Tomaž Kosmač

PUNK IS DEAD

Vsebina

Vrtnarstvo

Med Idrijo in Godovičem

Ljubljana – prestolnica kulture

Punk is dead

Morje

Češka in Slovaška

Posilstvo

Lacrimae christi

Citroen ZX

Hidrogliste

Dan D

Harmonikarji

Gorazd Trušnovec: Kako je Kosmo postal kozmopolit

Vrtnarstvo

Kidal sem sneg okoli bajte in sosed me je vprašal:

»Imaš pet minut časa?«

Odložil sem lopato. Jeseni je postavil šotor za rastlinjak. Dotlej skoraj nisva spregovorila med sabo in všeč mi je bil tak odnos.

»Že poleti sem te gledal, kako skrbno zalivaš rože na balkonu,« je rekel, ko sva nosila zemljo iz kombija.

Žaklji so bili lahki. Brez naprezanja bi jih znosil tudi sam. Čutil sem, da ima nekaj za bregom. Potrdil je moje slutnje:

»Zakaj ne bi prišel k meni?«

»Delat?« sem se zgrozil ob sami besedi.

»Pomagat,« se je zasmejal. »Pošteno ti bom plačal. Drugače samo postavaš okoli doma. Saj te poznam!«

»Bom premislil,« sem rekel, da se mu ne bi zameril s takojšnjo zavrnitvijo.

»Le premisli! Tako ugodne ponudbe ne boš več dobil. V cvetličnjak lahko prideš, kadar hočeš, in odideš, ko se naveličaš. Večinoma boš sam. Nihče te ne bo nadlegoval.«

Ponoči nisem mogel zaspati. Domen mi je podtaknil kukavičje jajce. Res sem se brezciljno vrtel okoli hiše in res sem težko živel brez manče. Vseeno mi je bilo malo pod častjo udinjati se pri sosedu, ki je bil vrh vsega celo mlajši od mene. Zrasel sem v sistemu, kjer smo nekaj dali na hierarhijo let.

»Pa poizkusiva,« sem vseeno šel naslednji dan k njemu.

Rastlinjak je bil poln rož, ki so se drenjale med sabo. Največ je bilo ciklam. Domen je pokazal, kako jih moram očediti. Vsakemu cvetu sem se posvetil z ljubeznijo.

»Treba bo hitreje,« je rekel.

»Ne gre hitreje! Poglej, kako se tiščijo! Kakor piščanci v kletkah! Niti dihati ne morejo!«

»Prej jih boš očistil, prej bodo našle kupca in prej bodo dobile zrak.«

Hitel sem. Ne zaradi njega. Zaradi ciklam. Spoznal sem, da sem prišel v mesnico in ne v cvetličarno. Lahko bi takoj odšel, toda rože bi trpele. V mukah bi umirale zaradi mene.

V naslednjih dneh sem jim lajšal bolečine. Brž ko je Domen odpeljal najlepše v prodajo, sem jih postavljal narazen. Sizifovo početje. Pripeljal je nove ter jih stiskal v razdelke. Pizdil sem:

»Ne vidiš, da so komaj prišle do sape?!«

»Tukaj je prostora še vsaj za sto lončkov,« je trpal že tako prenapolnjene mize.

Mamon je gledal samo na zaslužek. Skušal sem ga razumeti. S postavitvijo šotora si je nakopal kredite in želel jih je čim prej odplačati. Bil je prijeten dečko. Kakor Hitler, če si držal z njim.

Spočetka sem delal po dve, tri ure, kasneje vse več. Nisem bil prisoten ravno vsak dan. Z Domnom sva se lepo razumela, le glede količine robe se nikakor nisva mogla ujeti.

»Ob odpiranju sem si zabičal, da bo pri meni vsega na pretek,« je ponavljal.

»Že, toda pretiravaš! Zakaj se ne bi specializiral?« sem navijal za ciklame, ker sem se zaljubil vanje. »Vsi bi vedeli, da so pri tebi najlepše, in imel bi stalne stranke!«

»Pa ravno njih si našel, da me jebeš v glavo!«

Čemurkoli sem nasprotoval, sem ga po njegovem jebal v glavo.

Četrtino ciklam sva vrgla na odpad, čeprav so bile še čudovite. S soncem so prišle iz mode. Žarele so do petnajst stopinj Celzija. Kot glavni artikel so jih zamenjale trobentice. Spet sva stiskala lončke do onemoglosti. Srce me ni več tako bolelo. Če delaš v taborišču, se ti koža odebeli.

Konec februarja je zapadlo šestdeset centimetrov snega. Ciklame so ponovno postale aktualne. Najrajši bi jih ekshumirala. Trobentice so povzročale zgolj strošek. Kolikor vode in časa sva porabila za njih, bi se morale prodajati po evro, da bi pokrile vsaj nabavno ceno. Tuš in Mercator sta jih dajala po 50 centov.

»Zdaj vidiš,« sem pobiral plasti snega s strehe, »da bi se moral specializirati? Ciklamam bi se jebalo za mraz.«

Trobentice so vsak dan za ogrevanje zahtevale ogromno nafte.

»Kakršno srečo imam,« je Domen zaskrbljeno gledal v nebo, »se mi bo še šotor podrl!«

Napovedane so bile nove padavine, toda marca se je začelo obračati na bolje. Sneg je skopnel in pridružil se nama je Balin. Vzdevek je dobil, ker je imel lobanjo pobrito na golo. Imel je 23 let in bil je poln energije. Kar je zaslužil čez dan, je zapravil ponoči. Če mu je kaj ostalo, je zagonil čez vikend. Zgledalo je, da Domen zaposluje samo izgubljene slučaje. Takoj sta se našla v špinjelu. Vsake toliko sta zavila na dim. Kot zagrizen alkoholik se jima nikoli nisem pridružil. Trgal sem orumenele liste s trobentic in lovil priključek za Balinom. Delal je izjemno hitro. Vsak je imel za očistiti pol rastlinjaka. Kljub pavzam me je debelo prehiteval. Od osnovne šole naprej se je ukvarjal s cvetjem. Delal je celo na Hrvaškem. Zdelo se mi je, da rastline obvlada bolje od Domna.

Med vsakim šihtom smo obrnili po gajbo pira. Ritem življenja se mi je podiral. Bil sem se navajen sprehajati po naravi in zvečer frišen kaj napisati ob vinu. Zdaj sem se zvečer spravil v posteljo s klokotajočim trebuhom, nezmožen česarkoli.

»Pridni smo bili. Veliko smo prodali,« je Domen kakor vsak večer po zaključku povabil v gostilno. »Zaslužili smo si požirek.«

Zaradi dneva žena se mu je na široko smejalo. Februarja ljudje še niso vedeli za rastlinjak. Valentinovo je minilo brez obiska. Potem je dal reklamo na lokalni radio in folk se je začel valiti.

»Brez mene,« sem rekel.

V lokandi sem se samo nalival in se silil biti družaben. Ni mi bilo več do tega. Pogrešal sem samoto, mir in sebe. Nisem si mogel predstavljati, da bi po službi naslednjih trideset let ob večerih brezplodno visel za šankom.

»Kakor hočeš,« sta odšla sama.

Sredi noči sta mi telefonirala, da sta razbila kombi. Sploh nisem vprašal po njunem zdravstvenem stanju. Domen se je vsaka dva meseca zaletel. Vedno jo je odnesel brez poškodb. Bil je rojen pod srečno zvezdo, čeprav se je sam sebi zdel izdan od boga. Če ne bi razbijal pločevine, bi se zdavnaj izvlekel iz kreditov. Tako je vsakič moral najeti privatnika za razvoz cvetja, dokler ni popravil kombija in pol dobička je šlo po gobe.

Pomladi smo sadili trajnice in enoletnice. Posel je šel za med. Rezali smo razcvetele vršičke, jih podtikali in kasneje presajali. Nisem verjel, da bo kaj zraslo, a nam je vse uspevalo. Domen je obvladal sceno bolj, kot se je zdelo na začetku. Bil je direktor, Balin delovodja in jaz proletarec.

Najbolj mi je paralo živce večno prestavljanje lončkov. Postavili smo jih na mizo, Domen je čez teden ali dva pripeljal nove in romali so navzdol v senco. Potem so rabili sonce, toda ne preveč, in smo prestavili cel rastlinjak. Komaj smo ga uredili, so rabili še več sonca in smo lončke nesli ven. Potem so morali tisti od zunaj nazaj noter in tako naprej.

Vodilna se nista sekirala zaradi nereda, toda jaz nisem mogel obstajati v avgijevem hlevu. Smeti sta puščala, kakor so jima letele iz rok. Vedela sta, da mi žilica ne bo dala miru in bom pometal za njima. Posmehovala sta se moji redoljubnosti.

Kupci so bili v njuni domeni. Večkrat me je kakšna stranka vprašala za nasvet ali ceno. Napotil sem jo stran od sebe. Domen je večinoma posloval na črno. Nikakršne evidence ni imel. Delal sem že s takimi in zmeraj mi je roka zašla v kaso, zato sem se izogibal prodaji. Zlahka bi pozabil vložiti denar v blagajno. Domen tega najbrž niti opazil ne bi, a nisem ga maral goljufati. Bil sem zadovoljen z dvema evroma in nekaj na uro. Še vedno nisem imel veliko, toda lahko sem vsaj brez skrbi zavil v trgovino ali gostilno.

»Kupil sem zemljišče,« me je jeseni obvestil Domen. »Ne bo ti treba več hoditi z metlo za nama. Z Balinom bova na Kalcah, ti boš ostal v Godoviču.«

»Sam?« nisem mogel verjeti sreči.

Kalce so bile oddaljene dvanajst kilometrov.

»Skrbel boš za proizvodnjo, vsake toliko ti bom naročil, kaj je treba pripraviti, takrat bo treba pohiteti, drugače ne bom sitnaril,« je potrdil.

»Pa tvoji krediti?«

»Treba je vlagati,« je rekel, »drugače nikamor ne prideš!«

Tip je imel jajca.

Užival sem v samoti. Ob prihodu sem vklopil radio, poplesaval ob songih in pripravljal pladnje za odvoz. V vsakega sem podtaknil par slabših sadik, kakor sta me naučila z Balinom. Vmes sem skrbel za hebe – pritlikave grme, ki jih je bilo na stotine, in kmalu je rastlinjak zažarel v vsem sijaju. Mimo je prišla ženska srednjih let v zanikrnem avtomobilu in dolgo hodila med mizami. Pri Domnu sem delal že eno leto. Vsake toliko me je kaj vprašala. Odgovarjal sem z ne vem, nimam pojma in niti svita se mi ne. Navsezadnje je rekla:

»Res imate lepo urejeno. Ampak vi niste vrtnar po stroki, kajne?« »Zgolj sosed,« sem odvrnil.

»Kje pa je lastnik?«

»Najbrž na Kalcah postavlja šotor. Pred časom je pustil delo na firmi in se začel ukvarjati z rožami.«

»Tudi on ni izučen vrtnar?« se je začudila.

»Kolikor vem, je strojni tehnik ali nekaj takega.«

Čez dve uri me je klical Domen. Napol v ekstazi je vprašal, če uganem, koga je imel pravkar na obisku. Odkimal sem v slušalko. Povedal je neznano ime in priimek ter navdušeno nadaljeval: »Pa v takem avtu je prišla, kot bi ga ukradla ciganom!«

»A, tista,« mi je kapnilo.

»Je bila tudi pri tebi? Kaj si ji rekel?« je hlepel po informacijah.

»Da si nehal skladati kolektorje, jaz sem pa tvoj sosed,« sem povzel.

»A si ji res to rekel? Sploh veš, kdo je bila? Tista, ki ima na televiziji oddajo o vrtnarstvu!«

Nikoli več je ni bilo blizu. Domen bi rabil boljšega tiskovnega predstavnika od mene.

Na valentinovo je sledila otvoritev na Kalcah. Po dvorišču so bile razstavljene trajnice in stranke so se že vnaprej veselile, da jim ne bo več treba v Ljubljano ali Postojno. Neprenehoma so spraševale, kdaj se bo cirkus začel. Domen je z lokacijo pridobil živelj z obrobja Notranjske in Primorske, še preden je uradno odprl. Celo zimo ni bilo omembe vrednih padavin, za 14. februarja je snežilo kot za stavo. Domen je tarnal:

»Česarkoli se lotim, me bog zajebe v glavo!«

Na otvoritev ni bilo praktično nikogar. Vino, namenjeno obiskovalcem, smo morali spiti sami. Nisem se pritoževal in dež je kmalu pregnal sneg in sonce je pregnalo dež. Posel je zacvetel v dobesednem pomenu besede. Domen se je ponašal s prodajo.

»Dva tisoč evrov samo danes,« mi je poročal v Godovič.

»Tri evre,« sem poročal nazaj.

Vse kupce sem pošiljal na Kalce. Lahko bi kaj prodal, toda prepričeval sem jih, da bodo tam deležni boljše robe. Če ni zaleglo, sem jim skušal dopovedati, da je pri meni vaška štacuna, na Kalcah pa trgovski center. Navsezadnje so se me naveličali in le redkokoga je še prineslo mimo. Dosegel sem svoje. Končno sem bil deležen obljubljenega miru.

»Tri tisoč,« se je pohvalil Domen.

»Nič,« sem rekel jaz.

»Ničesar nisi prodal? Si sploh v rastlinjaku?«

»Kje pa naj bi bil drugje?!« se mi je zdelo za malo, ker sem ga vedno obvestil, če me je gonilo. Včasih sem bil odsoten dan, včasih dva, nikoli tri.

Naslednji dan je zvonilo že opoldne. Med klicem so ga neprestano prekinjale stranke. Komaj je uspel povedati, da z inkasom ruši rekorde.

»Nič,« sem ga umiril jaz.

»Ni mogoče! Ziher kje piješ in me nateguješ po telefonu kakor včeraj. Prišel bom preverit!« je sredi konice pridrvel k meni. Nato je tri ure v prazno sedel za pultom, medtem ko sem jaz veselo trgal rumeno listje.

»Tam pa taka gneča, da v štirih ne uspemo postreči vsem! Kako je to možno?« se je čudil.

»Mene vprašaš?!«

Odšel je nazaj na delovišče, jaz pa v raju navil glasbo do konca.

Stranke so postale razvajene. Kupile so balkonsko cvetje, vendar se jim ga ni dalo posaditi. Na listek so napisale želje in komaj sem uspeval izpolnjevati vsa naročila. V korita sem sadil bršljanke, petunije, begonije, tagetes, pelargonije, verbene, bidens, fuksije, surfinije … Kljub zasoljenemu ceniku pritožb ob plačilu ni bilo. Za vsak izdelek sem se potrudil, kakor bi ga napravil zase.

Delavnik sem običajno zaključil z zalivanjem. Z Domnom se skoraj nisva videvala. Zaposlen je bil od zore do noči. Nekega večera me je presenetil z obiskom in hitel zatiskati ventil za vodo.

»Bi rad utopil hebe?! Saj kar plavajo! Če bi jih rad uničil, povej! Jih takoj zabriševa stran! «

»Žejne so. In jaz vem, kaj je žeja!«

»Če pa tako razmišljaš,« je odvrnil, »boš šel jutri na Kalce! Tam nihče ne mara zalivati.«

Na Kalcah sem naletel na izsušene lončke. Štiri ure sem porabil zgolj zato, da sem jih navlažil. Šele zatem so lahko vpijali vodo. Močil sem jih deset ur. Sonce je žgalo in po dolgih letih sem upal biti pred publiko v kratkih hlačah. Prej me je omejevala bleda polt, zdaj sem se važil s porjavelostjo. Na rokah so se pojavili žulji od šlavfa. Cev sem prestavljal levo-desno, pihal v dlani, vendar nisem odnehal, dokler rastline niso prišle k sebi. Vmes so me stranke marsikaj spraševale. Odgovarjal sem:

»Pojdite v Godovič! Tam je boljša roba.«

Zvečer je pome prišel Domen. Po eni strani je bil prevzet, ker sem uvelo cvetje dvignil od mrtvih, in po drugi nejeveren.

»Ziher me goljufaš! Danes sem v Godoviču napravil za 250 evrov prometa, ti pa cel teden nisi imel enega samega kupca?! Koliko si doslej spravil v svoj žep?«

»Nič,« sem bil na tem, da vržem šlavf po tleh in odidem. Naj si misli karkoli. Rekel je:

»Saj ti verjamem, čeprav težko razumem. Skozi delam, pa skozi sem v minusu!«

Čez deset minut se je vrnil in povedal, da je za pultom našel vrečko s 600 evri v njej. Dodal je:

»Res nimam sreče z zaposlenimi.«

Vsake toliko je koga dobil z roko v žaklju in ga odslovil. Vsa prodaja je potekala po domače. Račune smo pisali na roko in metali v koš. Največkrat jih sploh nismo izstavili, če stranka ni izrecno zahtevala papirja. Domen je o dobičku lahko zgolj sklepal. Rože so prihajale in odhajale kakor potniki na avtobusu. Vsa izplačila so potekala v gotovini. Dokler je bil keš v kasi, je bilo vse v redu; ko je začelo zmanjkovati denarja za dobavitelje, se je začel spraševati.

»Uboga punca,« sem naglas pomislil na luštno blagajničarko.

»Njej zaupam bolj kakor sebi! Točno vem, kdo je bil!«

Še isto minuto je Balin odletel. Nisem mogel verjeti. Zagovarjal sem ga do zadnjega. Čez pol leta je odšel v komuno na odvajanje od drog.

Vse več sem bil na Kalcah in vse bolj sem postajal nezadovoljen sam s sabo. Po eni strani me je delo z rožami izpolnjevalo, po drugi strani sem si očital, da sem za denar prodal dušo. Bil sem razdvojen. Pisal skoraj nisem več. V meni je tlelo.

»Danes greva uredit vrt,« me je prebudil Domen nekega jesenskega jutra.

Pohlevno sem vstal. Itak se ne bi imel kam dati čez dan. Tako sem vsaj nekaj zaslužil. V kombi sva naložila orodje, gvinejke, begonije in vino ter se dolgo vlekla skozi gozd. Parkirala sva pred vikendom, ki je izgledal kot v pravljici o Janku in Metki.

»Vnaprej so mi plačali dvakrat več, zato se morava potruditi! Tukaj bo v nedeljo fukala politična elita,« je povedal med sestopanjem.

Jaz sem kavsal bolj poredko. Ženske sem rad gledal, toda vsake navezanosti sem se bal kot hudič križa v prepričanju, da bi izgubil svobodo. Če sem jo sploh še imel.

Podajal sem mu lončke, medtem ko je kopal luknje in sadil. Vse je delal sam. Vprašal sem:

»Zakaj sem sploh tu?«

»Ker rabim družbo.«

Bila sva v redu nabita in rondo je lezel v elipso.

»Kamorkoli grem s tabo, se ga napijeva,« sem cvirnal. »Dal bom odpoved!«

»Če rabiš denar, povej! Ti bom plačal več,« je zaključil sajenje.

»Ni problem v kešu,« sem mencal, ko sva se vračala po lovskih poteh.

»Kaj te potem žuli?«

Tip je poznal kolovoze in kmetije ob kolovozih so poznale njega. Dajal jim je popust pri rožah in vsak balkon nama je pomahal v pozdrav. Brž ko sem načel temo, mu je vedno zadišalo cvetje.

»Kaj si že govoril?«

»Problem je v tem, da …«

»Tudi na tistem balkonu so naše rože!«

Odnehal sem. Tako kot kombi, ki je zakuhal. Do Črnega Vrha sva ga desetkrat hladila. Med premori sva se sprehajala po listju in iskala gobe. Domen mi je opisal, kako zgledajo jurčki, in vsako minuto sem vriskal nad odkritjem. Zmeraj je odkimal. Vse sem videl rjavo.

V Črnem Vrhu so pičke brž prilezle za najino mizo in se pulile za Domnovo naklonjenost. Zanimale so jih iste stvari. Fuk in rožice. Tiho sem ždel v kotu. Ni imelo smisla razpredati o odpovedi. Vegetiral sem zraven do kome in se zvalil v kombi.

Okoli pol štirih zjutraj me je odpeljal proti Godoviču. Vozil je malo po levem, malo po desnem pasu.

»Kje sva?« je spraševal na ovinkih.

»Na cesti,« sem ga prebujal z udarci v ramo.

»Kje?«

»Še vedno na skupni poti,« sem odgovoril, ko sva varno parkirala pred domom.

Pozimi ni bilo nujnega dela, toda nujno sva rabila pijačo. Če me Domen ni poklical, sem urgiral sam. Na Kalcah sva vršila selekcijo. Spočetka se nama je zdelo škoda vsake cvetlice, na koncu sva metala skoraj vse po vrsti. Na odpad je romalo tri četrt rastlinjaka. Pila sva od jutra do mraka in spotoma poslušala osmrtnice na radiu. Kadar ni sezone, vrtnarji živijo zgolj od pogrebov. Domen se je pridušal:

»Zakaj nobenega ne pobere blizu mene?!«

»Tudi če bi,« sem rekel, »bi se svojci odrekli cvetju za dober namen.«

»Potem pa vrziva še te preklete božične zvezde!« je odločil po krajšem tuhtanju. »Itak se je bog zarotil proti meni!«

Dan pred silvestrovim je presenetil z izjavo:

»Po novem letu ne bom več pil!«

Takih zaobljub sem slišal že nešteto od drugih ljudi. Podal sem mu bulo. Ni se je branil, toda bil je karakter. Pijače se po končanih praznikih ni več dotaknil. K poslu je pristopil resno. Nabavil je računalnik, postavil kamere ter zaposlil šolane vrtnarje. Za plače je odštihal trikrat več, toda vsaj kradli mu niso.

Godovič sem spedenal do te mere, da je potreboval samo zalivanje, zato me je Domen vse pogosteje vlačil na Kalce. Tam sem naletel na očarljivo rjavolasko, ki je postavila nove standarde lepote. Za njen videz bi marsikaj storil. Ko je zvedela za plačo, je rekla:

»Pri priči bom dala odpoved!«

»Bolje je imeti lepo službo kakor trpeti za več denarja,« sem jo zadrževal.

Vztrajala je osem ur, toda naslednje jutro sem se zaman oziral po njej. Delala je samo en dan. Razen tega, da me je zjebala z lepoto, mi je v možgane naselila tudi kešpička razmišljanje.

»Ljubljančanke so drage,« je opazil Domen moje razočaranje.

»Odslej bom tudi jaz,« sem odvrnil.

Čutil sem se podcenjenega, kajti na televiziji sem slišal, da ima najnižjo slovensko plačo šivilja v Muri in znaša 540 evrov bruto. Če bi jaz vsak dan delal osem ur in imel 23 delovnih dni na mesec, bi pobral natanko 383,91 evrov. In to brez malice, regresa, trinajste plače, božičnice, delovne dobe itd. Če je bila moja sanjska ženska nezadovoljna s skoraj dvakrat višjim zneskom, potem:

»Zahtevam tri evre na uro, kar še vedno ni veliko!«

Domen si je vzel čas za premislek in čez pet minut rekel:

»Toliko ti ne morem dati.«

Segla sva si v roke in se prijateljsko razšla.

Kasneje je Domen stopil v korporacijo z največjim vrtnim podjetjem v državi. Zasedel je stolček v upravi, nadziral stanje na Kalcah in si oddahnil. Delo ga ni več okupiralo 24 ur na dan. Posvetil se je gobarjenju in igricam na računalniku.

Balin se je vrnil iz komune ter se zaposlil pri Domnu. S sabo je prinesel Sveto pismo. Prebiral ga je ob vsakem prostem trenutku, jaz pa sem zopet zadovoljno postaval okoli bajte in užival življenje brez denarja.

Med Idrijo in Godovičem

»Malo se pazi te dni. Zna se ti zgoditi nesreča,« me je sprejel Zvezdnik na vratih. »Lahko te kdo poči po gobcu.«

»Takoj zdaj?«

»Ne jaz,« je ostal ves resen. »Mars imaš v kvadratu z Uranom in znal bi jebati ježa, če ne boš previden!«

Mojo astrološko karto je imel v glavi. Sploh je imel marsikaj v tintari, dokler se mu niso pomešale možganske enačbe. Par let jih je reševal v norišnici, nato so ga upokojili. Trikrat na dan je spal, trikrat zabeležil sanje in vstajal zgolj za prehranjevanje. Kadar je že bil pokonci, je večinoma drkal ali izvajal rituale. Živel je v zatemnjeni sobani, kamor ni smelo prodreti sonce. Zavese so bile zagrnjene, sobana zakajena z orientalskimi kadili in dišečimi paličicami. Televizije ni gledal, samo radio je vedno vrtel eno in isto tlačenko zasedbe Yello. Ob petkih in svetkih.

K Zvezdniku sem hodil menjavati erotične revije, ker je življenje s porniči lažje kot življenje v dvoje. Imel sem abonma za slikanice in zame si je vedno vzel čas. Prej sem se moral seveda napovedati. Pet let se ni premaknil od bajte. Zunaj so bile zle sile, ki so mu hotele škodovati. Drugi posebneži so morali hoditi vsaka dva tedna po šponto za umiritev v psihiatrično ambulanto, le on je imel privilegij, da mu jo je patronažna sestra v rit zapičila doma. Samo enkrat sem ga spravil iz templja. Hotel sem ga zvleči v Idrijo. Včasih se je zabaval z ljudmi. Brž ko sva začela štopati iz Godoviča, je ugotovil, da ne sme v tisto smer. Zvezde so mu dovoljevale edino na severovzhod. Na Javornik se mi ni ljubilo vzpenjati, zato se je vrnil v jazbino.

Odpil sem požirek iz vrečke.

»Si ne boš ničesar izbral?« je namignil na skladovnico porničev.

»Samo izgubil bi sposojeno. Ravno toliko sem pijan,« sem zamahnil z rokama in zbil svete piramide z mize, »da se počutim razkošno.«

Poskočil je kot kenguru in jih lovil v trebušno vrečo. Včasih je bil šlang. Niso ga zredile tablete, odebelila ga je otopelost po njih, ker v norhausu po zaužitju pilul ni mogel ničesar početi. Čas je lahko zabival samo z žrtjem. Knjig ni mogel zbrano brati, televizije ni spremljal, športne dejavnosti ga niso zanimale, ritualov ni smel izvajati, drugače ga nikoli ne bi spustili domov.

»Komaj zdaj imam čas zase,« je zadovoljno povedal. »Veliko ga rabim.«

»Tudi jaz,« sem nameraval razpredati, a me je prekinil:

»Dvajset minut je poteklo. Bi se poslovila?«

Dvajset minut je bil njegov limit. Več ni zdržal v družbi.

Počasi sem navlekel suknjič in zavil na sekret. Straniščna školjka je nosila sledi dreka. Včasih sem delal kot čistilka v psihiatrični bolnišnici. Na tretjem štuku med totalno odpiljenimi osebki sem to vzel za nekaj samoumevnega, celo na zaprtem oddelku drugega sem zadevo spregledal, na pijanskem sem popizdeval. Za podrgnjenje z račko ima vsak čas. Ko sem prišel nazaj, je Zvezdnik v zanosu že klical bogove in se klanjal na vse strani. Potrepljal sem ga po rami.

»Posodiš 10 evrov?«

Z migljajem glave je nakazal na denarnico. Dobival je invalidsko penzijo. Skozi življenje se je prebil na lahek način. Vzel sem.

Kljub pozni nočni uri sem štop hitro dobil. Iz Godoviča v Idrijo ni problem. Težje je nazaj. Večkrat sem na križišču v Idriji čemel po tri ure in več. Če bi tako vedel, bi tistih trinajst kilometrov opravil peš, sem mnogokrat jezno razmišljal. Toda nikoli ne veš, kateri avto bo ustavil. Potem se sekiraš, ker nisi stegnil prsta.

V lokandah ni bilo prometa. Gosti za šankom so vsak zase žulili kozarec in čakali, da jih kdo obgovori. Brž ko sem se komu približal, so dvignili njuško. Za neko mizo sta se poljubljala mladenka in mladec. Nekoliko me je zanašalo. Pristopil sem in namrdnila sta se. Če bi želela zasebnost, bi se kljunčkala doma. Zakaj se ljudje pretvarjajo, da bi radi bili sami in hodijo v družbo? Šel sem stran in se z bulo ulegel na klopco.

Zjutraj je grajska ura odbila šestkrat. Tako zgodaj nikoli ne vstajam, sem nazaj zatisnil oči. Naslednjič sem se predramil ob štetju do sedem. Policaji so me pustili pri miru. Odslej me ne bodo več, sem vedel. Imeli smo tih dogovor, da me ne motijo med spanjem. Vedeli so, da ne delam sitnosti in se po burni noči pohlevno spravim domov. Dokler me niso spoznali, sem kasiral zajeten kupček kazni. Med nami ni bilo nikakršne zamere zaradi starih nesporazumov. Kvečjemu naklonjenost. Na ulici ali ko so peljali mimo s službenim vozilom, smo si vedno pokimali.

Ob bližnjem vodnjaku sem si umil rdeče krmižlje in se vrnil nazaj na klopco. Pobrskal sem po žepih. Keša ni bilo, verjetno sem ga zapravil. Potipal sem po cigaretah. Verjetno sem jih pokadil. Poiskal sem flašo. Bila je prazna. Sigurno sem jo spil.

Pretegnil sem se in se sprehodil do blagovnice. Tam okoli so zjutraj ropotali brezdelneži. Ni jih bilo veliko. Idrijska občina si klošarjev ni dovolila. Podrla je celo park in prej ali slej je vsakemu zrihtala stanovanje. Klateži so se menjavali glede na okoliščine. Včasih so se skregali med sabo, včasih je kakšen umrl, včasih je kakšen moral na javna dela. Postopali so, kjer je bilo največ prometa za žicanje, potem so se umaknili za avtobusno postajo. Težje zaposljivi, so jim uradno pravili.

Sedel sem mednje, napravil dva požirka zgolj iz vljudnosti in odšel s pojasnilom, da sem preveč skurjen za nalivanje. Niso smeli izvohati, da grem k Petri. Bila je poročena in ob vinu bi zlahka sčvekal, kaj se je spletlo med nama. Njen mož bi me moral premikastiti že zato, da ohrani dostojanstvo. Rad jim je naklonil evro ali dva. Zacinkali bi me brez slabe vesti. Vsak najprej poskrbi za svoje dobro.

Počakal sem, da se je ulica spraznila in se nato po stopnicah, ki so jih zagrinjala drevesa, naglo povzpel do vhoda. Petra me je hitro potegnila v bajto. Bala se je, da bi me kdo videl. Potipal sem ji dojko in srce je divje utripalo. S poljubom sva se vlekla skozi hodnik, s stiskom oplazila fotelje in pristala v kuhinji.

»Lačen si,« je ugotovila.

»Prhe,« kajti po vsakem ležanju zunaj sem se čutil umazanega.

Običajno sva začela takoj kavsati. Na hodniku ali v dnevni sobi, kuhinjo sva obiskala ob slovesu. Občevala sva po vsem stanovanju, le v zakonski sobi ne. Spoštovala je moža.

Iz kopalnice sem se vrnil v gatah. Postavljal sem se z zagorelostjo. Občasno sem delal v vrtnariji in se po cele dneve nastavljal soncu. Na mizi se je kadilo iz jote. Prijel sem žlico in pomakal kruh, čeprav so misli begale drugam. Petra je spremljala vsak moj grižljaj. Nisem maral tolikšne pozornosti. V vrtnariji sem se rajši postil, kot pa hodil na malico. Prežvekovanje pred ostalimi me je motilo.

»Moj mož ne je z užitkom. Vse zbaše v sebe. Sploh ne ceni truda, ki ga vložim v pripravo, ti pa ceniš hrano, ješ počasi in jaz uživam, ko te gledam,« je rekla in našponala Leonarda Cohena.

Zaljubljena je bila v njegovo glasbo. Čutila je vsak njegov verz, tako kot vsak moj grižljaj. Z Leonardom sva bila počasna in hrepeneča. Slednjič sem odložil žlico in spodnjice. Vrgla sva se po tleh. Nekdo je vztrajno pritiskal na hišni zvonec. Ni in ni odnehal. Ker nama je razbijal orgazem, je Petra ihtavo odlepila šmarnico s kekca. Vrnila se je s kukala ter se hitela ogrinjati s haljo:

»Moj mož je! Skrij se! Zavlačevala bom, dokler bom mogla. Še nikoli se med šihtom ni vrnil domov! Ne vem, kaj mu je!«

Veliko izbire ni bilo. Zvalil sem se pod kuhinjsko mizo. Tam nisem bil skrivnost, zato sem skušal uiti v dnevno sobo. Za kavčem ni bilo prostora. Zbezljal sem v prepovedano zakonsko spalnico. Odprl sem omaro ter med obešalniki postal nedeljska obleka. Slišal sem, ko mu je odklenila. Nestrpno jo je vprašal:

»Kod si se obirala? Tako me tišči srat!«

»Nisem te slišala,« se je opravičevala.

»Kako, da si še v spalni srajci?« je uspel dahniti, preden je zaloputnil straniščna vrata.

Navijalo ga je na školjki tik zraven omare, v kateri sem se privajal na temo. Ločeval naju je samo zid. Smrdelo je skozi steno. Petra je utišala Cohena in vstavila Nirvano.

»Ugasni ta hrup!« je razparal prdec po vsej dolžini. »Že tako se slabo počutim!«

Kurt Cobain je utihnil. Prenehanje zemeljskih želja. Nekdo je potrkal po omari. Skoraj bi se še jaz usral. Njen mož je treniral judo in karate. Sprijaznil sem se že s premetom skozi okno, ko je omaro odprla nasmejana Petra. Vsa situacija jo je rajcala.

»Dobro, da jaz skrbim zate,« mi je potisnila v naročje cunje, ki sem jih pozabil v kopalnici. »Očala boš našel v žepu,« me je zaklenila nazaj. Nato je potrkala možu na sekret:

»Boš kmalu? Jota te čaka!«

»Ne morem jesti!« je zakričal tip.

»A serješ pa lahko?«

»Školjke v tovarni so umazane!«

»Finesa,« se mu je posmehnila.

Skozi špranjo sem opazil, da na nočni mizici kraljuje globus. Mogoče bi lahko rekel, da sem se prišel učiti zemljepis, sem nag pomislil. Obleči se nisem upal, da judoist ne bi slišal rožljanja obešalnikov. Itak nisem ničesar videl v notranjosti. Samo prekucnil bi se. Naenkrat sem se spomnil vseh vicev o ljubimcih v omari hkrati. Niso bili smešni.

»Mi greš po kombinezon v sobo? Pa še frišne gate mi prinesi,« je zajamral tip. »Zdi se mi, da sem te umazal.«

Petra je ponovno odprla omaro. Niti pomisliti nisem upal, kaj bi se zgodilo, če ne bi poslal nje. Če bi sam prišel po opravo. Potem bi ga šele predristalo! Pobrala je naročeno, mi hitro pritisnila poljub in voda iz kotlička je stekla. Pomagala mu je pri preoblačenju, sem vedel, ker je zelo naglas rekla, da bi ja slišal:

»Kako majhnega tička imaš!«

»Daj mi mir! Že tako me zajebavajo na firmi!«

Zaklenila je vhodna vrata, počakala, da je avto odpeljal in prišla pome. V pol ure sem osivel za deset let.

