Andrej Morović

PROGRES

Vsebina

Progres

Brutko Bimbič: BAJRAMIJU.

Progres

Vse osebe v tem testamentu so izmišljene, razen mene.

Zahvala gre Zlati za nepremičnine in režiserju Jean-Jacquesu Beauregardu za inspirativni blockbuster »New World Border«.

Kot se za vsak debakel spodobi, je tudi ta imel svoje svetle momente. Čeprav so mi sila obotavljivo mežikali iz žolce samopomilovanja. Najprej sem moral do dna, v sifon kesa in pridruženih ponižanj – skrušenih telefonskih razčiščevanj, ničevih trkanj na Jutina vrata in nemih zased v bližnjem parku, ki je bil nekoč kanal reke Spree, zdaj pa zeleni zalisec na licu prebujajočega se junajtid Berlina. Čeprav smo imeli jesen v zadnjem stadiju, se je vse prebujalo. Donedavna dezorientirana, iz konteksta iztrgana mularija je podjetno tuckala Zid in koščke na bolšjaku za marko, dve ali pet – odvisno od velikosti, prodajala turistom. Zidnim detlom je biznis tako laufal, da se je razvila industrija ponaredkov, nato je svoj pisker na sebi lasten način pristavil kapital: celi segmenti Zidu so romali v tujino, eden celo v Langley, Virgina, na sedež CIE, ki so jo moja drama z Juto in plaz ostalih dogodkov ujeli na levi nogi. Srce so mi prebijale ledene sveče žalosti in eksistenčnih bojazni, da bom ostal čisto sam na tem svetu, da se meni okrog nog ne bodo nikoli motali razposajeni vnučki in od vseh zapuščen da bom tudi krepnil. Medtem so otroci pruskega socializma, alias Coniji, trumoma nazdravljali fantomu svobode in se basali z dosežki Civilizacije. Na vrhu top liste so z naskokom kraljevale banane, za titulo viceprvaka so se prerivali derivati sladkorja. Ko sem se enkrat ves poklapan s podzemno vračal domov, je vstopil en tak Coni v vojaškem bluzonu in z magnum vrečko Gummibärchen v rokah. Na razdalji dveh postaj, se pravi v petih minutah, ne pretiravam, je vase zbasal kilogram raznobarvnih želatinastih medvedkov z dodatkom kavčuka, ki se odurno lepi na zobe. Ob izstopu sem mu samodejno sledil, da si ogledam, kako ga bo od overdoze fršlog, ampak ne, človek je stremuško šibal po svoj Begrüssungsgeld. Cenen propagandni trik je bil to, namreč vsak Coni, ki se mu je tako ali drugače uspelo prekobaliti na Zahod, je bil upravičen do stotih dojčmark »pozdravnega denarja« – darilo ZRN vlade. Ko so zadevo načrtovali, seveda nihče ni slutil, da bo nekega dne Zid kar čez noč padel, stvar je bila zamišljena bolj v butičnem smislu, in potem so naenkrat tisoči in desettisoči v en glas zahtevali svoj pozdravni denar. Čisti kaos, kot slike romanja v Meko. Kjerkoli na svetu bi nedvomno prišlo do smrtnih žrtev, razen v Nemčiji. Ljudje so disciplinirano stali v kilometrskih vrstah, tako kot so bili tega vajeni od doma, in na koncu prišli do svojega keša za banane in cuker. Stagnirajočim west-špecerijam, predvsem tistim najnižje kvalitete, se je prikazal mesija v obliki dobre milijarde mark težke subvencije. Halo? Skratka, na obeh straneh Železne zavese je vrelo. Madžari so se z dekretom poslovili od komunizma, Čehi so to storili s pomočjo ulice in v žametnih rokavicah, pri Romunih je šlo bolj na hart, s streljanjem, krvjo in luknjo v zastavi. Ko je moron Ceaucescu le zapopadel, da ne bi bilo napak dvigniti sidro, ga je pilot helikopterja, ki je vtem tudi že skapiral svoje, skipal kar na obrobju nekega xy industrijskega mesteca. Zeblo je. Nicolae je z ženo Eleno taval med brezupnimi tovarnami, dokler ga ni zaskočila prometna patrulja in ga predala ad hoc sodišču, ki je na licu mesta izreklo obsodbo in ga takoj tudi usmrtilo. In če so bili že pri stvari, še Eleno zraven. Kurc, kaj pa veš, morda je pa baba vse skupaj zakuhala … Kar je Gorbačov spustil iz klobuka, tega še združeni gremij vseh bogov ne bo mogel pokrpati, toliko je bilo jasno.

Namesto da bi se kapriolam zgodovine smejal, dokler so bile še smešne, sem raje trpel. Sneg je poprasto škripal pod podplati in mene je zeblo, a globalno segrevanje, tektonske klimatske spremembe so bile fakt. VES svet se je prebujal, avanti, naprej, jaz pa na vse kriplje rikverc, nazaj v čas, ko je bilo življenje polno pozitivnih tendenc, a sem bil nebodimetreba z njimi delal kot svinja z mehom, jojme in v jok pa na drevo. Natančneje za grm, če bom slučajno spazil Jutin gazelji korak in ji od zadaj resetiral čustva, jo spet nakuril, zmotiviral in vse to. Po novem letu sem jo nekajkrat dejansko še izsledil, kri je močneje zaplala, stopalo je krenilo v korak … Samo božja previdnost, oziroma speči Višnu sta me obvarovala novih bedastoč. Samemu sebi sem bil nedoumljiv: vse sem imel na pladnju, od A do Ž, pa mi očitno ni bilo po volji, čemu zdaj to mevžanje? Vsi poskusi iskrenega preizprašanja, recimo, kaj da sem pravzaprav hotel?, so se končali s prepirljivim: Ja kaj je pa ONA hotela? Stuhtal sem, da potrebujem nenormalne količine ljubezni, pa da sem povratno nesorazmeren, čustven škrtuh z nulto obrestno mero. Švicarski Casanova. Do globljih analiz ali celo sklepov o bodočem emocialnem kursu enostavno ni neslo, razen morda do ugotovitve, da imam IQ že-že 138, a je moja pamet žal dvodomna kot britanski parlament, tako da je v vsakem danem trenutku le ena polovica v pogonu. Pravi sikstinajner. Govoril sem in počel, kar mi je padlo na misel, ne da bi prej vsaj za sekundo ošvrknil možne učinke besed in dejanj. S takim pristopom je težko ustvarjati, kaj šele ohranjati zaveznike.

Je pa čas storil svoje. Kalejdoskop strtosrčnih podob je spral v brezoblično trmo, v difuzno svetobolje pa v utrujenost in zeh. Slednjič sem se upehan soočil z lastnim odsevom v špeglu: zakompleksan tič, brez spoštovanja do sebe in drugih, ki verjame v nič, ki se ima rad, kot se imajo semitska plemena rada med sabo. Pomnik zanemarjenega telesa in duše, ki sta že res jako histerično vreščala, vzemi se v roke Bajrami, jebemti sunce kalajsano! Počutil sem se kot finsko gospodarstvo ob koncu druge svetovne vojne: izropan, zmozgan in zmačkan, a hkrati žejen in lačen novega zaleta. Repetent, ki bi moral biti odličnjak.

