da gredo v prvo ladjo, v barko 'A', vsi sijajni voditelji, pa znanstveniki, veliki umetniki, saj razumete, vsi ustvarjalci; in v tretjo, v barko 'C' vsi, ki dejansko opravljajo delo, ki izdelujejo stvari; v barko 'B' — to smo mi — pa vsi drugi, vsi posredniki, razumete?«

Nedolžno se je nasmehnil.

»In nas so poslali naprej,« je zaključil in si zabrundal drobno kopalno pesmico.

Drobna kopalna pesmica, ki mu jo je zložil eden najboljših in najplodovitejših skladateljev popevk (trenutno je ležal v prekatu številka šestintrideset kakih devetsto sežnjev za njimi), je napolnila trenutek, v katerem bi sicer zavladala neprijetna tišina. Ford in Arthur sta se v zadregi prestopala in se zagrizeno izogibala medsebojnih pogledov.

»Ee...« je spregovoril Arthur čez nekaj časa, »kaj pa je bilo pravzaprav narobe z vašim planetom?«

»Oh, obsojen je na uničenje, kot sem že rekel,« je povedal kapitan, »očitno je na tem, da trešči v sonce ali nekaj takega. Ali pa mogoče, da luna trešči vanj, te vrste zadeva. Absolutno grozljivo, karkoli je že.«

»Oh,« se je nenadoma oglasil prvi častnik, »mislim, da je bilo to, da bo planet napadel orjaški roj dvanajst čevljev dolgih čebeljih piranh. Ali ni bilo to?«

Drugi se je zasukal na petah, oči so mu žarele s krutim hladnim žarom, ki ga je mogoče doseči samo z neznansko dolgotrajno vajo.

»Meni niso rekli tega!« je siknil. »Moj poveljujoči častnik mi je zaupal, da grozi planetu neposredna nevarnost, da ga požre velikanska mutantna zvezdna koza!«

»O, a res...« je rekel Ford Prefect.

»Da! Pošasten stvor z dna pekla s sabljastimi zobmi, ki so dolgi deset tisoč milj, z dihom, od katerega zavrejo oceani, in s kremplji, ki lahko iztrgajo celine s koreninami vred, pa s tisočerimi očmi, ki žarijo kot sonca, z ubijalskim žrelom, ki meri milijon milj v premeru, pošast, kot je še niste... nikoli...«

»In poskrbeli so, da ste vi odpotovali naprej, kaj?« se je pozanimal Arthur.

»O seveda,« je rekel kapitan, »vsi so rekli, in po mojem zelo pametno, da bo strašno koristno za moralo, če bodo vsi vedeli, da bodo prišli na planet, kjer ne bo težav z dobro pričesko in kjer se bo človek zanesel, da so telefoni čisti.«

»Ja, gotovo,« je potrdil Ford, »to je gotovo strašno pomembno. Kaj pa drugi dve ladji... ti dve letita za vami, kajne?«

Prvi trenutek kapitan ni odgovoril. Presukal se je v kadi in se zazrl nazaj čez orjaški trup ladje proti galaktičnemu središču. Z očmi je vrtal v nedoumljive razdalje.

»Ah. Nenavadno, da ste to omenili,« je rekel in se prav blago namrščil, »kajti prav čudno je, da od njih še nismo prejeli niti enega samega piska, vse odkar smo se pred petimi leti odpravili na pot... vendar sem prepričan, da so nekje za nami.«

Spet se je zazrl v daljavo.

Ford se je zazrl skupaj z njim in se globoko zamislil.

»Razen seveda,« je rekel tiho, »če jih ni požrla koza...«

»Ah da...« je vzdihnil kapitan in v glas se mu je prikradla sled negotovosti, »koza...« Z očmi je objel trdne obrise instrumentov in računalnikov, ki so obkrožali poveljniški mostič. Vse naprave so mu nedolžno pomežikovale. Ozrl se je še k zvezdam, vendar nobena ni spregovorila besede. Ošinil je prvega in drugega častnika, pa sta bila v tem trenutku oba zatopljena v lastne misli. Pogledal je še Forda Prefecta, ki mu je odgovoril z dvignjenimi obrvmi.

»Smešno, veste,« je končno spregovoril kapitan, »ampak zdaj, ko sem prvič dejansko nekomu povedal vso zgodbo... hočem reči, Prvi, ali se vam ne zdi malo čudna?«

»Eeee...« je zajecljal Prvi.

»No,« je povzel Ford, »že vidim, da je še precej stvari, o katerih se bomo lahko pomenili, zato lepa hvala za pijačo in če bi naju lahko odložili na kakem primernem planetu. ..«

»Ah, veste, to bo pa malo težko,« je rekel kapitan, »kajti ta naša trajektorijska zadeva je bila določena že davno, preden smo zapustili Golgafrinčam, mislim, da malo tudi zaradi tega, ker nisem preveč vešč številk...«

»Se pravi, da sva obtičala tu na ladji?« je vzkliknil Ford, ki je nenadoma zgubil potrpljenje z igro skrivalnic. »Kdaj pa boste prispeli na ta planet, ki ga mislite naseliti?«

»Saj smo že skoraj tam, se mi zdi,« je rekel kapitan, »vsak hip bomo. Najbrž je sploh že čas, da zlezem iz kadi. Oh, kaj jaz vem, zmeraj je konec ravno takrat, ko je najbolj luštno.«

»Se pravi, da bomo v nekaj minutah pristali?« je vprašal Arthur.

»No, v bistvu ne ravno pristali, vsaj ne v tem smislu... če razumete...«

»Kaj hočete reči?« ga je ostro vprašal Ford.

»Torej,« je rekel kapitan in si zelo previdno izbiral pot čez besede, »kolikor se spomnim, smo programirani, da pademo na planet.«

»Pademo?« sta zavpila Ford in Arthur.

»Ee, ja,« je rekel kapitan, »ja, mislim, da je to del načrta. Takrat je obstajal strašno dober razlog za to, zdajle se ga ne morem natanko spomniti. Nekaj v zvezi s tem, da... da smo...«

Ford je popenil.

»Vi ste kup nesposobnih bedakov!« je zavpil.

»Da, da, to je to,« je zažarel kapitan, »natanko to je bil ta razlog.«

Petindvajseto poglavje

Štoparski vodnik po Galaksiji ve o planetu Golgafrinčam povedati naslednje: to je planet z davno in tajinstveno zgodovino, preprečen z legendami, rdeč in včasih zelen od krvi tistih, ki so ga v minulih dobah poskušali zavojevati; svet pustih in izsušenih dežel, svet zadušljivo sladkih sapic, nasičenih z vonjem dišavnih studencev, ki žuborijo prek razgretih in razpokanih skal in hranijo temne mošusove lišaje pod njimi; svet razgretih glav in opijanjene domišljije, zlasti pri tistih, ki zaužijejo preveč teh lišajev; pa tudi svet hladno senčnatih razmišljanj med tistimi, ki se znajo odreči lišajem in so si našli drevo, v katerega senco lahko sedejo; svet jekla in krvi in junaštev; svet telesa in svet duha. Takšna je njegova zgodovina.

Najskrivnostnejše v vsej tej davni in skrivnostni zgodovini so nedvomno osebnosti Velikokrožnih pesnikov iz Ariuma. Ti Velikokrožni pesniki so živeli po zakotnih gorskih prelazih, v zasedi so prežali na skupinice nič hudega slutečih popotnikov, jih v velikih krogih obkrožili in jih obmetavali s kamenjem.

In ko so jih popotniki ozmerjali, zakaj se raje ne poberejo kam drugam in pišejo pesmi, namesto da nadlegujejo mirne mimoidoče s kamenjem, so pri priči prenehali in jim odrecitirali katerega od sedemsto štiriindevetdesetih velikih vasilijskih pesniških vencev. Vse te pesmi so izredno lepe in še bolj izredno dolge in vse sledijo natanko istemu vzorcu.

Prvi del vsake pesmi pove, kako se je iz vasilijskega mesta nekoč odpravila družba petih modrih knezov s štirimi konji. Knezi, ki so seveda pogumni, plemeniti in modri, potujejo širom po daljnih deželah, se bojujejo z velikani, razmišljajo o eksotičnih modroslovjih, pijejo čaj s čudaškimi bogovi in rešujejo lepe pošasti iz krempljev nenasitnih kraljičen, nato pa končno oznanijo, da so dosegli razsvetljenje in da so s tem izpolnili namen svojega popotovanja.

Drugi in mnogo daljši del sleherne pesmi potem opisuje njihove prepire o tem, kateri bo moral nazaj peš.

Vse to se je godilo v planetovi davni preteklosti. Seveda pa si je prav potomec enega teh neobičajnih pesnikov izmislil zgodbo o skorajšnji pogubi, ki je ljudstvu Golgafrinčama omogočila, da se je znebilo cele svoje nekoristne tretjine. Preostali dve tretjini sta ostali lepo doma in živeli v sreči in zadovoljstvu, vse dokler jih nenadoma ni do zadnjega pokosila strašna bolezen, ki so se je nalezli z umazanega telefona.

Šestindvajseto poglavje

To noč je ladja treščila na skrajno nepomemben modro zelen planetič majhnega neuglednega rumenega sonca nekje v neraziskanih zaplotjih nemodernega konca zahodnega galaktičnega rokava.

Zadnje ure pred padcem se je Ford Prefect besno, a neuspešno boril z ladijskim krmilnim sistemom, da bi ga preklopil z vnaprej predvidene poti. Kmalu je uvidel, da je ladja tako programirana: svoj tovor naj dostavi varno, četudi nekoliko neudobno, v novi dom, pri tem pa naj se onesposobi, da je ne bo mogoče popraviti za povratek.

Ko je razžarjena ladja tuleč drvela skozi ozračje, je izgubila večino oklepa in zunanjega ogrodja, tako da je neslavno čofnila v nekakšno črnikasto močvirje. Posadki je preostalo za oživljanje in raztovarjanje globoko zmrznjenega in nezaželenega tovora le nekaj ur noči, kajti ladja se je takoj začela pogrezati. Njen orjaški trup se je počasi zvrnil v stoječo mlakužo. Prizor so enkrat ali dvakrat osvetlili le roji meteorjev - razbitine, ki so ji sledile po tiru.

V sivi svetlobi pred zoro je obsceno zagrgrala in za vedno izginila v smrdljive globine.

Sonce, ki je to jutro vstalo, je razlilo svojo redko svetlobo čez pokrajino, po kateri je mrgolelo javkajočih frizerk, referentov in referentk za stike z javnostjo, zbiralcev javnega mnenja in kar je še takih, in vsi so si obupno prizadevali, da bi zlezli na suho.

Kako drugo, manj odločno sonce bi se verjetno pri priči spustilo nazaj, to pa je nadaljevalo svoj vzpon po nebu in njegovi topli žarki so kmalu vrnili nekaj moči premrlim in premočenim postavam.