»Kje sva že obtičala?« je vprašala.

»V omari,« sem se oblačil.

»Ne mislim tega,« je slekla haljo.

»Razumi, da sem na koncu z živci,« sem hotel čim prej oditi.

»Reva!« se je našobila, a mi kljub temu naklonila pet evrov.

Na Rakah, sprehajalni poti iz Idrije, sem dolgo sedel ob studencu, bral hrvaški časopis, pil žuborečo vodo in žvečil črke. Mimo so se prizibale tri stare koklje.

»Ta vedno čepi tukaj,« so se obregnile. »Mar misli, da je klopca njegova last?«

»Za tri riti je še prostora,« sem odvrnil.

Odtopotale so nazaj v kokošnjak. Pa pravijo, da sprehod sprošča! Njih ni zaradi mene in mene ni zaradi njih. Brž ko so mrknile za ovinkom, sem se pobral, prekoračil zibajoči most v Podroteji in se začel vzpenjati po Ključah, ki se vijejo nad glavno cesto. Makadam je talil napetost. Nobenega avta ni bilo. Niti rekreativcev na kolesih ali trimčkarjev. Vsak ovinek me je bolj sprostil. Na šestem sem za trenutek pomislil, da bi se vrnil nazaj na glavno cesto in štopal. Vozila spodaj so polzela po Zali. Gledal sem jih z zavistjo. Na dvanajstem, zadnjem okljuku sem bil ponosen na prekoračeno pot. Že dolgo nisem prehodil te trase. Nazadnje s Tilnom, ko sva tukaj urejala koritnico na javnih delih. Napor je bil zanj prevelik. Naredil je samomor. Šnops je še prenesel, življenja ne več.

Razdaljo med zadnjim ovinkom in odcepom za Francosko sem stopicaje prehodil v dobre pol ure. Francoska se imenuje, ker je bila menda zgrajena za časa Napoleona in skrajša pot do Godoviča. Z Abrahamom sva nekoč malicala v bližini. Tudi on je bil javni delavec, četudi po izobrazbi inženir. V glavnem sva mlela pogovore. Vojna ga je pregnala iz BiH. Kasneje se je vrnil k izseljeni družini v Gospić, kjer ga je zadela kap. Več ali manj so umrli vsi prisilni delavci, s katerimi sem sodeloval. Mogoče sem slabo vplival nanje.

Spoznal sem, da bom prehitro v Godoviču. Od doma me je delilo zgolj pet kilometrov. Začel sem se premikati še počasneje. Po občutku je bilo tri ali štiri popoldne. Sonce je stežka prebijalo krošnje. Če bi sijalo name, bi natančno vedel. Nikoli nisem nosil ure in znal sem se ravnati po času. Včeraj sem moral kaditi travo, me je na vsem lepem prestrelilo, kajti usta je zajela sladkoba. Na slepo sem zakoračil po dokaj široki gozdni poti desno navzgor. Dotlej nisem nikoli zavil s Francoske. Vedno se mi je preveč mudilo v jasli. Po sto metrih sem položil vroče čelo na mrzel obelisk in s pritrkavanjem skušal utišati hudiča v sebi. Vsake toliko me je ošvrknil z rdečim jeklenim repom in zahteval, da si razparam trup ali razčesnem lobanjo ob kakšnem deblu. Da bi ga preglasil, sem pograbil časopis in na ves glas bral stavke, ki jih nisem več razumel. Želel sem, da zlodej v meni utihne. Nenadoma sem se znašel na jasi. V ušesih je zvonilo, telo je lebdelo in šumenje v glavi je potihnilo. Pred mano je vzniknila skala s pločevinasto zvezdo, na kateri je pisalo: Tukaj je bil pokopan 22. 2. 1943 Janko Premrl - Vojko.

Duševne motnje so hipoma izginile. Od osnovne šole naprej sem imel Vojka rad. Nekako se mi je usedel v srce. Niti sanjalo se mi ni, da je pokopan tako blizu. Grob je bil obdan z nizkimi kamni, na katerih se je skozi leta nabral mah. Sedel sem zraven in se predal ekstazi. Potem sem začel razmišljati, če je Vojko sploh še tukaj. Napis je bil dvoumen. Če že fizično nisi, si vsaj duhovno, sem bil vesel, ker je izgnal hudiča iz mene. Nato sem pobral olupke zdavnaj dogorelih sveč in jih skupaj s smetmi, ki so ležale naokoli, strpal v vrečko. Vedel sem, da bo to odslej moje svetišče.

V mraku sem veselo hitel domov in preučeval rezultate najmočnejših evropskih nogometnih lig. Italijansko Serie A sem izpustil iz pietete do Vojca. Bil bi užaljen, če bi slišal, kako se je svet obrnil. Lahi so mu namreč maltretirali družino.

Na odvozu za Godovič sta renčala psa in se trgala z verige. Za sabo sta vlekla pesjak in me želela oglodati namesto kosti. Stara baba, lastnica Kerberjev, je pritekla iz kolibe:

»Se nič ne pozdravi?!«

»Hovhov,« sem ji ustregel.

Uničili so mi komaj pridobljeni duševni mir.

Zjutraj je neusmiljeno brnel telefon. Zvonil je vsako uro. Nekdo me je na vsak način hotel spraviti iz postelje. Bila je Petra z razvneto šmarnico. Rekla je:

»Opoldne bom pri tebi!«

»Rajši zvečer,« sem podrgnil uvelega kurca.

»Bom že jaz poskrbela, da bo trd,« je prilepila ustnice na slušalko.

Lahko bi prišla takoj. Znala me je zbuditi. Šel sem pod tuš in se preoblekel. Petra je bila točna. Zdrvela sva čez vas in se ustavila zunaj naselja. Vedno je vozila hitro, da folk ne bi uspel registrirati mojega ksihta zraven nje. Judoist je visel nad nama kakor Damoklejev meč. Silil sem k Janku Premrlu. Ustrašila se je prašne ceste.

»Mož je komaj opral avto,« je pojasnila.

»Ga bo pa še enkrat!«

»Jebiga,« je zavila čez luže.

Parkirala sva med vejami, izvlekla odejo, dva litra vina in se sprehodila po Francoski. Petra se je bala obiskovalcev, zato je bila napeta. Ker sva hitro zavila v gozd, se je sprostila in me začela nadlegovati s tisto žensko razposajenostjo, ki jo sovražim. Poplesavala je kakor Bambi, me vlekla za roko, ščipala v stegna, nabirala rožice in šlatala nekje vmes. Petra v čudežni deželi. Moral sem rajati z njo. Priskakljala sva do narodnega heroja.

»Saj tukaj sem pa že …,« je nagnila steklenico.

»Fukala?« sem naglas pomislil.

»Bila! Bila! Bila!« je v smehu špricala pijačo na vse strani. Vino ji je uhajalo skozi ušesa, nos, usta, oči. »Ti moj ljubosumni mrožek!«

Tako me je rada klicala. Zdelo se ji je navihano. Mož – mrož. Kvazihumor, ki mi gre na živce. Vse mi je šlo počasi na živce. Bil sem razdražen. Nekaj se je zopet naselilo v meni.

»Zdaj bom pa res fukala,« je raztegnila odejo, ko se je umirila.

Med slačenjem sem se ozrl na pločevinasto zvezdo na skali in rekel:

»Vojko, oprosti!«

»S kom govoriš?«

»Z junakom.«

»Takega pa spet nimaš,« mi ga je s pogledom ocenila.

Parila sva se tiho. Skoraj brez vsakega glasu. Navajena sva bila skrivanja. Vsak šum bi naju lahko stal glave. Vojko je poškilil iz katakombe in se odobravajoče nasmehnil. Bila sva mu všeč. Najbrž je umiral od dolgočasja. Tedne, mesece, leta in desetletja ni doživljal drugega razen recitacij, zborovskega petja za obletnico smrti ter klavrnih obiskov vmes. Kolikor sem bral o njem, ni bil odvisen od letanja za kiklami. V taboru, ki se je nahajal malo višje, so menda spočetka tudi molili. Janko je bil mlad, resen in odgovoren. Ogorčen nad krivicami. Okupiralo ga je vse drugo kot ljubezen. Če sploh je pokopan tukaj, me je zopet prešinilo.

»Petra?« sem vprašal med porivanjem. »Ali misliš, da je še tukaj?«

»Kdo?«

»Vojko.«

»Bi mislil malo name?« je zasopla.

»Ne morem,« sem izvlekel otepača in se sprehodil okoli počivališča.

Ves čas me je motil košček plastike, ki sem ga prejšnji dan spregledal. Sonce je žarelo nanj. Lahko bi izbruhnil požar. Odnesel sem ga proč in zasul s prstjo. Nisem bil povsem zadovoljen. Moral sem navleči še listje.

Petra je spoznala, kam pes taco moli. Jezno je zvijala odejo. Napeta rit se je lesketala med smrekami. Običajno bi jo naskočil, ampak tokrat se je zdela kot sramotitev. Dve ritnici usmerjeni proti Vojku – to se pač ne spodobi. Počakal sem, da me je poslala v tri krasne in odvihrala proti avtu. Vedel sem, da je ne bo več nazaj. K sreči je pustila vino. Končno sem se lahko posvetil Vojcu. Vprašal sem ga:

»Kaj pa zdaj?«

Prikrajšan za predstavo se je razočarano zavil v molk. Preveč sva pričakovala drug od drugega.

Zavihtel sem se v tabor. Partizanska bivalna baraka je razpadla. Namesto nje je Območno združenje borcev postavilo ogrodje iz kovinskih drogov. Bronasta maketa je sredi betonske ploščadi prikazovala razporeditev objektov: zemljanko, kuhinjo, stražarsko mesto, opazovalnico in stranišče. Ravno prav, ker me je ob spominski plošči navilo na veliko potrebo. Pisalo je namreč: Smrtno ranjen v borbi Z fašisti pri Idrijski Beli, je na tem mestu dne 22. februarja 1943 umrl narodni heroj Janko Premrl - Vojko, komandant 1. Primorske brigade. Kamnosek bi se lahko vsaj toliko potrudil, da ne bi naredil pravopisne napake. Nagrobna plošča ni torta, kjer upihnemo svečko vsako leto. Ostane za vedno.

Med čepenjem v vejevju sem razmišljal, s čim so si borci brisali zadek pozimi. S premrzlimi prsti in injastimi listi si je težko očediti rit. Mogoče so si jo umivali s snegom kakor šiptarji, ki sem jih srečal med služenjem vojaškega roka v Črni gori. Na veliko potrebo so hodili z vrčkom vode. Malo pljuskneš po rektumu, anus se skrči in mirna Bosna. Bratstvo in enotnost med ritnicami.

Zlagoma so me začele obhajati skrbi. Nisem imel časopisa. Z njim bi tudi pil bolj počasi, sem se obrisal po partizansko in načel drugo flašo. Prazno sem potisnil v žep suknjiča, ker nisem hotel puščati odpadkov za sabo. V naravi me zbode vsaka nesnaga. Tukaj je bilo sicer vse spodobno očiščeno, ampak bil sem nenavadno znerviran. Misli sem preusmeril na Petro. Nisem je pogrešal, praktično sem pozabil nanjo. Hitro sem zapustil tabor in po poti prepeval partizanske uspešnice. Vina je zmanjkovalo.

Preden sem legel, sem se spotaknil ob mačka, ki je ležal na preprogi zraven postelje. Pred pol leta sem ga prinesel iz zavetišča. Vsi najdenčki so pihali v kletki, samo on se je drgnil obme. Sicer sem želel dolgodlakega kosmatinca, ampak ker je bil tako prijazen, sem ga vzel s sabo in mu ponudil dom. Med vožnjo z avtobusom se je uscal in zgolj s prigovarjanjem sem ga uspel zadržati v škatli, prelepljeni s selotejpom. Opraskal me je. Bal se je, da ga vodim v smrt. Imel je slabe izkušnje z ljudmi, drugače ne bi pristal v Gmajnicah. Doma se je takoj umiril, samo malo plašen je še bil. Pripravil sem mu vece, natrosil brikete, mačji golaž, vodo, mleko in ga pustil, da uredi misli. Parkrat sem poškilil v sobo. Dremuckal je pod mizo. Zvečer je že predel na mojem vzglavniku. Zjutraj sem opazil, da je sekret nedotaknjen. Skakal je na okensko polico in kakor ptiček nakazoval, da bi rad ven. Nisem ga upal spustiti. Nazadnje sem popustil, ker se mi je smilil, in upal, da se bo vrnil. Lazil sem za njim. Tipson je iskal le primeren grm, da opravi tisto stvar, kamor gre še cesar peš. Olajšal se je in pol ure sem se trudil s prilizovanjem, da se mi je pustil spet prijeti. Spakiral sem ga v sobano in mu nadel ime Mile Klopčič, ker je takoj s sabo prinesel tri klope. Naslednje jutro se je zgodba ponovila. Lajbn nedotaknjen, Mile je silil ven. Sem mu pač odprl. Kar bo, pa bo. Mahnil jo je v bližnji gozd. Ista štorija. Polurno klicanje, dokler se ni prikazal. Nekako sem ga zopet zvabil med štiri stene. Tretje jutro sem mu sam odprl okno. Uvidel sem, da je fin gospod, ki ne opravlja potrebe vsem na očeh. Dolgo ga ni bilo na spregled. Predolgo. Vseeno sem pustil okno odprto. Če se vrne, se bo tudi v prihodnje. Res je bilo tako. Udomačil se je, čez dan bluzil v bližini bajte in ponoči spal ob meni.

Zdaj ga nisem videl pet dni, zato sem ga pobožal in se mu opravičil, ker sem se spotaknil obenj. Običajno bi skočil name in se me dotaknil s smrčkom. Tokrat ni reagiral. Ponoči sem večkrat vstajal in hodil bruhati. Mile se ni zmenil zame. Šele zjutraj sem opazil, da je mrtev. Vzel sem ga v naročje. Pred smrtjo je iskal oporo pri meni, a me ni bilo. Razočaral sem ga, kot ga je še marsikaj v kratkem življenju. Bil je nekakšen mačji panker. Nikomur se ni podrejal. Kakor Vojko, ki sem se mu prilizoval, medtem ko je Mile umiral.

Zbijal sem križ in se že s prvim udarcem lopnil po palcu. Nisem vedel, zanalašč ali ne. Zdelo se mi je, da čutim premalo bolečine ob izgubi, zato sem si zaslužil plave prste. Na znamenje sem s temeljno barvo lično napisal: Mile Klopčič, junij 2002 – 24. maj 2003. Nato sem poklical Zvezdnika:

»Me pelješ na Francosko? Nujen opravek imam tam.«

Odkar se mu je strgalo, ni vozil. Niti hodil, če sem malo zloben. Kljub temu se je brez besed pripeljal k meni. V prtljažnik sem dal razpelo, kladivo in lopato ter sedel zraven njega.

»Kaj imaš v vreči?« je vprašal med brisanjem pajčevine z volana.

»Mileta,« sem pokazal solze.

»Prav zato sem prišel brez obotavljanja, ker sem vedel, da rabiš pomoč! Kje ga boš pokopal?«

»Pri Janku Premrlu,« sva ugasnila vožnjo.

Zdelo se mu je za malo, ker nisem verjel njegovim fatalnim napovedim in jaz sem bil žalosten, ker so se uresničile. Vseeno bi me bolj zanimalo, kako se jim postaviti po robu. V čem je pojnt astrologije, če veš, da boš nesrečen, pa nesreče ne moreš preprečiti? Samo še bolj zagrenjen si.

Peš sva šla navkreber. Vsak je nosil svojih trinajst trnov v srcu. Moj štirinajsti se je zapičil, ko je Zvezdnik rekel:

»Če ga boš zagrebel zraven Vojca, ti ga bodo ljudje zbrcali ven. Vem, kakšni so!«

Besede Zvezdnika so nosile resničnost. V gozdu sem nekoč naletel na zapuščenega mucka in sploh ni hotel z mene, ko sem ga dvignil k sebi. Predel je okoli mojega vratu, dokler mu nisem dal vseh dvajset dek mortadele, ki sem jo slučajno nosil s sabo. Zabičal sem mu, naj lepo v miru poje in počaka pol ure. Tekel sem domov po skledo in mleko. Vrnil sem se ob dogovorjenem času. Mucek je bolestno mijavkal v daljavi, mortadela je bila razmetana na vse strani. Zastonj sem ga rotil, naj se mi približa. V pol dneva je spoznal folk. Zjutraj so ga odvrgli tisti, ki naj bi ga imeli radi, ob meni je začel upati, da je vse zgolj preizkušnja, zvečer se je prepričal, da smo zli.

Mileta sem želel čimprej pokopati in pred vsako smreko sem vprašljivo pogledal Zvezdnika. Z nobeno lokacijo ni bil zadovoljen. Krožila sva naokoli. Kljub dolgoletnemu poležavanju ga je gnala vnema. Prepoteno je vlekel astmo pred mano in naposled odkril kotlino, ki se mu je zdela pravšnja.

»Prej moram napraviti ritual!« me je ustavil, ko sem z lopato zarezal v zemljo. »Da preženem duhove!«

Nisem verjel v nebesa in pekel. Nisem verjel v plus in minus. Nisem verjel v vero. V nič nisem verjel, ampak nisem ga smel glodati, ker se je potrudil zame. Pustil sem ga pri miru in se odpravil iskat kamne trideset metrov proč.

Zvezdnik je utihnil in smel sem ponovno prijeti za lopato. Njegovo nihalo je izbralo kraj z mnogimi koreninami. Zahtevalo je ogromno truda, preden sem skopal dovolj globoko luknjo. Pokojnika sem položil vanjo in ga obdal s kamni, kakor sem videl pri J. P. Vojku. Zvezdnik je prosil:

»Lahko opravim še molitev?«

»Lahko,« sem s kladivom zabil razpelo.

Zaključila sva obred in rekel sem:

»Valim se med Scilo in Karibdo. Od podna do višav. Od razposajenosti pri tebi do ležanja na klopci, od Petre do sivenja v omari, od čarovnic na Rakah do svežega dihanja na Ključah, od hudiča v sebi do odkritja Vojka, od fuka do pogina Klopčiča.«

»Tranzit,« je odvrnil. »Ne skušaj Idrije! Sprejmi jo ali se preseli drugam!«

»Saj sem vendar v Godoviču!«

»Itak,« je vžgal avto in me odpeljal domov.

Ljubljana – prestolnica kulture

Čemu sem sploh silil v to prazno in temačno mesto, sem se vprašal, ko sem sredi zime uriniral v prizidek ljubljanskega bloka. Mi je res toliko do Urbana? Slišati ga v živo? Mar bi kupil cede in ostal doma na toplem! Tukaj zdaj jebem ježa, nikogar ne morem vprašati za pot, vsi so se poskrili v brloge, ulice prazne navzdol in navzgor. Samo ščijem še lahko, sem godrnjal v sebi. Navijalo me je vsakih pet minut. Vem, da bom na stara leta moral nositi plenice, kar bo edina posledica, da sem se zaradi pijače imel lepo skozi življenje. Odkar se nacejam, nisem bil niti enkrat pri zdravniku. Ne rabim tablet, receptov, obsevanja, samo pot do Mediaparka, sem razpredal in končno zagledal dva mladeniča, ki sta se stiskala pod širokim dežnikom. Pršelo je in v skandinavski mraz smo bili okovani že od oktobra. Brž ko se bo malo segrelo, bodo na dan udarili Zeleni in vili roke nad ozonsko luknjo, sem stekel k njima. Zakaj se ne oglašajo sedaj?

»Tri ulice naprej, nato desno,« sta me prijazno usmerila zaljubljena mladca.

V Ljubljani smejo pedri objeti na sprehod samo ob takem vremenu. Poleti bi jih kultiviran folk razbil. Kolcnil sem v zahvalo in pozabil šteti odcepe. Cesto je prečkala ženska, otovorjena z vrečkami. Prilomastil sem za njo ter jo lopnil po ramenu.

»Ničesar nimam!« je prestrašeno vzkliknila in dvignila polivinilasti roki.

»Vprašal bi le za smer.«

Oddahnila se je in povedala, da je bila pred kratkim oropana, zato se ponoči boji vsake silhuete. Za destinacijo Mediaparka pa ne ve.

»Menda je blizu POP TV-ja,« se nisem pustil kar tako odgnati.

Ob omembi televizije je poskočila in povedala, da sem blizu.

Čisto blizu sem potrkal taksistu na šipo.

»Štiristo metrov,« je pokazal pot.

Pred dvorano je folk potrpežljivo stal v vrsti, meni pa ni bilo treba, ker sem imel VIP-karto. Trefil sem jo preko nekega frenda, ki je lepil plakate. Zaradi zasedenosti ni mogel na koncert. Oblegale so ga obveznosti. Varnostna služba me je brez težav spustila naprej. Kolona pred kaso, ki me je grdo gledala, ko sem opletal z nahrbtnikom mimo nje, je sedaj škilila za mano z občutkom krivde, saj je morda zamudila spoznati pomembno osebnost.

Hala je bila ogromna. Komaj sem se prerinil do šanka in naročil:

»Nič!«

Imeli so navite cene. Ceneje je bilo tankati na sekretu. Zaklenil sem se in pol ure počival na knežjem kamnu. Bral sem časopis, drinkal in čez pol litra potegnil vodo, da ne bi izgledalo sumljivo.

Vrnil sem se v dvorano. Bil sem majav in brez družbe. Noge niso več stale na miru. Densale so po svoje. V kotu se je osamljeni mrhi kisal obraz. Telefonarila je na vse strani. Želel sem jo objeti. Rabila sva se. Vsake toliko sem napravil korak proti njej. Če sem napravil dva, me je odneslo v prerijo. Najstnica se je zdela obupana. Klapa jo je pustila na cedilu. Lahko bi jo potolažil s poljubom in mečkanjem. Nazadnje me je le opazila in odrevenela. Odložila je govor. Opasno me je švasalo v tacah. Ucvrla jo je stran.

Moje noge niso bile več moje noge. Postale so last Polone & Guštija, ki sta nastopala kot predskupina. Rajcljiv glas Polone me je spravil v prve vrste in kmalu sem plezal na oder. Varnostnik v zeleni uniformi me je grobo povlekel navzdol. Med pobiranjem sem od njega zahteval opravičilo. Preden me je uspel prilimati, sem ušel v ples. Zavihral sem s plaščem in poskakoval v pogu, čeprav je bila sentiš skladba namenjena za ovohavanje samcev in samic.

Po nastopu sem v zasedi pričakal Guštija. Stežka je dal avtogram. Čutilo se je, da mu je odveč. Držal se je oholo.

Vrnil sem se pred tunel, iz katerega naj bi prišel Urban. Stražarji me seveda niso pustili v garderobo. Veliko folka je švigalo sem in tja. Vsaj skozi moje oči. Slonel sem ob steni in čakal. Končno je Urban pritekel. Postavil sem se predenj in mu pomolil listek pod uhan v nosu. Ustavil se je. Brskal sem po žepih in rekel:

»Nestala mi olovka!«

»Žuri mi se!«

»Zbog tebe sam došao iz Idrije. Znaš, gdje je Idrija? Živa i punk. Kuzle. Znam i Rijeku. Denis&Denis. Šta radi Marina? Termiti? Paraf? Let 3?«

»Legendo,« mu je spremstvo dalo pisalo, »zaista žurim! Kako ti je ime?« se je podpisal in čakal, da povem naziv.

»Prošle godine sam bio na jezeru u Ilirskoj Bistrici. Neki ljudi su pecali krape te se natjecali u tome. Jedan od njih te zna. Maznuo si mu djevojku.«

»Nemoj, legendo, samo reci svoje ime!«

»Zaista!« sem lomil hrvaščino. »Juče te moja majka vidjela na televiziji i kaže: Pa kako može disati sa lancem kroz nozdrve?«

»Legendo, samo ime tražim!«

»K-O-S-M-O,« sem narekoval. »Znam te još od Laufera. Budi moja voda, Lopov Džek …«

»Evo, legendo,« mi je vrnil pildek, zraven še nekaj narisal in zdrvel na oder. Čisto drugače od Guštija. In potem se ljudje še sprašujejo, zakaj berem SN namesto Ekipe!

Poslušal sem par komadov in čakal stare uspešnice. Nisem mogel več. Oprezal sem za telefonom, da staknem taksi. Vedno sem se mu izogibal, ker sem mislil, da je samo za gosposko. Potem sem se enkrat peljal in opazil, da se bolj splača od trole, če ne veš smeri. Našel sem tipa, ki je ravno odložil mobi v hlačni žep armanija. Ustregel mi je in poklical, kamor sem naročil. Samo, da sem šel s svojo sapo proč od njegove polikane obleke.

Še preden sem zunaj uspel odtisniti vimena, je taksi že prišel.

»Tri evre«, je rekel mladi voznik, ko sem izrazil željo po Metelkovi.

V jajcih je žgalo. Da bi preusmeril misli, sem ga začel spraševati:

»Si od malega želel voziti mercedesa?«

»Zgodaj sem se oženil, imam froca, drugače študiram, to je zgolj začasno.«

»Zakaj vlečeš noter družino? Ne verjamem ti!«

»Saj je ne, tako se morda zdi, srečni smo.«

»Štiriindvajset ur na dan? Tudi ob nedeljah, vikendih?«

»Se ti mudi? Grem po burek,« je skočil iz avta.

»Meni se nikoli ne mudi,« sem rekel in počakal, da je mrknil z vidika.

Ves čas sem sedel z ruksakom na ramenih. Nisem se mogel prav nasloniti. Bal sem se, da ga bom izgubil, če ga snamem s sebe. Notri sem imel še skoraj liter bevande. Vzel sem ga v naročje, a nikakor nisem uspel izvleči bibite, tako mojstrsko sem zavozlal odprtino. Odnehal sem in zaprl oči.

Nenadoma me je burek-taksist začel vleči s sedeža:

»Uscal si se!« je paničaril z lakiranim čevljem na meni, ko sem se zvalil na plan. »Zdaj boš dal sto evrov za čiščenje! Veš, koliko strank si mi zajebal!?«

Na hrbtu mi je zvil desnico in me vlekel k bankomatu, da poravnam škodo. Cvilil sem, naj me spusti, ker je res bolelo. Osvobodil mi je roko in rekel sem:

»Ni možno, da bi se uscal! Mogoče je samo zamašek v nahrbtniku popustil. Tudi če bi hotel, ne morem plačati. Nimam bančne kartice. Samo osebno.«

»Koliko imaš?« mi je vrnil dokument.

Iz vseh žepov sem nastrgal trinajst evrov.

Gnal me je nazaj k taksiju in mi potisnil glavo v notranjost:

»Vohaj! Je to pijača ali scalnica?«

»Ničesar ne zaznam,« sem odvrnil in kar naenkrat zlahka odvozljal nahrbtnik. Ugotovil sem, da mi je najbrž res ušlo. Za hrbet? Bevanda je bila zatisnjena. Potipal sem razporek hlač. Nobene zaudarjajoče toplote. Nobene mokrote, toda čutil sem vlažnost po vsem hrbtu. Verjetno je popustila plastenka, saj je bilo v njej samo še za kanec tekočine.

Taksist, ki je samo začasno vozil mercedesa in podnevi študiral, mi je v roko potisnil viledo. Drgnil sem in odtiskal krpo. Slonel mi je za vratom:

»Misliš, da naša služba zajema tudi čiščenje za vami?!«

»Saj me ni treba vikati,« sem vrnil vlažno cunjo. »Lahko greva k meni domov in ti očedim vse s paramatom.«

»Kje pa stanuješ?«

»Blizu Idrije.«

»Zdaj zdaj te bom po gobcu!«

Če bi me mislil usekati, bi me že, zato sem upal reči:

»Ostane ti le, da me pelješ, kamor želim.«

»Sedi!« je ukazal.

Mislil sem, da me vleče v avtopralnico ali na kakšen odtujen kraj, kjer bo z brcami sprostil jezo na mojem vijugastem telesu. Vsake toliko sem mu rekel:

»Ni bilo zanalašč.«

Parkiral je pred Metelkovo in poudaril:

»Vsem taksistom sem sporočil tvoje ime! Nikoli več se ne boš vozil po Ljubljani!«

»Ni bilo zanalašč,« sem stotič ponovil in se odzibal v neodvisno cono.

Zbiral sem pogum za vstop v pivnico. Mimo je prišla množica in me z močjo tropa porinila pod šank. Preden sem se uspel postaviti na noge, sem parkrat udaril z lobanjo po tleh. Četrtič se mi je uspelo vzravnati. Nisem bil poteptan. Naročil sem standard vina in častil rundo za ves keš, ki sem ga še premogel.

»Komu?«

»Kar naokoli,« sem zamahnil z roko.

Študenti so sloneli za šankom. Tile bodo občinarji, sem ugotavljal z natakarjem, ki si je privoščil vodko na moj račun. Bodoči direktorji so našli debato s tajnicami ob stranskih naslonjalih. Falirani so plesali na levega didžeja. Spadal sem k njim. Sedeli so v polmraku višijskih gostiln. Deset Henrijev Millerjev in pet Eric Jong. Vrtinčenje misli, elpejk, kavsne, cedejev, nabiranje spominov za čas, ko ne bomo več mladi, sem bil najbrž izjemno siten, ker so me enkrat ponoči vrgli skozi vrata.

V hladnem jutru sem se ovedel v čakalnici na kolodvoru, trepetajoč ob radiatorju. Ni kaj prida grel. Čakal sem avtobus za zlati dom. Prav počasi je prijadral na parkirišče št. 13. Ob drugi napravi iz votlih reber se je grela privlačna dečva. Kolena so dobivala toploto, mehkobo v očeh. Celo uro sva pogledovala eden proti drugemu. Oba skurjena. Avtobus je razprl vrata. Postavila se je v vrsto. Preden se je povzpela mimo šoferja, se je ozrla navzdol k meni. Tipal sem po žepih. Šele takrat sem se zavedel, da sem ves denar spičkal in da bova za zmeraj ostala daleč narazen.

Vrnil sem se v čakalnico. Rabil sem čik za premislek. Žical sem vsevprek in šele neki Anglež mi je naklonil tri marlborce. Spoznal sem, da Ljubljančani ne kadijo.

Zahvalil sem se, ruknil nahrbtnik pod glavino in zasmrčal na ploščicah v kotu. Okrog devetih sem pomislil, da je čas za premik. Med hojo proti Dolgemu mostu sem najbolj pogrešal časopis. In sok. In sendvič. Po eni uri pešačenja in treh urah brezplodnega štopa sem izsušene ustnice potisnil v lužo in pil deževnico iz lokve ob cesti. Prav nič mi ni bilo nerodno. Bolj nerodno bi moralo biti ljudem, ki mi niso hoteli ustaviti. Šele četrto uro se me je usmilila neka šjora, ki je šla v moji smeri. Govorila je kot toča. V samogovoru je opisala službo, hobije, sorodstvo in svojega volčjaka Maxa. Prijalo je, dokler ni zahtevala dvogovora. V meni je žarčila samo ena misel: Postelja in tuš! Odvrnil sem:

»Raje imam mucke kakor pse.«

Spet je začela ukladati in skušala navezati pogovor. Štel sem kilometre, ki so me delili od tišine. Najraje bi ji rekel, naj me odloži takoj zdaj, toda bal sem se naslednjega neskončnega motoviljenja s prstom.

»Vam Komisar Rex ni všeč? To najraje gledam ob ponedeljkih.«

»Veste,« sem ji rekel, čeprav sem jo dotlej tikal, »pravkar so me odpustili iz zapora. Enajst let sem sedel zaradi umora. Ne skušajte me kakor tista ničvredna prasica, ki sem jo zaštihal! Rad bi si uredil življenje!«

Ustavila je jezik, jaz pa sem začel nesramno zreti na njene prsi in dolge noge v črnih najlonkah. Neopazno je pri vsaki menjavi brzine skušala vleči krilo navzdol.

»Hvala, draga Tina Kodelja. Za vedno bova ostala povezana, zato pazi, kaj počneš!« sem se pobral iz avta in z vso silo zaloputnil vrata, kakor pač pritiče okorelim kriminalcem.

Ime in priimek mi je povedala med žlobudranjem. Najbrž se tega niti zavedala ni.

Pod prho me je preželo, da sem si jo preveč privoščil. Naredila mi je uslugo, jaz pa tako! Jebiga, hotel sem samo miren prevoz do doma. Zaprl sem vodo, zlezel v pižamo, našponal Urbanov komad Lopov Džek in mirno zaspal. Kaj pa ona?

Punk is dead

Konec decembra se je edinim visokim čevljem, ki sem jih premogel, odlepil podplat. Za nove nisem imel denarja, zato sem jih odnesel k čevljarju v Logatec. Površno sva se poznala in rekel je:

»Jutri ob štirih bodo popravljeni, ker si ravno ti. Drugače bi jih dobil šele po praznikih. Ampak bodi točen, ob pol petih zapiram. Potem me letos ne bo več.«

Naslednji dan, ko bi moral po obutev, je bil strašanski mraz. Doma sem v peči skuril dva kubika hlodov, pa še vedno sem moral po sobi lomastiti v dolgih gatah, da me ni treslo. Kako mora biti šele klošarjem, sem se spomnil enega mojih frendov, ki se je preselil pod ljubljanske mostove. Zares ne bi maral biti na njegovem mestu. Umrl bi, če bi moral prenočevati zunaj, sem začel piti. Ravno toliko, da se mi je začelo žvižgati za škrpete. Preveč lepo je bilo na toplem, da bi kam šel, toda kavsna me je načela in si naenkrat zaželela družbe. Začel sem tuhtati o Idriji, v kateri se nič ne dogaja, kot so radi trobezljali drugi. Spomnil sem se prejšnjega vikenda. Imeli so prav. Kam torej? Po pancarje, v vakuum ali ostati v Godoviču? Nenadoma se mi je utrnilo: Blizu šuštarja živi Bumbar, ki se je v Logatec preselil zaradi službe. Dolgo ga nisem klical. Ziher pozna vse ljudi tam okoli. Lahko bi šel k mojemu mehaniku, vzel popravljene škarpe, narisal bi se pri njem in se ga nalijeva do amena. Pritisnil sem cifro.

»Prav,« je rekel. »Samo, ob desetih zvečer moram na šiht. Če te ne bo, bom pustil vrečko s čevlji na kljuki.«

»Takoj pridem,« sem odvrnil.