Podviga sem se lotil po prusko, v smiselnih odmerkih in ne oziraje se na morebitne izgube. Najprej telo, ker ima štalca prednost pred kravco. Torej spido kopalke pa šus v švimbad Schöneberg. Ljudomilo zastavljen H_2O paradiž je nazorno ilustriral, da mati Nemčija ne skrbi samo za kanibale po kapitalu, temveč tudi za čisto navadne ljudi, in če nanese, tudi za kakega ne preveč deviantnega tujca. V akva parku je trenirala tudi čudežna plavalka Franziska van Almsick. Najini telesi je oblivala ista voda, kar je blagodejno vplivalo na prekrvavitev organov. Čeprav je bila zame takrat še malo premlada, sem si rekel, če lahko ona, lahko tudi jaz. Sprašil sem trideset dolžin olimpijskega bazena vsak dan in na začetku nekajkrat maltene krepnil od presežka mlečne kisline v mišicah. Čez nekaj tednov sem že izgledal kot Mark Špic, zdrav fanatik v zdravem telesu. Bodro je plala kri in živo je bílo slovansko srce. Za presežek sem jahaje mauntinbajk po zavintlanih daljšnicah spešil do doma, katerega aristokratske dimenzije so bile porok za dodatne porcije fitnesa, džoginga in bodibildinga. Fural sem radikalno dieto: presno zelenjavo in poparjeno drobovino – srce za pogum, ledvice za muda in jetra za kri, petkrat dnevno v asketskih odmerkih in vsakič sem odhopsal tistih trideset metrov do kuhinje po levi, nazaj pa po desni nogi. Ko sem že bil pri fiskulturi, sem se odločil za smiselno maratonsko nadgradnjo: nizdol do parka Victoria, navkreber do perle naci arhitekture, letališča Tempelhof, na levo v proletarski geto Neukölln in zopet na levo po Karl-Marx-Strasse domov. Roar. Cimer Dario Karimi je bil fasciniran. Njegov oče, ginekolog s čutom za pravico in socialo, je bil pobegnil iz Irana pred prijemi udbašev Reze Pahlavija. Ko je vzvode oblasti zelo dialektično prevzel Homeini in je Dario v oportunem trenutku šel in se nepoškodovan vrnil z izvidnice, češ da je štimunga bolj za na britof, ker da so vsi v črnem, je oče repatriacijo za vsak slučaj dal še malo na led. Emigrantska klasika: dokončnost začasnosti. Pa tudi sicer, le čemu, ko pa je zasebna ordinacija za brkljanje po tujih mednožjih generirala dovolj mark, da si je Dario lahko privoščil knjižnico z več tisoč naslovi filozofskih in temu sličnih, nenazadnje tudi beletrističnih mojstrovin. In prav vse je tudi prebral. To je imel po očetu, imperialni čut za monumentalno. Čez dan je požiral knjige in se postil, da bi pod večer ekspertno zavrtel kuhalnico v duhu izročila perzijskih kraljev. Ko sem prepoten prišprintal v četrto nadstropje, je bila najina rezidenca impregnirana s subtilnim sozvočjem dišav in ko je bilo absolvirano tudi obvezno knajpanje in frotiranje, se je ping-pong miza v jedilnici šibila pod težo dobrot. Soj sveč je lascivno lizal štukature na stropu, srebrni pribor in meissenski porcelan sta nonšalantno zlogovala abecedo obilja, nadvse dobrodošla popestritev moje klorofilsko-hemoglobinske diete. Situacija je bila cakum pakum tudi v globalu, ameriški keš čeki so še kar pokorno plinkali na moj konto – zakasneli odmev mojega bivanja v New Yorku in malverzacij s tamkajšnjo vojsko. Saj pravim, vsako sranje ima svoje dišeče aspekte, tudi kriminalno počasno izplačevanje honorarjev. Na račun tistih nekaj šlampastih strokovnih prevodov sem suma sumarum skoraj leto in pol parazitiral na US-dojki, jebemti paradoks.

Medtem ko sem poslušal Darijeve filozofske tlačenke in si phal špranje v plombah s presežki iranske kuhinje, so ljudje dobre volje pri nas skrivoma znojili krvav švic za neodvisno, suvereno, predvsem pa demilitarizirano republiko Slovinijo. Predvsem tisto prvo me je sčasoma začelo pošteno nervirati, mislim, Dario je bil poba na mestu, ampak dobesedno vsak večer je iz buče stresel vse marnje, ki so se mu čez dan naklokotale v lobanjo in venomer se je izgubljal v niansah in detajlih, nenazadnje zaradi liberalne konzumacije hašiša. Po krvi sicer Iranec, bi glede na to, kako izvedensko je rokoval z vodno pipo, bil zlahka tudi Afganistanec. Okej, njegova umska razpredanja so me spodbujala k ohranjanju globalne slike v glavi, preproste resnice, ki je bila, da se bodo Židje nekoč le zedinili, kolikšen del Svete dežele jim iz naslova božjega, izbranega in kar je še takega nad-ljudstva pripada in potem končno pustili svoje bratrance in sosede pri miru. Takoj zatem bodo mojstri akcije, Američani, začeli fabricirati harli dejvidsone na solarni pogon, nakar bodo prišli Kitajci in vse skupaj popapali. Tu bo nastopila finalna faza v človeški evoluciji: stal bo samo še črncem iz Afrike. Vsi ostali, ne oziraje se na morebitne pro- ali kontra feministične težnje, jih bodo na kolenih milo prosili, naj si le odtrgajo minutko in osrečijo ženske. Eto: črnec si in v črnca se povrneš. Okej, hvala za to, ampak zakaj sem moral biti neprostovoljno aboniran na intelektualni affentat? Sebi v bran sem uporabljal napadalno metodo maršala Žukova:

»Kdo da to pravi, Popper? Ma jebeš tega pusija, ki trdi, da subjekta ni in da so sami problemi, tudi tam, kjer jih res ni, preberi raje najprej Bassama Tibija, še raje Hassana al Banno, pa boš videl, kaj so to problemi z velikim P …«

Ali pa Edwarda Saida … Moj skromni inventar relevantnih imen je kmalu dočakal svoj konec. Da bi mu pariral z antičnimi filozofi, pa tudi ni šlo, saj so to poglavje obrnili že v daljnem prvem letniku faksa. Nekega večera, medtem ko je nesel grižljaj v usta, sem ga zbodel: a se ti misliš celo življenje trapiti z vprašanji à la kaj je življenje?

Dario je v miru prežvečil:

»No, kaj je življenje?«

»Življenje je za živet. In šele potem si lahko malo oddahneš.«

Tu je izrekel antološko misel, da sem moški za 21. stoletje: misli s kurcem, govori z jajci. Torej sem presedlal na okologuzno taktiko in izumil družabne večerje, t. im. filo-kulinarične bujrume, učinkovito redčilo Dariovih filo-eskapad. On je pač kuhal malo večje porcije, jaz sem poskrbel za človeške resurse. Saj ne, da bi potem kaj manj trobezljal, ampak breme poslušanja je padlo na pleča nič hudega slutečih gostij in gostov, jaz pa sem mljackal in modro kimal ali pa tudi ne. Bujrum se je kolateralno izkazal za odlično vabo z vsemi žavbami namazanih Nemk, ki so na določenih izbranih punktih prav nemarno ličile socialno fresko Berlina. Kot je kanon zahteval, so bile hladne in ostre, a meni je zadoščala sekundica nefokusiranosti, drobna raztresenost, da sem izstrelil:

»Ih lade dih zum filo-kulinarišen bujrum ajn.«

»Bujrum, vas fir ajn bujrum?«

»A ne veš? Dovoli, da ti objasnim …« In cak se je radovedna subjektka ujela v antipopprovsko past. Takrat so bili čari Orienta še vedno a priori vrednota, vsaj v Berlinu in tudi dolg, orlovsko zakrivljen nos še ni izgubil na ceni. Z Dariom sva se kmalu kopala v blondinkah. So bile tudi brunetke vmes, pa kaka uspešno prilagojena kozmoporitka ali gloubtrotelka se je takisto našla. Dario je izstopal z monaliznim nasmeškom, zelo seksi, ampak kot izrazito verbalen tip enostavno ni znal prešaltati s čveketa na prakso. Tako sem praviloma jaz prevzemal vlogo manualnega poobedka. Docela sproščen in neobremenjen s kaj bo pa jutri sem poglabljal stereotipe o spolni prepotenci Orienta. Rad sem uporabljal nedoločnike in krepkejše posteljne prijeme, kot češ, kaj čmo, ne morem, da ne bi sledil klicu primarne nravi iz Olduvajske soteske. Pri bjondah, ki so se refleksno palile na antiko, sem žel ugodne odzive. Logo, imele so poln in kvalitetno poplaknjen želodček in zabavnega, eksotičnega, ravno prav domačnega fukača. In če je sledeče dni slučajno zacingljal telefon s predvidljivim:

»Ma nič, sem mislila, da če bi se kaj dobila na kavi,« kar se je stalno dogajalo, je bil v rokavu enako klasični:

»Joj, mi je včeraj Dario potem naredil tako sceno, vame je zmetal vse Heideggre in celo Kante …«

»Oh, pa kaj ti si …«

»Ja, a nisi opazila, majkemi peder. Sem mu moral obljubiti, da ga ne bom več tako očitno sral naokrog … Upsa, še en klic imam na drugi liniji, tujina …«

V Berlinu, mestu premnogih možnosti in pomembnih opravkov, je bilo to enako fakof pa zdrava ostani. Mesto je favoriziralo dostojanstvene, neodvisne ljudi. Tako je vse potekalo gladko in s humorjem, mislim kar se mesta tiče. Minilo je nekaj tednov iskrih bjond, potem pa – ne vem, je bila gej udba na delu ali kaj – so jih v alarmantnem številu začeli izpodrivati dedci. Dober glas seže v deveto vas, očitno tudi v mestu, v glavnem sumljivo redno se je dogajalo, da je čez vrata butnil kak ker-se-cenim popudranec:

»Zdra-avo, jes sem Hooolger, Silvi sporoča, da ji je nekaj prišlo vmes, ahahaha, jo lahko nadomeeš-čam, joj kake džazne čipke ma-ta na mizi, a to je o'pinko-ponko miza, ja suppe gajl, ahahaha.«

Dario je bil kul, samo pomenljivo je gledal, jaz pa sem suho kašljal:

»Če je Silvi tako hotela, kar naprej, bomo obedovali.«

Nezanemarljiv stranski efekt je bil, da je Dario drastično zreduciral filozofe. Polna usta zgodb sva imela, kako da pri nas na Bližnjem vzhodu zaradi penisa v riti mimogrede odsekajo kakšen organ, ma ja, najinega skupnega prijatelja so dobili inflagranti desetkrat in je ostal brez prstov na obeh rokah, pa zdaj masturbira s komolci, kdo bi riskiral življenje za pet minut seksa s tako pokveko, ma ja, samo za roke se lahko držimo, tak teror je tam doli pri nas … Namesto priboljška sem predlagal, da lahko odsimuliramo šiitsko situacijo, da bom jaz roka pravice, ker sem živc, pa še psiho. Ali kaj podobnega. Kar je zopet zasukalo profil najinih bujrum gostov. Še enkrat na slabše. Višek je prišel v personi nekega Grka, ki je evidentno iskal kakršenkoli anšlus, samo da bo retro. Dario je zaslutil priložnost in z vsemi razpoložljivimi sredstvi krenil v filozofski juriš, da malo nadoknadi. Georgis, ki mu je ne glede na poreklo bila omika prejkone tuja, je najprej otrpnil, nato pa kontriral z neverjetnim ognjemetom Juden raus tirad, da sva mu celo midva, ki kljub hudim afinitetam do črnega humorja in sarkazma, majkemi nisva bila ljubitelja na grotesknih rasnih zakonikih temelječe države Izrael, ki med drugim prepoveduje poroke med Židi in Nežidi, morala zaropotati po mizi. Georgisove široko odprte oči so govorile kako, a nismo zavezniki?

»Če si najbolj glasen, še ne pomeni, da imaš prav,« sem fanatiku ročno pokazal vrata iz obljubljene dežele.

Smrtni udarec bujrum seansam sta zadala naših planinc runolista, Petra Mager in Bogomil Kirbiš. Mislim Kürbis je v nemščini buča, pa to je isto kot Ali Gottlieb. Med mojimi sonarodnjaki so nemškutarski priimki zadnje čase spet lezli na plano, ampak v tujini jih je še vedno grabilo domotožje in potem so klicali mene. Ne vem, kako sta me tadva zbezala:

»Dober dan, Petra Mager pri telefonu, s partnerjem sva prejela štipendium nemškega akademskega austaušdiensta, pa sva mislila, da bi se lahko kaj dobili na kavi.«

»Ja, kar pridita ob pol enajstih na večerjo. S cimrom sva imela najavljeno ekipo metroseksualcev, pa je njihov komite za afirmativno akcijo ravno za danes sklical urgentni plenum,« sem Petri svetovljansko vrnil žogico.

Ob uri sta se do vratu in čez zakisana primerka dejansko pojavila na vratih. Na daleč se jima je videlo, da sta simbiotika, parček iz nuje in/ali koristi, ki kakršnihkoli burnejših čustev ne odobrava. Na licu sta nosila enak izraz, neko bojazljivo zagovednost, ki pride od neprestanega oziranja čez rame za mnenjem sosedov in ki zna v domačnem okolju in ob zadostni podpori šmarnice deranžirati v slepo nasilje, potem se pa spet nič ne spomnimo. Štipendijo je pravzaprav dobil zgolj Bogomil, ki je bil konceptualni video artist. Petra je bila germanistka z iritantno trdim r in četudiravno se je morda v danem trenutku, opogumljena od tistega enega džojnta, spogledala s pregreho emancipacije, se je kaj kmalu oklenila kuhalnice. Toliko je bilo jasno na prvi pogled. Ne vem, kaj si je bil Bogomil mislil, da ga bomo pred partnerko spolno poniževali ali kaj, ves čas je bil na preži, kremenasto trd v svot in dušo in stavim, da je cel večer stiskal danko. Bit svojega umetnikovanja je skušal umestiti na karto sveta s sklicevanjem na nekakšno srednjeevropsko identiteto, pa ga je Dario zatrl, da ta temelji na beli moki, špehu in rafiniranem cukru, to pa res ni nekaj, na kar bi čovek lahko bil ponosen.