Ni presenetljivo, da se preštevilni potniki ponoči niso prebili bilo preživelih še vedno na stotisoče. V svetlobi dneva so tavali po okolici, vsak je iskal le nekaj kvadratnih čevljev trdnih tal, kamor bi se zgrudil in si odpočil po nočni grozi.

Dve postavi sta se prebili daleč naprej.

Ford Prefect in Arthur Dent sta z bližnjega griča opazovala grozni prizor, vendar se v njem nista čutila soudeležena.

»Kakšno umazano zvijačo so jim podtaknili,« je zamrmral Arthur.

Ford je risal s palico po tleh in zmignil z rameni.

»Jaz bi temu prej rekel domiselna rešitev nekega problema,« je rekel.

»Le zakaj se ljudje ne morejo navaditi, da bi živeli v miru in slogi?« je rekel Arthur.

Ford se je glasno in zelo votlo zasmejal.

»Dvainštirideset!« je rekel z zlobnim nasmeškom. »Ne, ne sklada se. Pa nič zato.«

Arthur ga je pogledal, če se mu je slučajno zmešalo: ker ni opazil ničesar, kar bi govorilo proti tej tezi, ni zavrnil čisto smiselnega privzetka, da se je to tudi že zgodilo.

»Kaj pa misliš, da bo z njimi?« je vprašal čez nekaj časa.

»V neskončnem vesolju karkoli,« je rekel Ford. »Lahko celo preživijo. Resnično, kakor je že čudno.«

S pogledom je zdrsel čez pokrajino in ko je nazadnje obstal na žalostnih prizorih, so se mu oči čudno svetile.

»Mislim, da bodo nekaj časa še kar uspevali,« je rekel.

Arthur ga je ostro pogledal.

»Zakaj to praviš?« je rekel.

Ford je zmignil.

»Tak občutek imam,« je rekel in se ni dal izzvati z nadaljnjimi vprašanji.

»Poglej,« je rekel nenadoma.

Arthur je s pogledom sledil njegovemu kazalcu. Spodaj se je med pokošeno množico gibal — točneje rečeno opotekal — človek. Videti je bilo, da na rami nekaj nosi. Ob vsaki ležeči postavi, do katere se je primajal, je kot pijan nihal s svojim bremenom gor in dol. Nazadnje ga je napor premagal in zvrnil se je na kup teles.

Arthur ni imel pojma, kaj naj bi to pomenilo.

»Filmska kamera,« je razložil Ford. »Snema zgodovinski trenutek.«

»Ne vem, kako se boš odločil ti,« je spet spregovoril čez nekaj časa, »ampak jaz grem.«

Nekaj časa je molče sedel.

Sčasoma je bilo treba nekaj reči.

»Kaj natanko hočeš reči s tem, da greš?« je vprašal Arthur.

»Dobro vprašanje,« je rekel Ford, »sama tišina, kamorkoli obrnem.«

Arthur mu je pogledal čez ramo in videl, da vrti gumbe na majhni črni škatlici: že prej mu jo je bil predstavil kot sub—eta sens—o—matic, vendar je takrat samo odsotno pokimal in se za zadevo ni podrobneje zanimal. Vesolje se je v njegovi glavi še vedno delilo v dva dela — v Zemljo in vse ostalo. Potem ko je bila Zemlja zbrisana s sveta zaradi hiperprostorske obvoznice, je postalo tako gledanje nekoliko čudaško, vendar je pri tem čudaštvu trmasto vztrajal, ker je v njem čutil še poslednjo vez z domom. Sub—eta sens—o—matic je odločno sodil v kategorijo vsega ostalega.

»Niti ocvirka ni,« je rekel Ford in stresal pripravo.

Ocvirki, je pomislil Arthur in ravnodušno zrl na svet pod seboj, kaj bi dal za dobre zemeljske ocvirke.

»A verjameš,« je obupano vzdihnil Ford, »da znotraj nekaj svetlobnih let okrog te zagamane točke ni prav nobenih valov, nobene oddaje? A me sploh poslušaš?«

»Kaj?« se je zdramil Arthur.

»V kaši sva,« je povedal Ford.

»Oh,« je rekel Arthur. Ta novica se mu je zdela stara že mesec dni.

»Dokler se ta pripravka ne bo oglasila,« je menil Ford, »so najine možnosti, da prideva s tega planeta, enake ničli. Lahko je vmes tudi kakšen čuden učinek stoječega valovanja v planetnem magnetnem polju — zaradi česar morava pač na pot, dokler ne prideva do področja, kjer je sprejem čist. Greš?«

Vzdignil se je, pobral svojo robo in se odpravil.

Arthur se je ozrl po pobočju. Mož s kamero se je skobacal na noge ravno o pravem času, da je lahko posnel, kako se je zgrudil eden od tovarišev.

Odtrgal si je travno bilko in jo mahnil za Fordom.

Sedemindvajseto poglavje

»Upam, da je bilo kosilo v redu,« je nagovoril Zarniwoop Zaphoda in Trillian, ko sta se udejanila na poveljniškem mostičku ladje Zlato srce in sta sopeč obležala na tleh.

Zaphod je odprl nekaj oči in ga grdo pogledal.

»Ti,« je izpljunil besedo. Mukoma je vstal in se odpravil iskat naslanjač, da bi se vrgel vanj. Našel si ga je in se vrgel vanj.

»Računalniku sem sprogramiral neverjetnostne koordinate, ki določajo naš cilj,« je rekel Zarniwoop, »v kratkem bomo prispeli tja. Najbolje, če se spočijeta in se pripravita za srečanje.«

Zaphod ni rekel nič. Vstal je, stopil do omarice in vzel iz nje steklenico starega džanksa. Krepko je potegnil.

»In ko bo to mimo,« je zarenčal, »je konec, v redu? Lahko grem, kamor hočem, in počnem, kar se mi poljubi, vštevši poležavanje po plažah in te stvari?«

»Odvisno od tega, kaj bo pokazalo srečanje,« je rekel Zarniwoop.

»Zaphod, kdo je ta človek?« je s tresočim glasom vprašala Trillian in se skobacala na noge. »Kaj počne tu? Zakaj je na najini ladji?«

»To je velik bedak,« je pojasnil Zaphod, »obiskati hoče človeka, ki vlada Vesolju.«

»Oh,« je rekla Trillian, vzela Zaphodu steklenico in jo nagnila, »povzpetnik torej.«

Osemindvajseto poglavje

Največja težava — ena največjih težav, ker jih je več — ena od številnih večjih težav v zvezi z vladanjem je, kje dobiti pravega za to delo; ali bolje, kdo zmore pripraviti ljudi do tega, da mu dovolijo, da jim vlada.

Naj povzamemo: dobro je znano dejstvo, da so tisti, ki si najbolj želijo vladati ljudem, ipso facto najmanj primerni za to delo. Da povzamemo povzetek: nikomur, ki se zmore prikopati do predsedništva, ne bi smeli za nobeno ceno dovoliti, da bi to opravljal. Čisto na kratko povzet povzetek: problem so ljudje.

In tako naletimo na naslednje stanje: na celo vrsto galaktičnih predsednikov, ki tako zelo uživajo v slasteh in opravilih oblasti, da skoraj ne opazijo, da je v resnici nimajo.

V senci za njimi pa — kdo?

Kdo bi sploh lahko vladal, če tistim, ki si tega najbolj želijo, to nikakor ne sme biti dovoljeno?

Devetindvajseto poglavje

Na majhnem neznanem svetu sredi česarkoli že - se pravi nikjer, kamor bi se dalo priti, kajti planet je skrit v velikanskem neverjetnostnem polju, do katerega ima ključ samo šest ljudi v Galaksiji — je deževalo.

Lilo je, in to že ure in ure. Dež je razpenil gladino morja v meglico, bičal drevesa in razmočil majhno zaplato grmičastega sveta ob obali v blatno močvirje.

Bobnal je po rebrasti pločevinasti strehi majhne koče, ki je stala sredi te zaplate. Zakril je stezo, ki je vodila od koče do obale, in razmetal lepo urejene kupčke zanimivih školjk, ki jih je bilo naplavilo morje.

Štropotanje dežja po strehi je polnilo kočo z oglušujočim hrupom, vendar ga stanovalec skorajda ni opazil, ker se je ukvarjal z drugimi stvarmi.

Bil je visok možak z zibajočo hojo in razmršenimi lasmi slamnate barve, vlažnimi od pršca izpod puščajoče strehe. Na sebi je imel ponošeno obleko, držal se je sključeno, oči pa, četudi odprte, so bile videti kot zaprte.

V koči je bil star zdelan naslanjač, stara opraskana miza, stara vzmetnica, nekaj blazin in majhna topla peč.

V koči je bil tudi star in nekoliko oguljen maček in prav z njim se je mož ukvarjal.

»Muc, muc, muc,« mu je prigovarjal, »nananana ... na, muc, na ribo? Kakšna lepa riba ... na, muc, na.«

Maček se ni mogel prav odločiti. Nekam milostno je bezal v kos ribe, ki mu ga je ponujal mož, potem pa ga je premamil prašni drobec v kotu.

»Muc, jej ribo, če ne boš shujšal in zbolel, se mi zdi,« je govoril možak. V glasu je bilo čutiti dvom.

»Tako si vsaj predstavljam,« je rekel. »Saj ne vem.« Zavzdihnil je.

»Riba se mi zdi dobra, ampak tudi dež se mi zdi moker, kako naj potem sodim?«

Pustil je ribo na tleh in se umaknil v svoj sedež.

»Ah, kaže, da ješ,« je rekel, ko je maček končno izčrpal vse možnosti zabave, ki jih je nudil prašni drobec, in se vrgel na ribo.

»Všeč mi je, ko te gledam, kako ješ,« je rekel, »kajti v mislih vidim, da boš sicer shiral.«

Z mize je vzel kos papirja in košček svinčnika. Držal ju je vsaksebi in preskušal, kako vse se ju da spraviti skupaj. Najprej je držal svinčnik pod papirjem, potem nad njim in nazadnje ob njem. Poskusil je zaviti papir okrog svinčnika, poskusil je drgniti s topim koncem po papirju in potem še s konico. To je pustilo sled in tega odkritja se je prav razveselil, kakor že vsak dan doslej. Z mize je vzel še drug list papirja. Na njem je bila križanka. Poglobil se je vanjo in vnesel nekaj gesel, potem pa ga je potrpljenje minilo.

Poskusil je sedeti na roki in se zamislil nad občutkom, ki so ga povzročale kosti v kolku.

»Ribe pridejo od daleč,« je rekel, »tako vsaj pravijo. Ali si mislim, da mi pravijo. Kadar pridejo ljudje, ko se v mojih mislih pripelje šesterica v bleščečih črnih ladjah, ali se pripeljejo tudi v tvojih mislih? Kaj vidiš ti, muc?«

Zazrl se je v mačka, ki ga je bolj kot vse razglabljanje zanimalo predvsem to, kako bi najhitreje pospravil ribo.

»In ko poslušam njihova vprašanja, ali jih slišiš tudi ti? Kaj pomenijo njihovi glasovi tebi? Mogoče si misliš, da ti prepevajo pesmice?« Malo je premišljeval in hitro opazil napako v izhodišču.