Vzel sem obvezno bulo s kancem vode. Temno je bilo, zato sem palec dvigoval pod žarometom avtobusne postaje. Zrak je udrihal blizu minus deset stopinj pod ničlo. Avtov je bilo obilo. Vsake pol ure dva. Odvil sem zamašek. Stopala v nizkih delavskih šolnih so postala vlažna. Skoznje je prodrla mokrota. Tisti ortopedski škartirani obutek, ki ga firma podtika dninarjem. Metali so ga na odpad, jaz pa pobiral iz kontejnerjev. Skakal sem kakor balerina po prstih. Štopal sem več kot eno uro. Vino je zmrzovalo in z vsakim požirkom sem požrl več kosov ledu. Folk, ki se je valil iz gostilne v gostilno, se mi je posmehoval. Nisem se oziral na zajedljive pripombe. Vedel sem, da se bom zadnji smejal jaz. Domov se bodo pritihotapili s sklonjenimi glavami, moj žur se komaj začenja. Kombi je zabremzal. Skočil sem odpirat konzervo. Trije so sedeli spredaj. Voznik z golo kuglo je zavpil čez glasno muziko iz radia: »Če si upaš, prisedi,« in me usmeril na zadek.

Odprl sem zadnja vrata in kopica nabasanih tipov in pičk je poskakala s klopi v stilu beguncev. Bili so ober utrgani. Namenili so mi pručko. Zadrlesknili smo plehnato rešetko. Zaobjel me je vonj trave.

»Bili smo v Idriji, vendar je prazna!« so se drli vsevprek.

»Me ne preseneča,« mi je vsak hotel stisniti roko. Cepali so po tleh, se režali in me spraševali, kdo sem.

»Mirko,« sem se predstavil prvim trem. Drugim trem: »Janko,« in pičkam: »Jože z osojnih obronkov.«

Šli so proti Rovtam na sedminski koncert za Dee Deeja, ki je ravno takrat stegnil papke. Ukazali so:

»Šel boš z nami!«

Ponujali so šnops in špinjel, navijali kasete in pravili, da so fani Ramonsov. Nisem se upiral. Ko smo parkirali pred hribovsko dvorano, sem vprašal voznika, ki je zgledal še najmanj munjen:

»Me boste po zaključku potegnili do Logatca?«

Pokimal je.

Samo jaz sem moral plačati vstopnino, ostali so v globino scitrali zastonj. Itak sem se namenil zagoniti nekaj evrov, zato se nisem pritoževal. Muzika Ramonsov je udrihala s platna. Dvorana je bila kot preslikana iz čeških filmov. Parketni pod, leseni stoli ob stenah, pod stropom luknja za projektor – in zdaj: Ansambel ambicioznih fantov s prečko sredi frizure! Ubrisali so strune. Omledno, megleno. Bojsi iz kombija so se ob prvih rezih objeli čez ramena in začeli poskakovati. Bobni so se razvneli. Dee Dee se je obrnil v grobu. Eksal sem flašo. Led se je stalil. Malo star sem za ples, sem zavil k pultu po novo bulo. Čez tri deci mi je muzika postala všeč. Sicer pa nisem prišel vihat nosu, temveč se zabavat, sem se vključil v polko.

Tisti rovtarji so res dobro šponali. Dve uri brez prestanka. Prav škoda se mi je zazdelo njihovega talenta. Bili so nadarjeni, vendar obsojeni na propad. Požrle jih bodo kmetije, ki jih je mrgolelo tam naokoli, namesto da bi se popolnoma posvetili glasbi. Samo zato, ker so s planin, sem divjal po plesišču in v pogu rušil vse pred sabo. Na večini koncertov sem bil tepen, zato sem preventivno spravil očala v žep. Zrinil sem naglušnost v ospredje, brcal mladino in goltal neiskrenost. Zadnji šus pred upokojitvijo. Odslej naprej se bom valjal samo še po kanalih, kakor pritiče moji starosti.

Po treh bisih se je folk zgnetel okrog šanka. Od nekod sem kasiral liter, potem so plastični kozarci hreščali zmago. Spoznavali smo se med sabo in trepljali razuzdanost. Vseskozi sem se zavedal, da bule ne smem oddati iz rok; da je ona moja vstopnica za nadaljnji uspeh. Metal sem petarde v žrelo, dokler ni gola kugla napovedala odhoda. Spustil sem se do meglenega kombija.

»Pručka! Prišel je fant s pručke,« je bila navihana klapa.

Speljali smo in začel sem težiti, včasih me prime:

»Kmetje pofukani kvazipuntarski!«

Bandi je kljub špinjelom začel usihati nasmeh z gobcev. Držala se je skozi bolj resno. Zagrozila je:

»Treščili te bomo ven!«

»Me prav boli gospodin kurac,« sem za nekaj trenutkov utihnil, nato pa zopet začel kvihtati:

»Treh čistih nimate, jebo vam pas mater!«

Vmes sem navrgel, da jih je povozil čas, da so sluzasti in da nimajo pojma od pojma, da je njihova prihodnost pražen krompir, družina z rezanci in žilasta služba, in da ima vsak od njih na nočni omarici nalepljen poster Jana Plestenjaka. To jih je še najbolj zabolelo. Gola kugla je upočasnil vožnjo. Odsunili so vrata.

Na prepihu smo se peljali kar nekaj časa. Pogreznil sem se vase, se ozrl k pičkam in nenadoma tiho siknil, a vseeno dovolj glasno, da so besede preparale zrak:

»Putane prodane!«

Tipi so me zgrabili pod pazduhe in me butnili v noč. Skotalil sem se po cesti. Zaloputnili so vrata.

»Pa taki pankovci!« sem kričal za njimi, ko so pospeševali hitrost.

Jebemti, je zeblo. Obdrgnil sem prste na asfaltu. Ni bolelo. Samo žgalo. V mrazu je težava nepopisna. Vse rane se povrnejo krat deset. Členke sem pihal z vročo sapo in zelo pazljivo grel dlani v plašču. Vsak trši dotik kamenčkov v koži je povzročil trpeč izraz na obrazu. Prigovarjal sem si, da bo boljše, brž ko dospem do Bumbarja. Z vžigalnikom sem posvetil cestni oznaki. Samo še devet kilometrov do Logatca, sem se hrabril. Najbolj me je uničevalo, da je litrca ostala pri tistih pankrtih. Nisem prvič v taki situaciji. Lahko se sprehodim, lahko pa ležem in prepustim trup smrti. Samo, zeblo je. Vedno sem si predstavljal, da bom umrl v kakšnem jarku. Se lepo pijan zvrnil vanj. Lepo zaspal. Lepo zasanjal. Lepo zmrznil. Zdaj nisem mogel. Bil sem premalo nabit. Zajebali so me tisti fuksi z golo glavo na čelu. S pičkami na čelu. Z Dee Deejem na čelu. Kar lepo mi je šlo s pizdenjem. Dospel sem že na šest kilometrov. Med razmišljanjem, s čim naj se še zamotim, sem bil na štirih. V žepu sem našel škatlo starih F57. Kadil sem globoko. Še trije kilometri. Ravno prav, da se osvežim, ker mi je spet začelo rolati. Zadnji kilometer sem tekel, saj sem čim prej hotel priti na toplo. Zadihan sem se ustavil pred Bumbarjevim blokom. Na zunanji zvonec ni reagiral. K sreči so bila glavna vrata odklenjena. Spustil sem se v klet. Tam so revežem, ki so prišli prodajat telo za firmo, naklonili brloge. En prostor za vse. Sekret skupni. Na kljuki je visela vrečka z mojimi čevlji. Čeprav je bila ura okrog pol petih zjutraj in je bil Bumbar najbrž v tovarni, sem vseeno potrkal, da si ne bi kasneje očital. Nobenega glasu. Vsaj nekaj pozitivnega je, se nisem pustil omajati – suhi škrpeti. Sezul sem vlažne nogavice in potopil premrzle šape v popravljeno obutev. Notri je bila mucka. Kakšno olajšanje, sem začel brskati za kartoni. Obiskala me je sreča. Neki Logatčan je kupil televizor in pustil škatlo pod stopnicami. Zavlekel sem se vanjo kot embrio. Skrčeno in zadovoljno. Jutri, pravzaprav zjutraj, bo vse drugače, sem s pljunkom pritisnil Bumbarju listek na vrata.

Nisem mogel zaspati. Zbujali so me koraki po stopnicah. Folk se je plazil v službo. Prav izzivam, da me kdo zacinka kepsom, sem hotel vstati. Bumbarja nisem maral zajebati, toda bil sem ves čuknjen. Morda je živel v harmoniji s sosedi in bi imel sitnosti zaradi mene. Mogoče pa se je že vrnil s tlake, sem negotovo zakoračil iz kartonaste televizije. Pljunek ni bil odtrgan. Vrnil sem se v ekran. Lomastenje po štengah je postajalo vse pogostejše. Kakor maček sem s pol priprtimi očesi snemal dogajanje. Neki svizec je opazil moje štrleče tace iz programa. Vkopano je obstal, nato pa naglo scitral navzgor. Po vsej verjetnosti klicat številko, ki je nisem želel. Zapustil sem jazbino ter se opotekel v večni led in sneg. Pogrešal sem kapo. Veter je rezal ušesa. Nisem jih upal podrgniti, ker bi bilo le še huje. Preštel sem kovance. Dva evra in pol. S tem cvenkom se bom zlahka z avtobusom prebil do Kalc. Potem bom že dobil štop. Trudil sem se, da bi z nogami čim manj vidno opletal. Priplesal sem na postajo in se sesedel na okensko polico. Vozni red je pravil, da imam prevoz šele čez slabo uro, zato sem zavil v Mercator po Sportske. Pred kaso me je od zadaj dregnil prst. Ozrl sem se. Pička s sendvičem v celofanu se je pozanimala:

»Ali nisi ti tisti od včeraj?«

»Kateri?«

»Ki je nekaj drgnil o prodanih putanah,« se je smejala.

»Sori, ker sem bil tak,« sem hotel po svoje.

»Kam bežiš? Greva na drink! Povabim!« me ni pustila stran.

V bližnji lokandi sva se ugnezdila za mizo in ponudil sem ji čik. Vzela je. Z drhtečo roko sem ji prižgal. Vseskozi sem pričakoval napad.

»Džus s smetano,« je naročila kelnerci, »in kar bo on.«

Natakarica je nekam čudno dvignila obrvi, ko sem rekel:

»Veliko bevando.«

»Dva deci vode in …?

»Dva deci vina,« sem poudaril zadnjo besedo, »in …«

Čakala sva na pijačo. Pogovor je obvisel, dokler nisem stankal kozarca v dveh žejnih žlukih. Začel sem se ozirati za novim.

»Noh ajnc,« sem rekel strežnici, ko je privlekla fuflo v bližino.

»Tudi ti?« se je obrnila k moji mladenki.

Odkimala je s slamico v ustih in rekla: »Se spomniš, da sva se včeraj poljubljala?«

»Aja?« nisem mogel verjeti, ter dodal: »Lepo bi pa bilo.«

»Itak,« je zapeljivo posrkala zadnje kapljice in mi šepnila v uho: »Na vece moram.«

Šla si je napudrat nos zame, sem sanjaril petnajst minut, a je ni bilo več nazaj. Brž ko je natakarica zavila v shrambo, sem zapustil betulo, ne da bi poravnal račun, in tekel pol kilometra, da bi zabrisal sledi. Ko sem prišel do sape, sem si moral priznati, da mi je putana prodana lepo vrnila milo za drago. Na nek način mi je bil všeč njen zajeb.

Prestregel sem starejšega človeka in se mu skušal prikazati kot fajn poba. Vljudno sem vprašal za bencinsko črpalko. Usmeril me je po cesti navzdol. Šel sem, kamor je pokazal s prstom. Lahko bi me poslal v pekel, pa bi upošteval njegov nasvet brez pripomb.

Vstopil sem, prodajalko zaprosil za telefon in hkrati povedal, da impulze plačam kasneje. Povabila me je v službene prostore. Prijel sem slušalko, toda številke nisem mogel odtipkati. Preveč sem se tresel.

»Bi lahko vi?«

Uslužno je pritiskala cifre po nareku. Drugače je ne bi vikal, ampak tokrat je cilj opravičeval sredstvo, in klic je padel na plodna tla. Vedel sem, kam se obrniti. Edvin je pred kratkim prišel s psihiatrije ozdravljen alkoholizma. S klapo se preventivno ni smel družiti. Mene je imel rad, ker ga nisem silil s pijačo. Zahvalil sem se punci in raportiral:

»Čez eno uro bo pomoč tukaj. Si smem tačas privoščiti še pir in časopis?«

Prinesla mi je zahtevano na trajno žarečo peč, kamor sem poveznil ledene kosti. Zraven je dostavila tudi kozarec. Očitno sem se ji prikupil tako nebogljen. Če bi živela skupaj, bi dobil zgolj levite, sem pomežiknil prstanu na njeni roki.

Brž ko je Edvin dospel, sem ga nažical za poravnavo dolga. Strežajki sem pustil napitnino, vzel še litrco in sedel v avto. Edvinov pes je z zadnjega sedeža takoj začel skakati po meni. Zastonj sem ga odganjal proč.

»Vili! Vili – fuj!« je zunaj kričal Edvin med tankanjem goriva v rezervoar.

Vili se je požvižgal na ukaze. Oblizoval me je po vratu in laseh. Prodajalka se je smejala in mi pomahala. Kislo sem se nasmehnil. Edvin ji je plačal bencin ter dobre volje sedel za volan.

»Naložil sem ji, da si veterinar,« je smeje speljal. »Zato te imajo živali tako rade.«

Po nekaj metrih je sunkovito pritisnil na zavoro, snel sitnega cucka z mene in ga grdo treščil v ozadje. Pesjan se je unesel, a ne za dolgo. Čez pet minut je zopet slonel z zatohlim jezikom na mojem vratu, Edvin pa rjul: »Vili – fuj!« In tako vso pot. Bosi prsti v mucki so živčno mencali. Pred slovesom me je vprašal:

»Mi pustiš flašo?«

»Si prepričan, da si želiš tega?«

»Ta pes me spravlja ob živce!« mi jo je izpulil iz rok in po polletni abstinenci naredil prve požirke.

»Ne govori,« sem se mu pridružil in podajala sva si jo, dokler je nisva spraznila.

»Torej se vidiva za silvestrovo?«

»Če boš pil,« sem odvrnil. »Drugače bo dolgčas.«

»Itak,« je odhitel na sestanek zdravljenih alkoholikov.

Odklenil sem bajto, se zavil v odejo ter prižgal televizijo. Program je bil prazničen. Lepo je bilo videti nasmejane ljudi in hkrati čutiti, da v novo leto zopet vsi vstopamo srečni.

Morje

Nibelung me je vabil na morje. Odvrnil sem:

»Delo imam.«

»Ti, da imaš delo?« se je posmehnil. »Kakšno delo?«

»Delo pač,« se mi ni dalo pojasnjevati, ker bi itak rekel, kar tudi je:

»Saj lahko napraviš drugič!«

»Nisem ti, da bi prelagal.«

»Kaj nisi jaz?!« je skozi slušalko spustil rafal žaljivk. Odložil sem tirado na mizo in čakal, da se sprazni.

Hodil je v službo. Jaz sem čez dan poležaval, zvečer dremal, ponoči sanjal. Lenariti je lepo. Nobenih problemov nimaš, samo staraš se in boli te kurac za vse. Slušalko sem spet približal ušesu. Še kar je pleteničil. Zdaj o tem, kaj vse on bi, če bi imel na razpolago toliko časa kakor jaz in mu ne bi bilo treba garati v proizvodnji. Kot bi ga kdo silil, sem pogledal na uro. Šest minut in trinajst sekund se je že drl name. Končno je utihnil in ponovil sem misel:

»Nisem ti, da bi prestavljal na drugič.«

»Nikoli več te ne bom povabil nikamor!« je prekinil zvezo.

Nisem se sekiral. Itak so šli impulzi na njegov račun. Sedel sem za računalnik in začel pisati. Po dolgem zijanju v zrak sem čutil, da bom eksplodiral, če se ne razbremenim s črkami.

Ob pol štirih zjutraj sem bil dovolj pijan, da sem zaključil z občutkom zadovoljstva. Nisem se pustil zvabiti v še eno brezplodno nažiranje, toda po končani notranji nalogi me je zaskominalo po kvihtanju v prazno. Postal sem družaben. Kurc, sem si rekel, še dva deci ga lopnem, pa me ne bo rajcalo po ničemer več. In sem tudi ga. Nakar je potrkalo po vratih. Nibelung seveda sam ni mogel nikamor.

»Iz oštarije so me vrgli kot zadnjega,« se je pohvalil, ko sem mu odprl. »Malo sem osvajal natakarico.«

Predstavljal sem si njegovo osvajanje. Sicer je znal pihati bejbam na dušo, vendar ni znal zaviti v celofan svojih nakan. Bil je preveč nestrpen. Spočetka so še prevladovali iskrivi kodrčki, navihani noski, tople ustnice, žareča lička, zvezdice v očeh, končalo se je pri:

»Komaj čakam, da ti ga zarinem!«

Ženske si želijo pozornosti in ovitkov do postelje. Zato mu nobena ni dala. Zato nobene ni mogel najti. Zato je trpel za tekočim trakom. Zato je do onemoglosti buljil v televizor. Zato je pil cele vikende. Zato je mene vabil na morje.

Pila sva vino in čakala, da se odprejo trgovine. Nibelung je pod nujno moral kupiti kondome, čeprav sem vedel, da jih bo rabil toliko kot bi jaz gajbo donata – torej nič. V ruksak sem spotoma počasi trpal prtljago: ploščate baline, štiri bule, kruh, pašteto in kopalke. Moral sem nesti vse premoženje od doma, ker sem slabo stal z mančo. Nato je mimogrede omenil, da gre z nama tudi Senca.

»Kje pa je?«

»V avtu čaka,« je rekel in dodal: »Danes sva nameravala postavljati brunarico na moji parceli.«

Nibelung je podedoval par hektarjev gozda. Namenil se je postati puščavnik, kakor je videl po televiziji. Živel bo od koreninic in prijateljeval z divjadjo, je fantaziral.

Malo me je pogrelo, da je pustil prijatelja kar tako. Šel sem ponj in ga ujel, ko je ravno s spuščenimi hlačami zalival blatnik avtomobila. Povlekel je zadrgo in stopil sem iz teme pod polno luno. Razširil je roki za objem v prepričanosti, da je uspel vse opraviti na skrivaj. Prezrl sem pristnost. Tip je bil zadet. Povabil sem ga v stanovanje.

»Fajn se bom imel z vama, fukal pa ne bom, ker me nobena ne mara,« je prav počasi spravil skupaj z napol priprtimi očmi, ko sem mu povedal, da z odhodom odlašamo zaradi kondomov. Heroin mu je pobral čekane. Bil je grd in zavedal se je tega. V zgornji čeljusti mu jih je zrezalo. Spodaj je momljal zaradi pijače. Pogledal sem se v ogledalo. Bil sem mu zelo podoben. Nazadnje mi je na nekem uradnem razgovoru začela celo teči kri iz nosu.

Nibelung je ob zori v sobo prinesel motorko. Sledil je vrtalni stroj. Nato škatla z multipriborom. Zatem je vprašal, če mu lahko pomagava prinesti še preostalo. V prtljažniku je imel celo skladišče. Z zadnjo gajbo si je oddahnil:

»Zdaj lahko splužimo!«

»Kaj pa gradnja brunarice?« sem ga moral dregniti.

»Drugič,« je odvrnil.

Brž ko smo štartali, je Senca prižgal čik. Nibelung ga je opomnil, naj ne otresa po tleh. V ovinku je kiksnil pepelnik, zato mu je iztrgal tlečo cigareto iz rok in ga nahrulil:

»Lepo sem ti rekel, da se bomo ustavili čez petnajst minut! Samo ti ne moreš zdržati! Kao!!«

Vsa dobra volja me je minila. V Postojni smo ločeno vstopili v trgovski center. V žep sem spustil dve konzervi rib in blagajničarki dejal, da nisem našel nič zase. Brez piskanja me je spustila mimo. Na klopi zunaj je Senca že srkal pločevinko mrzle vodke z limono. Pogovarjal se je z nekim tipom. Ko je odšel, je pojasnil:

»Skupaj sva bila v norišnici.«

Ni bilo treba povedati več. Oba sva vedela, čemu.

Nibelung je pritovoril tri vrečke in takoj začel žvečiti sendvič. Starševsko je vprašal Senco:

»Si kupil dovolj hrane zase?«

Senca je skomignil z rameni in milo rekel:

»Mi daš griz?«

»Nimaš nič?!«

»Imam, samo …,« sta si podajala panin proti Obali in Nibelung, ki mu ni ušla nobena užitna rastlina, je zamomljal s polnimi usti:

»Tam raste drobnjak!«

»Če bi bil jaz lastnik,« je Senca pogoltnil salamo čez ves travnik, »bi rasel mak!«

V avtu je postajalo vse bolj zatohlo. Senca je švical kot konj. Oglasil se je: »Komaj čakam, da se vržem v morje,« in povlekel zadnjo cigareto iz škatlice.

Nibelung je mikroskopsko spremljal vsak njegov gib čez volan. Pepel je otresal po pravilih. Nato je frcnil ogorek skozi okno. Nibelunga bi kmalu kap. Začel se je dreti nanj. Toliko da ga ni udaril. Potuhnil sem se v ozadju in prekril ušesa z rokami. Senca je v obupu govoričil:

»Rekel si, da čika ne smem vreči v slamo ali na travo. Čakal sem čistino. Rekel si, naj otresam v pepelnik. Storil sem to. Rekel si, naj ne pijem med vožnjo. A sem bil priden?«

»Rekel sem, da smeš odvreči čik samo na makadamu!«

»Saj sem čakal, da se je narisal pesek ob asfaltu!«

»Jaz naj pa plačujem, ko bo zagorelo!? Tri tedne ni bilo dežja! Že tako sem v pufih! Naj bom do konca življenja zjeban s krediti zaradi tebe?«

»Kosmo, povej ti,« se je Senca obrnil proti meni. »A sem napravil kaj narobe?«

»Boli me,« sem bil naveličan obeh.

Blizu Kopra ga je Nibelung vprašal:

»Se spomniš teh krajev?«

»Dve leti sem bil zadet. Kako naj vem? Komaj sem se snel z metadona. Zdaj sem na haldolu, apaurinih in kenatonu.«

»Ne štekam te,« je povzel Nibelung. »Jaz bi se horsu odpovedal, brž ko bi začutil, da postajam odvisen od njega!«

Tako pameten je vsak, ki ne poizkusi. Prvič vzameš iz radovednosti, drugič zaradi dobrega počutja, tretjič, ker je boljši filing od vsega zemeljskega, nato ga moraš že imeti, da lahko dihaš.

»Kam sploh gremo?« sem prekinil debato.

»Kamor hočeta,« se je odzval Nibelung, čeprav je bilo znano, da bomo parkirali, kjer bo on določil. S Senco sva lahko samo pokimala za Lazaret. Zanemarjeno okolje. Odpadek pri odpadku. Drek zraven dreka. Na tisoče zelenih muh in komarjev, ki so se preobrazili v svetleče kresničke. Na dopustu vsak cvrči s krili.

Na lazaretsko divjo plažo so zahajali reveži z obeh strani meje. Ljudje, ki niso imeli za kamp. Vstop v morje so preprečevale ostre čeri, zato je folk kupoval napihljive blazine po dva evra. Legli so nanje in se varno odtisnili od obale. Nibelungu in Senci so bili pomembnejši od blazine hotdogi. Kinkala sta na soncu in se basala z njimi. Pospravila sta jih najmanj šest.

Jezen na oba sem ihtavo pil ter zagazil med čeri v kavbojkah in čevljih, saj bi me drugače razrezalo kot doručak. Morje se je poglobilo šele po petdeset metrih fronte. Opotekal sem se med klinastimi skalami in ena mi je pretrgala žilo na nogi skozi nogavico. Med plavanjem se je za mano vlekla krvava sled. Za popoln užitek je manjkal samo še morski pes. Vrnil sem se na suho. Nibelung in Senca sta se ravno spravljala v kopalke. Zaspano sta vprašala:

»Se ne boš osvežil?«

»Pravkar sem se,« sem pokazal ranjeno taco.

»Pa nič, če nočeš,« sta se šla sama namakat.

Nato se je zaslišalo:

»Lahko mu je žal! A ni fajn?«

»Fajn je,« sta čofotala v vodi.

»A ni fajn?«

»Kosmotu je lahko žal!«

»Kajne, da je fajn?«

In tako sem ob vsakem pljusku, ob vsakem delfinu, ob vsaki razigranosti slišal: A ne, da je fajn?

Vsaj desetkrat je bilo fajn, dokler Senca ni skušal priti na plano. S trupom je udaril ob čer. Samo ena je tam gledala ven in prav njo je trefil. Ostale so potuhnjeno ždele pod gladino in čakale na žrtve. Klical je na pomoč. Naredil sem se gluhega. Ravno sem v prtljažniku našel kopalke in se poskakujoč po eni nogi skušal spraviti iz hlačnic.

»Zmigaj se!« je zganjal paniko Nibelung. »Sam ga ne bom mogel rešiti!«

Vedel sem, da oba pretiravata, zato sem se v miru preoblekel in se čisto počasi sprehodil do obale. Pomagala sva Senci, ki je krvavel iz ureznine na trebuhu, na trdna tla.

»Prvi moški s carskim rezom,« sem se naslajal, Senca pa cvilil:

»Nikoli več ne grem v morje!«

»A ni več fajn?«

»Kurc pa fajn!« se je držeč za lempo smilil samemu sebi.

Zasopli Nibelung je povedal, da tudi ne gre več plavat. Slutil sem, kaj to pomeni. Vroče hrenovke in zapivanje do konca. Na plaži je obratoval kiosk za pregrete ljudi. Pijača iz hladilnika je vsem cedila sline.

Z dokolenkami sem vseeno še enkrat poizkusil srečo v oceanu. Varno sem se prebil do meduz. Takoj me je ena ožgala. Hitel sem na kopno, se vmes spotikal in naslanjal na raskave okamnine. Vsaka izguba ravnotežja je terjala svoj davek. Ko sem končno prilezel na travo, sem imel pripeto značko večkratnega krvodajalca.

Nibelung in Senca sta medtem že celila osamljenost pri natakarici s študentskega servisa. Ker se je obnašala pristno do vseh gostov, smo jo lahko zadržali ob sebi le s čim več rundami, ki jih je pridno in rada nosila. Vsakih deset minut sem naročal minibevando. Samo, da je bila čim dlje zraven nas. Onadva sta pila pir. Nista je mogla osvajati brez mene, ker se pol litra pene vseeno sreba dalj časa kakor bevanda. Bila je izrezana iz Playboyja. Z vsakim obiskom smo bili bolj prepričani, da pada na naš šarm. Dolgi temnorjavi lasje, vitka postava in zagorela polt so skozi sandale padali v razpadajoča srca.

Sonce je poniknilo v mrak. Mrak je poniknil v temo. Zasvetili so žarometi. Pravzaprav samo en kandelaber, pod katerim sem spal pred enim letom. Takrat je mimo prišla žival s košatim repom. V žepu sem imel štiri prihranjene čevapčiče za zajtrk. Bil sem prepričan, da je pes. Lačno me je ovohaval. Pomislil sem: Koliko časa nisi jedel? Dal sem mu čevap. Vrnil se je. Dal sem mu drugega. Sestradancu sem navsezadnje odstopil vse štiri. Se bom že znašel. Lažje kot ti, sem šepetal pijano. Naslednji dan sem zvedel, da je bila Frida. Lisica. Lisica, ki se čuti psa.

»Se bom že znašel,« sem zamrmral, ko sem opazil, da Sence in Nibelunga ni več za mizo. Izgubila sta se neznano kam. Sla me je vodila za šank. Pred sabo sem videl zgolj svoje korake. Zaletel sem se v nekega človeka, dvignil čebulo in se opravičil.

»Pijan si kot pička,« je človek izustil floskulo.

»Drugače se uležem v svoj kot,« sem se pobiral s kolen.

»Prej sva govorila! Se ne spomniš?« me je podprl in naročil dva deci belega.

Zamomljal sem, da bi rad tudi deci vode. Fantastična študentka je odkimala. Človek se je razburil:

»Pri tebi sem v štirih dneh skuril tristo evrov in jih bom še najmanj toliko, če me le ne boš drkala v možgane! Postrezi mu!«

Takemu šarmu je podlegla. Dobil sem pollitrsko bevando. Tri in pol deci vina, deci in pol vode. Lahko bi spraznil morje. Bil sem imun na količine.

»Z ženo sva svingerja,« je bil prvi stavek, za katerega se mi je zazdelo, da sem ga resnično kapiral, čeprav sem se človeka trudil zbrano poslušati že od prvega požirka. Ni bil nastopač. Z ničimer ni pokazal vzvišenosti, snobovstva, čeprav se je v zraku čutilo, da ga banda naokoli spoštuje.

»Pa tvoja žena?« sem vprašal. »Tudi nastopa?«

»Sploh veš, kaj pomeni svinger?«

»Veš, kaj pomeni celibat?« sem vprašal nasprotno.

Začel je praviti, da je poročen s ciganko, da živi z njimi, da je celo nekakšen ciganski starešina, da s punčko orgijata, da jo noro ljubi, in počasi sem ga začel razumevati. Vprašal sem:

»Se ne bojiš, da bi vzljubila drugega kurca in pozabila nate?«

»Ne, popolnoma ji zaupam!«

Ciganki? si nisem upal izreči.

V ozadju se je prevrnila miza. S svingerjem sva neprizadeto mlela pogovor. Nibelung je kričal na nekoga:

»Jebemtimater, jebemtimater ! Vsega si me oblil!«

»Tukaj zna biti še kažin,« sem rekel svingerju.

Zasukal je telo tako, da je imel pregled nad dogajanjem, in odvrnil:

»Bojim se, da res.«

Motril je situacijo, jaz sem šel na kurčev oddih. Že od prejšnjega poletja bi moral vedeti, da v bližini ni nobenega prenosnega sekreta, sem bentil, ko sem v elipsi obkrožil kamp in se ponovno znašel blizu šanka. Pomokril sem leseni pod, ki ga ni dosegal reflektor. Še enkrat sem stopil naokoli, da se ne bi opazilo, od kod me je prineslo, in zdelo se mi je, da v temi vidim, kako Nibelung prosi za milost. Zamahnil sem z roko nad prividi. Svinger me je vprašal:

»Si kje videl svoja prijatelja?«

»Zdelo se mi je, da ima eden nož na vratu,« sem se zasmejal, »ampak najbrž haluciniram.«

»Kje?« se je predramil iz navidezne ležernosti.

»Tam,« sem odmahnil nekam na jugovzhod.

S pospešenimi koraki je zavil v nakazani smeri. Nisem mu sledil. Scanje me je utrudilo. Pil sem ter bolj in bolj spoznaval, da ga ne bo nazaj. Zadnje požirke sem vlekel kakor polž. Natakarici sem namignil za novo rundo.

»Saj niti denarja nimaš!« je povlekla roleto čez lokando.

Nato se je vrnil svinger in rekel:

»Ciganu nikoli ne smeš jebati matere. Bolje, da greste od tod.«

Avto je s prižganim motorjem in odprtimi zadnjimi vrati čakal name. Senca je na sprednjem sedežu ležal od bogsigavedi kdaj. Vprašal sem:

»Kaj je bilo narobe?«

»Handžar so mi držali na vratu, tebi se je pa gladko jebalo zame!« se je drl Nibelung za volanom. Potem bolj umirjeno: »Desetkrat sem se jim opravičil in celo pokleknil pred njimi.« Navsezadnje, ko smo že varno drveli po cesti, pa je dvakrat zavpil na vse grlo skozi spuščeno šipo: »Jebem vam mater cigansko!«

»Dobro smo jo odnesli,« se je oglasil pozabljeni Senca. »Če tistega starešine ne bi prej spoznali, bi tenko piskali.«

»Samo prišel je, pa so se jim povesila rezila,« je Nibelung počasi skrčil visoko dvignjeni sredinec in zaprl okno.

Danilo se je. Zavili smo na Nanos, čeprav sva s Senco vseskozi moledovala za pot domov. Senca je potreboval prho, jaz spanje. Nedelja je dan za počitek. Sonce je nabijalo, vendar šip ni bilo dovoljeno spustiti niti za vzorec, ker je Nibelunga zopet nekaj dregnilo v možgane. Skozi tisoč izsušenih poljan smo končno pristali v koči na planoti. Izvlekel sem drobiž, ki sem ga šparal še od doma, in udaril:

»Po sendvič grem!«

Brž ko je Nibelung zaslišal besedo sendvič, je lačno zavil z očmi.

»A nista včeraj že dovolj jedla brez mene?!« sem postal siten in odplesal v notranjost.

Bil sem razdražen, ker bi lahko že ležal doma.

»S pršutom? S sirom? S salamo?« je vprašal strežaj.

»S čim več kruha, da bo tudi za veliko bevando,« sem rekel.

»Mešano!« je zavpil tip v kuhinjo.

Čakal sem v planinski sobi in se pretvarjal, da občudujem slike z lovskimi motivi. Dobil sem panin za dva dni. Grizljal sem in počasi začel razmišljati, da bi šel peš ali na štop. Poškilil sem skozi vrata. Nibelung se je mastil z večjim sendvičem od mojega, Senca s še večjim vrčkom piva. Lovci s portretov so merili vame. Zopet sem poškilil ven. Lastnik je peljal Senco na ogled divjih živali v ogradi, Nibelung je zrl v prazen krožnik. Panin je zmazal v sekundi. Z drobtinami na ustnicah sem se mu približal:

»A se speljemo?«

»Kam se ti mudi?« je odvrnil.

Senca je s svojo preznojeno kožo sprožil stampedo ujetih zveri. Naskočile so ga skozi rešetke.

»A sta videla?« je kričal. »Vse bi me pofukale, pa ne dam!«

Pir ga je zadel. Najbrž zaradi tablet. Postajal je vse glasnejši. Ni ga bilo moč umiriti. Slednjič je tudi Nibelung sprevidel, da je napočil čas odhoda. Treščili smo se v avto in odpeketali.

Naslednji dan sem klical Nibelunga. Pogrešal sem baline.

»V avtu jih imam,« je rekel. »Morda jih bom rabil na morju.«

»Nisi na šihtu?«

»S Senco sva vzela dopust. Greš z nama?«

V ruksak sem začel trpati prtljago: bule, kruh, pašteto in kopalke. Moral sem nesti vse premoženje od doma, ker sem slabo stal z mančo.

Češka in Slovaška

V trafiki sem hotel zamenjati bankovec za pet evrov. Prodajalka je rekla:

»Nimam drobiža.«

»Pa če kupim eno srečko 3x3?« sem našel obema primerno rešitev.

Iz blagajne je nastrgala rjave kovance. Prav take sem iskal. Če razporedim denar po žepih, traja dlje.

Naslednji ponedeljek sem gledal žrebanje po televiziji. Imel sem dve vrstici in veselo sem odjadral po dobitek. Padlo je 140 evrov. Sto sem jih nameraval vložiti na banko, s štiridesetimi pa se pogostiti kot lord. Že pol leta sem natepaval samo jajca, pasulj, hrenovke in ob nedeljah zlate kroglice. Zdaj si bom privoščil pizzo s tremi zelenjavnimi solatami hkrati, se mi je valila pena čez usta. Na banki so povedali, da imam na računu več, kot sem mislil.