»Sprosti se, Bogomil,« sem zlobno dodal in ga rahlo posilil z Dariovo pipo:

»Džalalabadska Golgota, to enostavno moraš poskusiti, betamaks v dolbi saraundu na tretjo.«

Ker je rdeče vino teklo v potokih, se zanj to ni moglo dobro končati. Ves bledikav v lice je najprej za pol ure odigral WC dezaparesidota, nakar je zamrmral, da ga čakajo nujni opravki in mrknil domov. Petra Mager je pa kar obsedela. Kot činčila pred kačo, madoniš. Skušal sem jo malo razvedriti:

»Poznaš tisti šumadinski dovtip: ja sam poštena devojka, zašto da im ne dam, kad znaju, da imam?«

Ubogo dekle, bilo je tako samo v tistem in verjetno ne samo tistem trenutku. Dario si je nadel lokavo-hudomušni perzijski nasmešek in prešaltal na polsladki šeri, da se punci v obče dobro dvigne serotonin. Tačas, ko se je osveževala v kopalnici, sem mu siknil, ne sanjaj, da boš skrunil naša brhka dekleta, so jim že Turki zavdali povsem zadostno količino gorja. Dario je razširil roke in nasmeh:

»Maj freeend, že res, da smo pri nas čez vse gostoljubni, ampak nežnejši spol čez čisto vse rešpektiramo, še posebej, če je v igri pripadnica tvojega plemena.«

Kot bi nekaj slutila, je Petra bledo artikulirala odhodno nakano, midva pa v zboru, da to se pa res ne spodobi, tak preuranjen sloves, Bogomil mora itak biti malo sam … Njena usoda je bila zapečatena. Dario je naznanil konzumacijo konjaka za lahko noč in se diskretno umaknil v svoje prostore. Zarotniško sem se sklonil k Petri:

»Ne smeva ga motiti, se vse sliši skozi vrata, greva na sprehod, pa enega Vasarelyja ti bom pokazal,« in ji kameleonsko obliznil ušesno mečico. Nalašč nisem prižigal luči, ššššš sem sikal in Petro s konicami fakičev usmerjal levo-desno skozi mračne prostore in ji s kratkimi medeničnimi sunki dajal pospeška v smeri postelje. Usmerjena svetloba je lizala grobo ometano, zlato pobarvano steno nad vzglavjem. Nanjo sem naslonil odprto monografijo Vasarelyjevih repodukcij in Petro Mager zmanipuliral v pozo klečeče faraonove podložnice. Ni bila ravno v čast svojemu priimku, opulentna gola rita s pridihom agrumov je tudi v zlatem soju učinkovala belo in hladno, ampak kar je, tu je: trikotnik komaj vidnega puha na ledjih in mično materino znamenje. Dotaknil sem se ga z vsem domotožjem Aleksandrink. Višnuju je zelo na nadutost udarilo. Malomarno sem ji ga poknil v zadnjično globel, kot polog za vlažilno kampanjo:

»Vidiš, če te premikamo naprej-nazaj, šele tedaj pride Vasarely do izraza, od o-pazovalke zahteva aktivno vlogo, op-a. Razumeš zdaj, zakaj ga slavijo kot stvarnika Op-arta?«

Ne vem, ali je Petra hlipala ali sladostrastno momljala, kakor že, na neki točki je zelo razločno rekla, daj me že enkrat, ti PRASEC!

»Ššššš, tvoj ukaz je moja želja, ampak svinjine se v tej hiši ne omenja,« sem jo karal in provociral z Višnujem, ki se je zaljubil v preddverje oltarja njenega sramu. Neznanska je moč miline, se je spet pokazalo, ko je Višnu vendarle prenesel ljubezen v Petrin interier. Sadistično nežno ji je dihal za maternični ovratnik, medtem ko je Petra romala skozi faze vulgarnosti, ihte in ihtenja. Za ljubezen je potrebno malo, še raje pa veliko pionirskega duha. Ljubezen je pozornost. Po vseh parametrih sem bil zaljubljen vanjo. Toliko iskre čuječnosti ji njen smrtno resno stalni ni naklonil v vseh letih, kolikor sta jih predrajsala skupaj, vsaj ne v enem tukaj in zdaj, od alfe in omege do parasimpatične drhtavice, ki jo je razmehčala v simpatičen knedel.

»Vidiš, da gre, če se prepustiš Savici življenja … Prespiš lahko tukaj, pogledati moram, kako je kaj Dario pri volji,« sem se nežno ločil od Petre, a mi satan ni dal, da ji potem vazelinskega Višnuja ne bi zagonil še v rito, docela presenetljivo za vse vpletene in zelo brutalno, kot se za take nespodobnosti baje to spodobi. Na, pa je imela zlata pravila in žile.

Sonarodnjaka se poslej nista več oglasila. Leta kasneje mi je prišlo na uho, da je Petra naredila Bogomilu nezaslišano sceno, ki je pricurljala vse do rumenega tiska, ker da se je pečal z neko študentko, kar se je na koncu koncev tudi dejansko zgodilo, nakar je svoje trpljenje s šovinističnim promiskuitivnim hlodom opisala v knjigi z zgovornim naslovom »Brez mene«. Toliko o moralni večini.

Presne ure tistega jutra sem zavit v iransko krpanko in s Cohibo v ustih preživel na balkonu. Konture mesta so se počasi ostrile iz meglic umirajoče noči. Z dna ulice so se sramežljivo lesketale debelolične granitne kocke. Kljub združitveni vznesenosti je Berlin oddajal nek pomirjujoč šumot, kot stroj, ki teče ravno toliko, da vzdržuje delovno temperaturo. Z Dariom sva stanovala v delu Kreuzberga s tehničnim nazivom SW 61, ki se ga za razliko od SO 36 druga svetovna vojna praktično ni dotaknila. Zelo fajn. Nič betonskih jeter iz sedemdesetih. Levo je bil starinski vodni stolp, celo policajrevir in Kraftfahrzeugzulassungsstelle, bilivitornot, sta domovala v prebavljivih historičnih stavbah. Srečni rezidenti smo bivali na hribu, ob vznožju se je vzdolž Bergmannstrasse mali Istanbul merkantilno prepletal s prusko tradicijo in drugimi odzveni Mediterana. Jugoti so čisto v redu shajali s Šiptarji, Grki s Turki, ti s Kurdi in jaz z vsem tem. Poleg glavnega sva imela še balkon, ki sem mu rekel semi hard-on. Zaradi sester dvojčic s podnožja gore Ararat. Niti nista bili terminalno lepi, ampak hrustajoča svežina in vedrina, s katero sta v družinski štacuni na Bergmannci prodajali sadje in zelenjavo … Vsakič, ko je čez akustično dvorišče zadonel njun zvonki smeh, se mi je Višnu po konjsko odebelil. Ob misli na življenje v kontroliranem geografskem okolju, na redne obroke in jasne vse-ob-svojem-času vloge, na ustroj stvari, ki se ga ne spreminja in se mu ne kaže upirati … No ja, občasno sem malo pofantaziral na temo kri ni voda in Par d. o. o.. Družina kot najbolj učinkovita oblika podjetja, pater familias kot veliki firer in vsi so v žlahti med sabo. Ravno zato mi gredo vse te mafije, Albanci, Židje, Arabci, Kennedyji, Rothschildi, Alaviti, bin Ladni, Bushi in Asadi tako na živce, ravno zato semi hard-on. Odnesel sem ga na kolo, pomočil v klorirano vodo in odplaval svoj kilometer in pol. Za zmerno doplačilo sem si privoščil pravo klasično masažo, sledeč maksimi, da je malo ljubečega, če že ne to, pa vsaj profesionalnega dotika, vse, kar človek res potrebuje. Medtem ko so žilave hrenovke debelega maserja druzgale hudobijo iz mojega života, mi je, čeprav rojenemu uporniku, kapnilo, da me zgolj fizično, najsibo še tako kvalitetno razmigavanje, ne bo poflikalo v celoti, kaj šele popeljalo k perfekciji. Bil sem nekako premehak v srž, zares živ samo, ko so bili zunanji impulzi v igri. In Višnu se nikakor ni mogel znebiti trikotnega rdečega madeža na čelu, od šobe sečnika gor ali dol – odvisno od agregatnega stanja, kot Gorbačov, ki ga je for gud pasral popugaj. Flek me je iritiral. Predvsem zato, ker sem ga povezoval z orgazmično motnjo, ki mi je šla resno na kurac. Namreč sicer redko, a redno se mi je dogajalo, da me je na vrhuncu, namesto da me purificira luč milosti božje, presekala skeleča bolečina, in to čeprav je bilo z občutji do tistega trenutka vse v najlepšem redu. Kot bi bila neka strašna kazen v igri, jebenti, me je hijenasto šavsnila avtentična smrt, da je splašena duša panično frfotala okrog skamenelega telesa in so me šele zaskrbljene besede »kaj je ljubi, si v redu?« skozi zadnja vrata nekako zopet prešvercale iz anorganskega v topli svet utripajočih organov. Kako sem se potem izmotaval, prodajal muda za bubrege in bolečino za gušt, je sicer blazno krepilo moje poetično-demagoške kapacitete, ampak to je že druga zgodba.