»Mogoče pa res prihajajo prepevat tebi,« je rekel, »in se mi samo zdi, da mi postavljajo vprašanja.«

Spet je malo molčal. Včasih je molčal cele dneve, tudi samo zato, da bi videl, kako je to.

»Se ti zdi, da so bili danes tu?« je rekel. »Meni se. Na podu je blato, na mizi cigarete in viski pa riba zate, in v moji glavi spomin o obisku. Vem, to so sami posredni dokazi, ampak ali ni vse dokazovanje posredno? In poglej, kaj so mi še pustili.«

Iztegnil se je čez mizo in pobral nekaj stvari.

»Križanke, slovar in kalkulator.«

Kako uro se je igral s kalkulatorjem, maček je medtem zaspal, zunaj pa je še kar naprej deževalo. Nazadnje je odložil igračo.

»Najbrž imam prav, ko se mi zdi, da mi postavljajo vprašanja,« je rekel. »Zelo čudno bi bilo, če bi napravili vso to pot in prinesli vse te stvari samo zato, da bi ti smeli zapeti nekaj pesmic. Tako se mi vsaj zdi. Kaj se ve, kaj se ve?«

Vzel je cigareto in si jo prižgal z ogorkom, ki je zletel iz peči. Globoko je potegnil in se zleknil v naslanjaču.

»Zdi se mi, da sem danes videl na nebu še eno ladjo,« je spregovoril čez čas. »Veliko belo. Take še ni bilo, vedno pride samo šest črnih. In šest zelenih. Pa tiste druge, ki baje pridejo od daleč. Velike bele pa še ni bilo. Mogoče pa se zgodi, da je šest majhnih črnih videti kot ena velika bela. Mogoče bi se mi pa prilegel kozarec viskija. Ja, to bo bolj verjetno.«

Vstal je in poiskal kozarec, ki je ležal na tleh poleg žimnice. Nalil si je dobro mero in se spet usedel.

»Mogoče prihajajo na obisk še drugi ljudje,« si je rekel.

Sto sežnjev proč je v hudournem dežju stala ladja Zlato srce.

Loputa se je odprla, tri postave, ki so izstopile, so si skrivale obraze pred močo.

»Tam?« je zavpila Trillian, da bi preglasila štropot.

»Da,« je rekel Zarniwoop.

»V tej koči?«

»Da.«

»Divje,« je rekel Zaphod.

»Saj to je bogu za hrbtom,« je rekla Trillian, »gotovo smo se zmotili. Vesolju ne moreš vladati iz koče.«

Stekli so skoz dež, ki jih je premočil do kože, še preden so prišli do vrat. Potrkali so. In se tresli.

Vrata so se odprla.

»Zdravo!« jih je ogovoril mož.

»Oh, oprostite,« je rekel Zarniwoop, »obstajajo razlogi za domnevo...«

»A ti vladaš Vesolju?« je vprašal Zaphod.

Mož se mu je nasmehnil.

»Trudim se, da ne bi,« je rekel, »ali ste mokri?«

Zaphod ga je debelo pogledal.

»Mokri?« je zavpil. »Mar nismo videti dovolj mokri?«

»Meni se že zdite,« je rekel mož, »kakšni pa so vaši občutki glede tega, je čisto drugo vprašanje. Če se vam zdi, da vas bo toplota posušila, raje vstopite.«

Vstopili so.

Ogledovali so si tesno sobo, Zarniwoop z rahlim studom, Trillian z zanimanjem in Zaphod z navdušenjem.

»Hej, ti...« je rekel Zaphod, »kako ti je že ime?«

Mož jih je nezaupljivo gledal.

»Ne vem. Zakaj, mar mislite, da bi ga moral imeti? Zelo čudno se mi zdi, da bi vsak kupček medlih čutnih zaznav že moral imeti ime.«

Trillian je ponudil svoj naslanjač, sam pa se je usedel na rob. Zarniwoop se je togo naslanjal na mizo, Zaphod se je zleknil po žimnici.

»Uaa!« je zatulil. »Sedež oblasti!« Požgečkal je mačka.

»Veste,« je rekel Zarniwoop, »zastaviti vam moram nekaj vprašanj.«

»Prav,« je prijazno pokimal mož, »seveda lahko zapojete mojemu mačku, če želite.«

»Bi mu bilo to všeč?« je vprašal Zaphod.

»Raje vprašajte njega,« je rekel mož.

»Mar zna govoriti?« je vprašal Zaphod.

»Nič se ne spomnim, da bi znal,« je odgovoril mož, »vendar se name ni zanesti.«

Zarniwoop je izvlekel iz žepa šop zapiskov.

»Torej,« je začel, »vi vladate Vesolju, kajne?«

»Kako naj to vem?« je rekel mož.

Zarniwoop si je na listu nekaj odkljukal.

»Kako dolgo že počnete to?«

»Oh,« je rekel mož, »to je pa vprašanje o preteklosti, kajne?«

Zarniwoop ga je zaprepadeno pogledal. Zadeva ni tekla tako, kot si je predstavljal.

»Da,« je rekel.

»Kako naj vem,« je rekel mož, »da preteklost ni samo utvara, ki naj pojasni neskladje med mojimi neposrednimi zaznavami in stanjem duha?«

»Kaj mislite na vsa vprašanja odgovarjati takole?«

Mož je hitro odgovoril.

»Rečem pač to, kar se mi zazdi, da bi rekel, ko slišim, da me ljudje sprašujejo. Kaj naj rečem drugega?«

Zaphod se je veselo zasmejal.

»Na to se pije,« je rekel in potegnil iz žepa steklenico džanksa. Skočil je pokonci in jo podal vladarju Vesolja, ki jo je z veseljem vzel.

»Blagor tebi, veliki vladar,« je rekel, »vsaj poveš tako, kot je.«

»Mene poslušajte,« je rekel Zarniwoop, »k vam prihajajo ljudje, kajne? V ladjah...«

»Mislim da,« je rekel mož. Podal je steklenico Trillian.

»In hočejo,« je povzel Zarniwoop, »da se odločate namesto njih? O življenjih, o svetovih, o gospodarstvih, o vojnah, skratka o vsem, kar se dogaja zunaj v Vesolju?«

»Zunaj?« je vprašal mož. »Kje zunaj?«

»Tam zunaj,« je rekel Zarniwoop in pokazal na vrata.

»Kako pa veste, da je zunaj sploh kaj?« ga je vljudno opomnil mož. »Vrata so vendar zaprta.«

Dež je kar naprej ropotal po strehi. V koči je bilo toplo.

»Pa saj veste, da je tam zunaj celo Vesolje!« je zavpil Zarniwoop. »Ne morete se otresti odgovornosti s tem, da zanikate obstoj vsega!«

Vladar Vesolja je dolgo premišljeval, Zarniwoop pa se je tresel od jeze.

»Zelo ste si gotovi svojih dejstev,« je spregovoril. »Težko bi zaupal človeku, ki jemlje Vesolje — če sploh obstaja — tako zlahka.«

Zarniwoop se je še kar tresel, vendar je molčal.

»Odločam samo o svojem Vesolju,« je mirno povzel mož. »Moje vesolje so moje oči in ušesa. Vse drugo so samo prazne marnje.«

»Kaj ne verjamete v prav nič?«

Mož je zmignil z rameni in pobral mačka.

»Ne razumem, kaj hočete reči,« je povedal.

»Ne razumete, da to, kar sklenete v tej vaši kolibi, odloča o življenju in usodi milijonov? To je pošastno!«

»Ne vem, nikoli nisem srečal teh ljudi, o katerih govorite. In sumim, da jih tudi vi niste. Obstajajo samo v besedah, ki jih slišijo naša ušesa. Noro je trditi, da veste, kaj se dogaja z drugimi ljudmi. Samo oni to vedo, če obstajajo. Ker imajo svoja Vesolja oči in ušes.«

Trillian je rekla:

»Malo bom pokukala ven.«

Odšla je skozi vrata v dež.

»Ali verjamete, da obstajajo še drugi ljudje?« je vztrajal Zarniwoop.

»O tem nimam mnenja. Kaj naj rečem?«

»Moram pogledati, kaj je s Trillian,« je rekel Zaphod in se zmuznil ven.

Zunaj ji je rekel:

»Mislim, da je Vesolje v kar dobrih rokah, kaj?«

»Zelo dobrih,« je rekla Trillian. Odkorakala sta skozi dež.

V koči pa je Zarniwoop vrtal dalje.

»Kaj ne razumete, da na vašo besedo ljudje živijo in umirajo?«

Vladar Vesolja je čakal, kolikor dolgo je mogel. Ko je zaslišal šibki zvok ladijskih strojev, je spregovoril, da bi ga preglasil.

»To nima nobene zveze z menoj,« je rekel. »Jaz se ne vtikam v življenja drugih. Gospod ve, da nisem hudoben človek.«

»Aha,« je zarevskal Zarniwoop, »rekli ste 'Gospod'. Torej le verujete v nekaj!«

»V mačka,« je blago rekel mož, pobral žival in jo začel božati. »Kličem ga Gospod. Lepo ravnam z njim.«

»V redu,« je rekel Zarniwoop in skušal doseči odločilno točko, »kako pa veste, da obstaja? Kako veste, da ve, da lepo ravnate z njim, oziroma da mu je vaše ravnanje všeč?«

»Nič ne vem,« se je nasmehnil mož, »pojma nimam. Samo všeč mi je, da s tem, kar se mi zdi kot maček, ravnam na določen način. Je pri vas to drugače? Prosim vas, zdi se mi, da sem utrujen.«

Zarniwoop je prav nezadovoljno vzdihnil in se ozrl okoli

sebe.

»Kje sta pa druga dva?« je hipoma vzkliknil.

»Katera druga dva?« je vprašal vladar Vesolja, ki se je zleknil v naslanjač in si natočil kozarec viskija.

»Beeblebrox in punca! Ta dva, ki sta bila tukaj!«

»Nikogar se ne spomnim. Preteklost je utvara, ki naj...«

»Zapri,« je siknil Zarniwoop in stekel v dež. Ladje ni bilo. Dež je še vedno bičal blato. Nobeno znamenje ni kazalo, da je tu stala ladja. Zatulil je v vihar. Obrnil se je in stekel h koči, ki je bila zaklenjena.

Vladar Vesolja je zadremal v svojem naslanjaču. Čez nekaj časa se je spet igral s svinčnikom in papirjem in se spet razveselil, ko je odkril, kako lahko s prvim napravi sled na drugem. Od zunaj so prihajali razni glasovi, vendar ni vedel, ali so resnični ali ne. Potem je teden dni govoril z mizo, ker ga je zanimalo, kako se bo odzvala.

Trideseto poglavje

Zvečer so se na nebu prižgale zvezde v vsem žaru in jasnosti. Ford in Arthur sta prehodila več milj, kot bi jih lahko na kakršenkoli način preštela, zato sta se ustavila. Noč je bila blaga in hladna, zrak čist, sub—eta sens—o—matic pa je molčal.