»Čez pet minut pridem nazaj,« sem odložil vložek in šel razmišljati v park. Utrnilo se mi je, da je končno prispel honorar, čeprav nisem vedel, od kod. Ponovno sem se znašel pred okencem in rekel:

»Dvignem vse!«

Ponoči sem doma zložil stvari v nahrbtnik in se zjutraj postavil v štop. Predolgo sem se vlačil po okolici. Bil je skrajni čas, da odpotujem kam dlje. Ustavil je tovornjak. Povzpel sem se po stopnicah.

»Kam?« je vprašal šofer.

»Vseeno mi je. Rad bi se le malo potepal po tujih deželah.«

»Jaz grem na Slovaško. Komaj pred nekaj urami sem prišel iz Italije, pa že moram naprej!«

»Lahko tebi,« sem zaloputnil vrata. »Svet vidiš, pa še plačajo ti!«

»Ni mi do zajebancije. Rabim samo nekoga, da me drži budnega. Zato sem te pobral,« me je premeril, sklenil, da nisem baraba, in začel praviti, da se družina od njega poslovi, kakor bi šel na obisk k sosedu. Ne štekajo, da odhaja v kraje, kjer ne pozna jezika, ljudi in običajev.

Med vožnjo proti madžarski meji sva začutila september. Radijski glas je neprenehoma opozarjal na začetek novega šolskega leta ter pozival k previdnosti pri vožnji. Panonska nižina se je vlekla in večkrat sem zapadel v molčeč dremež. Prebujali so me rešilci z utripajočimi lučmi. Šolarji so skakali na cesto kakor žabe.

V Lendavi sva za trenutek parkirala na bencinski črpalki, da bi se oskrbela z zemljevidi. Šoferju se je mudilo. Vse manj sem mu zavidal. Nič romantičnega ni bilo v tej vožnji na čas. Črpalkarji so gučali težko razumljivo špraho. Kako bo šele na tujem, če že v Sloveniji komaj kapiram folk, sem pomislil.

Na mejnem prehodu z Madžarsko ni bilo sitnosti in čakanja. Pristopil je carinik in segel sem po pasoš. Zamahnil je z roko. Zaplula sva v novo obdobje. Pokrajina je bila celotno nižinska in redko poseljena. Živ dolgčas. Obdelala sva jo v slabih petih urah.

Pan colnik na slovaški meji je prav tako samo pomahal in šofer mi je v roke potisnil zemljevid. Kljub nepoznavanju avtokart sem dokaj vešče sledil oznakam in usmerjal kompozicijo po vijugah do Bratislave. Pred metropolo je strokovno vodstvo prevzel sam. Samozavestno je šibal po vrvežu prepletenih obvoznic. Zdel se je vajen nočno osvetljenega labirinta, čeprav je bil prvič na Slovaškem. Jaz bi se izgubil še s kolesom. Vožnja s tovornjakom je zahtevala hipne odločitve.

Zaustavila sva se na prostranem parkirišču in v motorestu naložila dva pladnja s hrano. Šofer je vprašal strežajko, kje se nahaja colnica – carinski pregled pripeljanega tovora. Usmerila naju je na rahlo nalitega tipa ob sosednji mizi. Povabila sva ga k sebi. Potreboval je tri pire, preden je bil voljan pokazati pot in sesti v kabino. Med vožnjo po ulicah je obrnil še dva. Končno smo pristali na želeni destinaciji. Šofer je odprl vrata in ga vrgel ven. Grdo sem pogledal in vprašal:

»Zakaj je bilo pa to potrebno?«

»Ukradel bi naju in kamion! Da ne bi komu slučajno ponoči odpiral vrat,« je zaklenil vse dostope ter zaspal na zgornjem ležišču.

»Pretiravaš,« sem raztegnil spalko na spodnjem.

Kmalu je potrkalo po šipi. Tip je moledoval, naj odprem okno. Ne smem, sem nakazal. Čez pet minut sta bila pred vitrino dva. Pokazal sem jima sredinec. Bil sem že izkušen popotnik.

Zjutraj je šofer uredil stvari na colnici in mahnila sva jo v Považsko Bystrico. Razkladal je v gigantski fabriki. Preden sva jo odkrila, sva raztelesila industrijsko cono. Vlekla sva se naprej in nazaj, dokler ni tovor začel prehajati na viličarje. Vprašal sem:

»Koliko časa bo trajalo?«

»Kakor se obračajo, vsaj tri ure,« je poznavalsko odgovoril.

»Sprehodil se bom,« sem vzel ruksak.

Sklenil sem se umiti, vendar ni bilo v tovarni zaznati nobene zasebnosti. Oprezal sem po vodi in se nazadnje znašel na ulici. Tam sem prestopil prašno praprot ter naletel na zapuščen bazen. Namesto golih mladenk je premogel mlakuže z insekti. Slekel sem se, namilil sluzasto kožo in se obril. Med brisanjem ureznin sem zagledal trgovino. Vstopil sem po liter vina, ga lopnil in zamenjal flašo. Dobre volje sem se vrnil k šoferju.

»Ravno ob času,« je rekel in speljal.

Čez petnajst kilometrov sem zaprl rdeča kamionska vrata in gledal, kako drvi nazaj proti Bratislavi. Najraje bi šel z njim, toda nisem smel. Potreboval sem sam sebe. Obstal sem na križišču ob praznem kontejnerju. Z neba je pršel droban dež. Stal sem v Beluši na cesti številka 49. Na zapuščen smetnjak sem postavil prenosni radio in poslušal glasbo. Pred leti je bilo mogoče ujeti samo en program. Podnevi je vrtel klasiko, ponoči dve uri šlagerje. Zdaj je odmeval Zahod.

Počasi sem spoznaval, da je na Slovaškem zajeban štop. Dve uri sem molel palec v prazno. Veter mi je s kontejnerja zbil radio. Iz sebe ni spravil nobenega glasu več. Spravil sem ga v malho, potegnil še nekaj žlukov in dobil prevoz. Pek se je vračal iz mlina. Svetoval mi je:

»Pojdi na vlak, drugače ne boš nikamor prišel! Kam si sploh namenjen?«

»Na Češko. V Zlin.«

Čukasto me je pogledal.

»Prej se je mesto imenovalo Gottwaldov,« sem pojasnil demokratično spremembo naziva.

»Tam nimajo kaj jesti,« mi je v roke stisnil štruco kruha in me zapeljal naravnost na železniško postajo.

Vstopil sem v kupe. Vagoni so bili tipično vzhodnjaški in pretežno prazni. Pod okenskimi policami so bili pritrjeni odpirači za flaše. Sprevodnica mi je preluknjala vozovnico. Za njo je dospela strežba na vozičku. Vzel sem liter belega. Lokomotiva je ropotala. Mastno sem plačal in uvidel, da so češka vina začepljena z globinskimi zamaški. Odpirači so služili le za pivo.

V Zlinu sem izstopil žejen in po navdihu zadnjega obiska odkril Alanov blok. Med nekim klatenjem sem ga spoznal v Pragi. Študiral je za popa in predstavil mi je svojo sestro. Leana se je zaljubila vame in me celo obiskala v Sloveniji. Ni bila ravno punca mojih sanj in tudi jaz nisem bil več sanjski fant, ko me je našla komiranega za skladovnico drv.

Na zvonjenje ni nihče odprl. Pobral sem se v pivnico, naročil temno pivo in pomislil, da bom najbrž moral spati zunaj. Spet je začelo rahlo deževati. Dolgočasil sem se in štel promet. Nekoč je bilo razmerje osem proti ena v korist škod. Zdaj je bilo ravno obratno. Škode so bile redke in pičke so postale lepe. Ali pa so se name takrat lepile samo Leane?

Na dvorišču je najstnik v usnjeni džaki žical folk. Vsake toliko je pogledal proti meni. Čez pol ure je prišel vprašati za čik. Iz škatlice sem mu natresel tri. Kmalu je prišel vprašati za pir. Dal sem mu keš in rekel, naj prinese še meni. Runda se mi je zdela nekam draga, ko je vračal drobiž, ampak nisem hotel biti malenkosten. Stočila sva jih še nekaj in se pobrala proti naslednji lokandi. Vlekel me je skozi temačen park. Nenadoma me je pograbil za vrat, vrgel na tla in sopel nad mano:

»Tukaj mlatijo ljudi!«

Z bulerji je začel brcati v travo, dokler ni nastal okoli mene žitni krog. Nato se je unesel in pojasnil, da on ni tak. Da ga le včasih popade neobvladljiv bes. Ponudil je roko in me prepričal, da se ga moram čim prej znebiti.

V oštariji sva sedla v kot. Na mizi je pristal liter viskija.

»Ne bi več žganega,« sem rekel, ko sva spraznila tretjino boce. »Prinesi raje dva pira in deset žetonov za fliperje,« kajti zaznal sem, da se mu svetijo oči ob lučkah.

»Imaš denar?«

Razprl sem suknjič in pokazal 100 evrov.

»Daj!« je zahteval.

»Ti jih dam 200, če dosežeš rekord na fliperju,« sem stegnil gobec.

Kar od šanka je na mizo treščil vrčka in se pognal v igrico. Avtomat ga je prevzel. Brž ko sem uvidel, da nisem več v njegovem miselnem krogu, sem hitro brez plačila spizdil stran.

Bolj za foro, da si pomirim vest, kot z upanjem sem odšel k Alanu. Vhod je bil zaklenjen. Naslonil sem se na zunanji zvonec in oprezal po oknih. V vrhnjem stanovanju se je prižgala luč. Leana je s prstom na ustnicah pozivala k tišini. Odmaknil sem roko in počakal, da je prišla odpret. Nosila je kratko spalno srajco in kazala dolge noge. Precej se je popravila, odkar sem jo nazadnje videl.

»Pred kratkim sem dobila lastno stanovanje. Pospremila te bom tja. Danes sem pri starših. Jutri moram zgodaj na šiht,« je šepetala in me kar v šlapah vlekla v sosednji blok.

Izročila mi je ključe garsonjere in se naglo poslovila. Še vedno me je žejalo, a nisem uzrl nobene steklenice. Stanovanje je bilo razmetano. Rože, aktovke, knjige in orodje po tleh. Za kavčem sem staknil kanto neostika. Rabil sem še vrečke, vsaj nekaj za omamo. Odkril sem jih v omari na hodniku. Prelil sem lepilo in začel pihati v prazno, kajti vse vrečke so bile preluknjane. Uspelo mi je zgolj zapackati stol in mizo. Do jutra sem z nožem spravljal lim z garniture.

V prodajalni sem naslednje dopoldne nabavil ducat pirov in po prvem pomislil, da sem predolgo odlašal s pijačo. Na mizi sem postavljal flaše v vrsto in čakal Leano. Prikazala se je šele pod večer. Ponudil sem ji zadnjo steklenico. Odklonila je. Jaz nisem bil tak karakter. Vrsta se je izpolnila. Vprašal sem po Alanu.

»Oženil se je. Jutri ga bova obiskala.«

»Mar ni duhovnik?« sem se začudil.

»Pravoslavni se smejo poročiti.«

»Pa ti?« sem jo prijel za roko.

»Oddana.«

»Kje imaš hlapca?«

Skomignila je.

V pivnico sem se bal. Tam bi me znal skozi roke spustiti usnjeni rekorder na fliperju. S trolo sva se peljala na obrobje mesta in poiskala diskač. Vzdušje je bilo nabito polno. Mladina je gomazela pod utripajočimi kroglami. Prebila sva se mimo gosenic in v preddverje prinesla pladenj vrčkov. Z najstniki sva posedla po kotnih tleh. Nihče ni densal. Le čepeli smo, tankali in pošiljali drug drugega po pijačo. Leana je neprestano ponavljala, da mora obvezno zjutraj v službo.

»Razumeš?« me je vsake toliko dregnila.

»Razumem.«

Po treh, štirih urah je še kar drgnila:

»Razumeš? Zares moram zgodaj vstati!«

Dvignil sem se.

»Ampak moram tudi piti, drugače se počutim grozno,« me je povlekla nazaj.

Naslednji dan Leana seveda ni šla v službo. Vzela je dopust in z vlakom sva se odpravila k Alanu v Chudobin. Tresla sva se v vagonu in zdravila mačka. Prenočila sva tesno skupaj na divanu.

»Hotel si me za ženo,« se je spomnila.

»Že mogoče,« sem odvrnil. »Včeraj.«

Zdavnaj je spoznala, da v meni tičita dve osebnosti. Ena v pijanosti in ena v treznosti. Ko sem trezen, mi je misel na življenje z žensko tuja. Takrat se hvalim s celibatom. Ljudje veliko stvari napravijo samo zato, da se pokažejo pred drugimi. Ena od teh je poroka. Nato se kregajo med sabo ter izgubljajo zdravje in energijo. Svojih let ne kažem tudi zato, ker sem samski.

Olomouc me je navdušil. Staro mesto je na vsakem koraku širilo kulturo. Knjigarne, zlatarne, obrtne delavnice, javni veceji, cerkve, lokali in slaščičarne. Vse v škrlatu. Pred hotelom je postavala gruča deklic v črnih najlonkah in minikrilcih. Silil sem tja, pa me je Leana povlekla na trolo z besedami:

»Bi se rad česa nalezel?«

Peljala sva se do končne postaje. Pred izstopom me je opozorila, da Alan živi bogu za hrbtom.

»Zanimiva prispodoba za duhovnika,« sem preventivno nabavil štiri litre vina.

Chudobin se je res nahajal na robu sveta. Do njega je vodil samo kolovoz, pa še ta se je sčasoma zožil v stezico. Hiše so izginile z obzorja. V blatu ni bilo zaznati nikakršnih sledi. Z Leaninim odpiračem sem izvlekel plutovinasti zamašek in vprašal:

»Si prepričana, da greva prav?«

Pritrdila je in dodala: »Boš že sam ugotovil, zakaj so ga vrgli sem.«

Po treh kilometrih sva le dospela do miniaturne cerkvice. V zakristiji je Alan kuhal zelenjavo v kotlu. Iskreno se naju je razveselil. Vsakega je vsaj minuto objemal.

»Odkar sem se vrnil s študija v Rusiji, me še nihče ni obiskal,« se je opravičeval ob štedilniku na drva. »Dita je šla v gozd po kurivo.«

Izvlekel sem flaše za darilo in skozi okno smo zagledali Dito, ki se je mučila z vlečenjem suhljadi. Priskočili smo ji na pomoč. Drobna, svetlolasa lepotička. Pravoslavna soproga dvajsetih let. Ponudil sem se, da greva skupaj po novo butaro. S strani Leane sem kasiral strupen pogled. Alan je rekel:

»Razkazal ti bom cerkev.«

Po strmih stopnicah sva se povzpela na kor, od tam v zvonik in po lestvi še više. Pri vsaki ikoni je zastal, pokleknil in se prekrižal. Takega nisem poznal. V spominu sem ga imel kot žurerja. S ptičje perspektive je bilo videti osamljene domačije in britof.

»Samo ob pogrebih pridejo k meni,« je potožil. »Drugače hodijo k maši v Olomouc.«

»Zakaj?«

»Ne vem,« se je pogladil po dolgi bradi.

»Drva nabirava za zimo,« je pojasnila Dita med srebanjem zeliščne juhe.

»Jih razcepim?« sem se ponudil po okusni enolončnici.

»Pomagal ti bom,« je Alan vzel kitaro.

S sekiro sem krajšal veje, medtem ko je brenkal po strunah. V glavnem Doorse, ki jih je oboževal. Ocepke sem spotoma poravnaval v skladovnico in po dobri uri končal z delom.

»Moral bi v Rusijo,« si je pop otrl znoj s čela. »Tam so kakor ti. Žlampajo in jebe se jim za vse!«

Mesarico sem zapičil v klado in se želel oprhati, a z Dito nista premogla tekoče vode. Na pokopališču sem moral v vodnjak potunkati škaf in se obliti z njim.

Alan je vse povabil v gostilno. Nahajala se je dva kilometra bolj levo. Obul je gumijaste škornje, izvlekel sekiro s tnala in jo skril med šibje. Na moj vprašujoči pogled je odvrnil:

»Kadar pijem, imam psihične motnje.«

Pogledal sem Dito. Prikimala je.

V lokandi smo naročili pivo z vrčkom rakije. Popa se je hitro prijelo. Ubral je recitacijo: »Pivni tacek je mou bibli, učtenka muj posledni soud …«

»Začelo se je,« se je nagnila k meni Leana.

»… jsem papež i cisar se svou židli …«

»Izdal je knjigo pesmi,« je bila ponosna Dita.

»… štasten jsem, když nemužu se hnout …,« je vlekel deklamacijo v neskončnost.

Pozabili smo nanj in se zatopili v pogovor. Jezik je podoben našemu. Prav zato sem rad zahajal na Češko. Luknje iz polomljene angleščine se da zapolniti. Alan je drgnil in drgnil svojo poezijo. Kot bi špilal radio. Sčasoma ne zaznaš več, da je prižgan. Naenkrat je zamenjal postajo in začel zmerjati goste. Jezno je topotal po podu in vsakemu faranu posebej v faco stresel, kar mu je šlo. Pogledal sem Leano in Dito. Alan je v očeh nosil popadke. Zvlekli smo ga ven. Za hip se je umiril, nato se nam je iztrgal iz rok in zdrvel po blatni stezi proti domu.

»Boli ga, ker domačini ne hodijo k nama,« je rekla žena, ko smo sopihali za njim. V temi nam je ušel spred oči. Imel je preveč kondicije za naše šibke noge.

»Ti je zdaj jasno, zakaj so ga ruknili sem?« je Leana lovila sapo.

»Itak bo sedel za harmonij. Glasba mu je v uteho,« je rekla Dita, ko smo omagali. »Pustimo mu pet minut svobode.«

Iz cerkve so se že razlegale orgle. Pred vstopom je Dita najprej pogledala v šibje ter prestavila mačeto v travo. Psihične motnje, smo se strinjali.

Grešnik je na koru preigraval Doorse. Na pokrovu harmonija je slonelo moje vino. Pridružili smo se petju. Izpod obokanih stebrov je glasba lepo odmevala. Alan je pogledal ženo in rekel:

»Ne bom šel več v Rusijo! Samostan ni zame.«

Dita ga je objela. Koncertirali smo daleč čez polnoč. Z Leano sva vzela bulo in se spustila v ples k oltarju. Pred tabernakljem mi je šepnila nekaj na f.

»Samo na latrino še skočim,« sem zdrvel preveriti, če se mi sploh dvigne. Blamiral sem se že pred ženskami, ko sem kuhan hotel več, kot sem bil v danem trenutku realno sposoben, in potem dolga leta nosil travme. Nisem želel ponovitve. Dvakrat sem klofnil tiča in otrdel je. Oddahnil sem se in hotel odsuniti vrata, a se je zataknil zapah. Nekaj časa sem udrihal po vratih, potem sem zaspal na štrbunku. Proti jutru me je odkril Alan. Med reševanjem iz odplake človeških plinov sem se pozanimal:

»Misliš resno tisto z Rusijo?«

»Nisem rojen za duhovnika, temveč za pesnika,« je zlomil pante.

Splezala sva na zvonik. Z vso pezo se je obesil na štrik in začel pritrkavati. Navrgel sem:

»Domačini bodo jezni.«

»Itak me niso marali,« je odgovoril v pretekliku.

Torej je mislil resno. Podal sem mu flašo. K Leani sva prišla objeta. Ulegel sem se zraven nje. Obrnila je hrbet.

Opoldne je Dita na mizo postavila čebulno juho in čaj.

»Videti si utrujen,« se je zazrla vame.

»Od mene že ne,« je Leana na dolgo srebnila.

»Premalo sem spal.«

»On vedno premalo spi,« je Leana pihnila v žlico. »Po kosilu odhajava.«

»Že?«

»V Zlinu me čaka hlapec,« je poudarila zadnjo besedo. »Za njega pa ne vem!«

Poslavljali smo se z dolgimi objemi. Alanu sem rekel: »Verjetno se nikoli več ne bova videla,« in Diti: »Rad te imam!«

Zapustila sva Chudobin. Leana me je odvlekla na vlak v Olomouc. Mesto se ni zdelo več tako simpatično. Niti kurbic ni bilo pred hotelom. Samo prevoz je bil hitrejši. In tišji.

Iz Zlina sem podaljšal za Slovaško. Na Češkem nisem imel več kaj iskati. Z Leano sva se poslovila, zroč drug mimo drugega. Na peronu je hlapec ni čakal.

Preveril sem denarno stanje in razporedil evre: 30 v levega, 40 v desnega in 50 v najbolj skriti žep suknjiča. Zajel me je filing popotništva. Sploh se ne bi vrnil domov. Treba je bilo samo pametno zapravljati in lahko bi ostal zunaj še cel mesec.

Na postaji v Bratislavi sem prvega skina vprašal, kje se nahaja kakšna pametna betula. Napotil me je tri kilometre višje in posedel v trolo. Ni povedal, kje naj izstopim. Peljal sem se do konca. Tam je bil poletni vrt, za mizami pa sami strupeni tipi. Pankerji, irokezi, obritoglavci, vsi z verigami in gojzarji. Iz zvočnikov je hreščal death metal.

»Liter vina,« sem naročil.

Natakar v podkovanih škornjih je razprl srebrne zobe:

»Z ledom ali brez?«

»Hladno,« sem rekel.

»Tukaj strežemo samo borovko in pir,« se je zresnil.

»Kaj je borovka?« sem vprašal.

»Šnops.«

Zveri na dvorišču so nasršeno srepele vame. Na hitro sem jih naštel enajst in ocenil, da bo treba iti v podkupovanje, če želim odnesti celo kožo.

»Tri borovke in pir zame ter kar bodo ostali,« sem naročil.

Od nekdaj nisem prebavljal žganja, ampak tokrat sem ga prav rabil. Butnil sem ga hitreje kakor pivo. Beštije so se unesle in tudi jaz se jih po novi rundi nisem več bal. Postali smo prijatelji. Naselili so se okoli moje mize. Zanimalo jih je, od kod sem.

»Iz Slovenije.«

»Če bi bil Švab, bi jih kasiral,« so se širokoustili, koga vse so že nalomili. V glavnem so razpredali o tem. Do noči.

»V Sloveniji pa,« sem že pošteno okrogel začel tveziti, »se nihče ne pretepa. Vsi držimo skupaj. Imamo se radi in pomagamo drug drugemu.«

»Sploh se ne tepete?« jim ni bilo jasno.

»Če že pride do konflikta, pokličemo vaškega starešino, posedemo okoli tabornega ognja in se pogovorimo o problemu.«

»Nas zajebavaš?« so se spogledali med sabo.

Niso bili ravno biser inteligence.

»Kje bi si upal,« sem vzel ruksak in se s spalko odplazil v hrib. Prežemal me je občutek, da bodo zdaj zdaj planili za mano. V preganjavici sem bežal v gozd, ki ga je zmanjkovalo. Zmeraj znova sem se znašel na isti čistini. Zbudil sem se tik nad cesto. Trideset metrov od letnega vrta. Vrtel sem se v krogu. Ostalo mi je 50 evrov. Moral sem domov.

Pospravil sem spalko in v zavetrju čakal trolo. Na borovko nisem smel misliti, čeprav me je pošteno žulila. Z dnevi se navadiš piti vsak dan in potepati brez slabe vesti. K sreči mi je denar pošel. Poiskal sem mednarodni vlak in se v nekaj urah znašel v domačem okolju. Kot bi sedel v časovni stroj. Prestavljen iz sanj v resničnost. Kot bi tlesknil s prsti in se prebudil iz hipnoze. Včasih je bilo vračanje zanimivejše od odhoda.

V Ljubljani sem kupil Delo in zavil v Tivoli. Pogrešal sem slovenščino. Kulturni napovednik je pravil, da v Kudu nastopa Leon Matek. Poklical sem ga in rekel je:

»Po koncertu je vino zastonj.«

Klopi so nadlegovali sprehajalci s psi, zato sem se odvlekel do potoka nad halo, kjer sem poveznil zadnjico na hlod in grdo pogledal vsakega, ki se mi je hotel približati. Rad sem v miru. Park je v mestu edina komora.

Pojedel sem pašteto, v potoku z zobno pasto popravil okus in se spustil na koncert. Stoli so bili zasedeni. Sedel sem na parket. Leon je zamujal pol ure.

Začel je energično. Stare komade sem poznal, nove balade mi niso šle takoj v uho. V glavnem: sprejeli smo ga z aplavzom in pospremili z ovacijami. Za odrom sem terjal:

»Zašpilaj še tisto …«

Ni hotel. Popeljal me je k sodčkoma in vprašal: »Belo ali črno?«

»Belo,« sem podstavil plastični kozarec.

Odprl je pipo in nisem več rabil bisa.

Premaknili smo se za šank. Vsi so ga trepljali in hoteli imeti zase. Bili so prijatelji, jaz sem bil zgolj znanec. Nikogar nisem poznal, zato sem obvisel zraven kant na hodniku kot pritepenec. Vsaj počutil sem se tako. Pristopila je njegova punca.

»Noseča?« sem vprašal.

»Ne. Zakaj?«

»Nekam debela si videti.«

Odstranila se je. Ne vem, če je imela 55 kil.

Približal se je brat. Leon je zadnjo pesem namenil njemu. Vprašal sem:

»Umiraš?«

»Zakaj tako misliš?«

Hotel sem ziniti nekaj hudičevega in se do časa ugriznil v jezik. Zavedel sem se, da iz mene leti sama zloba. Bil sem težak, čeprav nisem hotel biti. Enostavno se je v mene naselila sitnost. Enega stavka nisem mogel izgovoriti, ne da bi koga užalil. Pobral sem se proč. Taval sem po temačnih ulicah in se do jutra udarjal po čelu.

Ob pol šestih zjutraj mi je odprla Maja s polnim grlom sperme. Malo močefita je nosila še med ustnicami in brado. Obrisala se je z roko. Na sveže je hodila z Benjaminom in pravkar mu ga je povlekla. Študirala je književnost. Večkrat sem prespal pri njej. Benjamina nisem videl. Najbrž je izmučen ležal v podnajemniški postelji.

»Prezgoden sem,« mi je bilo nerodno.

»Kolikor pompinov sem jaz naredila v življenju,« je Maja vihrala po kuhinji, »je to zame kakor zate jutranja kava.«

»Kave sicer ne pijem, ampak tako pa bi,« sem se podrgnil po šlicu.

Niti trznila ni, čeprav jo je bil samo fuk. Neprenehoma je govorila o kavsu. Besed ni izbirala. Naglas je povedala tisto, kar najbrž pičke tiho meljejo v sebi. Večina jo je imela za čudakinjo. Sčasoma so jo sprejeli takšno, kakršna je. Ponujala se je samo navidezno. Tudi pri njej se je bilo treba potruditi. Nič ni bilo prineseno na pladnju. Bila je feministka.

»Sta pripravljena?« je prišel Benjamin iz spalnice.

»Prejšnji teden je kupil nov avto,« je šepnila Maja, preden smo sedli v makino. »Moraš ga pohvaliti! Saj veš, kakšni ste moški!«

Benjamin je vžgal in začel sem čivkati, da se brzine mehko prestavljajo, da je vožnja udobna, da motor prede, nakar mi je zmanjkalo idej. S tehniko sem skregan, zato sem ponovil repertoar.

»Pa malo pokuri!« je bil užaljen, ker nisem odkril glavnega aduta.

»A ni otročji?« se je s sprednjega sedeža posmehnila Maja.

»Daj, zapri! Če te v soboto ne bi peljal na gejparado, bi še danes jokala zaradi Berlina!«

»Tja sem te povabila samo zato, da ne bi bil ljubosumen, ko se ližem s pičkami!«

Maja se je med drugim rada hvalila z biseksualnostjo, čeprav je nikoli nisem videl z žensko. Lezbijke so me od zdavnaj rajcale. Nehote sem naglas zakoprnel:

»Dve mrhi in jaz …«

»A nisi v celibatu?« me je piknila.

»Čudna so pota Gospodova.«

Benjaminu je bilo vseeno za Gospodove poti. Imel je nov avto.

V Godoviču sta me zložila. Doma sem stopil pod tuš, vrgel cunje v pralni stroj in si ocvrl jajce. Pomislil sem, da si med celim potepanjem nisem privoščil pizze. V rumenjak sem tiho pomakal kruh in čakal, da pride naslednji honorar.

Posilstvo

Slonel sem na okenski polici, ko je nekdo silovito pritisnil na zavoro, da je avto odneslo deset metrov po peščenem dvorišču. Kdo mi je prišel gnojit, sem se sitno vprašal. Če je kakšen kurac palac, se bom zaklenil v bajto in izklopil mobi. Se bo že naveličal, sem se skril za zaveso, da me tip slučajno ne bi opazil. Pod oknom je Plundra odprl obe stranski šipi in na ves glas navijal kaseto Čukov. Nekoč sem mu jo hudo pohvalil, ker je imel na zalogi samo še Zlatka Dobriča in Heleno Blagne. Med vislicami in obglavljenjem človek izbere najmanj bolečo varianto – šus v glavo. Od takrat je bil prepričan, da padam na njegov glasbeni okus. Naslonjen na hupo je kričal moje ime. Živčno sem kadil. Naenkrat me je prešinilo, da se že dolgo nisva videla. Nazadnje, ko sem plesal na Hozntregerje v kamnolomu. Tja se je ponavadi skril pred ženo, kadar je pil. Ženi so se pijanci gnusili. Imela je napačno predstavo o nas. Nismo vsi zanemarjeni, nasilni in stalno pod paro, kakor so ji vbili v glavo.

Plundra nikoli ni bil resno zaposlen. Naklepal je dva froca, ker se tako pač spodobi za pravo družino. Žena mu je zrihtala službo v proizvodnji, kjer je sama nameravala prebiti čas do penzije. Sanjarila je o plaketi s podpisi sodelavcev in fotografiji v tovarniškem glasilu za 40-letno zvestobo. Plundra ni dolgo zdržal. Kmalu je našel izgovor, da se je izognil delu. Šel se je zdravit za alkoholizem. Ko ga je spet zaposlila, si je omislil ruvanje čekanov in čakanje na protezo. Dobil je zobovje, toda žena ga je ponovno silila na šiht, da si bodo lahko vsaj enkrat v življenju privoščili morje. Pod pritiskom je šel za hišnika v osnovno šolo. Hitro je počil dva mulca na gobec.

Spustil sem se po stopnicah in zahlinil prešernost:

»Od kod pa ti?«

»Ukradel sem avto!« se je drl na vse pretege. »Na, tu imaš liter! Greva na turnejo!«

»Počasi, počasi,« sem ga miril in povabil v stanovanje.

Komaj je uspel hlastati za zrakom, toliko mi je imel povedati. V kotu sobe sem imel dva pira, ki mi nista šla v rit. Odlašal sem z njima več mesecev. Za Plundro sta bila idealna. Ni se dotikal prinesenega vina, jaz pa sem rabil bulo samo zase. Moral sem se hitro napiti in spraviti glavo v ravnodušnost. Vedel sem, da se Plundre ne bom kar tako otresel. Konec koncev pa mi zna priti še prav. Skupaj sva začela osnovno šolo. Pogrnil je prvi klas, toda obvladal je mehaniko. Kadarkoli sem zvil ali preluknjal kolo, ga je spravil v brezhibno stanje, da se mi ni bilo treba opravičevati pred starši. Celo dežniku je znal popraviti polomljene špice. Jaz nisem znal menjati žarnice, ne da bi me streslo.

»Torej si spizdil avto?« sem vprašal pri koncu flaše.

»Ključi so bili v kontaktu! Pa sem vžgal! Greva zdaj!«

Preden je speljal, sem brez vsakega smisla zinil:

»Imaš izpit?«

»Koji če mi kurac!«

Že pri štirinajstih letih je imel svoj škodilak. Stric mu je podaril crknjeno karoserijo, toda z iznajdljivimi rokami je češki stroj spravil v obrate. Vozila sva se v glavnem med tednom, ker policaji takrat niso bili na preži. Osredotočali so se na vikende, ko so potekale gasilske veselice.

Ob nekem plapolanju sva ponoči naletela na kolono vozil. Modela je stegnilo z mopedom. Za nama je bil avtobus, ki je vlekel kosti s šihta. Nisva mogla obrniti, beg je bil nemogoč. Na cesti se dva nista mogla srečati brez ustavljanja. Bila sva peta v vrsti. Čez dobro uro so miličniki z zavijajočo lučko in rešilcem prebili blokado po ozkem makadamu v ospredje. Prehitevali so konvoj in našli prav naju, da svetiva z žarometi na ranjenega poeta. Plundra se ni zmedel. Poslal me je ven, da sem kazal pot. Škodilak se je izvil iz kolone. Z rokami sem kazal smer, dokler me prepustni jašek ni pobral v grapo. Plundra je vpil po meni, žandarji so zahtevali osvetlitev. Nazadnje je Plundra stisnil gas in jo ucvrl na varno. Mopedist je guznil, jaz pa sem se zbudil v vodni odplaki in polomljen stežka prišepal domov.

Ustavila sva se v trgovini, da sem kupil par bul, in že sva veselo trkala v neznane kraje. Čim dlje od lastnika VW golfa. Lahko bi kdo prepoznal vozilo. Morda sva si ga premalo ogledala. Mogoče je imelo kakšen razpoznaven znak. Črto na strehi, rumene pokrove ali nalepke na šipah. Plundra je z desnico segel v predal in kasete so se stresle po tleh:

»Poišči nekaj zase, da ne boš tako kisel!«

Zadaj so bili zvočniki in rokenrol mi je blažil skrbi. Plundra jih itak ni imel. Celo ob zanj neznani muziki je veselo žvrgolel. Potem sem toliko spil, da sem začel prepevati. Plundra mi ni mogel slediti, zato sva vstavila Čuke, ki sva jih oba poznala. Svizcu se je strgalo. Vriskal je od užitka, prehiteval v škarjice, brzel, jaz pa na vse grlo rjul. Naenkrat je sunkovito zavrl in zašepetal:

»Nekaj leži tam!«

»Kje?« nisem našel ničesar razen črnega mraka.

»Pred nama,« je izstopil, se vrnil čez pet minut in rekel: »Ena pička je. A jo posiliva? Stegnilo jo je s kolesom.«

»Ji ne bi rajši pomagala? Mogoče je taka kot midva.«

»Saj! Potrebna!« jo je zvlekel na zadnja sedeža.

Presedel sem se in spravila sva jo k sebi. Ni krvavela. Nič ji ni bilo. Naveličala se je peljati, pa se je vrgla po tleh, je medlela. Plundra ji je medtem že slekel majico in odpel modrček. Dotaknil sem se jošk. Imela je sanjsko mehke na oprijem. Spodnjice sva povlekla skupaj. Ni se ji zdelo narobe. Hotel sem otipati špranjo, pa je imel že Plundra prst tam. Bil je vodja vlažnosti. Prepustil sem mu vulvo in se posvetil hruškastima dojkama. Okušal sem njuno polnost, božal kolobarja in dehtel v nabreklini vršičkov. Nato sem se povzpel in naletel na tople ustnice. Padla junakinja je zavrtela z jezikom. Plundra je izstopil in prednja sedeža spustil v ležeči položaj. Neznanka je privzdignila rit, stegnila nogi in se udobno namestila na avtomobilski postelji. Gladil sem jo po obrazu. Zaradi mraka je nisem dobro videl, toda zdela sem mi je lepa. Najbrž gladkih temno rjavih las, sem si predstavljal. Ozek nos, vabljive ustnice, globoke oči.