Obiskal sem nebroj zdravnikov, dermatologov, venerikov in kar je še takega, ki so mi s tlačenjem ščetinastih svedrov v sečevod – jemali so bris – zadajali dodatne bolečine in nikoli nič našli. Naposled sem ugotovil, da že raje med seksom občasno stisnem zobe, kot da v sterilni ordinaciji tratim čas in po nepotrebnem bremenim Sklad zdravstvenega in pokojninskega zavarovanja v domovini. Po dobrih štirih letih aktivne participacije sem bil že pravi Berlinčan, pa sem se še vedno šlepal na storitve, ki so bile namenjene jugoslovanskim turistom v tujini. Malo zaradi dobrodušne inercije domačih uradnic, ki so mi v nedogled in brez podvprašanj podaljševale začasno zavarovanje med potovanjem v tujino, nekaj pa zaradi ležernosti, da ne rečem kar nemarne površnosti debele referentke na AOK (Allgemeine Orstkrankenkasse Kreuzberg). Fascinantno trdoživa stvar so predsodki, recimo ta o redoljubnih, vestnih in marljivih Nemcih. Dobro, proč od anomalij nacionalne države, bodro v objem celostnih, planetarnih praks. Pozanimal sem se naokrog in začel z astrologijo, ki mi je bila od vsega vračarstva še najbližja. Naročil sem se telefonsko in v slušalko zdrdral relevantne podatke. Ob dogovorjenem času sem pozvonil na vrata. Odprla mi je poduhovljeno dehteča gospa in kar iz prve izstrelila, dober dan, vi ste umetnik – literat, jaz pa v krohot, da sem zunanji sodelavec ameriške vojske v pokoju. Ženska se ni dala zmesti. Posedla me je v usnjen fotelj in tehtno dozirano spustila ragljo na pašo. Za konec mi je v roke potisnila dvajset gosto potiskanih strani in tričetrturno kaseto, ki me je vzela detajlno pod lupo. Jebenti, da moja malenkost skriva tako paleto bogastev, tega si ne bi bil mislil. Stotko mark je bila ekspertiza vsekakor vredna. Poanta je bila, da imam vse ognjene elemente v enem kvadrantu, vse ostale v drugem, tretji in četrti kvadrant pa zevata prazna. Torej čisti dragulj izven balansa. Ja, hvala lepa, takoj sem bil boljši. Nekaj dni sem v nedogled poslušal kaseto z modrostmi, dokler mi Dario, ki se je vrnil s tradicionalnega bolšjaka, ni pod nos pomolil knjižice »Dioniz za začetnike«, češ morda bi si raje s temle pomagal. To sem v Nemčiji spoštoval: da se je bilo mogoče z ljudmi odprto o vsem pogovoriti. Da če si zinil, si našel odprto uho. Samozavestne lezbe denimo, ki so poleg zdrave spolnosti kultivirale tudi zdravo življenje, kar pa jih ni oviralo, da ne bi prirejale legendarnih in dokaj ekskluzivnih zabav, so rade prisluhnile mojim težavam. Nikakor jih ne kaže zamenjevati z aktivističnimi lezbami, ki so svoje težave projicirale na tuja, po možnosti že mrtva ramena in katerih skrajni domet se je materializiral v lejdis onli prostorih, v katere moški in psi niso imeli vstopa. No, pri psih so bile možne izjeme. Samozavestne lezbe, nasprotno, so se raje kot s formo ukvarjale z vsebino. Namesto da so deklarativno razlagale, kakšne da so, so to preprosto bile. Namesto da bi dlakocepile okrog okvirjev, so bile lepe kot slika. Zasmehovale so moralke in častile fatalke. Presežkarji so jim bili konceptualno bližje od dosežkarjev in Razkolnikov definitivno ljubši od razplodnikov. V pravem momentu so bile zasedle stanovanjsko poslopje v mirnem delu Kreuzberga 36, ga spretno legalizirale, ko je vojna med radikalnimi skvoterji in reakcionarno oblastjo obtičala v klinču in ga z državnimi sredstvi čisto po lastnem okusu preuredile v realno eksistirajočo utopijo. Pred leti sva bila z Juto po naključju zatavala na njihovo vrtno zabavo. Sčasoma sem postal redek in verjetno ravno zato ljub gost, skoraj maskota. Morda je bil v tem smislu konstitutiven moment, ko sem na vprašanje, kakšne joške so mi najbolj všeč, na prvo žogo in na lepe oči izstrelil, da ni važno, kakšne so, važno je, da so. Ko me je Juta pustila in sem naokrog vlačil strto srce, sem bil ravno pri njih deležen izdatne tolažbe: ah, pusti babe, z njimi je en sam križ. Bil sem navdušen; ženske, ostre kot švist biča. Madona sem se raznežil, še posebej, ko so odprle kafič, ki sem mu bil takorekoč boter s krstnim predlogom »Intuicija«, iz česar je nastala »Institucija«. Institucija je bila krosouver lokal. Pir je miroljubno koeksistiral s hendmejd zeliščnimi čajčki, s poudarkom na recepturah, ki jih je Inkvizicija okrutno, a jalovo izkoreninila. Na voljo so bile kubanske kopije kubanskih cigar, ki sem jih od povratka iz ZDA imel visoko v čislih. Sveže stisnjeni sadno-zelenjavni sokci so prosto konkurirali pogubnim koktejlom. »Kuba libre« je bila aut, in je bil »Če ga vara« – beli rum z rdečim poprom, čilijem, ingverjem, rjavim sladkorjem in sokom limete. No, ime je bilo super in vse brez davka na promet, dodano vrednost in kar je še take solate, tam pri lezbah-iluminatih. Dal bi jim svet v upravljanje. Klicale so me Bajro, po mestecu Bayreuth, kjer so Švabi za neverjetne denarje vsako leto inscenirali Nibelungen Ring in podobne Wagnerjeve klobase. Ko sem ob priliki povedal za Višnuja, sem žel skepso:

»Adejdejdej, vaši štiklci se ves čas prosto regenerirajo, se nastavljajo soncu in kalijo v polarnih sapah. Pomisli na naše votlinice. Se sploh zavedaš, kakšno leglo petokolonašev je to? Pa se vse da, če se ženska pazi in izogiba stikom s prenašalci štiklcov, ki jo kot nekoč Bledoličniki Indijance lahko okužijo z vsem možnim sranjem.«

»Recimo, da so teze Valerie Solanas o moških kot inferiornih bitjih čisto zlato, ampak bitja pa so, mar ne?« sem bil kar malo užaljen zaradi pavšalnega napada na naš spol.