Svet je ovijal čudovit mir, čarobna spokojnost, ki se je zlivala z mehkimi dišavami gozdov, s tihim mrmranjem žuželk in z bleščečo lučjo zvezd in je blago božala njuni pretreseni duši. Celo Ford Prefect, ki je videl že več svetov, kot bi jih mogel v dolgem popoldnevu našteti in prešteti, si ni mogel kaj, da ne bi na tihem premišljal, če ni morda tale od vseh najlepši. Ves dan sta hodila po valoviti pokrajini čez griče in doline, porasle s sočno travo, z duhtečimi divjimi cvetlicami in z visokim drevjem gostih krošenj, sonce ju je prijetno grelo, lahke sapice so ju hladile in Ford Prefect je vse redkeje odčitaval svoj sub—eta sens—o—matic in se tudi vse manj razburjal nad njegovim trdovratnim molkom. Začenjal je čutiti, da mu je tu všeč.

Četudi je bil nočni zrak hladen, je bil njun spanec na prostem globok in krepčilen, zbudila sta se čez nekaj ur, od jutranje rose vsa sveža, a lačna. Ford si je na Stopotju stlačil v bisago nekaj žemljic in eno od njih sta pozajtrkovala, preden sta se odpravila naprej.

Do tu sta pritavala čisto po naključju, zdaj pa sta jo ubrala naravnost proti vzhodu, kajti če sta hotela raziskati ta svet, sta si morala biti na jasnem, od kod prihajata in kam gresta.

Malo pred poldnevom se jima je prvič zasvitalo, da svet, na katerem sta pristala, nemara ni nenaseljen: med drevesi se je bežno pokazal obraz, ki ju je opazoval. Izginil je takoj, ko sta ga zagledala, vendar je že to zadostovalo za vtis človeku podobnega bitja, ki ju radovedno, pa brez strahu opazuje. Čez pol ure sta uzrla drug obraz in čez deset minut še enega.

Minuto pozneje sta naletela na prostrano jaso in obstala kot vkopana.

Sredi jase pred njima je bila zbrana gruča kakih dveh ducatov mož in žena. Tiho in mirno so ju opazovali. K ženam so se tu in tam stiskali otroci, v ozadju pa je bilo videti nekaj brez reda postavljenih prebivališč iz vej in blata.

Ford in Arthur sta zadrževala dih.

Največji moški so merili malo čez pet čevljev, vsi so bili nekoliko sključeni, precej dolgih rok in nizkih čel pa jasnih svetlih oči, s katerimi so pozorno ogledovali prišleka.

Ford in Arthur sta si malo oddahnila, ko sta videla, da niso oboroženi in da jima ne grozijo.

Nekaj časa so se oboji samo gledali in nobena stran se ni zganila. Domačini so bili začudeni in četudi niso prišlekoma z ničimer grozili, je bilo prav tako očitno, da ju tudi nič ne vabijo k sebi.

Nič se ni zgodilo.

In še polni dve minuti se prav tako ni nič zgodilo.

Po dveh minutah se je Ford odločil, da se mora nekaj zgoditi.

»Zdravo,« je rekel.

Ženske so tesneje privile otroke k sebi.

Moški se skorajda niso opazno zganili, vendar so z držo kazali, da jim pozdrav ni prav nič dobrodošel — da jih sicer nič ne moti, dobrodošel pa ni.

Moški, ki je stal malo bolj spredaj in bi torej lahko bil vodja, je stopil še korak naprej. Njegov obraz je bil miren, skoraj veder.

»Ugguuggrrrh gu uh gruh urh,« je tiho spregovoril.

Arthur je bil močno presenečen. Tako se je že navadil, da mu je riba babilonka, ki mu je tičala v ušesu, sproti in nezavedno prevajala vse, kar je slišal, da se tega sploh ni več zavedal, oziroma se je je spomnil šele zdaj, prav zato, ker ni delovala. Možgane so mu sicer preletele nekakšne medle sence pomena, nič pa ni bilo oprijemljivega. Uganil je, in to celo pravilno, da so si ti ljudje razvili šele najosnovnejše začetke jezika in da je babilonka ob tem brez moči. Kradoma se je ozrl k Fordu, ki je bil v teh rečeh neskončno bolj izkušen.

»Mislim,« je rekel Ford s kotičkom ustnic, »da sprašuje, če ne bi imela nič proti temu, da bi napravila ovinek okoli vasi.«

V naslednjem trenutku je moško bitje po vsem videzu s kretnjo potrdilo to domnevo.

»Ggrruurg uurrgg; hurrh ugrrh (uh guh) gruurruuh gugh,« je povzelo bitje.

»Poglavitna zamisel,« je rekel Ford, »vsaj kolikor jo lahko razumem, je ta, da naj le potujeva, kakor in kamor se nama zdi, da pa bi jim napravila veselje, če jo ne bi mahnila ravno po sredi vasi, ampak bi jo obšla.«

»In kaj bova?«

»Po mojem jim napraviva veselje,« je menil Ford.

Počasi in previdno sta se napotila po robu jase. Domačinom je to očitno zelo ustrezalo, kajti prav neopazno so se jima priklonili in se razšli po svojih opravkih.

Ford in Arthur pa sta šla naprej po svoji poti skozi gozd. Nekaj sto sežnjev za jaso sta naletela na majhen kupček sadežev — jagodičevje je bilo nenavadno podobno malinam in borovnicam, debelo sadje z zeleno lupino pa hruškam.

Dosihmal sta se ogibala sadja in jagodičevja, četudi se je drevje in grmičevje šibilo pod njegovo težo.

»Takole je to,« je vedno govoril Ford Prefect, »jagode in sadje na tujih planetih ti pomagajo bodisi živeti bodisi umreti. Zatorej se začneš spogledovati z njimi, ko ti tudi brez njih grozi smrt. Na ta način si ohraniš prednost. Skrivnost zdravega štopanja je suha hrana.«

Nezaupljivo sta pogledovala kupček na poti. Videti je bil tako slasten, da se jima je kar vrtelo od lakote.

»Takole je to,« je rekel Ford, »emm...«

»Ja?«

»Skušam se spomniti, kako bi bilo s tiste strani, ki bi pomenila, da lahko tole pojeva,« je rekel Ford.

Sončni žarki, ki so prodrli skozi listnato streho nad njima, so se odbijali na napeti koži sadežev, ki so bili videti kot hruške. Sadeži, ki so bili videti kot maline in borovnice, so bili tako zreli in debeli, da Arthur ni videl lepših niti v reklamah za sladoled.

»Zakaj jih ne bi najprej pojedla, pa se bova potem spomnila prave strani,« je rekel.

»Mogoče je prav to tisto, na kar naju hočejo napeljati.«

»No, v redu, pa dajva takole...«

»Začel si dobro.«

»Namenjeno je nama. Lahko da je užitno, lahko da strupeno, da naju hočejo nahraniti ali pa zastrupiti. Če je strupeno in ne pojeva, naju bodo pač napadli kako drugače. Če ne pojeva, izgubiva v vsakem primeru.«

»Tvoje sklepanje mi je všeč,« je rekel Ford. »Zdaj pa vzemi eno.«

Obotavljaje je Arthur vzel eno od stvari, ki so bile videti kot hruške.

»Prav to sem si vedno mislil tudi o tisti zgodbi o raju,« je rekel Ford.

»E?«

»O raju. O drevesu. Jabolku. Tisto, saj veš?«

»Ja, seveda.«

»Ta vaš bog postavi na sredo raja jablano in pravi, v redu, ljubčka, delajta kar hočeta, samo ne jejta jabolk. In na blazno presenečenje onadva jesta jabolka, on pa skoči izza grma in vpije 'Hopla, pa vaju imam!' Saj ne bi bilo nič drugače, tudi če ne bi jedla.«

»Kako da ne?«

»Če imaš opravka s te vrste miselnostjo, z ljudmi, ki puščajo klobuke na cesti, pod njimi pa opeke, potem pač veš, da ne bojo odnehali. Dokler te ne dobijo.«

»O čem pa govoriš?«

»Saj ni važno. Pojej.«

»Veš, tale svet je res videti kot raj.«

»Pojej sadež.«

»Se besede so iste.«

Arthur je ugriznil v sadež, ki je bil videti kot hruška.

»Hruška je,« je rekel.

V nekaj trenutkih sta pospravila vso zalogo in Ford se je obrnil nazaj v gozd.

»Hvala lepa. Najlepša hvala,« je zavpil, »zelo ste prijazni.«

In sta jo mahnila naprej.

Naslednjih petdeset milj poti ju je tu in tam sredi poti čakalo darilo iz sadja in jagod, in četudi se jima je enkrat ali dvakrat zdelo, da sta med drevesi videla senco človeku podobnega bitja, neposrednega stika nista doživela. Pravzaprav jima je bila rasa, ki tako jasno da je vedeti, da je hvaležna že samo za to, da jo pustite pri miru, kar všeč.

Sadja in jagod je bilo konec čez petdeset milj, kajti tam se je začelo morje.

Ker se jima nikamor ni mudilo, sta si zgradila splav in ga preplula. Bilo je sorazmerno mirno in samo kakih šestdeset milj široko, tako da je bila plovba še kar prijetna, pristala pa sta v deželi, ki je bila vsaj tako prijazna kot ona za njima.

Skratka, življenje je bilo smešno lahko in vsaj za nekaj časa sta se uspešno branila občutkov brezciljnosti in samote tako, da jih nista jemala v mar. Če bi se jima kdaj le preveč zahotelo družbe, sta vedela, kje si jo lahko najdeta, trenutno pa ju je samo veselilo, da sta pustila Golgafrinčamovce sto in sto milj za seboj.

Vendarle je začel Ford Prefect pogosteje pogledovati na svoj sub—eta sens—o—matic. Samo enkrat je ujel signal, pa še ta je bil tako šibak in tako neizmerno daleč, da ga je potrl bolj kot vsa dotlej neprekinjena tišina.

Po nenadnem vzgibu sta se obrnila proti severu. Po nekaj tednih sta dospela do drugega morja in si zgradila nov splav. Tokrat je bilo že hujše, podnebje se je ohladilo. Arthur je pri Fordu Prefectu zasumil kanček mazohizma — vse hujše težave so dajale potovanju privid smisla, ki ga sicer ni imelo. Brez omahovanja se je gnal naprej in naprej.

Pot proti severu ju je privedla v deželo strmih gora presunljive lepote in veličine. Divji zasneženi vrhovi so ju očarali. Mraz ju je grizel do kosti.

Zavila sta se v živalske kože in kožuhe, priskrbel jih je Ford Prefect s pomočjo tehnike, ki se je je bil naučil pri dveh bivših pralitskih menihih, lastnikih letovišča za duševni surfing v hunianskem gričevju.