»Plundra, kje si?« sem vprašal med mečkanjem balonov.

»Spodaj,« se je oglasil iz šmarnice.

Zdelo se je, da je punca obnemogla. Nobenega odziva ni kazala. Ustrašil sem se, da je umrla, pa je le globoko potegnila slino in prav grdo povlekla dreto. Popolnoma zadeta. S Plundro sva zamenjala položaj. On v šlatanje, jaz v obdelovanje brazde. Spala je z razkrečenimi nogami. Nožnica je božansko dehtela. Kot bi ravnokar prihajala iz frizerskega salona. Mehka, dišeča, voljna. Igral sem se z njo. Naenkrat je heroina zakričala:

»Pusti me!«

Ko je zaznala, da ima v gosteh še enega vsiljivca, je zavpila v dvojini:

»Pustita me!«

Tiho sem zaklenil kurca, ki je hotel obiskati senik, v domačijo. Plundra jo je treščil ven. Drvela sva po ovinkih. Šele sčasoma sem upal vprašati:

»Kaj se je zgodilo?«

»Tiča sem ji potisnil v usta. Evo, to se je zgodilo!«

Ni mi bil povsem jasen živčen odziv, zato sem ga zasliševal. Nazadnje je le povedal, da si ga en mesec ni umil.

Dolgo sva se vozila in pristala na Dolenjskem. Na veselici vstopnine niso več pobirali. Klopi z ljudmi levo in desno. Prebijala sva se proti odru, kjer je raztegovalo meh samo še iz zvočnikov. Ansambla zdavnaj ni bilo več. Našla sva prijatelje, ki so naju ob svitu povlekli med trte. Treba je bilo zgolj slediti njihovi cikcakasti vožnji.

V zidanici sem objel sod in po več letih začutil čisto ljubezen. Pridelovalci so hiteli razkazovat vinograde. Plundra je šel z njimi, meni se ni dalo. Pustili so me samega za hrastovo mizo in najedal je dolgčas. Ogledal sem si klet, hopal cviček in komaj dočakal, da so se vrnili z obhoda.

»Lepo je tukaj. Še kdaj bo treba prilesti v vaše kraje,« sem izrazil turistični vtis.

Plundra je nameraval kupiti liter za po poti. Nalili so kanto in zastonj smo se poslovili kot stari znanci.

Ob bidonu se mi je razvezala tudi pamet. Plundro sem usmerjal po cesti, čeprav nikoli nisem bil niti blizu tem krajem. Vodil sem ga po občutku zvezd in nenadoma je tip raznežil žimnice v glasilkah:

»Kako si vedel, da želim priti prav sem? Odkar si mi poslal razglednico, sanjam o tem!«

Nekoč sem mu voščil rojstni dan, ker sem v smetnjaku našel sto kartic z motivom gradu Otočec. Težko bi ga bilo soočiti z resnico, zato sem rekel:

»Parapsihološke moči imam.«

Parkirala sva in vitez v recepciji je povedal, da kamp stane 15 evrov. Za to dobiva tudi toplo vodo in tuš.

»Koliko časa sva lahko tukaj?« je vprašal Plundra.

»Štiriindvajset ur,« je odvrnil oklep.

Vzela sva vstopnico in v hipu zasmrčala.

Zbudil sem se prvi in sklenil izkoristiti priložnost. Plundra ni veliko dal na higieno. Pazljivo sem se izmuznil iz avta in se predal topli prhi. Vračal sem se ovit v brisačo. Ob meni se je narisala rdeča katrca. Skozi spuščeno šipo je frik z naslonjenim komolcem čez okno, zahteval:

»Povej, kje se pride do Jelovca!«

»Nisem od tod.«

Kar lazili so za mano. Počasi so vozili vštric. Trije pijani najstniki. Dva spredaj in eden na zadnjem sedežu. Nato so ustavili, me zablokirali z vozilom in hitro poskakali na plan.

»Sono Mexicano,« so me vrešče obkolili.

»Cigani, ne pa Mehičani,« sem odvrnil.

»No, no – Mexicano! Zdaj gremo fukat! Ti nam boš nastavil rit!« me je eden prijel za hlebca.

Ustrašil sem se jih, se delal vseenega, nato pa z vso silo zbrzel v klanec, v gozd, med drevesa. Neprestano sem imel občutek, da so mi za ritjo. Po dobrih dvesto metrih šprinta sem se potuhnil v grmovje. Trnje je pikalo, a ne toliko, kot bi oni. Pol ure sem se tresel v robidovju. Vmes sem pomislil na punco, ki sva jo pobrala s Plundro. Se je tudi ona tako počutila ob zavedanju ?

Nazaj sem prišel komaj čez dve uri. Še vedno presran. Rad bi čim prej zapustil nevarno območje. Cvikal sem, da se bo ciganska kri vrnila z okrepitvami. Plundri sem rekel:

»Spizdiva od tu!«

Kakor v ameriških filmih se mu je ravno takrat pokvaril avto. Ni mogel vžgati. Akumulator je bil prazen. Zraven so taborili Švicarji, ki so ponoči gledali televizijo Milka. Šel sem do njih. Posodili so zgolj klic do avtomehanične delavnice.

Šele popoldne je prišel obrtnik s klemami, sprožil iskro in za pol minute dela računal petdeset evrov. Plundra je izvlekel nabasano denarnico in brez pripomb poravnal račun. Brž ko sva speljala, je pojasnil:

»Plačo sem fignil ženi,« in takoj nad gradom uzrl gostilno: »Moram nekaj pojesti! Šravfa me po vampu.«

Pred vhodom sta dve ciganki žicali keš. Vsaki je dal pet evrov. Skupaj so sedli na štenge. Ni se mogel odlepiti od starejše, ki je bila sila privlačna. Pol cigo, pol navaden človek. Narejena iz mešanega testa. V gostišče ni hotela sama z nama. Kar daš meni, moraš tudi moji sestri, je govorila. Sestra je bila stara devet let in morali sta beračiti za fotra. Džabe sem to dopovedoval Plundri. Zagledal se je v 14-letnico. Vsakih deset minut je dal kovanec za kikiriki, pa za pasjo ovratnico, pa za sok, pa za kruh, pa za brata, ki se je ravno rodil. Vse sta nosili nekam stran in se vztrajno vračali. Denarnica se mu je opazno tanjšala. Ustrašil sem se, da ne bova prišla domov. Hotel sem poseči vmes, kar je Plundra raztrgal himen:

»Greva fukat!« je rekel 14-letnici.

»Lačna sem, daj malo denarja, kaj je tebi malo denarja!«

»Dam, če greva fukat!«

To se bo še vleklo, sem pomislil in rekel Plundri, ki je pozabil na lakoto, da me najde v jedilnici. Vedel sem, da bo prišel poravnat račun za mano, ker me je rabil za alibi pri ženi. Lahko bi naročil marsikaj. Vzel sem dve porciji pomfrita in liter vina. Zgolj toliko, da se z nečim zamotim.

Čez pol ure je uvidel, da ga imata ciganki za pavliho. Molče se mi je pridružil v pikanju krompirja. Sanjski vodnjak, iz katerega je včasih zajemal bistro vodo, je postal kalen. Družina mu je omejevala svobodo. Po dolgih minutah tišine je iz petnih žil zakričal, da mi je vrglo zobotrebec iz ust:

»Sploh nisem srečen!« in začel tuliti kakor pes v luno: »Auuuuuu, auuuuu!«

Gostilna je bila bolj šoferske sorte in robustni možakarji so se obrnili proti nama. Na parkirišču so jih čakali prašni tovornjaki. Ustavili so se po več tisoč prevoženih kilometrih za kratek oddih in miren grižljaj. Skoraj skladno so odložili pribor. Vsi kosmati, širokih ramen, visečih trebuhov in krepkih rok. Plundri sem vzel notes ter ga zvlekel od mize. Samo še fajta se nama je manjkalo! Pri šanku sem plačal, Plundra pa je še kar zavijal v nebo, dokler ga nisem potisnil za volan in potolažil z njegovimi zlatimi Čuki.

Zavila sva na avtocesto in kmalu me je zmanjkalo. Enolična vožnja me vedno uspava. Zbudil sem se blizu domačega kraja. Plundra je v kanto, kjer je bil nekoč cviček, po cevi iz rezervoarja spumpal bencin. Polil je karoserijo, me vlekel ven in rjul:

»Stran! Stran! Eksplodiralo bo!«

Bila sva na tistem znanem odcepu iz šolskih let, kjer je umrl mopedist in kjer je mene pobralo v jašek. Golf sva zvalila v grapo, odvrgla vžigalico in si nad kresom umila roke.

»Zdaj je vse čisto,« sva med hojo proti domu lajšala slabo vest drug drugemu.

Na križišču sva se razšla. Plundra je odšel v naročje soproge in otrok, nedolžen kakor ženin v črnem, jaz pa počasi med štiri stene.

Čas je mineval. Iz hiše sem hodil samo po časopis, hrano in kavsno. Čista harmonija, dokler ni pod balkon prilezlo miličniško vozilo. Stopil sem med cvetlična korita. Tip v uniformi je rekel za oba:

»Smeva vstopiti?«

»Kar,« sem ju povabil na čaj.

»Lepo imaš zrihtano,« je rekel prvi, ko je obtežil fotelj s skodelico.

Drugi, mlajši, se ni hotel pridružiti čajanki. Stal je in z roko nervozno drsel po pendreku. Gabila se mu je vsaka misel o prijaznosti z mano. Slutil sem, zakaj sta prišla. Zanj sem bil klasični posiljevalec iz učbenikov. Navzven uglajen, navznoter izprijen. Vedel sem, da me kazen ne bo zaobšla, čeprav sem ves čas potihoma upal, da bo pička držala gobec, ker tudi sama ni bila ravno brezmadežna. Bogve, kaj je naložila doma, ko se je vrnila raztrganih hlač in z zvitim kolesom. Najbrž se je hotela potihoma odplaziti v sobo, pa je naletela na mino staršev, ker je prekršila horo legalis. Ni si imela časa izmisliti štorije in resnica je začela kapljati na dan. Seveda jo je priredila tako, da je sama izpadla totalna žrtev. Glede tega si nisem delal utvar.

»No,« je odložil skodelico starejši, »kako je bilo potlej z Majo?«

Takšno ime torej nosi, sem zafarbal. Čeprav sem se stokrat pripravljal na obisk, je bilo v praksi drugače. Nisem bil hladen. Lahko bi zanikal, toda nisem imel tega namena. Z rdečimi uhlji sem opisal dejanje brez olepšav.

Brž ko sta odšla, se je pri meni narisal Plundra. Spet ga je divje prineslo po dvorišču. Tokrat z ženinim avtom. Penil se je od jeze:

»Vse si zajebal! Zakaj si priznal?! Stari od Maje so bili pri meni! 500 evrov, pa pozabijo na vse!«

»Raje grem na sodišče,« sem odvrnil

»Pa jaz? Se ti kaj svita, v kakšnem položaju sem jaz?! Žena mi pol leta ne bo dala fukat!«

»Sori,« sem rekel.

Pred senat nikoli nisva stopila. Plundra je sam poravnal njihove duševne bolečine. Za ognjenega golfa ni bilo zanimanja.

Komaj čez nekaj let sem si upal zapisati to zgodbo. Zmeraj pravim, da nisem pisatelj, temveč zgolj zapisovalec, sem se predstavil na nekem literarnem večeru blizu Majinega padca. Ko sem končal, je k meni pristopila ženska s trajno in rekla:

»Mar bi me posilila!«

Preden sem se zavedel izrečenih besed, je prijela moškega v črtasti obleki pod roko in izginila. Stekel sem za njo. Oddaljevala se je po ulici. Pred sabo sta potiskala voziček z majhnim otrokom. Vrnil sem se za kateder. Obiskovalci so želeli moj podpis.

Lacrimae christi

Bil sem zadovoljen z napisanim. Mislil sem, da se bom dlje zamudil z zaključnimi stavki, vendar ni trajalo več kot sedem deci vina. Karkoli bi popravljal, bi poslabšal. Še enkrat sem prebral zgodbo in znova ugotovil, da je brez napake. Zaslužil sem si likof. Poklical sem gostilničarja:

»Se kaj dogaja pri tebi?«

»Žalost,« je odvrnil.

»Pa v mestu?«

»Tuga.«

Ožel sem flašo do konca in ga zopet poklical. Raportiral je:

»Tuga. In žalost.«

Ob pol enajstih zvečer nisem več zdržal. Slekel sem spodnji del pižame in navlekel kavbojke. Vedno sem pisal v pižami, ker doma nisem imel gretja. Pozimi sem si čez kolena potegnil deko in tipkal ogrnjen z bundo. Brž ko sem oblekel pižamo, je pomenilo, da bom ustvarjal. Bil sem kakor mehanik, ki obleče kombinezon – če ga rabi ali ne. Pozimi in poleti. Čez vrhnji del sem ogrnil suknjič in zdrvel h gostilničarju, četudi sem vedel, da zapira ob desetih. Nerad je odklenil.

Za šankom so lovili ravnotežje razočarani ljudje in skušali ujeti še zadnji kozarec. Nihče se ni zmenil zame, a vseeno sem prinesel kanček svežine. Ločeni so stali po dva metra narazen. Vsak večer ista klientela, ki se je poznala do obisti, a živela vsaksebi. Vsak je imel večje težave od drugega. Z vsemi se je življenje grdo poigralo. Vsak je bil predober za ta svet.

Prilepil sem se enemu, ki sem ga na videz poznal. Lajf ga je sfukal pred tremi leti, je pravil. Poslušal sem ga in naročil je rundo. Poslušal sem ga in naročil je novo rundo. Poslušal sem ga in šel odlit v pisoar. Vrnil sem se in še kar je ukladal. Naročil je liter za ven in zopet sem mu prisluhnil. Sedla sva v park. Začel je kozlati. Pobruhal se je po obleki in odjadral domov. Sam sem odtisnil bulo do konca in poiskal klet za prenočišče.

Navsezgodaj je neka matrona prav počasi vlekla obilno telo po stopnicah navzdol. Zaslišal sem jo že vrh bloka. Ne vem, kaj me je zbudilo. Najbrž mraz, ker sem ležal na betonu. Cementne ploščice so škripale pod njeno težo. Približevala se je in zastonj sem upal, da bo odšla skozi vhodna vrata. Lačna se je namenila v klet po krompir. Prižgala je luč. Stisnil sem se v habanco, da me ne bi opazila. Zagledala me je šele ob vrnitvi.

»Jaz sem dober fant,« sem jo pozdravil izpod šteng.

Ozimnica ji je padla iz rok. Stekla je navzgor in sopla:

»Ojoj, ojoj!«

Stok je bil iz nadstropja v nadstropje bolj slišen. Bal sem se, da jo bo usekal infarkt. Šele ko je zaprla vrata svojega stanovanja, sem si upal vstati. Prej nisem hotel, ker sem se bal, da bo potrebovala prvo pomoč. Moral sem se čimprej pobrati. Očala in nahrbtnik sem hitro našel in tudi en čevelj sem obul. Za levim se je izgubila sled. Pri vhodnih vratih sem otipal stikalo za luč, ki je ugašala na minuto. Moral sem lavfati v klet, petdeset sekund brskati za škrpetom in zopet teči navzgor ter lopniti po stikalu. Trikrat se mi je dalo, četrtič ne več. Blok se je prebujal. Na eni nogi sem ušel na zrak. Zunaj sem sezul nogavico, da je ne bi umazal in z enim čevljem ter boso nogo odšel skozi mesto do Konrada.

»Kaj bi rad?« je odprl slabe volje.

»Obutev in denar,« sem preprosto povedal.

»Že itak moram v službo! Ni dovolj! Še ti mi moraš težiti!«

»Vsak nosi svoj križ,« sem skomignil z rameni.

»Včasih si hotel samo keš, zdaj rabiš že čevlje! Kje se bo to končalo? Hočeš tudi mojo ženo?«

»Je doma?«

»V spalnici je. Kar z njo se zmeni,« se mu je mudilo.

Šel sem v spalnico. Jana je zazehala:

»Kosmo! Kje si ga spet pil?«

»V parku.«

»Čemu sploh vprašam?« se je ogrinjala. »Kaj bi rad?«

Ponovil sem, počakal, da je naštihala 10 evrov, in navrgel:

»Smem malo zaleči v dnevni?«

»Saj nisi prvič tukaj! Kipni se! Ko boš odhajal, vzemi Konradove copate in me ne budi več!«

Legel sem na kavč, našel daljinec, prižgal kabelski televizor z glasbo 80-ih let in se zbudil ob desetih. Jana je spala. Poškilil sem v hladilnik. Kakava nista imela. Itak ga ne bi pil. Skodelico sem napolnil z vinom.

V oštarijo je butnil Jetrič. Sedel sem sam za mizo in listal desete Slovenske novice. V lokandah ni dobiti drugega tiska. Čas sem preganjal z reševanjem križank in le stežka razbiral gesla. Še težje sem vpisoval črke. Vsake toliko sem zgrešil polje. Odložil sem svinčnik in Jetrič je rekel:

»Od včeraj nisem jedel. Mi greš po sendvič v trgovino?«

»Nisem tvoj služabnik.«

»S čim naj te prepričam?«

»Dve veliki bevandi, pa sva zmenjena!«

Dal je mančo in prinesel sem mu pol štruce s pršutom. Med žvečenjem je vprašal:

»Greš z mano v Italijo?«

»Po kaj?«

»Kar tako.«

Občasno je s kombijem tihotapil begunce čez mejo. Do njih se je obnašal profesionalno. Četudi se mu je kakšna Vietnamka zdela privlačna, je ni izkoristil. Večkrat mi je pravil, kako bi katero nategnil, a se je vselej obrzdal. Bil je profi. Jaz ne bi bil, zato sem hitro zlil pijačo vase in rekel:

»Ajde!«

Nekoč sva šla skupaj na Obalo. Kažin sva imela že med štopom. Razbil mi je prenosni sprejemnik, ker sem poslušal radio Koper, nama pa nobeden ni hotel ustaviti v tisti smeri. Kljub vsemu sva dobila prevoz. Na Obali sva igrala biljard in lastnika je tako prestrašil z obnašanjem, da nama je dovolil nabijanje krogel do jutra. Po sto partijah sem se pokril s plahto in zaspal na mizi. Jetrič je popizdil, ker je imel še goro žetonov. Zbujal me je s palico in potem dolgo nisem več hotel imeti opravka z njim. Bil je potrjen psihopat.

Med vožnjo sem zadremal. Parkiral je pred štacuno v Desklah in pojasnil, ko sem vprašal, če sva že v Italiji:

»Lakota me navija.«

Čeprav ni jedel od včeraj, kadarkoli sva se srečala, je bil vitkejši od mene. Bila ga je sama žila. Med policami je spraševal:

»Boš tudi ti?« in pridno polnil voziček.

Odkimaval sem, dokler nisva prišla do vina. Takrat sem se oglasil:

»Kosmo bi!«

Plačeval je ob kasi in zagledal sem plakat za koncert. Nisem mogel odlepiti oči od njega. Trgovka je opazila, kam zevam in vprašala:

»Gresta v Goriška brda?«

Nastopala sta Slon in sadež.

»Lahko bi,« sem pogledal Jetriča.

»Ja,« je odločil. »Itak sva na raziskovalnem izletu.«

Takrat mi je kapnilo, zakaj mi je takoj ustregel. Lisjak je iskal nove poti za tihotapljenje beguncev. Stare so najbrž postale prenevarne, Goriška brda pa so bila še neizkoriščena.

Jetrič je kar naenkrat izgubil smisel za orientacijo. Tri ure je spraševal ljudi po zaselkih, če je še v Sloveniji, saj se boji, da bi imel sitnosti s karabinjerji, če bi nevede prečkal mejo. Dobrohotno so mu razlagali, katerim cestam naj se izogiba, ker so brez nadzora, mu opisali vse stranske poti, kjer bi se lahko uštel in nehote pristal v Italiji, in naj se drži glavne prometnice, pa bo vse v redu. S svinčnikom je vneto risal zemljevide ter trikrat preveril pri vaščanih ali ni spet zašel in ali obstaja še kakšna pot, kjer bi se lahko zmotil.

»Pizda, so ljudje naivni,« je zadovoljno rekel, ko sva pol ure pred koncertom dospela v Šmartno pri Dobrovem. »Še kdaj moraš z mano! Dobre ideje imaš! Brez tebe ne bi odkril teh krajev.«

»Ti si svoje dosegel, zdaj sem na vrsti jaz,« sem ga potegnil v kulturni dom.

Kupil je dve vstopnici, čeprav mu je bilo za glasbo toliko kot meni za njegovo Italijo. Cvenk je odštihal celo za buteljko, ki sem si jo zaželel. Pomenila mi je skoraj več od Vietnamke, ki sem se je potihem nadejal. Sedla sva v prvo vrsto in sramežljivo segala po vrečki. Dvorana se je napolnila. Kmalu sva rabila požirek po vsakem komadu. Folk je užival in tudi Jetrič je zapopadel sceno. Slon in sadež sta na podij povabila nekoga iz publike. Jetrič se je opogumil. Igral je po njunih notah, obrnil kitaro in zabavljača napol zasenčil z nastopom. Zunaj je rekel:

»Izpadel sem mona,« ter se s sendvičem zaprl v kombi.

Jaz sem počakal na prireditelje. Prebil sem se do glavne osebe in vprašal, če vabijo tudi pisatelje.

»Najrajši jih ne gostimo.«

»Zakaj ne?« mi je upadel greben.

»Ni obiska.«

»Pri meni bo! Najamemo avtobus, štirideset jih pride iz Idrije, vi plačate prevoz in pijačo …« sem nihal med podboji. »Honorarju se odpovem.«

»Kaj ste doslej napisali?«

V ruksaku sem poiskal zadnjo izdano knjigo in rekel:

»Če vas zanima, me pokličite. Če vas bo razočarala, mi jo vrnite in sam bom plačal poštne stroške.«

»Boste kaj spili?«

»Bosmo,« sem rekel in potem sva z osebo ob buteljkah slonela do izgube spomina. Spraševala me je o marsičem, samo o mojem delu ne.

Zjutraj mi je Jetrič pod nos pomolil napihnjen balon s tremi rdečimi srčki. Na njem je pisalo ‘Gorizia, ti amo’.

»Veš, kje sva?« je vprašal.

»Najbrž v Italiji,« sem se vlekel iz kombija.

»Res je!« ga je vilo od navdušenja. »Ponoči sem te petkrat peljal čez mejo. Nikjer nobenega nadzora! Ljubim Gorizio,« je poljubil balon.

»Jaz pa ne,« sem ga preluknjal s čikom.

Včasih bi me udaril z biljardno palico, ampak Italija ga je raznežila. Peljal me je v najbližjo oštarijo. Ulični žarometi so ugašali. Skozi šipo sem gledal prebujajoče se mesto. Pravokotne laške stavbe s stoterimi okni in črn asfalt s širokimi trakovi so me navdajali s strahom. Tak sem vedno v tujem okolju.

»Kje je Slovenija?« sem se oziral naokrog.

»Ti ni všeč tukaj?«

»Nihče me ne razume,« sem namignil na kozarec. Točajka mi je namesto bevande prinesla dva deci črnega.

»Dva kilometra stran. Tam ob tej uri ne bi dobil pijače.«

»Brez skrbi, da bi jo!«

»Seznanil te bom s kurbami! Zastonj boš fukal,« se ni dal Jetrič.

»Nočem fukati. Rad bi se počutil normalno.«

»Tebi ni normalno fukati?«

»Rad bi domov,« sem eksnil. »Drkati život.«

»Okej,« se je vdal.

Po pravilih sva prestopila mejo. Cariniki so nama samo pomahali.

»Res bi moral sodelovati z mano,« je rekel Jetrič. »Nedolžen ksiht imaš.«

»Na prvem zaslišanju bi vse izdal. Nisem pogumen kakor ti,« sem mu pihnil na dušo.

Meter in pol čez mejo je stopil v prodajalno. Vlekel sem se za njim. Naročil je pet hamburgerjev.

»Kam jih boš dal? Dovolj imava vsak enega.«

»To je zame! Kaj boš ti?«

»Čips,« sem prijel najbližjo flašo.

Malicala sva na prvi klopci. Naredil sem par požirkov in obnemogel. Vino je zažgalo dvanajsternik. Tresel sem se in zona me je oblivala. Rekel sem: »Umrl bom.«

»Mi daš čips?« je vprašal Jetrič.

»Vzemi,« sem komaj izustil.

»Ti hamburgerji sploh ne nasitijo!« se ni oziral na mojo slabost.

Sredi Nove Gorice je parkiral, zmečkal vrečko in se zadovoljno pogladil po trebuhu:

»Komaj zdaj se počutim v redu! Greva na ogled mesta?«

»Raje bi zalegel.«

»Kar izvoli,« me je zaklenil v kombi.

Ne vem, koliko časa sem drnjohal, toda ob budnici me je grozovito navilo na malo potrebo. Jetriča ni bilo od nikoder. Zadrževal sem, dokler sem mogel, potem sem odprl šipo in klečeč na sedežu usmeril curek na pločnik. Bilo mi je vseeno, če kdo vidi slap. Itak nihče ni mogel do mene. Varno zaklenjen sem skrbno otresel janeza, zapel zadrgo, poiskal bulo, žlampal ter prižigal cigareto za cigareto.

Navsezadnje sem se skobacal skozi okno in brez cilja taval po mestu. V Novi Gorici je bilo toplo. Odvrgel sem suknjič in se zavedel, da sem v pižami. Za k idrijskemu gostilničarju sem namreč preoblekel samo spodnji del. Lovil sem ravnotežje in črne prsne dlake so prebijale dan. Koncentriral sem se na vsak oprijem. Od stebra do stebra. Nabil sem sapo in usmerjal moč v namišljene točke. Nisem vedel, kam hočem. Stekel sem po deset metrov in padal pet metrov pred ciljem. Vedno se mi je obelisk odmaknil. Potem sem zagledal Jetriča, kako veselo cmaka z burekom po ulici. Poklical sem ga in povedal je, da je sirov boljši kot mesni.

»Boš griz?« je ponudil.

»Ne, hvala. Imaš kakšne mehurčke?« mi je glava preklopila na sok.

»Kokakolo,« je razprl cekar.

V njej je bilo vsaj tri četrt ruma. Vseeno je dobro delo. Kar nekako oživel sem. Tešta se je sčistila, le noge so bile še nekam smehljajoče. Spraznila sva plastenko in Jetrič je šel po novo povodenj. Naredila sva miks in se odpravila. Za volanom ga je kmalu začelo šlatati po možganih.

»Levo ali desno?« je kričal pred vsakim odcepom.

»Nikamor! Naravnost!« sem ponavljal, čeprav sem vedel, da bo slej ko prej zavil po svoje. Bil sem utrujen in naveličan, skoraj streznjen. Pričakovano je slednjič brez opozorila zavil na stransko cesto. Nič nisem rekel. Oblajal je prvega pešca:

»Gospod, nama lahko pomagate? S prijateljem raziskujeva obmejne vasice, vendar se bojiva prečkati mejo, ker sva doma pozabila dokumente. Nočeva imeti sitnosti s karabinjerji. Nama lahko poveste, katerim potem se morava izogibati, da ne bi slučajno zašla v Italijo?«

Natreniran kot ura je ponavljal stavke vsakemu, ki ga je uzrl. Zadnji je pokazal proti vrhu naselja.

»To moram preveriti,« je rekel Jetrič.

Najraje bi šel po svoje, toda brez pijače nisem več mogel. Izrabil me je in ni mi ostalo drugega, kot da se ga napijem in skušam sam sebe prepričati, da mi je vseeno. Krepko sem potegnil mehurčkasti rum. Vozila sva po ozkem asfaltu, s katerega so se z obeh strani klanjale trte. Nazadnje sva pristala v slepi ulici in trčila v prizidek domačije. Sprednja desna luč se je razletela.

»Greva od tod, preden bo kažin,« sem rekel.

Jetrič je skočil ven in ocenjeval škodo na kombiju. Na moje prigovarjanje je le zlezel za volan, sunkovito zapeljal nazaj in z vrhnjo stranico zrušil kipec Matere božje, ki je slonel v zgornjem kotu kmetije. Skozi šipo je padel na zadnje sedeže. Steklo se je razbilo in znamenje se je prikotalilo do mene. Vzel sem ga v naročje. Domačini so planili iz hiš. Ujeli so me z Devico Marijo v rokah.

Jetrič se je takoj znašel. Pokleknil je pred kipec in začel moliti. Prijel sem ga za ovratnik in nameraval dvigniti, toda množica me je obstopila:

»Njemu je težko, ti pa ne pokažeš niti malo spoštovanja!«

V roke sem dobil metlo in moral sem čistiti vse do svetih solz. Jetrič je razlagal, da veruje v Boga in da si svoje napake ne bo odpustil do konca življenja.

»Zakaj si mu dovolil voziti?!« se mi je nevarno približal eden z mlahavo pestjo. Obraz so mu prebadale alkoholne žilice.

»Ker jaz ne znam,« sem pometal.

»Piti pa znaš!«

»Ti že veš … brat,« sem odvrnil.

Zakadil se je proti meni. Folk ga je zadržal, četudi bi mi privoščili par vzgojnih. Odpadke sem naložil v smetišnico. Moški so hodili po šestih kvadratnih metrih asfalta. Ženske so jih s pogledi usmerjale v pikolovstvo. Na vsakem koraku so odkrili košček stekla, ki sem ga spregledal. Moral sem se vrniti in zopet vrteti sirkovo metlo.

Jetrič jih je medtem nategoval s pobožnostjo. Na šipo so mu lepili polivinil in ga tolažili, medtem ko sem jaz stotič ponavljal vajo na asfaltu. Končno je, zdaj že delček njihovega mozaika, izustil tudi eno v moj bran:

»Kosmo je pisatelj,« ter izvlekel nekaj knjig iz mojega ruksaka.

Razpoloženje se je v sekundi menjalo. Naenkrat je bilo vse tiptop počiščeno. Znamenje le ni bilo tako pomembno. Vaška pesnica je stekla domov po svoje poeme.

»Ne morem ocenjevati površno,« sem listal po zvezku. »Se lahko kam umaknemo?«

Ni bilo treba daleč. Jetrič se je zaletel prav v njeno bajto. Posedli smo za masivno mizo. Pesnica je prinesla vino in predstavila moža za štedilnikom. Kuhal je kavo.

»Vinko se je dvakrat zdravil zaradi alkoholizma. Zdaj ne pije več.«

S takim imenom mu nobeno zdravljenje ne bo pomagalo, sem pomislil.

»Pred njim zaklepam klet. Dedcem ne gre zaupati,« se je pošalila in pokazala verižico s ključem na obilnem oprsju.

Vinko se je le kislo nasmehnil. Vedel sem, da ima duplikat. Izdajale so ga rdeče pege na ličnicah. Med nalivanjem sem spremljal pesničine joške, prekril kozarec in rekel:

»Samo do polovice. Naprej voda.«

»Vidiš, on zna piti!« je ošvrknila hasbenda.

Če so njene pesmi kot njene prsi, bom poezijo celo vzljubil, sem šaril po papirjih. Nikakor nisem bil zadovoljen z bevando. Zdaj je manjkalo vode, potem je bilo premalo vina in nasploh nisem našel pravega razmerja, da bi se le pesnica čim večkrat nagnila naprej. Vmes sem ji narekoval naslove literarnih revij, ki bi jih dobila v vsaki knjižnici. V dlan sem vzel ključ, ki ga je nosila med dojkama. Vinko je glasno srebnil kavo. Jetrič je rekel:

»Greva!«

»Zakaj?«

»Ti boš že vedel, zakaj!« se je nadme dvignil mož, ko sem jo tretjič pogladil po bradavičkah.

Jetrič je zopet zavil z glavne ceste.

»Kam siliš?« sem sitno vprašal.

»Na Sveto goro! Očistiti se moram grehov.«

Parkiral je pod cerkvijo in zaspal na zadnjih sedežih. Po očiščenje sem šel sam. Pred sekretom je bila dolga vrsta. Nekaj časa sem cepetal in stiskal rit, potem sem v kiosku kupil Družino in se skril za obzidje pod pokopališčem. Nad mano so romarji žebrali molitvice. Spustil sem hlače in iztisnil tolikšno klobaso, da sem se moral dvakrat kleče prestopiti. Ni se hotela odtrgati od mene. Bila je kot popkovina. Smrdela je do Italije. Iztiskal sem zadnje čevapčiče, ko sem med drevesi zaslišal šumenje. Božjepotnik z nahrbtnikom se je vzpenjal skozi gozd. Upal sem, da ne bo uperil pogleda v mojo smer. Prepričeval sem se, da taki gledajo v nebo, a vseeno začel trgati časopis in si hitro brisal zadek. Nakar mi je začel zvoniti mobi. Preden sem uspel izklopiti zvok, je alpinist že buljil vame. Počepnil sem skoraj na drek in skušal delati vtis, kot da sede berem Družino. Deset sekund sva se ocenjevala, nato je v širokem loku zbrzel mimo mene. Vedel sem, da moram pohiteti z branjem.

»Sicer nikoli ne nosim telefona s sabo, ampak tokrat mi je ostal v žepu pižame,« sem žlobudral Jetriču, ko sva se s kombijem že spuščala po ovinkih. »Samo enkrat sem ga vzel od doma in takoj izgubil. Od takrat si mislim: Če me kdo rabi, bo že poklical nazaj.«

»Jaz sem bil,« je rekel. »Zanimalo me je, kje si.«

»Sral sem.«

»Na Sveti gori?!« ga je malodane presunilo.

»Tako je.«

Pritisnil je na plin. Nič več ga ni vleklo na stranske poti. Do Idrije je peljal brez vsakega postanka. Sprevidel je, da mu pokora ni usojena.