»Aha,« je dvignila obrv Železna lady, ki je ta nadimek dobila zaradi polemičnega jezika in ne zaradi sličnosti z zgodovinsko osebnostjo.

»In kot taka imajo pravico do samoobrambe. Če mi začneš s tovrstnimi biologizmi, ti lahko vrnem, da je vloga ženske, kakorkoli obrneš, varovanje življenja, vloga moškega pa, da ga daje in jemlje,« sem povzdignil glas, »in to po hitrem postopku …«

»Op, stop, tajmaut,« je takoj padlo s strani, »take safalade bosta kar v Mehringhof nesla, če ne naravnost h kurdskim maoistom.«

Prosvetljene lezbe so imele nekaj preprostih pravil, ki so se jih tudi držale. Eno od njih je bilo, da se seksualno-ekonomsko-politične debate opravi med postkoitalnim kramljanjem, ko je človek sladko truden, spravljiv in ne bojevit.

»No v redu, pa pokaži ta tvoj problem.«

Okej, izvlekel sem ga na plano, rekoč, to ni štiklc, to je Višnu. Pomolil sem ga Bianci, ki je bila od vseh najbolj dejavna v debati, pred oči. Ona pa v smeh, hehe, petdeset gramov svinjine.

»Opla, hani, ni res. Bo vsaj sto, dvesto gramov. Če ne verjameš, potežkaj.«

Imela je Bianca izjemno mehke dlani. Vztrajal sem, da vzame tudi jajca na vago, saj gre za integralni del Višnujeve persone.

»Vidiš, četrt kile in raste.«

S konico mezinca sem ji točno pokazal, kje je inkriminirani trikotnik, ampak luč je bila slaba, pa tudi, so se že druge misli motale po glavi. Nastala je nenavadna tišina. Evidentno smo se vsi ali vse zavedale enkratnosti in neponovljivosti dogodka: na tak način Višnu gotovo še ni vstopil v zgodovino nemškega naroda. Najbolj akutno se je tega zavedal kar Višnu sam, stal je deset stopinj navkreber od vodoravnega in sinusoidno plezal še višje. S tonom glasu, ki nikakor ni odgovarjal vsebini, sem Bianco spodbodel:

»No, če je ta flekec taka malenkost, ga boš vsekakor znala izbrisati z – upam, da se strinjaš – brezhibnega Višnujevega čela«.

Odločilen impulz je prišel iz ozadja:

»Enkratna priložnost Bianca, za skupnost vse.«

In res, Bianca je zafajfala, tam sredi Institucije pri prosvetljenih lezbah.

»Je v redu tako?« je vprašala.

»Tako je v redu, da še kajzer Ludvig štirinajsti ne bi mogel bolj v redu,« sem zagrulil, »zakaj ne povabiš še tovarišic, Višnu je vsem na razpolago.«

»Trenutno je samo moj,« me je Bianca zgrabila za Višnujev bet, da mu je od navala krvi skoraj razčesnilo glavo, iz ozadja pa je prijadralo:

»Kul daun Bajro, mokre fantazije boš izživljal v viledo doma.«

»A ni že to dovolj fantasss-« me je presekal vročinski val. Višnu se je skrčil, pripravljen na skok.

»Na tako segregacijo žal ne morem pristati, ali vse ali nobena,« sem rekel in spokal Višnuja na varno. Še zadnji trenutek, sicer bi se tam pred vsemi osramotil z nekontroliranimi krči in preuranjenim brizganjem Bianci v obraz in za vedno izgubil naklonjenost prosvetljenih lezb. Bianci sem pritisnil masten poljub, hvala. Samo milimeter je od junaka do bedaka.

»Kaj pa trikotnik?« je rekla Bianca.

»Ah, to je pač moj markencajhen … Pa če bi jaz tebi malo, za protiuslugo?«

Vnovična tišina je bila impregnirana s kolektivnim tehtanjem parametrov, dokler spremljevalni zbor ni razsodil:

»Ajmo Bianca, naredi Bajrotu uslugo.«

Evo, pa sem imel po limonini travi, sandalovini in vaniliji dehtečo pičko pred nosom. Popolnoma nepričakovano. Življenje je zakon. Začel sem šnjofati kot veper za tartufi in secirati plasti subtilnih vonjav.

»Treba bi te bilo ustekleničiti, prodajala bi se kot sveže žemljice ali Patrick Süsskind … eksponirati bi te bilo treba v muzeju čudes prirode,« sem dodal še eno plast verbalne marmelade in Bianci sipal vročo sapo čez dimlje. Sviloprejka užitka je karžljasto silila iz razpočnice in slinasta kot lazar v jutranji zori je tudi bila. Malo sem omočil konico nosu in potem lepljivo dražljal kodrčke dlak. Je sedlo. Z dvema prstoma sem odmaknil nesramno ustnico, da je malce zazevala in krotko puhal prano iz nosnic, nakar sem spustil krvoločen roar in zasadil zgornjo čeljust v ultradelikaten portal. Tričetrt levo je bila dražica, četrt desno vhod v vagino. Tvegana, da ne rečem vratolomna poteza, glede na številčno nadmoč potencialnih linčark, je vnesla živahnost v ritem. Bila je kalkuliran rizik.

»Bianca, si v redu?« je šel zaskrbljeni mrmot skozi zbrane.

»Mhm, v redu.«

Bil sem že mastno, predvsem pa brezzobo prisesan. Telečje sem obračal izbuljene oči, kot češ, kaj vam pa je. Nadaljevanje je bilo sladka rutina. Lizal sem jo ležerno, nemarno leno. Kot bi bila ročna zavora v igri. Kot da mislim dočakati penzijon in ga točno tam tudi preživeti, mislim zlata leta, jesen življenja, seniorska A plus zavarovalna shema, metuzalem, večni kamen, ki ga pahljajo hladne štrene alpskih meglic. Bianca je gorela v plamenu lastnega še-še. Napela je telo v pričakovanju drgeta, ki je prihajal kot frivolna predhodnica vetra na zrcalni jezerski gladini in jo slednjič razparal po šivih. Prešaltal sem na spodnjo plat jezika, ki s svojo supersilk teksturo garantira presežek.

»Uf-fa, kakšen kviki,« je dahnila Bianca, ko je do zadnje preštela snežinke užitka, medtem ko sem ji pasje vdano z jezikom na obraz nanašal maskaro vagininega dialoga.