Po Galaksiji mrgoli bivših pralitskih menihov in vsi po vrsti so sami uspešneži, kajti metode duševnega obvladovanja, ki jih goji pralitski red kot obliko bogoslužja, so odkrito rečeno fantastične — in nenavadno mnogo menihov zapusti red takoj po koncu pripravniškega urjenja in tik pred končno zaobljubo, da bodo preostanek življenja prebili zaklenjeni v majhnih kovinskih zabojih.

Fordova tehnika, tako je bilo vsaj videti, je zahtevala predvsem, da znaš zdržema stati pri miru in se smehljati.

Čez nekaj časa se je iz gozda prikazala žival — na primer srna — in ga pazljivo motrila. Ford se ji je še kar smehljal, oči so mu mehko sijale in izžarevale globoko vesoljno ljubezen, ljubezen do vsega stvarstva. Čudovit mir je legel na okolico, spokojna vedrina, ki je izvirala iz poduhovljenega človeka. Počasi, korak za korakom, se je srna približevala, dokler se s smrčkom skoraj ni dotaknila njegove roke, takrat pa jo je Ford Prefect zgrabil in ji zlomil vrat.

»Obvladovanje feromonov,« je pojasnil, »znati moraš prav dišati.«

Enaintrideseto poglavje

Nekaj dni po pristanku v gorati deželi sta naletela na obalo, ki se je raztezala pošev od jugozahoda proti severovzhodu, na veličastno členjeno črto prepadnih sten in vrtoglavih ledenih vrhov — na fjorde.

Dva dni sta lezla po skalah in ledenikih in strmela od lepote.

»Arthur!« je nenadoma poklical Ford.

Bilo je popoldne drugega dne. Arthur je sedel na visoki skali in gledal, kako se morje razbija ob naškrbljenih pečinah.

»Arthur!« je spet zavpil Ford.

Arthur se je ozrl za Fordovim glasom, ki je komaj slišen priplaval z vetrom.

Ford si je ogledoval ledenik in Arthur ga je našel čepečega tik pred čelno steno modrega ledu. Očitno je bil ves razburjen — že ves čas je nemirno pogledoval k Arthurju.

»Poglej,« je rekel, »samo poglej!«

Arthur je pogledal. Videl je čelno steno modrega ledu.

»Ja,« je rekel, »ledenik. Sem ga že videl.«

»Ne,« je silil Ford, »gledal si ga, nisi pa videl. Poglej.«

Kazal je nekam v notranjost ledu.

Arthur je pogledal — in videl samo nejasne sence.

»Malo se odmakni,« je vztrajal Ford. »Še poglej.«

Arthur se je odmaknil in še gledal.

»Ne,« je zmignil. »Kaj pa naj bi videl?«

In potem je nenadoma zagledal.

»Zdaj vidiš?«

Videl je.

Usta so hotela nekaj reči, pa so se možgani odločili, da ni kaj reči, in so jih spet zaprli. Potem so se začeli ukvarjati s problemom tega, kar so povedale oči, pri tem pa so izgubili nadzor nad usti, ki so se pri priči spet odprla. Tako so morali spet dvigniti čeljust, tako da se jim je izmuznila levica, ki je začela čudno zamahovati po zraku. Kako sekundo so jo lovili, pri čemer so skušali obdržati usta zaprta in zraven še razmišljati o tem, kar je bilo zakopano v ledu, zaradi česar so verjetno odpovedale noge in Arthur se je sesedel na tla.

Vzrok vse te živčne zmede je bil splet senc kakih osemnajst palcev pod površjem ledu. Če ste jih pogledali iz prave smeri, so se uredile v dobre tri čevlje visoke, jasno zarisane črke nekakšne tuje pisave; za tiste, ki tako kot Arthur niso znali magratejsko, je bil nad napisom izoblikovan tudi profil obraza.

Obraz je bil star, suh, a plemenit, razbrazdan, a ne neprijazen.

Bil je obraz moža, ki si je bil zaslužil nagrado za obalo, na kateri sta stala.

Dvaintrideseto poglavje

Zrak je napolnilo tenko tuljenje. Vrtinčilo se je skozi krošnje dreves in razburjalo veverice. Ptice so ogorčeno frfotale po zraku. Hrup je odmeval po vsej jasi, zdaj kot renčanje, zdaj kot lajež, vseskozi pa oduren.

Kapitan je gledal na samotnega dudaša s prizanesljivim očesom. Le malo stvari je moglo zmotiti njegovo ravnodušnost; brž ko se je nekako sprijaznil s tem, da je pred meseci v tisti zoprni noči v močvirju izgubil svojo čudovito kopalno kad, že se mu je novo življenje začelo kazati v izjemno prijazni luči. Veliko skalo, ki je stala sredi jase, so mu izvotlili, in v vdolbini je dan za dnem poležaval in se grel na soncu, spremljevalci pa so pljuskali čezenj vodo. Ne posebno toplo vodo, to je že treba reči, ker še niso dognali načina, kako bi jo segreli. Nič ne de, vse še bo, se je tolažil, tačas pa je razpošiljal izvidnice, ki so prekrižarile deželo po dolgem in počez, da bi poiskale topli vrelec, po možnosti v kaki lepi senčnati dolini: če bi bil v bližini še rudnik mila, pa sploh krasno. Nekaterim se je zdelo, da v rudnikih ni mila, in kapitan je na to menil, da morda zato, ker ga še nihče ni iskal, čemur je bilo seveda težko oporekati.

Ne, življenje je bilo zares prav prijetno, in najlepše na njem je bilo, da bo z odkritjem toplic, takih v lepi senčnati dolini, in s trenutkom, ko se bo dopolnil čas in bo čez griče zadonel zmagoslavni krik, da je odkrit rudnik mila, ki že daje petsto kosov na dan, postalo še prijetnejše. Važno je, da človek živi v veselem pričakovanju.

Fiu, piu, grrrm, uiinnk uui uuum, so cvilile dude in prispevale h kapitanovemu dobremu razpoloženju še upanje, da bodo zdaj zdaj utihnile. Tudi to je bilo nekaj, česar se je lahko veselil.

In kaj vse je še prijetno, se je spraševal. Ah, toliko stvari: škrlat in zlato dreves ob bližajoči se jeseni; pomirljivo zvenketanje škarij, s katerimi je gručica frizerjev tik ob kapitanovi kopeli vadila svojo spretnost na pričeskah dremajočega producenta in njegove asistentke; veseli odsevi sonca na šestih bleščeče zloščenih telefonih, ki so stali lepo poravnani na robu kamnite kopalne kadi. Edina stvar, ki je še prijetnejša kot telefon, ki ne zvoni kar naprej (oziroma sploh ne), je šest telefonov, ki ne zvonijo kar naprej (oziroma sploh ne).

Še najprijetnejše od vsega pa je bilo veselo brenčanje stotin ljudi, ki so se zbirali na jasi na popoldansko zasedanje.

Kapitan je igrivo dregnil svojo gumijasto račko v kljun. Popoldanska zasedanja je imel od vsega najrajši.

Še druge oči so opazovale zbirajočo se množico. Visoko na drevesu ob robu jase je čepel Ford Prefect, ki se je pred kratkim vrnil iz tujih dežel. Po šestmesečnem potovanju je bil ves vitek in zdrav, oči so mu žarele, ogrnjen je bil v srnjo kožo; imel je gosto brado in bronasto polt kot pevec country—rocka.

Z Arthurjem Dentom sta že skoraj teden dni opazovala Golgafrinčmovce in Ford se je odločil, da je prišel čas, ko je treba stvari malo pospešiti.

Jasa se je napolnila. Na stotine mož in žena je posedlo, nekateri so polegli, vsi so klepetali, jedli sadje, igrali karte in se nasploh dobro imeli. Trenirke so imeli vsi že precej umazane in tudi strgane, zato pa so bile vse pričeske brezhibne. Fordu ni bilo jasno, zakaj so si mnogi natlačili svoje trenirke z listjem, ugibal je, če ni to dodatna toplotna izolacija zaradi bližajoče se zime. Menda se niso na lepem vsi začeli zanimati za botaniko.

Sredi teh razmišljanj ga je zmotil kapitanov glas, ki se je povzpel nad splošno hrumenje.

»Dobro, rad bi spravil zasedanje v red, če je to mogoče. Smo vsi za to?« Spodbudno se je nasmehnil. »Čez minuto. Ko boste pripravljeni.«

Razgovori so počasi pojenjali in na jasi je zavladala tišina, če odmislimo dudaša, ki se je ravno razživel v divjem, negostoljubnem, čisto svojem glasbenem svetu. Tisti blizu njega so mu začeli metati listje. Fordu ni bilo jasno, kaj bi s tem radi dosegli.

Ob kapitanu se je zbrala peščica ljudi in eden od njih se je očitno pripravljal na govor. Vstal je, se odkašljal in se zagledal v daljavo, kot bi hotel množici pokazati, da se jim bo takoj spet pridružil.

Ljudje so to takoj opazili in se zastrmeli vanj.

Nastopil je trenutek napete tišine, ki se je Fordu zazdel pravšen za dramatičen nastop. Možak je ravno hotel spregovoriti.

Ford je skočil z drevesa.

»Zdravo,« je rekel.

Množica se je obrnila k njemu.

»Ah, dragi moj,« mu je zaklical kapitan, »imate mogoče vžigalice? Ali vžigalnik? Karkoli?«

»Ne,« je rekel Ford nekam votlo. Svoj nastop je pripravil drugače. Zazdelo se mu je, da bi se moral izraziti krepkeje.

»Nimam,« je povzel, »nimam vžigalic. Pač pa vam prinašam novico...«

»Škoda,« je rekel kapitan, »zmanjkalo nam jih je, veste. Že tedne nimam tople vode.«

Ford se ni dal odvrniti.

»Prinašam vam novico,« je rekel, »o odkritju, ki bi vas nemara zanimalo.«

»Je to na dnevnem redu?« je siknil mož, ki ga je Ford prekinil.

Ford si je nadel široki nasmeh pevca country-rocka.

»Oh, daj no,« je rekel.

»Prav žal mi je,« je užaljeno vztrajal mož, »ampak kot upravni svetovalec z dolgoletnimi izkušnjami vas moram opozoriti, da je izredno pomembno spoštovati poslovnik zasedanja.«

Ford se je razgledal po občinstvu.

»Temule se meša, veste,« je rekel, »to je predzgodovinski planet.«

»Zaprosite visoki sedež za besedo,« je ukazal pravni svetovalec.

»Nobenega sedeža ni,« je pojasnil Ford, »samo skala.«

Upravni svetovalec je ugotovil, da mu v danem položaju ne preostane drugega kot trma.

»Pa ji recite sedež,« je zatrmoglavil.

»In zakaj ji ne bi rekli skala?« je vprašal Ford.

»Očitno nimate pojma,« je rekel upravni svetovalec in dopolnil trmo še z dobro staro vzvišenostjo, »o modernih metodah poslovanja.«

»In vi nimate pojma o tem, kje ste,« je rekel Ford.

Dekle z vreščečim glasom je skočilo na noge in odprlo svoje registre.