Citroen ZX

V gostilni Pr’ Štruklu v Cerknem sem imel začetno predstavitev svojega prvega in najbrž edinega romana. Bolj mi ležijo kratke zgodbe. Še teh se naveličam sredi pisanja, kaj šele špeha. V brezidejnosti sem nekoč za štos napisal parodijo na obisk angela Gabrijela pri Devici Mariji. Ponavadi stvari za dušo ob naslednjem tipkanju zbrišem, ta tekst pa mi je slučajno ostal v računalniku. Ko sem čez pol leta urejal datoteko, sem ugotovil, da zadeva sploh ni tako slaba in spisal sem kao poglavje do konca. Potem sem nadaljeval z entuziazmom. Šestdeset strani kot bi mignil. Nato se je ustavilo. Ni me več veselilo, toda tri poglavja tudi ni bilo za fuknit stran! Tako sem nadaljeval. Včasih mukoma, včasih z veseljem. Navsezadnje sem scitral dovolj listja za knjigo in nesel tekste na Beletrino. Uredništvo je menda tesno odločilo, da nisem primeren za tisk. Naj malo popravim drugi del. Kurc, sem rekel, dovolj sem se jahal z Jezusom, grem v Maribor. Štajerska Litera me je zavrnila s pojasnilom, da humoresk ne izdajajo. Navsezadnje sem šel v samozaložbo. Udinjal sem se kot vrtnar in pol zaslužka dajal na stran za knjigo, pol sredstev so prispevali sponzorji. Predvsem župan.

»Upam, da ne bo tako,« sem rekel Edvinu, »kot na premieri kratkih zgodb.«

»Ne boj se,« je odvrnil. »Ni zime.«

Tudi takrat sva se vozila v citroenu ZX. Predstavitev sem imel decembra v Ilirski Bistrici, ker mi je zbirko kratkih štorij natisnila tamkajšnja založba. Po nastopu sva se ustavila v Postojni in nekako sem pristal v kanalu zraven knjigarne. Preden sem zatisnil oči pri minus petnajst stopinjah, sem pomislil: Še malo prej na odru, zdaj v peklu!

Ni me pobralo. Samo trideset kilometrov sem moral pešačiti, da sem odmrznil noge.

V Cerkno sva dospela dovolj zgodaj. Dve uri pred začetkom. Edvin je zaklenil vrata in rekel avtu:

»Spočij se! Vidiva se zjutraj.«

Navezal se je nanj. Veliko sta dala skozi. Prijatelja sta bila od Edvinovega vsakodnevnega pijanstva, preko zdravljenja zaradi alkoholizma do sedanjosti, ko ga je lastnik zopet začel dajati na zob. Skupaj sta dvakrat prejadrala Slovenijo podolgem in počez. Od Ankarana do Pohorja, od Adlešičev do Harij. Zmeraj sta se varno pripeljala do doma.

Pred Štruklom je visel neopazen plakat z vabilom na literarni večer.

»Bolj slabo bo danes,« sem rekel mladi organizatorki s predpasnikom. Dvignila je obrvi, zato sem pojasnil: »Preveč ga pijem in prezgodaj sem začel.«

Edvin se je ozrl po slikah, ki so visele uokvirjene po stenah. Punčka s predpasnikom je opazila njegov pogled in povedala, da so njene, da imata z bratom betulo v najemu, da pleteta pozabljene domače jedi in da je akademsko izobražena slikarka.

»Saj to,« je zamahnil Edvin čez celo panoramo, »si napravila zgolj temu, da bi se režala umetnikom v faco?«

Nad nama je celo sliko izničila z otroško narejeno konturo kuharja, ki je prekril dobro ozadje. Bil je popolnoma odveč. Kot bi prikazala miss sveta z eno roko. Nihče ne bi opazil lepotice. Vsi bi zrli v štrcelj.

Edvin je zamenjal precej šihtov. Šele pri Komunali je smel biti svoj. Preprost in pošten. Najraje je sodeloval pri pogrebih. Izrazil je tisto, česar jaz nisem smel. Začel sem deliti komplimente, ker sem se odločil biti zaljubljen. Ne da bi res bil, ampak včasih pogrešam tako stanje. Plavanje v oblakih in samo midva sva na svetu. Deklica s predpasnikom je prinesla pravljico, ki jo je oplemenitila s slikami. Pohvalil sem koloracijo z besedami:

»Rad imam kič.«

Preden sem uspel preoblikovati stavek v pisanost barv, je odšla v kuhinjo in slikanico odnesla s sabo. Umetniki se bojijo te definicije. Ne vem, zakaj. Meni je v čast, če sem razumljiv. Svoji literaturi pravim stripliteratura. Je kič slab, če si berljiv in gledljiv?

»No, a ni to šit?« je objel Edvin z vrtljajem glave razstavo, ko sva stotič obiskala pisoar.

»Brezveze. Greva v jedilnico.«

»Boš častil?« so se mu zasvetile lačne oči.

»Bom. Branje,« sem ga razočaral in bil kar malo začuden, da ga je tako hitro ovilo.

Sedel sem za namišljeni kateder in animator me je začel spraševati. Pričakoval sem naval. Nabral se je le ducat mojih znancev. Komu naj sedaj trosim odgovore? Svojim frendom, ki že tako vse vedo o meni ali osamelima jedcema v kotu, ki sta prišla na mirno večerjo? Zasliševalcu sem pred posaditvijo za mizo rekel, naj govori z mano v slovenščini. Nikakor v tujkah. Prisostvoval sem preobilici literarnih večerov. Vsi po vrsti so bili dolgočasni in razvlečeni. Nazadnje v študentski utrdbi Idrije, ki naj bi bila odpičena. Gostujoči pisec je samo blendal, ko mu je navdahnjeni polihistor zastavljal vprašanja v besednjaku, ki ga je obvladal samo on. Znano je, da pisatelji nismo univerzitetno izobraženi in da malo beremo. Eni zato, ker smo najboljši sami sebi, drugi ne priznavamo ostalih, tretji smo nekje vmes, četrti pa berejo zgolj zato, da napišejo kritiko, ker z njo zaslužijo več kakor od svojega pisanja. Peti prevajajo in živijo v večni nesreči, ker niso rojeni na angleškem govornem področju.

Začel sem brati, a mi ni šlo. Itak sta ljubimca v kotu komaj čakala, da se speljem, in ploskala z ocvirkovco. Knjigo sem dal Edvinu. Jezik se mu je zapletal še bolj kakor meni. Vrnil sem jo zvočniku in šel za šank, kisal nos ter čvekal, da se potrudim zgolj ob odobravanju množice.

»Je že v redu,« je odvrnila slikarka. »Danes si pač koma!«

»Vse bi moralo biti drugače,« sem brundal.

»Čisto te razumem,« mi je nalila bevando in rekla: »Gostilna časti!«

Nekdo je naročil pico in šla mu je streč v krušno peč. V sebi sem mlel, da bo treba nekaj spremeniti. Literati smo postali sami sebi namen. Nihče ne kupuje naših revij, nihče ne bere knjig, sami sebe trepljamo za kulturne spomenike. Čas nas je preživel.

Z Edvinom sva zapustila podij in zaplula po cerkljanskih vasicah. Celo noč sva iskala Potepina. Nobenega nisva mogla vprašati za pot, zato je Edvin poklical policaje.

»Oni bodo že vedeli, kje se nahaja,« je bil prepričan ob pol petih zjutraj.

Potepin je namreč večkrat sedel zaradi raznih kršitev. Dežurni policist je zahteval ime. Edvin je rabil sedem minut, da je pravilno sestavil svoje črke v nareku, ker se mu je neprestano opravičeval, da ga je zbudil, policist pa je neprenehoma ponavljal, da ni spal. Nazadnje sta se zmenila za naziv in zahteval je najino lokacijo.

»Da mu ne bi slučajno povedal,« sem ga dregnil.

»Itak mi je crknila baterija. Koliko časa sem govoril v prazno?«

»Upam, da sedem minut,« sem rekel.

»Nič na boljšem si nisva,« je vžgal avto.

Začela sva se voziti na slepo. Kot kroglica na ruleti. Poizkusila sva z vsakim odcepom. Lahko bi padla na Potepina, lahko bi se zvrnila v prepad. Tam okoli jih je mrgolelo. Edvinu kot vozniku sem zaupal bolj kakor sebi peš. Odklopljeno je sedel zbran za volanom. Glavo je pritisnil k vetrobranu in nisem ga smel motiti. Vodila ga je želja po uspehu. Četudi bi mu kaj rekel, me ne bi slišal. Bil je osredotočen na vožnjo. Čez dobro uro so nama v gostilni na koncu asfalta postregli z zajtrkom s pojasnilom:

»Taka ne moreta nikamor!«

Vseeno sva šla, kamor so pokazali destinacijo. Edvin je pozitivno pritiskal na gas, jaz sem tarnal, naj me varno dostavi, ker sva večkrat s kolesi švignila čez bankino. Potepin je stanoval v kontejnerju. Brž ko naju je ugledal, so mu spolzele solze čez oči. Edvin je med hojo po blatu zahteval:

»Daj mu knjigo!«

Ilovnata plečka se je lepila na čevlje tako, da sem iz koraka v korak zrasel za pet centimetrov.

»Petnajst evrov,« sem odvrnil, a jo vseeno šenkal, ker sem vedel, da je tako ali tako odpisana. Bolje njemu kakor kašnemu tajkunu, ki bi hotel celo barantati z mano za ceno.

Potepin je hodil sem in tja polzečih solz po zabojniku:

»Kaj takega nisem pričakoval! Poglejta me! Nisem zahojen, ampak ne morem si pomagati! Res sta me razveselila.«

Izmenjali smo si darila: liter, bukva, klobase in kruh. Nihče se ni otepal ponujenega. Z Edvinom sva hrustljala suho malico, Potepin je ob stekleni žarnici oddahnil solzice.

»Gremo nekam!« smo nato sklenili vsi.

Edvin je izročil ključe Potepinu:

»Tebi lahko vzamejo izpit, saj ga itak ne rabiš!«

Citroen ZX je zdrvel v tolminske konce skozi vijugaste ravnine in osamljene ceste. Potepin je poznal vse stranpoti. Kakor v življenju. Znašli smo se v Podbrdu. Takoj sem zajahal džuboks. Na izbiro so bili samo šlagerji vseh vrst. Izbral sem Džo Maračić - Makija. Za pijačo sem zaradi nihanja izvisel, dokler ni za šank dospel Potepin in rekel birtu:

»Daj mu, ker ni slab človek!«

»Danes ali nasploh?« sem pritisnil še Dubrovačke trubadurje.

»Nikar me no ne draži,« je zajavkal Potepin.

Ljudje so ga imeli radi ali pa so se ga bali. Povečini tisto drugo. Sredine ni bilo. O njem so razpredali celo na občinskem svetu. Osem let je začasno bival v dijaškem domu brez stalnega prebivališča. Dijakov tam itak zdavnaj ni bilo več. Študenti so uredili mladinski center v spodnjih prostorih, on je ležal nad kulturo. Ko so začeli dom prenavljati, je postal problem. Preselili so ga v odročno vasico in mu na njivo zastonj dostavili dva kontejnerja, samo da so se ga rešili. Enega za kuhinjo in dnevno sobo, drugega za kopalnico. Kmalu so začele deževati pripombe sosedov, da tudi k njim ne spada. Na deželi se dela, ne pa pije, so odnesli peticijo županu, čeprav je za mezdo vsakemu priskočil na pomoč.

Edvin je plesal v ozadju ali pa se je skušal samo obdržati na nogah. Ne vem. Končno je ujel linijo in kmalu povedal, da mu oštir ni všeč. Da mu gre na živce. Nekaj ga je grizlo. Običajno je bil vedno dobre volje. Glasen in razposajen. Nato so v betulo dospeli zavezniki. Ljudje, ki so se med vojno s padali spustili na osvobojeno ozemlje. Prisluhnil sem njihovi debati. S starejšimi domačini so praznovali neko obletnico. Menda so se dobivali vsako leto. Gledal sem jih in si jih skušal predstavljati šestdeset let mlajše. Zanesenjake, ki jih je vojna vihra potisnila v pogum. Bili so sila čili. Kolikor sem zaznal, so se dokaj kritično izražali o tistih časih. Najbrž povojnih. Človek sliši, kar pač hoče slišati. Slišal je tudi Edvin, ki je nenadoma ves zaripel v obraz začel kričati:

»Tudi moj oče je bil partizan! Nihče ne bo žalil mojega očeta partizana!«

Tip se je hotel kar fajtati z ostarelimi angleškimi komandosi. Potepin ga je zgrabil pod ramena. Potepina ni bilo malo. Sto kilogramov na 185 cm višine. Zraven tega se je udinjal kot malavar in, kot rečeno, dninar. Krepak v rokah, a vseeno je moral uporabiti vso svojo moč, da je obvladal pobesnelega petelina. Zvlekel ga je iz arene, jaz sem s sabo odnesel par flaš vina.

Potepin je šofiral skozi bolj samozavestno. Navadil se je menjalnika, zato sem mirno zadremal. Z Edvinom sta spredaj tupila drug čez drugega. Zanju je bil to pogovor. Nisem se trudil sodelovati. Začutil sem le, da smo se nekje ustavili. Ni se mi dalo odpirati oči. Naenkrat je Potepin silovito speljal. Namesto naprej smo švignili nazaj. Očitno je imel menjalnik še premoč nad njim. Z vso silo smo butnili v škarpo. Potepin je poizkusil znova in s škripajočo kočijo smo se vrnili na petnajst metrov oddaljeno parkirišče, od koder smo se pognali rikverc. Slišal sem pizditi Edvina, ko je hodil okoli avta:

»Samo na odpad ga lahko še treščim!«

Potepin se je opravičeval, da ga je nekaj popadlo. Niti sam ni vedel, kaj.

»Avto ali tebe?« je Edvin zmogel kanec humorja.

»Saj ni tako hudo,« sem se oglasil z zadnjih sedežev.

Šele takrat sta se spomnila name. Skušal sem odpreti vrata, vendar ni šlo. Karoserija je bila premaknjena. Edvin se je zaskrbljeno skobacal k meni čez prednje sedalo.

»Si se udaril?«

Rahlo sem krvavel iz nosu, ker sem lopnil v podaljšani tilnik sprednjega naslonjala.

»Očala so malo skrivljena, vrat je raztegnjen, drugače me pa resnično drži scati,« sem izrazil največjo stisko.

»Pojdi za mano,« je rekel. »Tega modela bom pa domov nakuril!«

Sledil sem njegov preval na plan in bil prepričan, da smo v Spodnji Idriji. Da smo ruknili v parobek stare šole na vasi.

»Jaz bom šel kar peš domov,« sem rekel. »Brez zamere!«

»Me boš pustil tukaj?! Zdaj, ko nimam avta, ti ne pomenim nič več,« je bil užaljen Edvin.

»Tako pač je,« sem odvrnil.

»Sploh veš, kje smo? V Petrovem brdu!«

»Se bova jutri zmenila,« sem zapičil korake v namišljeno Idrijo in kmalu uvidel, da sem res v neznanih krajih. Potuhnjeno sem se vrnil pred ZX-a in zvalil avro v ozadje. S Potepinom sta še vedno razglabljala o krivdi. Edvin je postajal vse bolj uvideven. Slišal sem:

»Itak sem ga nameraval prodati.«

Prebudila nas je svetloba zore. Skušali smo oditi. Blatnika sta prehudo pritiskala na zadnji gumi. Mimo je prišel kmet, ki je nameraval postavljati prekle za fižol. S sabo je nosil jekleno štango za luknjanje zemlje. Zaustavili smo ga in skušali z njo privzdigniti pločevino toliko, da ne bi rezala kavčuka. Potepin se je s hrbtom naslonil na karoserijo in jo dvignil z rokama. Edvin je zarinil tisto težko palico pod okrov in lomil neuspehe. Večkrat se nam je zdelo v redu. Brž ko smo sedli, je zarezalo v gume. Kmet nam je navsezadnje iz skednja dostavil hidravlično dvigalo. Odstranili smo blatnika in ju vrgli v kontejner, kamor sem že prej znosil nekaj kosov, ki so sfrleli stran. Končno smo uspeli speljati. Vsaka cestna izboklina je sprožila hudo rjovenje v podvozju. Čeprav je Edvin, ki je prevzel krmilo, peljal počasi, sem neprenehoma pričakoval, da bo razparalo gumi in nas pognalo v jarek. Moral sem sedeti na sredini zadka, ker nisem smel obremenjevati leve ali desne strani. Še cigaretni dim sem moral puhati naravnost.

Potepin je kazal bližnjice. Samo njemu znane gozdne poti. Na nekem kolovozu smo nasedli. Stopili smo ven in ugotovili, da nas je z drgnjenjem strašila zgolj rezervna guma, ki je bila slabo pritrjena pod karoserijo. Odtrgali smo zarjavele nosilce, spravili kolo v prtljažnik in odškripali naprej. Začelo me je zebsti. Zadnjih vrat se ni dalo več zapreti. Prej so bila privezana z vrvjo prav na tista nosilca, ki smo ju zabrisali proč. Pihalo je v že tako razboleli vrat. Pomislil sem, da nas avto jebe zanalašč. Vedel je, da odhaja v večna lovišča. Jokal je na svoj način.

Edvin se je spomnil radia in navil klasično glasbo do najvišje zmogljivosti zvočnikov. Oboževal je opere. Imel je štiri kasete z odlomki 50-ih največjih uspešnic. Dvesto kratkih glavobolov. Ni in ni jih hotelo biti konec. S Potepinom sva stiskala ušesa in ustnice. Nisva se mu drznila oporekati. Zaslužil si je ‘Il silenzio’ ob slovesu od zveste kočije.

Tako smo se pripeljali do prvih vasic, kjer je Potepin seveda poznal vse po vrsti. Bili smo malo prezgodnji. Posebej za nas niso hoteli odpirati gostiln, zato smo morali na osebne obiske. Povsod smo bili postreženi s šnopsom, pirom in klobasami. Vsako ponudbo sem zavrnil. Potepin se je zdel kakor v paradižu. Spil je rundo in zahteval nov postanek pred vsako domačijo. Edvin je kmalu podlegel šarmu šmarnice. Jaz sem se nervozno s klobaso sprehajal sem in tja, Potepin pa je že vlekel žakelj krompirja v avto. Kakor bi ne bili že sami dovolj težki.

Navsezadnje sem ju le zmigal toliko, da smo pristali pred Potepinovim kontejnerjem. Edvinu sem povedal, da mora jutri na šiht, in šele takrat se je zavedel, da je predstavitev mojega romana mimo. Tudi Potepin je bil zdelan.

»Razbil sem citroena, zato ti dam svojo katrco,« je rekel Edvinu.

»Ne moreš za zmeraj!«

»Kar sem rekel, sem rekel!«

Kregala sta se, kot bi obema napeta denarnica v desnem žepu visela do kolen.

»Registrirana je samo še dva meseca in zgolj napoto mi dela.«

»Teeegaaa si ne zasluuuužim,« je pod vplivom oper zapel Edvin, a kljub slabi vesti vzel ključe.

Z razmajano katro sva glodala ovinke navzdol. Edvin je gledal nekam povprek. Treba ga je bilo razvedriti, zato sem rekel:

»Si pred odhodom pomislil, da greš s citroenom ZX na zadnjo pot, zdaj se pa domov vračaš kar z novim avtom?«

»Takoj jutri mu ga bom vrnil! Naj se sam zajebava z njim! In strži mi že tistega človeka z ogledala!« je besno opletal z menjalno ročico pri volanu. »Nič ne vidim!«

Čez retrovizor je bingljala nekakšna vudu lutka, prebodena z iglami. Brž ko se je zavedel svoje nasranosti, je mirneje nadaljeval:

»Oprosti, ker sem siten. Nisem še vajen te cize.«

Naslednji večer me je ves navdušen poklical:

»Pravkar sem kupil avtodom! Ugani, kje sem! Pred tvojo hišo! Prideš pogledat?«

Slabo uro pred tem sem se vrnil iz gozda, kjer sem iskal mir. Komaj sem ga našel in se ustalil. Od kod Edvinu energija, da me moti? Toda ko sem ugledal namišljeni avtodom in orgazmičnega lastnika pred njim, sem se hitro unesel. Kombi je bil majhen in smešen. Edvin še bolj, ko je hitel kazati, kaj vse lahko napravi iz njega. Spusti sedeže, podaljša streho, prižge luči v notranjosti, postavi mizo pod prtljažna vrata – perpetuum mobile, skratka.

»Pa citroen ZX? Si ga že pozabil?«

»Zjutraj sem ga z vlečno službo scitral na odpad.«

Skočil sem v sobo po dva litra, trčila sva in se z novim kraljem odpravila prigodam naproti.

Hidrogliste

Ljudje so v meni videli zgolj nadlego, ki pije z brezdelneži in zadeta komira na klopi v parku. Nihče ni vedel, da pišem, zato sem poklical Peteta. Rabil sem prepoznavnost. O njem so krožile govorice, da poskrbi samo za svojo rit, da sicer zrihta nastope, vendar denar najraje obdrži zase. Bil je pač menedžer.

»Rad bi se predstavil folku,« sem začel.

»Kdo si?! Kaj si?« je zatulil v slušalko.

Naštel sem svoje dosežke in odmeve na njih.

»Ah, ti si tisti, ki leži na klopci, kadarkoli grem mimo,« je spravljivo rekel. »Te pokličem, če bo kaj na vidiku.«

Čez dva tedna je že sporočil: »V soboto nastopaš! Imaš kaj pripravljenega?«

»Nekaj se bo že našlo.«

»In ne zaspi med branjem,« je končal pogovor.

Pred mano je publiko utrujal dolgolasi tip s harmoniko. Vlekel je Bacha in se pačil od naprezanja. Ni kazalo, da namerava odnehati. Če bi ga videl papež, bi ga razglasil za mučenika, tako je fant trpel. Ogovoril sem bejbiko iz prve vrste:

»Se ta sploh namerava skidati proč?«

»Moj fant je,« me je presekala s pogledom in tip je končno pospravil mešalec za beton.

Na odru sem najprej poiskal stol ter nagnil flašo. Nato sem začel brati. Sprva negotovo. Požrl sem obilo požirkov in besed. Publika me je spodbujala in se režala ob vsakem stavku. Sprostil sem se, malo plesal vmes in sredi zgodbe moral zaključiti. Mikrofon je prevzel organizator in povedal, da se mi je čas iztekel. Folk me ni pustil stran. Vseeno me je nasledila improliga. Ljudstvo je zahtevalo Kosmota. Improvizatorji so začeli oponašati moje zibanje, seganje po buli in kmalu so se smejali njim.

V sobi z narezki sem srečal harmonikarja.

»Marko Hatlak,« se je predstavil.

»A ti sploh znaš zašpilati kakšno normalno?« sem vprašal.

Raztegnil je meh in šli smo na Golico. Karkoli sem mu omenil, je znal. Celo rock, metal in partizanske koračnice. Spoznal sem, da ni slab človek. Znal je igrati. Le na odru se je delal, da ne zna.

Pete je pogruntal, da bi lahko zbral idrijske ustvarjalce in jih v paketu predstavil javnosti. Ne vem, po kakšnem ključu nas je našel, ampak vsi smo bili ljubitelji žlahtne kapljice. Prvi nastop smo imeli pri Breclju v Kopru. Peljali smo se v dveh avtih. Prvega je šofiral Pete, drugega Dule. S Hatlakom sva sedela v drugem zadaj, ker je bil sprednji sedež rezerviran za harmoniko. Hatlak je skrbel za inštrument kakor jaz za mucke. Rajši sem trpel lakoto, kot da bi oni gladovali. Brž ko sem dobil keš, sem kupil mleko in brikete. Šele potem sem pomislil nase.

Ustavili so nas kepsi. Imeli so akcijo pripenjanja z varnostnim pasom. Dule je izstopil, dvignil majico in rekel:

»Moje ime je Dušan Moravec. Srčno napako imam. Bil sem operiran. Ne smem se pripenjati. Lahko mi otipate brazgotino, toda ne pregrobo.«

»Bom pa oglobil vaša sopotnika,« je policist odprl zadnja vrata.

Hatlak je pohitel: »Tudi jaz sem srčni bolnik!«

»Pa vi?« se je ozrl name.

»Jaz bom šel pa za en dan v zapor, ker ne bom plačal kazni,« sem rekel, kajti miličnik v tretje ne bi nasedel.

Dule ga je vprašal: »Smem snemati?« in že vlekel na plan kamero, ki mu jo je kupila soproga za rojstni dan. Tako, ki jo držiš v eni roki in skozi ekranček filmaš majhne ljudi. Spremljala ga je povsod. Kakor otroka plišasta igračka. Rad se je igral z njo. Pobaral je policista:

»Bi lahko ponovili prvi kader? Tisti, ko odpirate zadnja vrata in Kosmo reče …«

»Vi nimate težav samo s srcem, temveč tudi v glavi,« ga je zavrnil policaj in mi izročil pildek.

Speljali smo. Dule se je oglasil:

»Sploh nisem vedel, da zadaj obstajajo pasovi.«

»Me boš prišel za opravičilo vsaj obiskat v arest?«

»Poslal ti bom razglednico,« je zavil v center Kopra.

Mesto je poznal. Na Obali je včasih delal kot zidar pomolov in radijski napovedovalec. Vmes je bil v Idriji kandidat za predsednika Zveze socialistične mladine, basist pank zasedbe Kuzle, vzgojitelj predšolskih otrok, varnostnik, knjigarnar ter v Kamniku asistent v zavodu za usposabljanje invalidne mladine.

Pete je dospel precej za nami. Vozil je Indota in Lazarja. Hudo ju je žejalo, zato so se morali med potjo večkrat ustaviti. Indotu se ni ugovarjalo. Bil je divji mož. Razmršen in prebadajočih oči je skozi teleskop raziskoval zvezde, se istovetil z volkovi in v nasprotju s pobesnelim videzom slikal izjemoma krajine.

»Že dvajset let!« je požugal Breclju, ki mu je ponudil kozarec. Sprejel nas je z odprtim šankom, toda bili smo navajeni piti iz steklenic. Vsak je vzel eno in lotili smo se postavljanja razstave. Lazar je na stene lepil svoje kolaže, Indo obešal slike. K Lazarju je pristopila neka najstnica in ga z zadrževanim dihom vprašala:

»A ste vi to naredili?«

Sestopil je s stola, si popravil protezo v ustih in rekel:

»Ti pokažem še kaj?«

Sedla sta za mizo. Kolaže ji je razgrinjal po kolenih. Lazar je bil sicer dober slikar, vendar tudi len. Vsake tri kvatre je naredil eno platno. Rajši je kupoval revije, iz katerih je izrezoval barvne fotke in jih lepil v celoto. Kakor bi jaz kradel odlomke iz knjig in jih povezoval v nekaj.

»Ober umetnost!« je zviška pribil Indo žebelj v steno.

»Vidva sta tepca!« je zavpil Lazar.

Bil je koma. Punčki je podaril lepljenko, ona pa njemu nič. Brez nežnejšega spola ni mogel obstajati. Bil je tudi astrolog. K njemu so hodile ženske po upanje. Nekako se mu je posrečilo, da nobene ni nategnil.

Obiskovalcev se je še kar nabralo. Bolj zaradi odojka, ki ga je Brecelj pekel na vrtu in poimenoval kulturna svinja, kakor zaradi nas. Bil je 8. februar.

Hatlak je začel s programom. Med vožnjo sem Bacha tolikokrat slišal na kaseti, da sem postal odvisen od njega. Prirasel mi je k srcu. Nastopil sem kot drugi in površno prebral zgodbo. S prezentacijo nisem nikogar očaral. Manjkala sta mi najmanj dva deci. Nato je podij zasedel Dule. S poezijo je razvnel prisotne, saj so vedeli, da je zadnji. Publiko je usmeril še na ogled slik Ivana Intiharja - Indota ter kolažev Matjaža Lazarja in pohiteli smo na vrt. Kulturna svinja se je spekla. Vsak si je odtrgal svoj kos.

Pete nas je vrtel po celi Sloveniji in spoznali smo, da rabimo naziv. Pluli smo v Ilirsko Bistrico. Ustavili smo se malo od Postojne, ker so zvezde Lazarju povedale, da smo naleteli na pravi kraj in čas za izbor imena. Bili smo brez idej. Ob cesti smo si podajali bulo in vlekli travo. Pete nas je imel vrh glave. Robantil je:

»A ne morete biti vsaj enkrat trezni?! Mislite, da je organizatorjem enostavno ponujati pijance? Saj ste kot gliste v špiritu!«

Malo smo preoblikovali njegovo mnenje in nastale so Hidrogliste.

V Ilirski Bistrici je bila dvorana redko zasedena. Ni nas motilo. Bili smo vajeni hudega obiska. V Izoli smo celo nastopali pred enim samim fanom. Dule, ki smo ga medtem promovirali v politkomisarja, je prevzel mikrofon:

»Zvesto občinstvo! Imate neverjetno čast prisostvovati edinstvenemu dogodku, nastopu petih izjemnih ustvarjalcev, ki ta trenutek pišemo zgodovino in se prvič predstavljamo pod uradnim imenom Hidrogliste. Na oder najprej vabim velikega maga Lazarja, da izžene zle duhove!«

Matjaž se je prikotalil na stol, vzel zvočnik in skozi pore spustil zibajočo molitvico. Nekateri so se dvignili k odhodu. Zaustavil jih je Hatlak. Stopil se je s harmoniko ter vrnil zadnjice na sedeže. Obnašal se je odgovorno. Bil je najmlajši. Ni mu bilo vseeno za navzoče kakor nam. Druga vzgoja. Naš moto je bil: Važno, da se imamo mi fajn; če se ima slučajno tudi publika, pa še toliko boljše!

Nasledil sem ga z odlomkom iz romana Hvalabogu, ki je pripovedoval o spogledovanju device Marije z angelom Gabrijelom. Mastna predelava evangelija ni naletela na plodna tla. Ljudje so zapuščali dvorano. Dule je vsakemu posebej v slovo namenil verz:

»Videl sem samo senco!«

Ponavljal ga je, dokler nismo ostali sami. S skupnimi močmi smo izgnali zle duhove.

Pete je preko neke zavarovalnice iztržil mrliški voz z nalepkami sponzorja. Nismo več rabili dveh avtov. Lahko smo se vozili vsi v enem. Skurjen sem dremal na sprednjem sedežu in z glavo trkal ob šipo. Švasalo mi je v meloni. Pred prestolnico smo naleteli na zastoj. Pete je izvlekel listje in rekel:

»Od tu se zlepa ne bomo premaknili. Zvijmo enega!«

Močneje sem butnil v steklo. Avto je postal zakajena komora. Konoplja me je spravljala v blaznost. Vlekel je celo Hatlak, ki se je sicer pred nastopi zadrževal. Pravil je, da mu trava krči prste. Kolona se je sprožila. Na Metelkovi sem izstopil čisto matast. Indo je zatulil:

»Pete, daj keš!«

»Kaj ti bo? Itak si kuhan!«

Začela sta se prerivati. Dregnil sem Duleta:

»Sprehodiva se, drugače se mi bo strgalo!«

Šla sva k Rajku, ki je stanoval blizu avtobusne postaje in urejal neodvisno revijo. Svoboda, resnica, pogum, je pisalo na naslovnici. Bil je eden redkih, ki me je objavljal. Za literarni mesečnik je menda zastavil svoje premoženje. Boril se je proti šumnikom. Č, š, ž je pisal ch, sh, zh. Postregel nama je s šnopsom, ki ga je sam pridelal na svojem posestvu na Dolenjskem. Dule je hvalil žganje, jaz sem hvalil revijo. Rajko mi je namreč objavil tekst in nakazal 150 evrov. V pismu je obrazložil, da SRP odreka honorarje tistim, ki imajo, in daje tistim, ki nimajo. Čez dve uri naju je pospremil čez prag. Iskreno sem povedal:

»Brez tebe bi morda opustil pisanje.«

»Nadarjenim ljudem rad pomagam,« nama je stisnil še preostanek šmarnice v slovo.

Pridelek sva si podajala preko semaforjev in pločnikov do Teatra Gromki. Pete je živčno cepetal:

»Kje sta se ga uspela toliko nalesti? Hatlak igra že šesto skladbo!«

»Jaz grem za šank,« ga je prezrl Dule, kar je pomenilo, da sem na vrsti jaz. Brž ko me je Hatlak zagledal, je stisnil meh in zaključil Bachovo razpredanje. Nastopila je ura literature. Moral sem se prebiti skozi množico študentov, da sem prišel na oder. Ne vem, kaj jih je rajcalo. Mogoče naš sloves. Postali smo dokaj znani, čeprav nihče ni vedel, kaj pravzaprav počnemo. Bili smo nič in ponujali vse. Obljubljali smo vse in dali nič.

Zmomljal sem pol strani in prosil za bevando. Ker ni bilo takojšnjega odziva, sem sredi stavka odložil liste in se sam odpravil iskat pijačo. Za šankom sem na Duletov migljaj kelnerju dobil dva deci belega. Nato sem zavil na vece in polnil pisoar. Za mano je prilezel Indo, se podrgnil po razmršenih laseh in rekel:

»Sem mislil, da nastopaš.«

»Čutim se odvečnega.«

Pospremil me je nazaj, iztrgal mikrofon s stojala in povedal, kar je vsem nam ležalo na duši:

»Če bi vi prišli v Idrijo, bi vam, v pičko mater, dali vse! Zadnji sold iz hlač! Jedli in pili bi, jebem vam boga, dokler vam popek ne bi izstopil! Za nič ne bi bili prikrajšani! Nosili bi vas po rokah! Tukaj pa, pička vam materina, niti litra ne dobimo!«

Kritika je zalegla. Organizator je dostavil dve buli in spotoma omenil, da sva dobila listke za pijačo. Spomnil sem se, da mi je Pete nekaj potisnil v žep. Izvlekel sem tri žigosane pildke.

»To je to?!« mi jih je Indo iztrgal iz rok in mahal proti publiki. »To je to?! Ta miloščina ni vredna niti, da bi jo pes oscal!«

Raztrgal jih je, pobasal flašo in mrknil izpod reflektorjev. Avditorij ga je pospremil z aplavzom. Z branjem sem nadaljeval, kjer sem končal. Sredi stavka. Indo je z dvorane snel krč. Zlila se je z mano. Pridno sem močil glasilke in malo pred koncem odnehal, ker nisem več lovil črk. Rekel sem:

»Zaključek zgodbe bom odpel.«

Tam, kjer murke cveto, mi niso šle najbolje, zato sem prešaltal na En hribček bom kupil in vmes klical Duleta. Končno je zaznal moje prošnje in me zamenjal. Najprej je rekel:

»Kosmo nima posluha! Poslušajte to,« in začel brundati vsem neznani napev.

Pete je skočil k njemu, prekril zvočnik in mu dopovedoval, naj bo vsaj on resen, drugače ne bomo dobili honorarja. Dule je nekaj kimal in začel s Senco, ki jo je drugače hranil za konec.

Za mizo sem zagledal Lazarja in Hatlaka. Zrinil sem se k njima. Obkoljena sta bila z najmanj desetimi deklicami. Lazar jim je šlogal, Hatlaka so gledale. Lazar je bil zanimiv, Hatlak privlačen. Četrt ure sem bil družaben, potem sem pomislil na Indota. Bolje bi se počutil z njim in vinom. Odkril sem ga zunaj. Na podiju je Dule dvestotič ponavljal:

»Videl sem samo senco …«

Z Indotom sva celo noč krožila po oštarijah. Za nama so ugašali luči. Zjutraj sva se brez denarja znašla na avtobusni postaji. Rekel sem:

»Rajko bo sigurno posodil!«

Čez dvižni most, rešetke in vrata sva se uspela prebiti do njega.