»Dobro, dobro,« me je prekinila Bianca, »tisti trikotniček bo vseeno treba odstraniti.«

Skrbelo me je za Višnuja. Tudi nerodno mi je bilo, saj sem po naravi plah in zadržan človek. Volkulje so zavohale šibkost in promptno zašilile čekane. Jezikavost me je zafurala v enosmerno ulico, brez stranskega izhoda. Pomislil sem na Zlatka Vuniča iz Kaknja pri Zenici, ki se je v diskoteki na obrobju Vitrolles-sur-Seine z neko kurbo spustil v tekmo, komu da bo prej prišlo, njej ali njemu, od prisotnih pobral stave in zmagal. Rekel sem si, kaj zdaj, si sin Slave ali nisi, in se kot ranjen srbski heroj na Kosovem polju prepustil. Zaznal sem, kako se lezbe zbirajo nad in okrog mene. Ko je bila dosežena kritična masa – morda je bilo tudi njim malce nerodno, je pricurljalo hahljanje:

»Sprosti se Bajro, sprosti … kaj, a bo amputa... e-e operacija, hahaha.«

Slišal sem cingljanje čajnih žličic v skodelicah, aha, dame imajo ti parti in potem sem kot z britvico začutil, kako na ekstatičnega Višnuja sedajo Biancine ustnice in kako mi v globine telesa poganja goreč grm ledenega medu. Nekako tako. V meni se je prebudil kremeniti Slovinec, ki se znajde na razprodaji življenja: mater vola, taka priložnost se nikdar več ne povrne! Zlagoma sem se sprostil, postal čisto majhen z ogromnim Višnujem na čelu. Iz temin vesolja se je materializiral Višnujev duhovni vodja in začel Bianco spodbujati in jo usmerjati tako, kot je najbolj treba. Zarenčala je in z veveričjim grizljanjem Višnujevega mesa spet prevzela pobudo. Mislim, itak je bila absolutni monarh Nebes in Zemlje. Komaj zaznavno trepljanje dlak je v jajcih povzročilo Sodomo in Gomero in visokofrekvenčno rojenje zblojenih trotov. Goreče korenine ledenega medu so ves čas rasle in s stonogim ritmom: korak naprej, pavza, korak naprej, pavza, vriske občutij simfonizirale v mogočno donečo spremljavo. Trope trotov je okužil nek red, nametavalo jih je kot loto žogice med TV prenosom žrebanja državne loterije in jih začelo pehati v smeri ozvezdja medenice major. Se je štelo, da mi prihaja. Varčno, po malem, kot gručice in kolonice rahlo indisponiranih Kitajcev, ki curljajo v smeri trga Nebeškega miru in na poti tja rastejo in se debelijo v reke, veletoke in potem v enakostranični kvadro cunami in ko vse to pljuskne skupaj tam na Tiananmenu, je enostavno ni sile, ki lahko tu kaj kontrira, Li-Peng, pazi, oj, pazi Bianca, ups, tulejt, sem začel drgetati in rjoveti autofkontrol in tiščati Višnuja Bianci v sapnik, kot da je predmet in ne čisto prijazna oseba. Pri najboljši volji, na neki točki se vsako prijateljstvo neha. Obrnilo me je kot skoporitnikov štunf, pobralo mi je vse luske s telesa, mrtva riba, gola pavianova rit. V mračni globeli post-užitka me je komajda dosegel vzklik:

»Bajro, pa ti si strasten.«

»Trenutno sem ledik in fraj.«

To nisem bil jaz, to je bil Višnu.

Ko sem le odprl oči, si je Bianca brisala ustnice in eksala vodko, oboje naenkrat.

»Si prepričana, da v prejšnjem življenju nisi bila drugače uglašena?« sem ji pihnil na dušo. Če se izrazim v pristni domžalščini, potegnila mi ga je na vse štiri strani neba, da se mi je prišajnala Marija v tongicah brez celulita. Nemudoma sem bil plutonsko zaljubljen, kar je bil bolj blažev žegen glede na to, da je Plutonu grozil odstrel z uradne liste planetov. Tačas si je Verena na čajni žličici ogledovala vzorec moje sperme:

»In to naj bi bil koncertrat patriarhata, štirideset milijonov nerealiziranih mačotov?«

Nevidna je ločnica med privatnim in javnim v današnji družbi totalne kontrole subjekta. Še nekaj floskul v stilu čestitke kozmonavtom in kontrolorki poleta in spet je bilo vse kot običajno: samozavestne lezbe, ki jih en kurc brigajo ideološki diskurzi, samo da se imajo fino in zdravo. Prav rad sem jih imel. Enkrat sem v navalu evforije s sabo privlekel še Daria, a se nekako ni obnesel, verjetno zato, ker je bil v obraz vendarle malce pretemen, že jaz sem bil mejni slučaj, in ravno zato sprejemljiva izjema. Dario je bil enostavno pretemen, moje lezbe pa pač pri vsej prosvetljenosti ne. Tako to je, amen.

V taisti nepozabni noči mi je Ulrike, ki smo jo vsi klicali Tante Ula, a propos mojega trikotnička namignila, da so morda nekvalitetne plombe ovira, amalgam, težki metali, živo srebro in to. Zatopil sem se v toksikološko literaturo, da vidim, s čim vsem me ogroža okolje. Odprl sem Pandorino skrinjico, Aladinov duh je ušel iz steklenice. Naš biotop je bil impregniran z alkil-, bis- in ortofenoli, vinklozolini, organoklorinskimi pesticidi, fitoestrogeni … Lista nevidnih angelov smrti se je brala kot londonski telefonski imenik. V končni konsekvenci bi bilo treba ukiniti praktično vse, če naj bi se brez hendikepov razvijal: hrano, osvežilne napitke, avtomobile, nafto in vse iz nje izhajajoče plastike, telekomunikacije, radioaktivne zidake, z dioksinom breje iverke … Narava in njeni derivati so en sam strup. Nič čudnega, če se človek do nje obnaša mačehovsko. To je priroden obrambni refleks.

Zabredel sem v nekaj, kar je bilo večje od življenja, vsekakor pa od mene samega. Razgovor s treznim, holistično naravnanim splošnim zdravnikom se je udejanil v obsežnem pregledu krvi, ki je postregel z alarmantnim rezultatom: bil sem zastrupljen z živim srebrom olrajt, in to v takem obsegu, da me je doktor primerjal z ruskimi rudarji, svetovnimi rekorderji na tem področju. Da bi bilo vse to zgolj krivda plomb, je doktor močno podvomil, a kakorkoli, plombe so morale ven. Tipal sem po najtemnejših rokavih spomina za slikami razbitih termometrov, muhastega pretakanja hlapljive kovine na dlani, cicibanskih in pionirskih alkimističnih eksperimentov morda, in se spomnil samo adolescentnega seksa z vzgojiteljico na gradu Gewerkenegg v Idriji. Medtem sem prečesaval Berlin za meni še dosegljivim najboljšim možnim zobarjem. Našel sem ga v neposredni bližini postaje Zoo. Dr. Bock je bil za zmeren honorar pripravljen iz mojega zobovja škartirati vse staro železje in ga nadomestiti z bleščečim zlatom s štiriodstotnim dodatkom germanija za večjo čvrstost. Obljubil mi je dvajset let garancije za vsako plombo oziroma inlej, kot se je zadevi strokovno reklo. Važi, dil dan. Kljub Bockovi nesporni ekspeditivnosti, se je izkazalo, da sem se spustil v dolgotrajen, predvsem pa mučen postopek. Hja, stara modrost pravi, po štriku dol, po cvirnu gor. Bock se je najprej lotil zgornje polovice čeljusti. V japonskem tempu in s švicarsko natančnostjo je odvrtal in odbrusil vse plombe, da se je smodilo in kadilo, mi v zevajoče luknje stlačil gumijasto maso, ki je, ko se je strdila, dala pozitiv-kalupe, iz katerih je specializirani tehnik izdelal negativ-kalupe in vanje vlil žlahtne vlivke, zgoraj omenjene inleje. Vsa ta finomehanika je seveda zahtevala čas in tačas sem tekal naokrog z začasnim gipsom v zobeh, ki ga je bilo treba, ko je nastopil čas vstavljanja vlivkov, seveda zopet izvrtati. Da bi nekako pariral kolateralnim bolečinam, sem se fanatično lotil avtogenega treninga. Na ukaz sem se naučil dramatično ohladiti poljuben del telesa, kar je med ostalim zelo izboljšalo moje socialne veščine, saj sem znal denimo neljubi osebi pomoliti grenlandsko dlan v pozdrav, pa ji nikdar več ni padlo na um, da bi se z mano šla hendšejk. Neizogibna posledica silnega vrtanja je bila, da se je amalgam med odstranjevanjem segreval in pospešeno izločal mase nove živosrebrne pare, ki se je veselo pridružila zalogam starega strupa, nakopičenega v spužvastem delu kostnega tkiva. Od tam je ta postopoma, s poudarkom na stresnih situacijah vstopal v telo in mi vztrajno uničeval zdravje in razpoloženje, je šla strokovna razlaga. Zdaj sem vedel, zakaj imam zajeban karakter. Zdaj se mi je tudi posvetilo, kakšno svinjarijo je avstroogrski imperij naredil Idriji s širšo okolico – v določenem obdobju so profiti iz tamkajšnjega rudnika predstavljali petino prilivov zakladnice KuK, oni pa nam smrt izza leđa, jebo jim šugavi đukac majku subšvabsku. V vsakem primeru je bilo treba izgnati to svinjarijo iz telesa in spet so na pomoč priskočili bratje Rusi, z antidoti v obliki injekcij, ki sem jih dobival v tedenskih presledkih. Ruska maljutka je povzročila potres v živosrebrovih sedimentih in potem se je s težko vodo, oziroma urinom vse skupaj izlužilo v kanalizacijo, pa naj se komunala ukvarja s tem sranjem. Minila sta dobra dva meseca, v katerih je bil moj vitalizem bolj na psu, preden je bilo vse na svojem mestu. Imel sem poln gobec zlata in scal sem živo srebro. Nobel. Če seštejem vse skupaj, me je podvig oskubil za okroglo devet tisoč dojčmark. Po takem izdatku se človek preprosto mora počutiti bolje.