»Tiho, vidva,« je zavpila, »rada bi predložila amandma.«

»A na skalo?« se je zahihitala neka frizerka.

»Mir, mir!« je zabevskal upravni svetovalec.

»No, v redu,« je rekel Ford, »pa poglejmo, kaj znate.« Zložil se je lepo na tla, da bi videl, kako dolgo bo zdržalo njegovo potrpljenje.

Kapitan je spravljivo pokašljal.

»Rad bi vas pozval k redu,« je prijazno spregovoril, »in otvoril petstotriinsedemdeseto zasedanje odbora za naselitev na Fintlewodelwiksu...«

Ne več kot deset sekund, je ugotovil Ford in skočil na noge.

»To je brezupno,« je vzkliknil, »petsto triinsedemdeset sej, pa še ognja niste odkrili!«

»Če bi se potrudili pogledati na dnevni red,« je reklo dekle z vreščečim glasom, »bi...«

»Na skalo z dnevnim redom,« je prešerno zagostolela frizerka.

»Hvala, nekaj takega sem že omenil,« je zamrmral Ford.

»...bi...lahko...videli,« je neomajno nadaljevalo dekle, »da je predvideno tudi poročilo frizerskega pododbora za razvoj ognja.«

»Oh ... a res,« je zajecljal frizer in po ovčje izbuljil oči, kar se po vsej Galaksiji razume kot: »A bi lahko do prihodnjega četrtka?«

»No,« ga je napadel Ford, »in kaj ste napravili? Kaj boste napravili? Kakšne so vaše zamisli o razvoju ognja?«

»Ja, kaj pa vem,« je rekel frizer, »dali so mi nekaj lesenih palčk...«

»In kaj ste napravili z njimi?«

Frizer je živčno segel za gornji del svoje trenirke in izvlekel plodove pododborovih prizadevanj ter jih izročil Fordu.

Ford jih je dvignil nad glavo, da bi jih vsi videli.

»Klešče za kodranje,« je rekel.

Množica je zaploskala.

»No ja,« je rekel, »tudi Rim ni zgorel v enem dnevu.«

Občinstvu se ni niti sanjalo, kam meri s tem, bilo pa jim je všeč. Zaploskali so.

»Očitno ste totalno naivni,« je reklo dekle. »Če bi delali v trženju tako dolgo kot jaz, bi vedeli, da je treba za vsak nov proizvod najprej raziskati trg. Ugotoviti moramo, kaj ljudje pričakujejo od ognja, v kakšnem odnosu so do njega in kakšne predstave jim zbuja.«

Množica je bila vsa napeta. Od Forda je pričakovala kaj veličastnega.

»Vtakni si ga v nos,« je rekel.

»Natanko to je ena od stvari, ki jih moramo ugotoviti,« je povzelo dekle. »Ali si ljudje želijo ognja tudi za nosne vložke?«

»Ali si ga?« se je obrnil Ford k občinstvu.

»Ja,« so zavpili eni.

»Ne,« so veselo zatulili drugi.

Niso se mogli zediniti, vseeno pa so bili navdušeni.

»Pa kolo,« je rekel kapitan, »kako je s to kolesniško zadevo? Meni se je zdel projekt strašansko zanimiv.«

»Ah,« je rekla tržna raziskovalka, »naleteli smo na nekaj težav.«

»Težav?« je vzkliknil Ford. »Težav? Kaj se to pravi? Kolo je ja najpreprostejša naprava v vsem vesolju!«

Tržna raziskovalka ga je jezno premerila.

»No, gospod Brihta,« je rekla, »če si že tako pameten, pa povej, kakšne barve naj bo.«

Občinstvo je pobesnelo. Ena nič za domače, so si mislili. Ford je zmignil z rameni in se spet usedel.

»Vsemogočni Zarquon!« je zaklel. »Kaj res nihče nima ničesar pokazati?«

Kot v odgovor na to vprašanje se je od roba jase razleglo hrupno žvenketanje. Občinstvo kar ni moglo verjeti, da je mogoče toliko zabave v enem samem popoldnevu: prikorakala je četica ducat mož, oblečenih v razcapane uniforme golgafrinčamskega tretjega regimenta. Polovica je na rami še vedno nosila puške kili—o—zap, drugi pa so bili oboroženi s sulicami, ki so se ob vsakem koraku zadevale in rožljale. Bili so videti zdravi, zagoreli, a neznansko izmučeni in blatni. S silnim truščem so se ustavili in obstali v pozoru. Eden se je zgrudil in nepremično obležal.

»Kapitan,« je kriknil Drugi — kajti on je poveljeval — »dovolite, da raportiram!«

»Ja, seveda, Drugi, dobrodošli in tako naprej. Ste našli toplice?« je malodušno vprašal kapitan.

»Ne, gospod!«

»Sem si kar mislil.«

Drugi je prikorakal skozi množico in salutiral z orožjem.

»Odkrili smo novo celino!«

»Kdaj pa?«

»Onkraj morja leži...« je rekel Drugi in opazno zožil oči, »proti vzhodu!«

»Oh.«

Drugi se je obrnil k množici. Puško je dvignil nad glavo. To bo nekaj blaznega, so pomislili ljudje.

»Napovedali smo jim vojno.«

Z vseh koncev jase se je razleglo navdušeno vriskanje — novica je presegla vsa pričakovanja.

»Samo trenutek,« je zavpil Ford Prefect, »samo trenutek!«

Skočil je na noge in zahteval tišino. Čez nekaj časa jo je tudi dobil — vsaj toliko, kolikor se je je v danih okoliščinah dalo dobiti: dane okoliščine pa pomenijo, da je dudaš nenadoma dobil navdih za zlaganje narodne himne.

»A nam je treba tega dudaša?« je vprašal.

»O seveda,« je rekel kapitan, »saj smo mu dodelili podporo.«

Ford se je že skoraj odločil, da bi o tem odprl splošno razpravo, pa se je hitro premislil, saj je bila to gotova pot v blaznost. Raje je utišal dudaša z dobro namerjenim kamnom in se obrnil k Drugemu.

»Vojno?« je rekel.

»Da!« Drugi je prezirljivo zrl čez Forda.

»Sosednji celini?«

»Da! Totalno vojno! Vojno, ki bo končala vse vojne!«

»Saj tam vendar še ni žive duše!«

O, zanimivo, so pomislili ljudje, čeden zadetek.

Drugi je neomajno strmel v daljavo. Njegove oči so bile kot par komarjev, ki naklepno lebdi tri palce pred nosom in se ne zmeni ne za mahanje z roko ne za muhalnik in niti za zvit časopis.

»Vem,« je rekel, »pa še bodo, prej ali slej! Zato smo jim tudi pustili odprt ultimat.«

»Kaj?«

»In razstrelili nekaj vojaških naprav.«

Se kapitan se je nagnil iz svoje kadi.

»Kako, Drugi? Vojaških naprav?«

Za kratek hip je pogled neodločno zanihal.

»Da, gospod, torej možnih vojaških naprav. Se pravi... dreves.«

Trenutek nelagodnosti je srečno minil — oči so švignile po množici kot par bičev.

»In,« je zarjul, »zaslišali smo gazelo!«

Strumno je zavihtel svojo puško na ramo in odkorakal skoz vihar, ki je izbruhnil v ponoreli množici. Napravil je le nekaj korakov, potem pa so ga zgrabili in dvignili na rame za častni krog po jasi.

Ford je sedel in odsotno tolkel s kamnom po kamnu.

»In kaj ste torej še napravili?« je vprašal, ko se je zmagoslavje poleglo.

»Spočeli smo novo kulturo,« je rekla tržna raziskovalka.

»O, res?«

»Res. Eden od naših filmskih producentov že ustvarja fantastičen dokumentarec o jamskih domorodcih s tega področja.«

»Saj niso jamski.«

»Taki so videti.«

»Mar živijo v jamah?«

»No...«

»V kolibah prebivajo.«

»Mogoče so si pa dali prebeliti jame,« se je oglasil šaljivec iz občinstva.

Ford ga je jezno pogledal.

»Blazno smešno,« je rekel. »Pa ste opazili, da izumirajo?«

Ob povratku sta Ford in Arthur naletela na dve zapuščeni vasi in na številna trupla domačinov, ki so se očitno odplazili v gozd umret. Kar jih je bilo še živih, so bili videti nemirni in potrti, kot da jih je napadla bolezen duha, ne telesa. Vlekli so se naokrog kot megle, z neskončno žalostjo. Izgubili so prihodnost.

»Izumirajo!« je ponovil Ford. »Veste, kaj to pomeni?«

»Da jim ne kaže ponujati življenjskega zavarovanja,« se je spet oglasil šaljivec.

Ford se ni zmenil zanj, nagovoril je zbrano množico.

»Ali bi lahko poskusili razumeti, da izumirajo, odkar smo prišli mi?«

»Prav to se strašno dobro pokaže v tem filmu,« je rekla tržna raziskovalka, »in mu daje tisto globoko noto, ki je znak resnično velikega dokumentarca. Producent se je zelo potrudil.«

»Vsaj upam,« je zamrmral Ford.

»Če prav razumem,« se je obrnila h kapitanu, ki je že skoraj kinkal, »bi zdaj rad posnel še enega o vas, kapitan.«

»O, a res?« se je zdramil kapitan, »to je pa strašansko lepo.«

»Ja, in blazno dobro zamisel ima. Saj veste, breme odgovornosti, osamljenost vodje...«

Kapitan je ob tem malo pokašljal in pohmknil.

»No, glede tega ne kaže pretiravati, veste,« je rekel, »z gumijasto račko človek nikdar ni osamljen.«

Veselo je dvignil igračko in občinstvo je odobravajoče zaploskalo.

Upravni svetovalec je ves ta čas molčal kot kamen, prste obeh rok si je pritisnil na senca, da bi se videlo, da čaka in da bo čakal ves dan, če bo treba.

V tem trenutku se je odločil, da ne bo čakal ves dan, pač pa da je pripravljen pozabiti na zadnje pol ure.

Vstal je.

»Če bi se torej,« je začel jedrnato, »zdaj za trenutek posvetili problemom finančne politike...«

»Finančne politike!« je zatulil Ford Prefect. »Finančne politike!«

Upravni svetovalec mu je navrgel pogled, ki bi ga lahko ponovila le riba pljučarica.

»Finančne politike...« je ponovil, »natanko to sem rekel.«

»Le kako imate lahko denar,« je vprašal Ford, »ko pa nihče ničesar ne proizvaja? A vam rase na drevesih?«

»Če bi mi le pustili, da nadaljujem...«

Ford je obupano pokimal.

»Hvala. Odkar smo se pred nekaj tedni odločili, da proglasimo list za zakonito plačilno sredstvo, smo seveda vsi neizmerno obogateli.«

Ford je nejeverno strmel v množico, ki je odobravajoče mrmrala. Vsi so veselo prebirali šope listja, s katerim so si natlačili trenirke.