»Rabila bi samo za avtobus,« sem dejal, ko sva ga zbudila.

»Lahko dobim tudi požirek šmarnice?« je treslo Indota.

»Vstopita,« naju je povabil v pižami in vsakemu natočil kozarček.

»Smem še enkrat?« je Indo že nalival znova.

In potem še večkrat, dokler nisem ocenil, da naju je sit. Odvlekla sva se iz stanovanja in sklekljala po stopnišču. Izhod je bil zaklenjen. Skozi zvočnik sem Rajku opisal težavo. Povedal je, da morava istočasno z njim držati prst na stikalu in hkrati odsuniti duri. On v svojem stanovanju, midva spodaj. Nikakor se nismo uspeli uskladiti. Indo je popizdil:

»Šel bom gor in ga premlatil!«

Prav takrat so se vrata razklenila in trčila sva ob novo oviro. Preboj na ulico so preprečevale rešetke.

»Zdaj mi je pa dosti!« je Indo z rokami in hrbtom skrivil jeklene palice toliko, da sva se uspela zriniti skozi. Bil je res močan.

Rajku sem čez dva dni vrnil mančo, toda v Svobodi, resnici, pogumu me ni objavil nikoli več. Moral je plačati popravilo rešetk.

V Mursko Soboto smo prispeli v okrnjeni zasedbi. Indo se je skregal z vsemi. Petetu je očital prilaščanje denarja, nam, da nimamo hrbtenice, ker se mu pustimo izkoriščati. Pogrešali smo ga, toda na zaslužek nismo dali veliko. Važno nam je bilo, da se premaknemo iz vsakdana in zastonj pijemo. Pete si je oddahnil.

Prekmurci so nas sprejeli kot zvezdnike. V sobo nad klubom so dostavili dve vrsti narezkov. Za mesninarje in vegetarijance. Z občutkom krivde smo pikali v krožnike in vsake toliko navrgli, da si tega ne zaslužimo. Hlepeli smo po vinu.

»Ste spili že vse?« so bili začudeni, ko smo terjali nove bule. »Malo se brzdajte, ker prihaja televizija!«

Tri litre sva z Lazarjem spravila v nahrbtnik. Bala sva se vožnje nazaj. Do Idrije je bilo daleč.

Spustili smo se h kameram. Dule in Hatlak sta govorila, z Lazarjem sva kimala v kolena. Edini stavek, ki sva ga uspela spustiti v eter, je bil:

»Škoda vašega denarja za nas!«

Kljub antireklami in vstopnini je bil zvečer mladinski klub nabito poln. Sprejel nas je z gromkim aplavzom. Lazar je začuda našel stol, toda pozabil recitacijo. Pete ga je odgnal k šanku. Zopet nas je reševal Hatlak. Z izvedbo je prevzel folk. Zaigral je par priredb zimzelenih hitov in vmes spuščal Johana Sebastiana. Olajšal mi je nastop, kajti mladina ob sobotah ne hodi na literarne večere. Branje sem barval s komentiranjem stavkov, poplesaval na trhlih nogah, se zapletal ob kabel mikrofona in nazdravljal s publiko. Dule je najlepši večer Hidroglist ozaljšal s poezijo. Za zaključek smo se objeli in urezali eno partizansko, čeprav nihče ni znal besedila.

Organizatorjem se je smejalo. Z žlampanjem na odru smo animirali množico, da nas je posnemala. Kavsna je tekla v potokih. Toliko je niso prodali ne prej, ne potem. Odpeljali so nas v vikend in rekli:

»Zažgali ste! Se lahko zmenimo za vnovičen nastop čez pol leta?«

»Če boste dali več za piti,« je odvrnil Lazar.

Prepustili so nam ključ in nas pustili same. Dule je prižgal televizor, Hatlak je občudoval prešite odeje na posteljah, z Lazarjem sva šla raziskovati klet in se vrnila s tremi plastenkami. Pete je zadet od trave govoričil:

»Sem vam rekel, da nam bo uspelo?! Samo mene se je treba držati!«

»Pa Indo?« smo vprašali.

»Ko ga jebe! Naj se še naprej druži z volkovi!«

Pozabili smo na pobesnelega malarja in se prepustili slavi.

Tolmin nas je pričakal s praznimi sedeži. Ker nisem imel kaj početi, sem zagnojil Petetu:

»Pokaži bilanco! Koliko smo zaslužili doslej?«

Izvlekel je knjigovodski zvezek in črno na belem prikazal, da je vsak od nas, računajoč vse nastope, bogatejši za 70 evrov. Večina denarja je po njegovi računici šla za bencin. Imel sem občutek, da smo se vozili na raketni pogon. Za šankom smo se mrko gledali.

Lazar je komaj splezal na oder. Ponudil ni ničesar razen mrmranja. Nasledil sem ga v istem stilu. Hatlak je rekel:

»Sram me je nastopiti po teh dveh! Ne bom igral!«

»Ne glej mene,« je rekel Dule Petetu, in tako so Hidrogliste po kratkem postopku klavrno končale na smetišču zgodovine. Domov smo se peljali narazen, čeprav smo v avtu sedeli skupaj.

Pete je kasneje z dolgimi telefonadami od Tolmincev le izmolzel honorar za kerozin, čeprav je več dal za impulze, ko se je prerekal z njimi. Hkrati mu je idrijski župan v najem ponudil občinsko gostilno z zahtevo, da v njej pripravi šestnajst kulturnih dogodkov na leto. Sprejel je izziv in v dveh mesecih izpolnil kvoto.

Lazar je komisiji za upokojitve povedal, da se mu je razodelo in pridobil status invalidnega astrologa.

Hatlaka je odkril Terrafolk.

Dule je šel na Kitajsko in našel smisel življenja v snemanju dokumentarnih filmov.

Samo Indo je ostal klen. Večkrat se zapijeva. Včasih se nama pridruži Lazar. Spominov ne obujamo. Če že kdo začne, se Indo pokremplja po čupi in reče:

»Pustimo to! Je kaj drobiža za novo pijačo ali gremo zatežit k Petetu v Črnega orla?«

Dan D

Staro mestno jedro Idrije je lepo, saj so betule na vsakem koraku. V prvih treh nisem našel nikogar, s komer bi delil usodo. Moral sem sam odtiskati bevando, toda vedel sem, da bom prej ali slej naletel na žolno, ki se ji bo pilo. Pa četudi štirikrat ponovim krog po oštarijah, sem bil trmast. Ko se mi hopa, ni umika, sem šel čez cesto v naslednjo beznico in odkril Duleta. Za šankom je žulil pir z natakarico. Zavohal sem zastonj pijačo. Kdor srka pivo v samoti, ima keš in hlepi po družbi. Drugače bi na hitro ruknil deci vina in se spokal domov. Razen če nima namena osvajati kelnerce ali ona njega. Ne Dule, ki je pred kratkim znova postal ata. Ne šankmojstrica, ki je med pogovorom z njim škilila v Slovenske novice. Naročil sem in vprašal:

»A greva v kot?«

»Samo malo še,« ji je moral povedati blebet do konca.

Ne maram sloneti za pultom in kvihtati v tri čudovite. Zdi se mi, da imajo strežajke že tako vsak šiht poln česnik ukladanj, da jim res nisem potreben še jaz s svojimi razpredanji. Prvi mesec v službi je najbrž res zanimiv, ko spoznavajo folk, ki jih plodi z blaznimi načrti. Toda klientela še po petih letih tupi eno in isto štorijo. Nič se ne premakne. Sčasoma natanko vejo, katera beseda bo sledila neizživetim sanjam. Poslušajo, da prodajo kavsno. Boljše so od vsakega psihiatra.

Dule je prisedel in vprašal:

»Boš še enkrat?«

Pokimal sem. Natakarica je prinesla rundo. Spremljal sem jo s pogledom, ko se je vračala v svoj tempelj, razširila srednjo stran časopisa in se poglobila v horoskop. Gotovo ji je pravil, da se bo otepala snubcev. Predvsem zvečer. Ura se je komaj nagibala tja. Dule se je samo režal. Videlo se je, da mu lajf teče. Tudi meni bi z njegovo bejbo. Kakšen mesec. Z njegovim froci pa niti en dan ne.

»Bi posnel videospot?« me je presenetil.

»Menda,« sem bil takoj za to.

»Prav tebe vidim kot glavnega junaka. Benda ne zanima kliše. Noče plesa lepotic. Želi nekaj drugega!«

»Kateri bend?«

»Dan D. Všeč mi je, ker niso kar tako.«

Godilo je. Vsaka reklama je dobrodošla.

»A bom kaj kasiral?« sem vprašal, čeprav bi šel tudi džabe.

»50 evrov bi ti že dal.«

»Kakšen bi pa bil?«

»Kakršen si.«

In kakršen sem, sem štopal v Ljubljano na prizorišče snemanja. Dobili naj bi se že ob desetih dopoldne. Običajno ob takem času pomanem krmižlje v postelji. Levo roko sem držal v plašču. Navzdol jo je vlekla bula v polivinilasti vrečki. Dvigal sem palec in vsake toliko napravil žluk. Upal sem, da mi pred pol litra ne bo nihče ustavil. Zanalašč je takoj zabremzal avto in me pripeljal uro pred zmenkom naravnost na tržnico. Da bi pregnal čas, sem se sprehodil po prestolnici. Gledal sem nabrite ksihte in se skušal vživeti v mestni hrup. Folk, oblečen po zadnji modi, je nekam hitel. Edino mladini se je jebalo za vse. Šolarke so se vsem na očeh zalizovale s smrkavci. Babice so zavijale s špegli in mrmrale, da tudi njihovi dedci pred pol stoletja niso bili tako leseni, kot se danes zdi. Škodoželjno so jih gledale vnaprej, ko jim bodo dolge lase zamenjale kratke pričeske, mladost razvajeni pamži, njihovi zdajšnji adonisi pa bodo z visečimi lempami sloneli za šanki in plazili jezike po točajkah. Malo se mi je zavrtelo. Prižgal sem čik in poklical Duleta.

»Čakamo te,« je povedal v množini.

Pogledal sem na sto metrov oddaljeni Zmajski most, kjer naj bi se vse začelo. Razen upokojencev s cekarji se ni nič premikalo. Usedel sem se na barikade javnega sekreta in bingljal z nogami. Došetal je Dule in rekel:

»Malo bo treba počakati, ker tistih frikov iz studia še ni. Nekaj se je zalomilo.«

Bil sem vajen, da se pri meni nekaj zalomi.

»Kje pa je bend?«

»Ne bo ga. Saj sem ti povedal, da ne želi biti v ospredju. Vso zgodbo imam v glavi. Tukaj bomo posneli prvi kader.«

Filmarji so navsezadnje dospeli. Iz kombija so začeli vlačiti tehniko. Od nekod je priskakljala pravljična punčka, oblečena kot Sneguljčica, z otrokom v roki. Bil sem prevzet nad njeno pojavo.

»Če bi se me taka oklenila, bi pa nehal tudi piti,« sem rekel Duletu.

»Z nami je! Nasmehnila se ti bo na križišču. Potem se boš še ti …«

Do takrat scenarija nisem poznal. Stisnil sem škrbine:

»Smejal se pa ne bom!«

Umaknil sem se vstran in potunkal lape v flašo. Poklicali so me ravno prav kuhanega. Moral sem čakati pod semaforjem, ki je z rdečo dlanjo odšteval 5-4-3-2-1-brrrrrr za vsak prehod. Pol ure sem stal tam kot papak. Pešci so fluktuirali čez cesto in se spraševali, koga oko kamere sploh lovi. Bil sem neopazen. Med vsako pavzo sem napravil majhen požirek. Potem se mi je na pločniku pridružila Sneguljčica s svojo hčerkico in se nasmehnila. Imela je čudovit smehljaj. Kot Andie MacDowell. Sekvenco smo ponavljali v nedogled, ker so od mene zahtevali nekaj podobnega, jaz pa sem se samo pačil. Dule je bil vseeno zadovoljen. Zavpil je:

»Samo poljubita se še!«

»A na usta?« je odkričala pravljica nazaj čez cestišče.

Ustrašil sem se, da bi jo moj zadah položil na tla, zato sem ji hitro prilepil cmok na lice. Med sklanjanjem k prelestnemu obrazu sem s kančkom očal ujel rumeno maslo v ušesih njene hčerke.

Spakirali smo opremo in se napotili na Duletov dom. Z bejbo sta prebivala na obrobju metropole. Sneguljčica je odigrala svojo vlogo. Poslovila se je od nas. S pogledom sem začarano strmel za njeno postavo, dokler ni izginila v množici.

»Je zmeraj tako oblečena?« sem vprašal Duleta.

»Zmeraj. Samo danes je še malo lepše.«

Vsa v belem in rumenem, balerinke, črne najlonke, kratko krilce … Čez par dni sem na televiziji slučajno ujel, kako neka pička pozira slikarjem. Naga je sedela v avditoriju sredi mesta in folk je plazil z očmi po njej. Kamera je lezla z bujnih jošk na mednožje. V mednožje. Ko je mrha zaznala, kam meri snemalec, je nalašč razprla nogi. Prevzela me je s svojo odprtostjo in kljub odločilnim košem Olimpije na drugem programu sem čakal, da vidim njen obraz. Osramočeni kamerman je naglo dvignil sondo. Bila je Sneguljčica. Še malo sem počakal in preklopil nazaj na košarko. Konec tekme. Olimpija je popušila.

Duletova bajta je bila tik zraven ceste. Profesionalci so postavili žaromete znotraj in zunaj hiše, da bi ujeli premetavanje dveh dojenčkov na postelji.

»Hočem prikazati …« je začel razlagati Dule.

»Dva črva v jabolku,« sem mu pomagal, sloneč na rožancu.

Dule je to videl drugače. Enega froca je prinesel sam, drugega je posodila soseda. Odstranil sem se in poiskal vece.

Duletova bejba je postregla s turškim napitkom in prvič po več letih sem pil kavo. Prej sem se bal, da bi mi storila mah na oklih. Že dolgo sem bil rešen teh skrbi. Otroka nista tulila. Samo opletala sta z udi kakor ribi na suhem.

Kofeinsko zbujeni smo sledili predlogi v Logatec. Na bencinski črpalki smo dolili gorivo in Luka, menedžer benda, je vprašal po naročilih.

»Liter najcenešega,« sem izrazil željo.

Dule je šepnil: »Lahko si privoščiš, karkoli hočeš.«

»In pol litra vode,« ker je bibita šla h koncu.

Lahko bi vzel kakovostno vino, toda z buzaro sva si bila tovariša. Cenila sva drug drugega. Bila je fer do mene in jaz do nje. Skrbela je za dobro počutje. Kakšnemu gosposkemu tokaju bi se zdelo, da ga nisem dostojen. Dvignil bi kljun in me pobruhal. Ostali so se v glavnem afnali z redbuli in polalkoholnimi piri. Če bi bila v modi gnojnica, bi najbrž žlampali njo.

Luka je parkiral pred Napoleonovim drevoredom lip. Medtem ko so se mojstri menili o nadaljnji usodi videa, sem v grmovju praznil pirhe in se spraševal, kako je lahko park poimenovan po tem francoskem gnoju? Z vojsko je podjarmljal Evropo in v imenu prosperitete pognal na sto tisoče ljudi v smrt. Dosegel je milijon gorja, vdov in solz.

Kombi je peljal 60 km/h skozi drevored. Matjaža, ki je sedel na podu s kamero ob odprtih zadnjih vratih, smo držali za pas, da ga veter ni pobral s seboj. Konec lip je Dule rekel:

»V redu je, samo še oblake ujemi, ker so tako lepi!«

Vrnili smo se na štart. Matjaž se je znova namestil v samomorilski položaj.

»Veliko si upaš,« sem mu rekel.

Tip je pograbil kost. Začel je praviti o Brniku, kjer bi ga na improviziranemu stojalu, trideset metrov nad tlemi, skoraj oplazilo krilo pristajajočega letala. Tam je bilo nevarno, ne pa tukaj! Rad se je važil. Še v Idriji, ko sem nekoč zašel na pubertetniški žur. Šestnajstletna lolita je imela teden odprtih vrat, ker so njeni starci smučali v tujini. Igrali smo slačipoker. Še preden sem bil nag, je Matjaž že opravil potrebo z najbolj nerodno punco.

»Dober sem,« je pohvalil sam sebe ob prihodu iz sobe za jebanje.

»Se ti ne zdi, da se malo preveč šopiriš?« sem ga vprašal takrat.

»Saj se imam s čim!« mi je vrgel v ksiht.

Oplazili smo Duletove oblake. Še vedno smo bili vsi na kupu. Oddahnil sem se. Pred Hotedršico smo padli v smerokaz za Novi svet, kjer se po makadamu da priti do Godoviča. Včasih je tu blizu potekala ločnica med Italijo in Jugoslavijo, tako imenovana rapalska meja. Klapi sem želel razkazati zgodovino, vendar je Dule rekel:

»Ni časa!«

Na že jugoslovanski strani me je postavil ob škarpo, porisano z grafiti. Stal sem tam in premišljal, koliko oseb so laški financarji zjebali ob tej tihi steni. Kamera se je pomikala izredno počasi. Navijalo me je scat. Skoraj bi mi ušlo v hlače. Nervozno sem stopical in šele po zadovoljivem posnetku smel spustiti slap v zid objokovanja. Čudno, da se ne imenuje po Mussoliniju, sem ga otresel kontrabantarjem v spomin.

V Godoviču se nismo ustavili. Hiteli smo na Gore. Dule nas je gonil v dokončanje scenarija, preden zaide sonce. Traktor pred nami je bremzal promet. Cela družina je sedela na leseni prikolici. Matjaž je vklopil inštrument. Veselo nam je mahal samo retardirani fant. Večkrat sem se ves skrokan v nedeljskih dopoldnevih vlekel domov. V poštirkani obleki je hitel k maši. Zmeraj sem zmajal z glavo nad njim. Pa ne zaradi izbočenega čela, temveč ker je častil Stvarnika, ki ga je napravil takega. Mogoče pa je vedel več od mene.

Cerkev na Gorah je bila zaklenjena. Dule je iz rokava takoj potegnil drugo idejo. Na njegov ukaz sem plesal nad panoramo Idrije in v ritmu za svojo dušo omenjal trpko sedanjost čez 500 let starega mesta. Nebesa so uničena, rudnik živega srebra zapiramo, klekljarice čipk so podcenjene, kino ne obratuje, žlikrofe po časopisih imenujejo žlinkrofi, parka ni več …

»Kosmo, a ne znaš povedati nič pozitivnega?« me je prekinil Dule in potisnil v kombi.

»Znam,« sem rekel, ko smo se spustili po prašni cesti. Začel sem naštevati:

»Grad in kripta sta prenovljena, tehnična dediščina se ohranja, trola je praktično zastonj, prva slovenska realka se obnavlja, botanični vrt cveti, vojni muzej je odprt …«

Tipi me niso poslušali. Znašli smo se na Razpotju. Starejši ljudje so pravili, da je tamkajšnja gostilna mejnik. Če splezaš na streho in ščiješ levo, zalivaš Črno morje; če obrneš lulčka desno, polniš Jadran.

Betula je bila zaprta. Imel sem samo še dva deci. Filing je rapidno padal. Zavili smo proti Ledinam. Malo sem zastokal, ko se je bibita spraznila. Za lajšanje bolečine so mi ponudili pir. V sili hudič muhe žre. Vzel sem ponujeno piksno.

Dule je želel posneti kačasto cesto, po kateri bi se počasi sprehodil. Prej moram samo nekam zamišljeno obrniti glavo, je razkrival svoje videnje. Stežka mi je uspelo streči kameri, ker sem trzal kot dvoživka. Nosil sem zgolj eno misel: vino!

Nagnali so me v hrib. Sopel sem v strmino in za obronkom odtisnil pločevinko. Aperitiv je dobro del. Pognal sem se na vrh griča. Objektiv je gestikuliral, naj plešem in začel sem razsajati s telesom. Spodaj so pridelovalci nehali raztovarjati poljščine. Sedli so na klop pred kmetijo in opazovali dogajanje. Še očanec je prilezel izza krušne peči.

Dule je nakazal z rokami, da smo zaključili. Kakor metulj sem sfrfotal skozi travo in komaj dosegel globino. Kondicija je bila na psu. Pred leti je bilo drugače. V Ledine sem hodil smučat, ker je ledinske pičke spremljal glas, da rade dajo. Meni nikoli nobena ni. Slabo sem obvladal izvenšportne dejavnosti.

Spustili smo se v Idrijo in z menedžerjem Luko sva šla v Mercator po krepčila. Vzel je čips za bando, ki je sestradana krulila v kombiju. Samo jaz nisem bil lačen. Pred stojnico z vini je vprašal:

»Kaj naj vzamem za rudarje?« h katerim smo hiteli po zadnji posnetek.

»Pet bul mojega,« sem pokazal na buzaro.

Bolj sem mu tupil, da knapi niso zahtevni, bolj je šlatal po rizlingih in pinotih. Rudarji so bili vedno preprosti ljudje. Nikdar niso izpostavljali svojega poguma. Plazili so se po luknjah in bili kot poslednji mohikanci edini resnični proletariat.

Dolgo je nihal v odločitvi. Bal se je, da bi mu brluzgo vrgli v talent. Pustil sem, da se odloči in držal vrsto. Gosenica pred blagajno se ni premaknila nikamor. Vsaka stranka je imela kakšno kartico za popust. Vsaka je zbirala kakšne nalepke in zadrževala kolono. Prešinilo me je, da lahko zaradi čakanja tudi jaz poberem svoje pike. V žep sem vtaknil globin za čevlje, ker drugega ni bilo v dosegu roke. Preden je Luka izbral kavsno, sem imel plašč poln nepotrebnih stvari. Odstopil sem mu mesto in ga počakal v vozilu. Usta so zahrustljala. Rudnik je odprl rampo. Včasih sem bil tam vratar, zato sem večino tovarišev poznal. Ostalo jih je samo še ducat. Zasipali so rove, da se mesto ne bi pogreznilo. Idrija je bila tako prekopana, sem nekje prebral, da bi se lahko, če bi povezali vse rove skupaj, pod površjem sprehodil do Berlina.

Tistih naših trgovinskih bul se niso branili, čeprav so izgledale sila revno, ko so me povlekli za svojo mizo. Na njej je kraljeval bidon domačega. Nisem maral segati po čistem, ker sem bil od jutra na nogah, kar se sicer redko zgodi. Pravilno sem tempiral pitje in škoda bi bilo na koncu vse pokvariti. Prepričevali so me v nasprotno. Po prvem kozarcu žlahtnega sem se strinjal z njimi. Itak smo zaključevali vsak svoj dan D: zasipavali preteklost, žulili sedanjost in vprašljivo zrli v prihodnost.

Matjaž je postavil žaromete. Zunaj se je zmračilo. Rokovnjaču, ki je upravljal z dvižnim jaškom, sem rekel, da sem klavstrofobičen. Odvrnil je:

»Spustil te bom samo tri metre.«

»Lahko me tudi tristo,« sem z bulo pogumno stopil v dvigalo.

Z zaprtim prostorom sem obseden samo v totalni skurjenosti. Včasih štopam v takem stanju in skozi glavo mi šviga na stotine samouničevalnih misli. Katapultiral bi se skozi streho, razbil šipo in se vrgel skozi zaprta vrata. Najraje vse hkrati. Na avtobusu bi raztrgal telo na dvoje. V trgovini se mi stemni, krvni tlak pa nevarno zapušča možgane.

Pod gladino sem se kratkočasil z vinom. Dvigalo je zaropotalo. Hitro sem zatisnil čep in se pripravil na izstop. Mojster je dvignil napravo. Razprl sem plastične zavese in odločno zakoračil v soj luči. Nisem se spotaknil. Škoda, ker bi lahko prizor ponavljali, dokler ne bi s knapi osušili bidona do konca. Tako sem moral s filmsko klapo na likof.

Menedžer Luka je v gostilni obljubljal, da mi pošlje fotografije s snemanja, vse dotlej posnete cedeje benda in še mnogo več. Dobil nisem ničesar razen politih žlikrofov. Jedli smo in oglasil se je:

»Res so dobri ti žlinkrofi!«

Odložil sem vilice. Še enkrat več sem moral na stranišče.

Harmonikarji

Janez je delal na Zidgradu, kjer so vsi od boga dani. Komaj je končal šolanje, že je padel v primež trdih ljudi. Rabil je odpičen vikend, zato me je povabil s sabo v Ljubljano. Itak sem bil namenjen tja. Na Trnfestu so premierno predvajali dokumentarec o harmonikarjih, v katerem sem nekaj poplesaval. Režirala sta ga Dule in Leon Matek. Hodila sta s sestrama, ki ju zaradi podobnosti nikoli nisem ločil in zmeraj videl dvoje. Janezu je bilo znano, da sem švoh z mančo, vendar ga to ni motilo. Dal sem mu vedeti, da se obnašam skromno. Če se je namenil obiskovati restavracije in razkošne hotele, naj kar izvoli, mene pa pusti pri miru, ker ne bom sledil njegovemu slogu. Prvič zato, ker nimam, in drugič zato, ker nočem, sem ga opozoril.

»V redu,« je pristal na pogoje. »Samo, da se sprostim.«

V štacuni je plačal dva flaškona in rekel sem:

»Odslej si ti komandant!«

Parkirala sva blizu Trnovega, napravila dve enoinpollitrski bevandi ter v vrečki za rezervo nosila prav toliko čistega. Še preden sva prišla na prizorišče, je Janeza že gonilo. Ni bil vajen pijače. Jaz sem se, četudi skurjen od prejšnje noči, komaj ogreval. Šiht je iz njega napravil razvalino. Včasih ga je nesel več od mene. Dal mi je rezervni ključ avtomobila s pojasnilom: »Če se slučajno zgrešiva,« in za šankom naročil konjak in pir.

»Brezveze. Prehitro boš pijan,« sem ga brzdal.

Ne zato, ker bi me skrbelo zanj, temveč zaradi keša. Zdelo se mi je neumno zapravljati, če imaš s sabo prenosni bife. Ko človek enkrat okusi bedo, kakor sem jo jaz, se navadi vsak kovanec dvakrat obrniti in se odpovedati marsičemu, kar mu sicer diši. Dokler je priseben.

»Kaj boš, sem vprašal! Saj ti častim, ker vem, da si reven!«

»Na tak način boš tudi ti prav kmalu,« sem rekel in dodal: »Veliko bevando.«

»Tako se govori,« je bil zadovoljen.

Za pultom sva slonela sama. Nikamor nisva smela, ker se z natočeno pijačo ni bilo dovoljeno oddaljevati. Vrček in kozarca je bilo treba vrniti. Okoli so se risali znanci, nama segali v roke in se vetrno sprehajali. Samo midva sva čepela tam kakor kipa in hitro zlivala vase. Nato sva odložila steklovino in se jim smela pridružiti. Bil je dolgčas. Vsaj meni, ker se trezen ne znam sprostiti. Stali smo v krogu in se smehljali drug drugemu. Janez se je takoj vklopil, saj se je rodil družabne sorte, jaz sem poiskal stranišče, se zaklenil in v miru počasi srkal vrečko. Prenaglo nisem maral, da bi vsaj nekaj odnesel od projekcije.

Pred sprožitvijo so publiko povabili v črnino. Naskočili smo teran, polili prt in platno je zažarelo. Dokumentarec je trajal skoraj eno uro. Vmes sem trikrat skočil v odlivanje. Hkrati sem dolival in tako naprej, dokler nisem uzrl sebe na ekranu. Potem je bilo lažje. Premagal sem tremo. Črni kozarčki so se zopet napolnili in postal sem enakovreden ljudem okoli sebe.

Zavil sem v dvorano, kjer so harmonikarji v živo izvajali glasbo iz filma. Notranji organi so se unesli. Nobenih trzajev niso več oddajali skozi telo. Mirno sem stal in stegoval vrat na oder. Živahen nastop me je zazibal.

Po končanem programu sem začel spraševati po Janezu. Nobeden ga ni videl. Iz žepa sem vzel papir, nakracal nekaj podobnega karikaturi in ga iskal s tiralico. Folk se je samo režal in odkimaval. Tudi Picassa spočetka nihče ni jemal resno, sem bentil med spotikanjem po ulicah in si vmes brundal napev Leona Matka: Hi, konjiček, hi, konjiček, daj odpelji me domov, spet sem krokal, spet popival, da pozabim na pekel …

Znašel sem se na Viču. Objestna mladeniška drhal se je bližala. Postavil sem se prednje:

»Kje se gre do Trnovega?«

»A ona zlatna reč: Molim?!«

»Lepo prosim, kje se gre do Trnovega, prosim lepo?«

»A bi jih rad po gobcu?«

»A bi jih rad ti!?« sem uprl roki v bok pred kolovodjo.

Nisem smel pokazati strahu. Bili so zgolj lajavi psi. Pogumni v tropu. Če jih ne cvikneš, stisnejo rep med kolena.

»Imaš koju cigaru?« si je vodja vzel pavzo.

Stegnil sem škatlico. Napol prazno. Vzel je in cigarete začel deliti naokoli.

»Ej, tri morajo ostati zame!« sem povzdignil glas.

Začuda so me upoštevali in podali smo si vžigalnik. Nato so mi pomagali poiskati Janezov avtomobil. Ni bil tako blizu. Vmes je bilo treba prevrniti veliko smetnjakov. Nisem oporekal. Počutil sem se čavš in ščav v Sloveniji. V Ljubljani. V prestolnici Kranjcev. Jebiga. Tako ti to dodje. Odprl sem stranska vrata in se zaklenil v notranjost.

Ob zori je dospel tudi Janez. Z vso pezo je telebnil za volan, da se je vozilo nagnilo kakor barka na razburkanem morju.

»A veš, da so me okradli?« je vrgel sidro in zasmrčal.

Čez minuto se je zdrznil, vžgal jahto in odpeljala sva se k Tonetu, klošarju, ki se je nastanil pod širokim nadvozom. Boljšega placa bi ne mogel najti v celem Lajbahu. Skrit pred sodrgo je imel postavljen šotor pod nosilci mosta, ki so nudili več kakor garsonjera. Deset minut iz centra. Dvajset metrov sprehajališča pod streho. Sinji galeb sredi gneče. Spokojnost, brezdelje in samota. Kar naselil bi se tam. Nad glavo je potekal promet, vendar se ga ni slišalo. Preglasil ga je tok reke. Včasih je pod most na rob granitnih kock sedel kakšen ribič, da bi zastrupil družino z ulovom iz Ljubljanice, drugače je brezdomni Tone užival blaženi mir. Z bližnjih njiv ni vzel niti paradajza, čeprav je bil večkrat lačen in so se mu cedile sline po solati. Ni si maral nakopati sitnosti na vrat zaradi ene poljščine. Selil se je vsake toliko let. Iz kraja v kraj, iz mesta v mesto, iz države v državo. Brž ko je našel novo destinacijo, je folk opisoval v presežnikih in užival v novih obzorjih. Sčasoma se je vsaka jasnina pooblačila. Začel je brati pismo, naslovljeno na Šjoro, socialno delavko, ki mu je lajšala bivanje v kampu. Bičal jo je z vsako besedo. Njena dobrohotna dejanja je sprevrgel v sprijenost.

Nekaj je telebnilo na tla. Janez je slabo navezal spalno mrežo med betonskima nosilcema in se zvalil po kockah. Kakor je padel, tako je v isti drži drnjohal naprej. Z rokama med stegni. Prazna mreža je nihala in rekel sem Tonetu:

»Strži pismo!«

Mesec pred tem sem se znašel v zagati. S Tonetom sva zapila moje borne prihranke, bila je nedelja – slab štop, in mačkasta sva poklicala Šjoro. Zajahala je bicikel in mi prinesla denar za avtobus, čeprav me sploh ni poznala. Vsa slaba volja je v trenutku izginila. Ob njenem videzu in manči je vse postalo krasno.

Janez je začel vstajati s tlaka in Tone me je potolažil:

»Res ne bi smel tega!«

»Česa?« sem že pozabil.

»Jo jebati v mozak.«

Janez je zakričal:

»Dve pički in tip so bili! Spizdili so mi keš in sončna očala!«

S strani Toneta ni bilo čuti nikakršne prizanesljivosti:

»Zakaj pa mene in Kosmota nikoli ne oropajo? Ker se ne važiva! Ti si se pa šopiril z denarjem kakor pav! Prav ti bodi!«

»Nekaj časa sva bila skupaj,« je Janez preslišal opazke in se obrnil k meni, »potem si nekam odlutal. Namenil sem se proti parkirišču, ko sem jih dobil po kepi. Samo klecnil sem. Vse sem prijavil neki policajki, toda baba zmešana mi je začela vklepati roke! Komaj sem ji dopovedal, da sem žrtev jaz. Ampak bil sem nažgan in rekla je, da sem si zadevo gladko izmislil!«

»Koliko so ti pobrali?«

»Vse, kar sem nosil s sabo! Še dobro, da mi je ostala bančna kartica! Bom lahko vsaj dvignil na bankomatu. Najbolj mi je žal za očala. Osemdeset evrov sem dal zanje. Pa še telefon so mi pljunili!«

Osemdeset evrov za pofukane sončne špegle? Jaz dam štirideset za svoje z dioptrijo! Tone je imel prav. Tip se je preseraval. Vseeno sem mu skušal omiliti bilanco:

»Bom jaz častil naslednji bidon!«

S Tonetom sta se odpeljala v BTC. Dolgo sem bil sam in naenkrat sem se spomnil, da je Janez pred odhodom na harmonikarje pustil mobi v avtu. Ob prihodu nazaj sem ga takoj vprašal:

»Da si nisi izmislil ropa?« ter pojasnil skepso.

Stekel je v limuzino in odkril telefon v predalu.

»Ampak ostalo je vse res!« je ob vrnitvi tako močno treščil z glavo v podpornik mosta, da je zamajal celotno konstrukcijo. Udarec je segel do oblakov, ki so se zgostili, in začelo je deževati. Nepričakovano nas je obiskala Šjora. Otresala je zlato čupo z rumene pelerine.

»Od kod te je prineslo?« sem se čudil mladenki.

»Tone me je poklical.«

»In ti kar prideš?«

»Saj mora!« se je režal brezdomec.

Vsi smo jo hoteli očarati, kakor je ona očarala nas. Trije mostiščarji. Trije deževniki. Tri casanove. Tone, ki je imel več polomljenih zakonov kakor zob v ustih; Janez, ki je vsake toliko zgrmel s stola in jaz, ki sem od zdavnaj bolj duhovniške sorte. Šjora se ni ozirala na naše komplimente. Bila je poročena.

V naslednji uri se je Janez na vsa usta smejal, da bi opazila njegove čekane, ki jih je ravno pobelil pri zobarju, Tone je pozabljal na pismo, jaz sem izrekel modrost dneva:

»Božja popolnost si!«

Ni imelo več smisla vztrajati med nami. Čez glavo je povlekla kapuco in odšla v nevihto.