»Zabredli pa smo tudi,« je povzel upravni svetovalec, »v manjšo inflacijo, pač glede na sorazmerno visoko razpoložljivostno funkcijo listja, kar pomeni, če prav vem, da je trenutni tečaj približno tri orale listavcev za en ladijski kikiriki.«

Mrmranje je dobilo prizvok zaskrbljenosti. Upravni svetovalec jo je brž pomiril.

»Da bi torej odpravili ta problem,« je povzel, »in učinkovito revalvirali list, bomo izvedli obsežno razlistovalno akcijo in ... ee, požgali gozdove. Mislim, da se vsi strinjamo, da je v danih okoliščinah to edino razumna poteza.«

Za hip ali dva množica ni bila čisto prepričana o tem, potem pa je nekdo pojasnil, za koliko se bo vzdignila vrednost listov, ki jih imajo zdaj v žepih, in že so se razlegli radostni klici. Upravni svetovalec je doživel aplavz na odprti sceni. Vsi prisotni knjigovodje so si začeli meti roke v pričakovanju donosne jeseni.

»Saj ste nori,« jim je povedal Ford.

»Zmešalo se vam je,« je dodal.

»Trop ponorelih kretenov,« je še navrgel.

Javno mnenje se je začelo obračati proti njemu. Kar se je začelo kot izvrstna zabava, se je po mnenju občinstva zdaj sprevrglo v žalitve, in ker so bile te žalitve v glavnem naperjene proti njim, so se jih naveličali.

Tržna raziskovalka je začutila novi veter in prešla v napad.

»Sicer bi bilo pa edino prav,« je rekla, »da zvemo, kaj ste vse te mesece počeli vi. Vas in vašega tovariša ni bilo na spregled, že vse odkar smo tu.«

»Potovala sva,« je povedal Ford. »Hotela sva raziskati ta planet.«

»Oh,« je reklo dekle vzvišeno, »to se mi pa res ne zdi posebno ustvarjalno.«

»Ne? Pa imam veliko novico zate, ljubica. Odkrila sva prihodnost tega planeta.«

Ford je čakal na učinek svoje izjave. Ni ga bilo. Pojma niso imeli, o čem govori.

Nadaljeval je.

»Niti para smrdljivih dingovih ledvičk ni vredno, kar počnete ali kar boste počeli. Požgite gozdove, karkoli, niti za las ne bo drugače. Vaša zgodovina se je že zgodila. Dva milijona let še imate in konec. Po tem času bo vaše rase konec, amen in hvala bogu. Zapomnite si, dva milijona let!«

Množica je jezno mrmrala. Ljudem, ki so tako bogati, kot so pravkar postali sami, pač ne bi bilo treba poslušati takih neslanosti. Mogoče bi tipu vrgli list ali dva, pa bo šel drugam.

Ni se jim bilo treba truditi. Ford je sam odkorakal z jase, ustavil se je le toliko, da je zmajal z glavo nad Drugim, ki je s svojim kili—o—zapom že požigal drevesa.

Samo enkrat se je obrnil. »Dva milijona let!« je zavpil in se zakrohotal. »No, za nekaj kopeli bo že še časa,« je menil kapitan in se miroljubno nasmehnil. »Mi lahko kdo pobere gobo? Padla mi je čez rob.«

Triintrideseto poglavje

Slabo miljo proč je bil Arthur Dent tako zatopljen v svoje delo, da ni slišal prihajajočega Forda.

To, kar je počel, je bilo precej čudaško: na veliko plosko skalo je vpraskal obris kvadrata in ga razdelil na sto devetinšestdeset polj, po trinajst ob vsaki stranici.

Nabral si je tudi kupček ploščatih kamenčkov in na vsakega vpraskal po eno črko. Okrog skale je posadil nekaj preživelih domorodcev in jih pokušal uvesti v skrivnost igre s kamenčki.

Ni mu šlo preveč dobro. Najprej so poskusili kamenčke pojesti, zakopati ali vreči proč. Končno je pripravil enega od mož, da jih je nekaj položil na vpraskano igralno ploščo, kar je bilo manj, kot se mu je posrečilo prejšnji dan. Tako kot je iz dneva v dan upadala volja teh bitij, je po vsem videzu upadala tudi njihova razumnost.

Da bi jim dal zgled, je še sam položil nekaj kamenčkov na ploščo, nato pa jih je spodbujal, naj ga posnemajo.

Ni šlo.

Ford jih je tiho opazoval izza bližnjega drevesa.

»Ne, ne,« je rekel Arthur domorodcu, ki je v napadu črnega obupa pomešal nekaj črk na plošči, »q prinese deset točk, vidiš, pa še na polju s trojno vrednostjo... saj sem ti razložil pravila...ne, ne, pusti zdaj, prosim, to čeljust ...no, v redu, gremo od začetka. In zberite se, prosim.«

Ford se je s komolcem naslonil na drevo in si podprl glavo.

»Kaj pa počneš, Arthur?« je tiho vprašal.

Arthur ga je presenečeno pogledal. Nenadoma se mu je zazdelo, da je vse skupaj nemara videti precej bedasto. Iz svojega otroštva se je spomnil samo, da je nanj igra delovala kot čarovna paličica. Res pa so bile oziroma bodo stvari tedaj drugačne.

»Te jamske ljudi bi rad naučil igrati črke,« je rekel.

»Saj niso jamski ljudje,« ga je popravil Ford.

»Videti so taki.«

Ford je popustil.

»Ja, razumem,« je rekel.

»Je pa garanje,« je dejal Arthur utrujeno, »edina beseda, ki jo znajo, je ggrrrmm, pa še za to ne vedo, kako se piše.«

Zavzdihnil je in se usedel.

»In kaj bi rad dosegel?« je vprašal Ford.

»Morava jih spodbuditi k napredku! Da se razvijejo!« je izbruhnil Arthur. Upal je, da je z utrujenim vzdihom in z izbruhom jeze vsaj malo nevtraliziral prevladujoči bedasti vtis, ki se ga ni mogel znebiti. Pa ni pomagalo. Skočil je na noge.

»Si lahko predstavljaš, kakšen bo ta svet, če bo izšel iz teh... kretenov, s katerimi sva se pripeljala?« je rekel.

»Če si predstavljam?« je rekel Ford in privzdignil obrvi. »Saj mi ni treba. To sva videla.«

»Ampak...« Arthur je nemočno mahal z rokami.

»Vse sva videla,« je ponovil Ford. »Tu ni izhoda.«

Arthur je brcnil v kamen.

»Si jim povedal, kaj sva odkrila?« je vprašal.

»Hmmmmm?« je rekel Ford, ki ni bil pri stvari.

»O Norveški,« je pojasnil Arthur, »o Slartibartfastovem podpisu v ledeniku. Si jim povedal?«

»Le počemu? To jim nič ne pomeni.«

»Nič?« se je zavzel Arthur. »Nič? Prav dobro veš, kaj to pomeni. Da je to Zemlja! Moj dom! Tu sem bil rojen!«

»Si bil!«

»No, v redu, bom.«

»Ja, čez dva milijona let. Povej jim to. Pojdi tja in jim reci: 'Oprostite, rad bi vas samo opozoril na to, da bom čez dva milijona let rojen tu blizu, vsega nekaj milj od tod.' Boš videl, kaj bodo rekli. Nagnali te bodo na drevo in ga zažgali.«

Arthur je kislo pokimal.

»Le sprijazni se s tem,« je rekel Ford, »tvoji predniki so oni tepci in ne ta uboga bitja.«

Stopil je k opičnjakom, ki so brez miru premetavali kamenčke s črkami. Zmajal je z glavo.

»Le spravi svojo igro črk, Arthur,« je rekel, »to ne bo odrešilo človeške rase, ker tile reveži nikoli ne bodo postali človeška rasa. Če že hočeš vedeti, človeška rasa je zdaj zbrana okrog skale na oni strani hriba in snema dokumentarce o sebi.«

Arthur se je stresel.

»Mora biti nekaj, kar bi lahko naredila,« je rekel. Prešinjal ga je strašen obup, da stoji nemočen tu na Zemlji, ki je v strašni, nepotrebni katastrofi že izgubila svojo prihodnost in ji zdaj grozi, da bo izgubila še preteklost.

»Ne,« je rekel Ford, »nič ne moreva narediti. Ne boš spremenil zemeljske zgodovine, kajti to je zemeljska zgodovina. Če ti je všeč ali ne, Golgafrinčamovci so ljudje, iz katerih izhajaš. In čez dva milijona let jih bodo uničili Vogoni. Zgodovine nikoli ni mogoče spremeniti, stika se kot sestavljanka. Neumna reč, to življenje, kaj?«

Pobral je črko q in jo zagnal v bližnje kalinovje, kjer je zadela mladega zajca, ki se je v strahu pognal v beg. Ni se ustavil, dokler ga ni ujela lisica, ki se je zadavila z njegovo kostjo in poginila na bregu potoka, od koder jo je voda kasneje odplavila naprej.

V naslednjih tednih je Ford Prefect požrl svoj ponos in se zbližal z dekletom, ki je bila na Golgafrinčamu kadrovska referentka, potem pa ga je strašno potrlo, ko je nenadoma umrla, ker je pila vodo iz potoka, ki ga je okužila poginula lisica. Edini nauk, ki ga je mogoče potegniti iz te zgodbe, nas opozarja, da človek nikoli ne bi smel metati črke q v kalinovje, res pa so v življenju trenutki, ko se temu ne da izogniti.

Tako kot večine resnično ključnih stvari v življenju se Ford Prefect in Arthur Dent tudi te verige dogodkov nista prav nič zavedala. Potrta sta opazovala domorodca, ki je brez volje potiskal črke sem ter tja.

»Ti ubogi jamski...«

»Saj niso...«

»Kaj?«

»Oh, brez zveze,« je rekel Ford.

Nesrečnemu bitju se je iz grla izvilo patetično kruljenje, s pestjo je začel tolči po skali.

»Samo čas so zgubljali s tem, kaj?« je rekel Arthur.

»Ugg ggrr urrgggh,« je zagodrnjal domačin in spet udaril s pestjo po kamnu.

»Če pomislim, da so jih prehiteli snažilci telefonov.«

»Urggh, grr grrr gruh!« je vztrajal domorodec in tolkel po kamnu.

»Le kaj tako tolče?« je vprašal Arthur.

»Mogoče bi rad, da se greš igrat z njim,« je rekel Ford, »poglej, na črke kaže.«

»Najbrž je spet napisal crzjgrdwldiwdc, revež. Pa sem mu že rekel, da se to piše z enim g.«

Domorodec je še kar tolkel.

Pogledala sta mu čez ramo.

Toliko da jima niso izskočile oči.

Med črkami, ki so ležale križem po skali, jih je petnajst stalo v lepi vrsti.

Vrsta je pomenila besedo.

Beseda je bila:

»DVAINŠTIRIDESET.«

»Grrrurg gur ggu,« je pojasnil domačin. Jezno je pometel črke s skale in se s tovarišem zleknil pod drevo.

Ford in Arthur sta strmela vanj. Potem sta strmela drug v drugega.