Ponoči sem začel tipati okoli sebe. Namesto v spalni vreči sem ležal zraven nje na betonu. Tone je smrčal v šotoru, Janeza ni bilo nikjer. Ustrašil sem se zanj, ker je bil sila štorast. Bal sem se, da je padel v Ljubljanico. Namenil sem se proti avtu z upanjem, da spi za volanom. Brž ko sem stopil s kvadrov, mi je spodrsnilo in skotalil sem se proti reki. Ves blaten sem se privlekel nazaj. Tipa v karoseriji ni bilo. Vračal sem se pod most in spet pogrnil na istem kraju kakor prej. Še bolj blaten sem razprl spalko in se pogreznil vanjo.

Nisem mogel več zaspati. Skrbelo me je za Janeza. V domišljiji sem že šel za njegovim pogrebom. Proti jutru je z utrujeno fakulo poškilil iz Tonetove jurte. Nisem hotel pokazati, kako mi je odleglo. Rekel sem le:

»Na sprehod grem!«

»Smem s tabo?« se je pretegoval.

»Ne!« sem odrezal.

Rabil sem čas za ureditev misli.

»Pa še vodo prinesi!« je zavpil Tone iz vigvama.

Pobral sem plastični kanti in se odpravil proti Kongresnemu trgu. S stranpotmi sem prehodil najmanj pet kilometrov. Med tankanjem kanistrov pri vodnjaku so me reveži žicali za denar. Potegnil sem zadnje kovance iz žepov in počakal, da so iz trgovine prinesli bulo. Kljub kvihtanju Toneta, da so okuženi, sem skupaj z njimi pil iz flaše.

Tone je sedel na stolu in bral knjigo, Janez je pakiral stvari. Odhod brez odlašanja. Vsako zavlačevanje bi bilo grizenje nohtov. Bil sem vesel take odločitve. Ne maram motoviljenja in žajfastih objemov. Odložil sem vodo in Tone je rekel:

»Skinita se mi že enkrat s kurca!«

Z Janezom sta imela en keč med sabo. Nisem vprašal, kakšnega. Med vožnjo domov je rekel:

»Ta svinja od Toneta … Častil sem mu vse, vendar tega ne zna ceniti!«

»Kaj sta imela med sabo?«

»Obtožil me je, da ga s špezo hočem samo kupiti! V BTC-ju je pa pred vsako polico jokal, kako težko živi! Vse, kar je želel, sem mu nabavil!«

»Ga boš še kdaj obiskal?«

»Bom, ker se mi smili! A ti bi ga pustil kar umreti?«

»Ja,« sem zaključil zgodbo.

Gorazd Trušnovec: Kako je Kosmo postal kozmopolit

Hoteli smo vse najboljše,

končalo se je pa tako kot ponavadi.

(star ruski pregovor)

V času priprave zbirke Punk is dead je Tomaž Kosmač (rojen leta 1965) beležil dvajseto obletnico prvih literarnih objav, čeprav je šele s kratkoproznim knjižnim prvencem Driska (1998) zares in samozavestno zakorakal na slovensko literarno prizorišče ter v hipu postal avtor, ki naj bi sodobnikom s svojimi zgodbami dal misliti, čemu in za koga sploh vihtijo pero. Po prevladujočem mnenju kritikov je šlo za enega najboljših knjižnih prvencev leta, skoraj dva ducata zbranih kratkih zgodb, dosledno pisanih iz žabje perspektive družbe, pa sta prinesla v slovensko literaturo nenavadno svež, oster in duhovit vpogled v čutenje in razmišljanje lumpenproletariata ter njegovih vsakdanjih apokalips.

Sodobni slovenski literaturi ne primanjkuje bohemske drže, morda se revolt proti tranzicijskim anomalijam izkazuje celo v nekakšni ponovni ali celo modni uveljavitvi le-te v smislu uporniškega distanciranja in zavračanja malomeščanske mentalitete, vezane na pridobitništvo, ki je padla v devetdesetih na nenavadno plodna tla in doživlja svoj drugi val prav v času objave pričujoče knjige. Toda če se vrsta slovenskih literatov s pisanjem in/ali načinom življenja bolj ali manj prostovoljno postavlja v podpodje in se z njim identificira, kolikor to ni posledica dosledne zavezanosti preživljanju s pisanjem brez stalnega iskanja vzporednih virov dohodkov, pa sama resnost, doslednost in prepričljivost tovrstnih literarnih izpovedi precej niha, od stiliziranih jezikovnih eksperimentov do socialne angažiranosti in striktne zavezanosti verizmu. No, tega zadnjega je nemara še najmanj, poseben fenomen pa je pri nas pravzaprav tudi odsotnost resnejše in trajne družbene kritike, z izjemo redkih poskusov posameznikov.

Seveda premore vsaka fikcija svoja pravila in kanone, vendar je Kosmačevo pisanje že v izhodišču sveže drugačno, v osnovi prihaja z družbenega obrobja, je pristno in iskreno ali, kot bi se reklo v šoli, »doživeto« in brez olepšav tako do sebe, pripovedovalca in akterja, kot do lastnega okolja in protagonistov. Moje zgodbe so resnične. Nič ni izmišljeno ali za lase privlečeno, le v redkih slučajih po sili razmer prirejeno. Nekatere osebe so omenjene s pravim imenom, druge ne. Pišem striktno ponoči, ker čez dan ne najdem miru. Zraven računalnika postavim vino, ga z vodo mešam v bevando ter beležim štorije, kakor in kolikor se jih spomnim. Nisem pisatelj, temveč zgolj zapisovalec. Na zdravje! Tako pravi avtor v predstavitvi na svoji spletni strani[*] in večinoma gre res za odkrito, neposredno, rahlo humorno, kratko, zgoščeno pričevanje in povabilo na branje, brez zavajanja in odvečnih besed.

Kultni ameriški avtor Charles Bukowski je v intervjujih večkrat omenjal, da je njegova književnost sestavljena iz 95 odstotkov resničnosti in 5 odstotkov izmišljenega, in čeprav so natančnejši raziskovalci njegovega življenja in dela ugotovili, da je odstotek fiktivnega v njegovem opusu bržkone precej višji, da mestoma gravitira celo k polovici zapisanega, gre vendarle za uspešno in preverjeno formulo, za izhodišče, ki zavezuje k realizmu lastnega izkustva. Med avtorji, ki skušajo pri nas prodreti z omenjeno formulo, neredko še dodatno začinjeno in zakoličeno z obsesivnim popisovanjem bližnjih srečanj z alkoholom in/ali ženskami, je v zadnjem desetletju med najbolj lucidnimi in uspešnimi prav Tomaž Kosmač, saj razen v groteskno-parodičnem romanu Hvalabogu (2006), ki ga je izdal v samozaložbi in pod psevdonimom, pri njem do konca dosledno prevladuje veristični diskurz, ki se preveša v humor in samoironijo. V tistih pasusih, ko prvoosebni pripovedovalec ne pripoveduje svoje lastne zgodbe, gre tako rekoč za literaturo »na ključ«, pri kateri, pogojno rečeno, znane in slavne osebnosti slovenske »scene« v stranskih vlogah nastopajo s pravimi imeni, za imeni Kosmačevih glavnih vlog pa se, paradoksalno, skrivajo osebnosti, s katerimi se (literarna) zgodovina najverjetneje ne bo nikoli ukvarjala, kljub temu pa so izrazito individualizirane in predstavljajo osnovo izvrstne satire in posredno tudi družbene kritike.

Kosmo, kot smo ga srečevali v dosedanjih kratkoproznih zbirkah, je faktotum, ki išče čez dan primerno občasno zaposlitev za prehranjevanje oziroma »vzdrževanje telesa« in je preizkusil že vse, od javnih del, preko čistilca v umobolnici do delavca v proizvodnji. Ima streho nad glavo oziroma prostor, kjer biva, ima svoj krog bolj znancev kot prijateljev, med katerimi prevladujejo bivši in bodoči kroniki, invalidski upokojenci, endemični pripadniki raznorodnih subkultur, narkomani in kleptomani, slikarji in pisarji, klošarji po lastni izbiri, uspešni in neuspešni samomorilci, potrjeni psihopati in podobno barvite eksistence. V instituciji, na vrata katere v iskanju skromnih sredstev za prehrano najpogosteje trka, torej na Zavodu za zaposlovanje, ima status »težje zaposljive osebe«, kar v občini s tradicionalno najnižjo stopnjo registrirane brezposelnosti v Sloveniji ni majhen dosežek.[**] Predstavlja torej izrazit madež, motnjo v navideznem paradižu produktivnosti in prosperitete in s tem svojim hedonistično-minimalističnim načinom življenja po lastni izbiri predvsem trn v peti urejeni okolici, v veliki večini ujeti v enega od krogov pekla opravljanja heteronomnega mezdnega dela za vzdrževanje telesa in preživljanja družine, vestnega odplačevanja kreditov ter trepetajočega odrivanja strahov in dolgov. S tem da se prav družina skozi Kosmačevo opazovanje vedno znova izkaže za stalen in neizčrpen vir raznorodnih frustracij ter hkrati za tisto socialno »varovalko«, ki posameznika s čim večjo verjetnostjo uspešnosti vpenja v produkcijsko-potrošniški ciklus ter ga s tem ohranja pri življenju. Pač veliko bolj ciklus kot človeka – gre za matrico, v kateri so ljudje predvsem baterije za pogon kompleksne mašinerije, ki se je sami najpogosteje niti ne zavedajo, če pa se jo že, zgolj ob hitro minljivih trenutkih uvida na robu blaznosti. Matrice, ki jo uspejo zavrniti le redki avtonomni in skrajno individualizirani posamezniki; v sodobni svetovni literaturi je bil nemara še najbolj izrazit in brutalno neposreden glavni lik Renton v Welshevem Trainspottingu, ki je slikovito in silovito pljunil na vse te vzorce: »Ne sprejmejo dejstva, das se čist simpl odloču, da ne maraš tistga, kar ti majo za ponudt. Izber nas. Izber živlenje. Odloč se za hipoteke; odloč se za pralne stroje; odloč se za avtomobile; odloč se, davš sedu na kavču pa bulu v idiotske pa ubijajoče zabavne oddaje na teveju pa se zraven basu s čipsom. Odloč se, davš enkrat poscan pa posran zgnil v domu za mehke cure, pol ko boš sam še v zadrego unim zajebanim egoističnim pankrtom, ksi jih vzredu. Izber živlenje. Evo, jest sem se odloču, da nam izbral živlenja. Če kakšnmu kurcu to ni prou, je to njegov problem, jebemti.«[***]

Tudi Kosmo je pravzaprav podoben lik, sicer utemeljen in izdelan že precej pred Rentonom, ki se z lapidarnim in duhovito artikuliranim gnevom vedno znova zahvaljuje za suženjsko udobje konformizma in kaže ustaljenim socialnim praksam odločno iztegnjen sredinec, in čeprav se večkrat znajde na robu preživetja, bičan od preizkušenj vsakdanjega življenja pod socialnim minimumom (v zgodbi Vrtnarstvo nedvoumno ugotovi, da je mezda za njegovo redno delo precej nižja od domnevno najslabše slovenske plače šivilje v Muri), se ne prepušča samopomilovanju ali patetiki, kar je pogosta skušnjava popisovalcev sorodnih tematik. Je človek, ki vztraja v svojih odločitvah in se zaveda, da ima svoboda svojo ceno. In hkrati, paradoksalno, da je svoboda tisto edino v tem življenju brez cene.

Kosmo, ki se v uvodni zgodbi zbirke sicer zgrozi ob misli na redno zaposlitev, se tokrat vendarle prvič resneje in celo zavzeto spusti v čeljusti produkcijskega procesa, pa čeprav je skozi svojo prakso in prozo že večkrat prišel do podobnih zaključkov kot v teoriji kriminolog Dr. Zoran Kanduč: Pravzaprav je groteskno, da se družbe (in posamezniki!) arogantno razglašajo za bogate navzlic dejstvu, da živijo v pretežni meri za delo, ki jim (do)pušča zgolj poniževalno skromne odmerke prostega časa (in sicer večinoma za to, da bi se udobno »nakulirali« za nove delovne izzive ali podjetniške podvige). / Od delavca se pričakuje, da bo priden, marljiv, natančen, iniciativen, odgovoren, podjeten, kooperativen, ubogljiv, nemoteč, uslužen, racionalen, obvladan, zmeren, lojalen … Učinkovit robot, z gibko, zlahka upogljivo hrbtenico. A vendarle nadvse zadovoljen, ker ima delo, to redko in dragoceno dobrino, ki je ključ do vseh drugih dragocenih dobrin. In ki jo čuva kot zenicu oka svog. / Mar ni cinično, da se družbe, v katerih večina ljudi preživi večino budnega časa v okolju, ki je večinoma nesvobodno in nedemokratično, arogantno razglašajo za svobodne in demokratične? Vprašanje je kajpak retorično.****

Ponovimo, verjetno se zbirka Punk is dead ne začne po naključju z vstopom Kosma v krog potrošnje in produkcije, v »svobodno« prodajanje duše za denar, čeprav je v prvem planu sprva in predvsem ukvarjanje z živimi bitji, do katerih (torej rastlin in živali) praviloma goji več simpatije kot do velike večine osebkov, ki mu prekrižajo pot in ga pogosto motijo v njegovi udobni letargiji, so pa praviloma tudi pobudniki raznoraznih peripetij. Hodil je v službo. Jaz sem čez dan poležaval, zvečer dremal, ponoči sanjal. Lenariti je lepo. Nobenih problemov nimaš, samo staraš se in boli te kurac za vse. Čeprav v zgodbi Vrtnarstvo od znotraj in z ironijo prikaže, kaj pomeni »cvetoč posel«, gre obenem za zgodbo, ki ga dobesedno veže z (literarno) preteklostjo, s tragikomičnimi opisi sredotežne sile idrijske kotline in vegetiranja v pravem pomenu besede, z večnim kroženjem in večnim, neizbežnim vračanjem na začetek. Industrijski bazen v kotlini, ki se ponaša s petstoletno zgodovino intenzivnega zastrupljanja okolja, vleče in srka protagoniste vsakič znova navzdol, tako kot sami vedno znova vlečejo in srkajo raznorazne bule, žarnice, litrce, petarde, flaše, steklenice in flaškone etanolne opore v številnih pojavnih oblikah.

Kosmačevi karakterji pa v zavračanju hipokrizije še zdaleč niso imuni na eskapizem, in čeprav je večina njegovih zgodb iz preteklih zbirk vezanih na njegovo domače mesto, je moč hitro ugotoviti, da njegovi junaki pogosto, morda celo vedno bolj zavzeto iščejo možnost pobega. Tako v lastne iluzije in mreno zablod s pomočjo carverjevske droge po izbiri delovnega ljudstva, alkohola, s katerim je njegova literatura dobesedno prepojena, kot obenem čisto neposredno iščejo tudi možnost pobega iz kroga enih in istih obrazov. Ksihtov, s katerimi si večinoma nimajo povedati nič novega, in vendar jih druži želja po iskanju kratkih izletov in pozab vseh vrst, v zbirki Punk is dead pa zvečine bizarnih tripov v bolj ali manj oddaljene kraje, ki se praviloma končajo na začetku, brez drugih lekcij kot blagega razočaranja, ki niti ni pravo razočaranje, prej sprijaznjenost z realnostjo in usodo. Pa vendar jim nič ne preprečuje, da se na isto ali vsaj podobno pot razkola med stvarnostjo in idealom ne bi odpravili še enkrat v sizifovskem vztrajanju. Kot pravi ruski izrek: hoteli so vse najboljše, končalo se je pa kot ponavadi. Zato še zdaleč ne preseneča, da ima večina njegovih zgodb pravzaprav krožno dramaturško strukturo, da se Kosmo in njegovi s potovanj vračajo na izhodiščno točko, pogosto prežvečeni in zavrženi od sveta, da konča protagonist vedno znova prezebel in utrujen in oropan vsega, zgolj v posesti lastnega telesa in s prividom postelje pred očmi. Večno vračanje enakega je redko opisano in ponazorjeno na tako iskrivo tragikomičen način.

Seveda je pri Kosmaču ves čas na delu tudi ironiziranje velikih zgodb. Ne more se zgoditi nič zares tragičnega, eksistence se postopoma, včasih pa kar mimogrede zverižijo in sfižijo, z danes na jutri pridejo bankrot, bolezen, ločitev, propad in smrt, a vse to se zdi le del nekega običajnega, pravzaprav vsakdanjega kozmičnega procesa, ki je lahko deležen kvečjemu blagega posmeha. C'est la vie. Vsak tudi slej ko prej najde svojega mučitelja: službo, partnerja, drogo po izbiri, ki mu potem pridno pomaga na tej poti navzdol. Od vseh ekstremnih družbenih pojavov sta logika in miselnost malomeščanstva, okuženi z mamonom, ki je uspešno nataknil debelemu družbenemu sloju plašnice na oči, deležni še največjega gneva in prezira prvoosebnega pripovedovalca. Kljub pogosto brutalni neposrednosti in uporabi profanega jezika, prežetega s slengom, lokalizmi in dialektizmi, preveva njegove zgodbe svojevrstna občutljivost, ostrina senzibilnega pogleda, pomešana z nevsiljivo družbeno kritiko in humorno, skoraj fatalistično vdanostjo v usodo, ki pa je podkrepljena z leti izkušenj. Precej je notranjih monologov, zunanjega dogajanja je več kot v prejšnji zbirki nevrotičnih krokijev Žalostno, toda resnično (2001), zaradi jedrnatih opisov ter hitrega in natančnega spusta neposredno v dogajanje pa njegove zgodbe pogosto delujejo kot kratki scenariji. Obenem pa še vedno dosledno – in celo vedno bolj izdelano – ohranja dramaturgijo klasične kratke zgodbe, ki prinašajo presenetljiv končni obrat (in se pogosto ali kar praviloma navezuje na zasnovo). Knjiga Punk is dead je kot celota nenazadnje dokaz teze Ralpha Walda Emersona, ki jo je za moto svojega romana Rakov povratnik uporabil Henry Miller: Romani se bodo sčasoma umaknili dnevnikom in avtobiografijam, in to bodo zanimive knjige, samo če bo pisatelj vedel, kako naj med tistim, čemur pravi svoje izkušnje, izbere tisto, kar je zares njegova izkušnja, in poročal o resnici resnično.*****

Če je v prvi zgodbi, Vrtnarstvu, še zavezan vegetaciji in vegetiranju v bolj ali manj statični službi, je Kosmo že v naslednji zgodbi Med Idrijo in Godovičem dobesedno v tranzitu, krog njegovih potovanj pa se začne vedno bolj širiti, od zahodne državne meje in morske obale preko Dolenjske in Prekmurja do Češke in Slovaške in nazaj. Resnici na ljubo je Kosmo penetriral v bližnjo okolico že v Driski, zgodba o obisku sosednjega mesteca, Videti Žiri in umreti, je postala v desetih letih napol kultna in je objavljena v prevodih v številnih tujih antologijah sodobne slovenske kratke proze, odpravil se je celo že do Poljske, pa čeprav je v zgodbi Auschwitz Express prilezel samo do Bratislave. To pa je skrajni radij njegovih »raziskovalnih nalog« tudi tokrat. Še najmanj časa in pozornosti je v zbirki Punk is dead namenjenega avtorjevemu rodnemu mestu, milje se zdi do konca obdelan in popisan, v lokalih se kot ponavadi – in kot vedno znova ugotavljajo nastopajoči – ne dogaja nič novega, zgolj večno kroženje in nakladanje enih in istih ksihtov. Kosmo pa se je, kot kaže, naveličal čakanja, končno ubežal silam sredotežnosti ter postal kozmopolit.

Mimogrede bi veljalo omeniti, da si je to oznako prvi nadel Diogen iz Sinope, eden najbolj neobičajnih in fascinantnih likov iz zgodovine filozofije, ki je iz ekstremne revščine naredil vrlino, učil prezir do človeških dosežkov in neusmiljeno zasmehoval družbene vrednote in institucije. Diogen je trdil, da živijo človeška bitja izumetničeno in licemersko, in priporočal »pasji ideal« življenja v sedanjosti in brez strahu ter puščanje vsake abstraktne filozofije vnemar. Medtem ko »družbeni napredek« po njegovem v glavnem temelji na tem, da se ljudje delijo na tiste, ki zavajajo in tiste, ki so zavedeni, je pasji lajež iskren, saj zna instinktivno ločiti prijatelja od sovražnika. Konzumira skoraj vse, ne obremenjuje se s tem, kje bo spal, otepa se sramu v javnosti. Diogen je zavračal tako družinsko kot družbeno organizacijo, še posebej pa pojma lastnine in ugleda. Zemeljskim užitkom se je večinoma izogibal – in oni njemu. Premogel je obleko in sod, ki mu je predstavljal streho nad glavo, še skodelo za obed, edino premoženje, ki ga je posedoval, je sčasoma v gnevu zavrgel. In je bil prvi dosleden kozmopolit, ki se ni oziral na svete zapovedi polisa, njegove tabuje, predsodke in vezi. Ideja, da naj bi bila človekova identiteta intimno povezana z državljanstvom, mu je bila absolutno tuja, polis pa zanj težko kaj več od meteorološkega pojma, saj je obrobnež, izobčenec, brez socialnega statusa in vezi enako doma povsod. Kje mu pa lahko kdo kaj vzame in kdo je tisti, ki mu bo odmerjal vrednost?

Kosmo je torej en tak Diogen sodobne slovenske literature, čigar ideje so neločljive od njegove prakse. Tako kot je filozof živel v sodu in zavračal predsodke pred telesnimi potrebami, pisateljev alter ego v sili pije deževnico iz luže ob cesti in se zbuja v kleteh, pokrit z raztrganimi kartonskimi škatlami, kot nekakšna zadnja postaja embalaže produktov potrošniške družbe, pravi posmeh iz Beckettove kante. Roman Hvalabogu, blasfemična tranzicijska priredba evangelijev, pa je tako ali tako sodoben ekvivalent Diogenovemu javnemu masturbiranju. Filozof je vztrajal pri tem, da so vse umetne rasti v družbi nezdružljive s srečo in da morala implicira vrnitev k preprostosti narave, ki jo občuduje in potrebuje tudi Kosmo. Ljudje so zakomplicirali vsako preprosto božje darilo, pravi Diogen, ki je iskal poštenjaka z lučjo pri belem dnevu. Margina, pa čeprav po lastni izbiri, seveda ne prinaša samoumevnega poštenja in srčnosti; neumnosti, pretvarjanja in potvarjanja, nečimrnosti, poskusov plezanja po družbeni lestvici, samozaslepljenosti, izumetničenosti, tega nikjer ne manjka, ne v bedi ne bogastvu. Modrost in sreča pripadata predvsem človeku, neodvisnemu od družbe.

Pa to še zdaleč ni, kot bi bilo pričakovati, pozicija šibkosti, žrtve in jamranja (pri čemer tisti, ki se deklarirajo za žrtev, niti približno niso nujno tudi zares najšibkejši člen enačbe oziroma se velikokrat povzdignejo prav s tem svojim »položajem«), ampak prav nasprotno, pozicija mirne moči. Diogena, ki je ob neki priliki počival na soncu, je obiskal sam Aleksander Veliki in ga vprašal, kaj lahko stori zanj. In kaj je odvrnil Diogen? Umakni se mi s svetlobe. Ni znano, kaj je Aristotelov učenec pravzaprav pričakoval, ampak dobil je edini možen odgovor doslednega misleca (in, če se navežem na Kosmača, nemara prvega punkerja). Človek, ki ni premogel ničesar, je bil močnejši od človeka, ki je imel vse in gospodar vsega tedaj znanega sveta se je lahko samo umaknil v občudovanju, saj je predstavljala ta pozicija edino resno alternativo. Vse drugo je utapljanje v povprečnosti, lizunstvo za pokritje eksistence in vdajanje kompromisom.

Kot ugotavlja Peter Sloterdijk,****** ki se je ukvarjal tudi z Diogenom in skušal pojasnjevati socialnokritično-politično plat kinetičnega impulza, naj bi bil kinizem današnjim potencialom socialnega upora prav »pisan na kožo«. Pajade. Prej bi lahko rekli, da je sistem nadvse uspešno inkorporiral tudi to držo, oziroma, da se celo pričakuje od posameznika, da vsega skupaj ne jemlje povsem ali vsaj ne preveč resno – težave si prvi nakoplje tisti, ki skuša delovati dosledno. In le kdo drug je bil natančnejši v kartografiji teh mehanizmov kot Kafka, ki je v Procesu položil duhovniku v usta misel, da ne smemo vsega imeti za resnično, to moramo imeti samo za nujno, s čimer, kot žalostno ugotovi K., postane laž svetovni red.******* Punk je torej mrtev, kot pravi zgovorni naslov knjige, in nobeno brcanje v tega crknjenega konja ne pomaga več, pravzaprav pa niti nikoli ni. Protagonista tudi sicer prežemajo nihilistični popadki. Ne verjamem v nebesa in pekel. Nisem verjel v plus in minus. Nisem verjel v vero. V nič nisem verjel. Uporništvo se tako zdi samo še ena od številnih fars v družbi, v kateri je aktivizem tipa Just do it zgolj oblika marketinga in vsiljevanja produktov človeku, uporniki pa so tisti, ki si najraje in po možnosti ob prvi priliki do vrha nabašejo žepe. Antikapitalizem, na primer, se prav izvrstno prodaja! Kljub vsemu, protagonistom tako daleč ne nese, njihova prihodnost – celo ali predvsem tistih iz naslovne zgodbe – je pražen krompir, družina z rezanci in žilasta služba. Konec zgodbe. Glasbenih referenc v knjigi ne manjka, od Bacha do harmonike, in punk je ena od najpogostejših (Damir Urban, Laufer, Termiti, Paraf, Let 3), saj se prav z njim protagonist pravzaprav legitimira in umesti v prostor, pa tudi čas: »Znaš, gdje je Idrija? Živa i punk. Kuzle.« Vendar se zdi, da gre bolj za glasbo kot za življenjsko držo, ki ne le da izumira, ampak je že zdavnaj mrtva. Ne da bi to posebej izpostavljal, piše Kosmač (tudi) o dobi, v kateri je mogoče najti dokaj neposredno rodovniško povezavo med orto punkom Kuzl, popom Kingstonov in turbo folkom Atomic Harmonic, med Lublanskimi psi ter Matjažem Gantarjem in tako naprej. Pa po primere niti ni treba v glasbene vode, imamo že na knjižni sceni posameznike, ki se v cevejih dičijo z domnevno punkovskim pedigrejem, danes pa operirajo kot nesnažni literarni tajkunčki. Kosmo opaža, da je prav podrejanje trendom, pravilom in prodaji temeljno gibalo družbe, edini ideal pa je biti čimbolj prilagodljiv in uspešno vpet v socialne mehanizme. Vsak po svoje je torej tu putana prodana, samo dovolj dolgo je treba brskati za posameznikovimi travmami in virom njegovih dohodkov. Vse ostalo je blef in iluzija, pesek v oči, kanonfuter za licemersko vzdrževanje družbenega konsenza.

Znotraj vsakega mikrokozmosa, v katerega pokuka na svojih potovanjih Kosmo, trči ob sistem pravil, ki jih včasih provocira, včasih ignorira, vsako transgresivno obnašanje pa je nujno kaznovano, ali s strani ljubljanskih taksistov ali čeških skinheadov. Nasilje praviloma ves čas grozi od tega Drugega – Ciganov, pijanih najstnikov, tujcev v tujih krajih. Tu ni nobene romantike in sprenevedanja, šovinizem in nestrpnost sta vseobsegajoča, stvari so poimenovane brez dlake na jeziku in jasno kot klobasa dreka na Sveti gori. In prav zaradi te jasnine se mestoma zdi, da se Kosmo sprehaja po svetu, ki je bolj nek vzporedni univerzum, saj se z običajno »prepoznavno« mlačno vsakdanjostjo krotkega delovnega ljudstva trka in sreča le občasno, večinoma pa sledi lastnemu načinu življenja na robu. Tranzicijske anomalije, mahinacije in pri(h)vatizacije je samo slutiti nekje v ozadju, kot del neke širše, večno filistrske družbene sheme. Tudi ta tranzicija bo minila, družbeni pojavi in pretežno pokvarljiva narava človeštva pa bodo ostali isti.

Z oblastjo Kosmo resnici na ljubo večinoma niti nima težav, z njenimi predstavniki se vzajemno tolerirajo, med njim in policaji vlada celo neke vrste naklonjenost. Zanimivo, prav podobno bi lahko opisali tudi njegov odnos do žensk. Kot pravi v Vrtnarstvu, kavsa bolj poredko, rad jih sicer gleda, občasno potrebuje njihove usluge in načeloma so mu tudi naklonjene, vendar se boji vsake navezanosti kot hudič križa, ker bi izgubil svobodo. Ali na drugem mestu: Ko sem trezen, mi je misel na življenje z žensko tuja. Takrat se hvalim s celibatom. Ljudje veliko stvari napravijo samo zato, da se pokažejo pred drugimi. Ena od teh je poroka. Nato se kregajo med sabo ter zgubljajo zdravje in energijo. Svojih let ne kažem tudi zato, ker sem samski. Življenje s porniči se mu zdi lažje kot življenje v dvoje; redko stopi korak dlje od pogosto obetavnega spogledovanja, saj pozna dobro shojeno pot ksantip. Očitno sem se ji prikupil tako nebogljen. Če bi živela skupaj, bi dobil zgolj levite, sem pomežiknil prstanu na njeni roki. Ženske pač ne spadajo v program odrivanja in ukinjanja zemeljskih želja – skupina Nirvana ni omenjena po naključju – sploh v kombinaciji s sprenevedanjem: Svoje nakane je treba zaviti v celofan – ženske si želijo pozornosti in ovitkov do postelje. Zato mu nobena ni dala. Zato nobene ni mogel najti. Zato je trpel za tekočim trakom. Zato je do onemoglosti buljil v televizor. Zato je pil cele vikende. Zato je mene vabil na morje. A brez skrbi pred kakšnimi izprijenostmi. Resnično bestialnost in pervertirane duhove najdemo šele tam, kjer se začenja aroganca morale in uresničenje kulture.********

Z ljudmi – in ženskami – pri Kosmaču ne gre, brez njih pa tudi ne; ob njih začne hitro pogrešati »samoto, mir in sebe«, vse njegovo »prekletstvo« pa izhaja iz tega, da, po Pascalu, preprosto ne zdrži v lastni sobi. Vendar so rezultati teh njegovih odhodov in pohodov postali še kako ustvarjalno otipljivi. Če začne zbirko kot anonimni provincialni vrtnarski pomočnik, konča Kosmo kot neke vrste zvezda, pri čemer se zgodi prelom v zgodbi Posilstvo, ko ga, kot pisatelja, na koncu že prosijo za podpis. Če bi v Morju še lahko zapeli skupaj s Pankrti, N'č se ne premakne, pa gre po poskusu posilstva s Kosmom samo še navzgor in naprej. Predstavlja knjige po podeželju (Citroen ZX), žanje uspehe z nastopi v umetniškem kolektivu (Hidrogliste), igra glavno vlogo v videospotu popularne skupine (Dan D), dokler po bežnem nastopu v dokumentarcu spet ne konča s klošarji pod mostom.

Če torej vsaka posamezna kratka zgodba v zbirki predstavlja svojevrstno, fabulativno natančno začrtano krožno vožnjo v čudaštvo in nazaj, pa smo navsezadnje na dolgi krožni vožnji tudi v zbirki kot celoti. Postaje so sestavljene v glavnem iz spodletelosti – Kosmo v njih ne nastopa ne kot velik pijanec, ne kot velik ljubimec, niti pisatelj. Je zgolj in dosledno Kosmo kot bartlebyjevski lik, ki v vsaki situaciji »raje ne bi«, je pa vsemu in še najbolj sebi navkljub s kozmopolitskim premikom razširil krog svojega »bojevanja« ter pokazal, da gre vedno in povsod le za vračanje enakega. Kar pa ne pomeni, da se na tej krožni vožnji ne da biti še kako resen in se obenem prav fino ponorčevati iz sebe in iz sveta.

* http://www.tomazkosmac.net

** Vir: Statistični urad Republike Slovenije. Stopnja registrirane brezposelnosti v novembru 2007 je bila najnižja v Upravni enoti Idrija (1,6 %), povprečje v Sloveniji je bilo 7,3 %, najvišja stopnja registrirane brezposelnosti pa je bila v Upravni enoti Lendava (15,2 %).

*** Irvine Welsh, Trainspotting, prev. Andrej Skubic (Ljubljana: DZS, 1997).

**** Zoran Kanduč, Onkraj zločina in kazni (Ljubljana: Študentska založba, 2003).

***** Henry Miller, Rakov povratnik, prev. Boris Verbič (Ljubljana: Državna založba, 1964).

****** Peter Sloterdijk, Kritika ciničnega uma, prev. Slavo Šerc (Ljubljana, Študentska založba, 2003).

******* Franz Kafka, Proces, prev. Jože Udovič (Ljubljana, Založništvo slovenske knjige, 1991).

******** Kritika ciničnega uma, stran 176.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Andrej E. Skubic:

FUŽINSKI BLUZ

Beletrina, 2001

Cena: 7,99 €

Fužinski bluz je roman o življenju in ljudeh v sodobni Ljubljani, o dogodkih, skritih za stenami stanovanj, in predvsem o pomanjkanju dialoga, kjer so v ospredju vsakdanje reči, nogomet, pivo, ženske, predvsem pa notranji monologi, ki se dotikajo nedotakljivega.

Dušan Čater:

ATA JE SPET PIJAN

Beletrina, 2002

Cena: 7,99 €

Čatrovi junaki so zagozdeni med nenavadne življenjske peripetije, so bohemi, nasilneži in omamljeneži. Popis njihovih eskapad je nadvse samonikel; Ata Čatko in njegovi pajdaši živijo brezskrbno, a hkrati tudi nevarno življenje, ki je ves čas na robu med hedonizmom in smrtjo.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2011

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

821.163.6.09Kosmač T.

KOSMAČ, Tomaž, 1965-

Punk is dead [Elektronski vir] / Tomaž Kosmač ; spremna beseda

Gorazd Trušnovec. - El. knjiga. - Ljubljana : Študentska založba,

2011. - (Knjižna zbirka Beletrina)

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-410-7 (ePub)

258913280

Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Jelka Ciglenečki, Mitja Čander, Aleš Čar, Dražen Dragojević, dr. Ignacija Fridl,

Jurij Hudolin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Gorazd Trušnovec, dr. Gašper Troha

Jezikovni pregled

Tatjana Jamnik

Korekture

Jerneja Zajc

Oblikovanje

Andreja Brulc

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS

Ljubljana 2011

Table of Contents

Vrtnarstvo

Med Idrijo in Godovičem

Ljubljana – prestolnica kulture

Punk is dead

Morje

Češka in Slovaška

Posilstvo

Lacrimae christi

Citroen ZX

Hidrogliste

Dan D

Harmonikarji

Gorazd Trušnovec: Kako je Kosmo postal kozmopolit