»Je bilo res to, kar se mi zdi, da je pisalo?« sta vprašala oba hkrati.

»Ja,« sta odgovorila.

»Dvainštirideset,« je rekel Arthur.

»Dvainštirideset,« je rekel Ford.

Arthur je stekel k domorodcema.

»Kaj nama hočeš povedati?« je zavpil. »Kaj to pomeni?«

Prvi se je povaljal po tleh, pobrcal z nogami, se še enkrat povaljal in zaspal.

Drugi se je povzpel na drevo in z divjimi kostanji ciljal Forda Prefecta. Kar sta imela reči, sta očitno že povedala.

»Veš, kaj to pomeni,« je rekel Ford.

»Ne povsem.«

»Dvainštirideset je število, ki ga je GlobokaMisel navedel kot dokončni odgovor.«

»Ja.«

»In Zemlja je računalnik, ki ga je GlobokaMisel skonstruiral in zgradil zato, da bi izračunal vprašanje za dokončni odgovor.«

»Tako so nama povedali.«

»In organsko življenje je bilo sestavni del računalnikovih vezij.«

»Če ti tako praviš.«

»Pravim. To pomeni, da so ti domorodci, ti opičnjaki, del računalnikovega programa, midva in Golgafrinčamovci pa ne.«

»Ampak domačini izumirajo in Golgafrinčamovci jih bodo očitno izpodrinili.«

»Natanko. Torej razumeš?«

»Kaj?«

»Zbudi se,« je rekel Ford Prefect.

Arthur se je ozrl okoli sebe.

»Ta planet ima pa res smolo,« je rekel.

Ford je še malo tuhtal.

»Nekaj je pa vendarle moralo priti iz tega,« je končno zinil, »ker je Marvin trdil, da lahko prebere vprašanje iz tvojih možganskih valov.«

»Ampak...«

»Lahko da ni videl pravega ali pa ga je videl, pa je bilo popačeno. Vseeno bi nama pomagalo, če bi ga našla. Ne vem pa, kako.«

Zmanjkalo jima je štrene. Arthur je sedel na tleh in pulil šope trave, pa je kmalu ugotovil, da to ni opravek, v katerega bi se človek popolnoma zatopil. Ni bila trava, ki bi jo sprejel za svojo, tudi drevesa so bila brez zveze in valujoča pokrajina je valovala kar tjavdan in tudi prihodnost je bila videti samo kot rov, ki ga je treba prelesti.

Ford se je igral s svojim sub—eta sens-o—maticom, ki je molčal kot riba. Zavzdihnil je in ga spravil.

Arthur je pobral eno od črk na svoji igralni plošči. Bil je K. Vzdihnil je in ga spet odložil. Slučajno ga je postavil za E. Tako je pisalo EK. K tema je spustil še par črk. Naneslo je, da sta bila D in R. Po čudnem naključju je tako nastala beseda v celoti povzemala Arthurjev tedanji pogled na svet. Nekaj časa je strmel vanjo. Ni je sestavil nalašč, bilo je čisto naključje. Sklopka v njegovih možganih je počasi zgrabila.

»Ford,« se je na lepem oglasil, »poglej, če je vprašanje vtisnjeno v mojih možganskih valovih, pa se ga jaz ne zavedam, to pomeni, da mora biti nekje v podzavesti.«

»Ja, bi rekel.«

»Mogoče bi se pa dalo podzavestni vzorec spraviti na dan.«

»Ja?«

»Ja, s pomočjo nekakšnega naključnega procesa, na katerega bi ta vzorec vplival.«

»Kot na primer?«

»Da bi na slepo vlekel črke iz igre.«

Ford je planil pokonci.

»Sijajno!« je vzkliknil. Iz cule je izvlekel brisačo in jo z nekaj spretnimi vozli spremenil v vrečko.

»Popolnoma noro,« je govoril, »skrajna bedarija. Ampak poskusila bova, ker je briljantna bedarija. Dajmo, dajmo.«

Sonce se je spoštljivo umaknilo za oblak. Padlo je nekaj otožnih dežnih kapljic.

Zbrala sta preostale črke in jih stresla v vrečo. Premešala sta jih.

»Dobro,« je poveljeval Ford, »zapri oči. Povleci. Dajmo, no, dajmo.«

Arthur je zamižal in potisnil roko v brisačo s kamenčki. Prebiral jih je, potem pa je zgrabil tri in jih dal Fordu, ki jih je položil v vrsto, kakor jih je dobil.

»K,« je povedal Ford, »A, J... Kaj!«

Pomežiknil je.

»Mislim, da deluje!« je vzkliknil.

Arthur mu je izročil novo prgišče.

»D, O, B...Dob. Oh, mogoče pa le ne gre.«

»Na še tri.«

»I,Š,Č...Dobišč...Bojim se, da nima smisla.«

Arthur je izvlekel še en kamenček. Ford ga je postavil v vrsto.

»E, dobišče... Dobiš če!« je zavpil. »Deluje! Fantastično, res deluje!«

»Na!« Arthur je z vročično naglico metal črke iz bisage.

»P, O, M...N, O, Ž...Kaj dobiš če pom nož... I, Š, Š... kaj dobiš, če pomnožiš š... E, S, T... šest...I, N, D... šest in d...E, V, E, T...šest in devet...« Ustavil se je. »Dajmo no, naprej, kaj pride zdaj?«

»To je vse,« je rekel Arthur, »črk ni več.«

V zadregi je obsedel.

Še enkrat je segel v zavozlano brisačo, pa je bila prazna.

»Se pravi, da je to vse,« je rekel Ford.

»Tako je.«

»Šestkrat devet. Dvainštirideset.«

»Tako je. To je vse, kar je.«

Štiriintrideseto poglavje

Sonce je pokukalo izza oblaka in ju prešerno obsijalo. Zapela je ptica. Topla sapa je zavela skozi krošnje in dvignila cvetlicam glave ter ponesla njihove dišave naprej po gozdu. Žužek je pribrenčal mimo po opravkih, kakršne pač imajo žužki pozno popoldne. Skozi drevje so prižgoleli veseli glasovi in čez nekaj trenutkov sta jim sledili dve dekleti, ki sta ob pogledu na Forda Prefecta in Arthurja Denta presenečeno obstali: videti je bilo, da se fanta zvijata po tleh v poslednjih krčih, v resnici pa sta se stresala v brezglasnem smehu.

»Ne, ne, nikar ne hodita,« jima je zaklical Ford Prefect med dvema krčema, »takoj bova.«

»Kaj pa je?« je vprašala tista, ki je bila višja in vitkejša. Na Golgafrinčamu je bila nižja kadrovska referentka, pa ji ni bilo preveč všeč.

Ford se je zbral.

»Oprostita,« je rekel, »pozdravljeni. S prijateljem sva ravno razglabljala o smislu življenja. Lahkomiselna razvada.«

»A ti si,« je reklo dekle. »Popoldne si napravil pravi teater. Na začetku si bil prav zabaven, potlej si pa udaril čez.«

»A res? Ja, seveda.«

»Ja, za kaj je sploh šlo?« je vprašala druga, manjša in okroglega obraza, ki je bila na Golgafrinčamu umetniški vodja pri majhni reklamni agenciji. Ne glede na vse tegobe novega sveta je vsak večer legla z globoko hvaležnostjo v srcu: karkoli jo je že čakalo zjutraj, to ni bilo sto skoraj enakih fotografij zobne paste v razpoloženjskih pozah in osvetlitvah.

»Za kaj? Za nič. Nič ali vse,« je veselo povedal Ford Prefect. »Prisedita, jaz sem Ford, to je Arthur. Ravno sva mislila, da bi malo lenarila, pa to lahko počaka.«

Dekleti sta ju nezaupljivo motrili.

»Jaz sem Agda,« je rekla vitka, »tale je Mela.«

»Zdravo Agda, zdravo Mela,« je rekel Ford.

»A ti znaš govoriti?« je vprašala Mela Arthurja.

»Oh, včasih že,« je z nasmehom povedal Arthur, »samo ne toliko kot Ford.«

»Dobro.«

Nastopil je premor.

»Kaj si mislil s tem,« je vprašala Agda, »da imamo samo dva milijona let. Sploh mi ni jasno, kaj si hotel povedati?«

»Samo to, da bodo ta svet uničili, da bi napravili prostor za hiperprostorsko obvoznico,« je rekel Arthur in zmignil, »ampak to bo šele čez dva milijona let in take so pač vogonske metode.«

»Vogonske?« je vprašala Mela.

»Ja, saj jih ne poznaš.«

»Odkod pa tebi ta ideja?«

»Sploh ni važno. To so samo sanje iz preteklosti ali pa prihodnosti.« Arthur se je nasmehnil in odvrnil pogled.

»Te kaj moti, da zmeraj govoriš takele nesmisle?« je vprašala Agda.

»Veš kaj, nehajmo,« je predlagal Ford, »nehajmo s tem. Sploh ni važno. Tak lep dan je, uživajmo ga. Sonce, zeleni griči, reka spodaj v dolini, pa ognjene barve gozda.«

»Tudi če so samo sanje, je grozno,« je rekla Mela, »uničiti svet zaradi obvoznice.«

»Oh, še hujše stvari se zgodijo,« je rekel Ford, »bral sem o planetu nekje v sedmi dimenziji, ki so ga porabili za kroglo v medgalaktičnem biljardu. Počili so ga naravnost v črno luknjo. Deset milijard mrtvih.«

»To je blazno,« je rekla Mela.

»Ja, in samo trideset pik je prineslo.«

Agda in Mela sta se spogledali.

»Poslušajta,« je rekla Agda, »nocoj po zasedanju bo zabava. Lahko prideta, če hočeta.«

»Ja, v redu,« je rekel Ford.

»Prav rad,« je rekel Arthur.

Čez mnogo ur sta Arthur in Mela sedela in gledala luno, ki je vzhajala iznad zamolklo škrlatnih dreves.

»Tista zgodba o svetu, ki so ga uničili...« je začela Mela.

»Čez dva milijona let, ja.«

»To poveš tako, kot bi res verjel.«

»Ja, saj tudi verjamem. Mislim, da sem bil sam zraven.«

Začudeno je zmajala z glavo.

»Zelo si čuden,« je rekla.

»Ne, prav navaden sem,« je rekel Arthur, »pač pa se mi je zgodilo nekaj zelo čudnih stvari. Lahko bi se reklo, da nisem toliko drugačen, kot so me predrugačili.«

»In oni drugi svet, o katerem je pravil tvoj prijatelj, tisti, ki so ga porinili v črno luknjo.«

»O tem ne vem nič. Sliši se mi tako, kot bi bilo iz knjige.«

»Katere knjige?«

Arthur je malo pomolčal.

»Iz Štoparskega vodnika po Galaksiji,« je končno povedal.

»Kaj pa je to?«

»Oh, nekaj, kar sem sinoči vrgel v vodo. Mislim, da ga ne bom več potreboval,« je rekel Arthur Dent.