Znašel sem se na točki, ko lahko govorim o izgubi notranjega in vsesplošnega ravnovesja. Antidoti so poleg strupov iz mene nedvomno izplaknili cel kup potrebnih, da ne rečen neobhodnih tvarin in pricimprali švajcerkeze sentiment. Luknja je zevala poleg luknje. Že itak bi se težko štulil med stabilneže, zdaj sem bil slepi potnik na razpoloženjskem vlakcu smrti: iz prešerne rakete sem znal čofniti v Milo Jerico s piškavim lešnikom v srcu in še tistega enega črvička v njem je ajme pobralo, da bi iz naslednjega obrata odplahutal kot roza flamingo z auro herc dame, ki na vse strani prši zlata jajčka in kasetne bombete ljubezni. Vse to z nadkul frisom na licu, ker kul je bil v Berlinu pač zakon. Nekdo ali nekaj se je dobro zezal z mano. Bil sem priča obči nestabilnosti, tako doma kot v svetu. Ker se je v denarnici začela svitati suša, sem se preventivno zagrel za cenene, po meri skoporitega proletarca urezane supermarkete. Vrste pred blagajnami so bile nezaslišane in police izropane. Na srečo artiklov, ki jih niti nisem konzumiral − izdelkov iz rafiniranega sladkorja v vseh pojavnih oblikah. Poljaki so robo odnašali v kartonih, varčni Nemci, ki so si enkrat tedensko privoščili tablico Milke, pa so zlivali žolč na nič krive, povečini južnjaške in totalno prekurjene blagajničarke, da je to za kozlat, te Vzhodnjaške kobilice, odnesejo vse in kradejo tudi. Ravno tisti, ki so bili vsa ta leta na krilih rumenega tiska najbolj vehementno krulili: Zid mora proč!, so zdaj od blagajničark v Aldiju in Penny Marktu zahtevali, da se zaščitni Zid zopet postavi. Da se porušeno ravnovesje vrne v prvotno, pa čeprav nepravično stanje, samo da bodo oni spet imeli svojo Milko. Ekspresno sem presedlal nazaj na ustaljene oblike nakupovanja. Nojevska poteza, priznam, ki ni bila značilna zgolj zame, temveč za celoten levi spekter populacije. Kakšen točno je moj svetovni nazor, bo sicer šele zgodovina pokazala, toda levaki so bili malo nesrečni, nedvomno pa zmedeni od silnih sprememb: vtem, ko se je neuko ljudstvo veselilo novih igračk in svoboščin, so tisti, ki jim denarja ni bil mar, ker so ga imeli nemarno preveč, po geostrateški šahovnici brzopotezno premikali usode celih regij in narodov. V NDR so najprej padli zdravstvo, sociala in šolstvo – edini dosežki, ki so bili tam čez vredni svojega truda. Plešavci v bulerjih so pod plaščem kapitalnih premikov orgiastično dali duška Drangu nach Osten, naposled so našli publiko, ki je bila pripravljena žvečiti njihove klobase. Fidžiji, kot se je reklo Vietnamcem in aziatom nasploh, so ga definitivno najebali. Kot beli medvedje, ujeti na taleči se ledeni plošči sredi pasjega arktičnega poletja, so ležali na tleh nečesa, kar so še do včeraj dojemali kot možnost in si ščitili glavo pred točo arijskih run in podobnih kartoflov. Spet je bilo modno pretepati nižje rase, komuniste in pedre, pa kakšen azilni dom ali fidžistan je tudi šel v luft, nošen na krilih plamenov. To je bilo to, veliki inkvizitorji in apologeti petrodolarske religije so stegnili kremplje na Vzhod in bližnjica je vodila čez Balkan in vzhodno Evropo. Homeini se je obračal v grobu. Waldheim in Havel sta bila predsednika in soseda, Sovjetska zveza je uplahnila kot shiran balon. Noriega je spušil svoje, Mandela je odkorakal na svobodo, Sandiniste je zgazil panamerikanski hlapon, v zasedbi Uncle Sram & Iran-Contra kurjači in pazi to, WHO – Svetovna zdravstvena organizacija, je homoseksualnost črtala s spiska bolezni. Vseh sort ideje in blodnje so vedno hitreje žužnjale okrog planeta. Bush senior je po nareku pogrel staro župco z imenom Nju uorld order in jo razglasil za še kako aktualno, medkulturni interpret in polit-performer Guillermo Portaballes Gomez-Peńa mu je nemudoma vrnil žogico z Nju uorld border, kar je ekipa iz Kninske krajine še bolj bliskovito nadgradila v Nju uorld boulder in spohala Balvansko revolucijo, ravno ko so se nemški turisti iz Dalmacije začeli vračati nazaj k svojim vurstlom in paštetam. Vse živo se je odcepljalo, zapiralo vase in na novo malalo plotove svojih vrtičkov. Odkar je razpadla Gondvana ni bilo takega kažina na Zemlji, majkemi, edino kapital je vedno bolj lezel vkup, kot Jehove priče na griču, s katerega naj bi odrinili na poslednje križarjenje. Na delu so bile hude strižne sile, tamtam je bil oglušujoč in da z Zahoda prihaja cunami gnojnice, je bilo vsaj nekaterim izbrancem tudi že jasno. Medtem ko se je svet ukvarjal s svetom, sem se jaz puščavniško ukvarjal sam s sabo. Vse tja do obletnice Jutine dvojke. Še vedno sva bila poročena, zaradi urejanja mojega bivanjskega statusa, kar v razvitem svetu pač traja in na srečo se še ni domislila, da ji pravzaprav dolgujem plačilo falimentov.

V izogib splesnitvi sem na impulz odpotoval na širjenje obzorij v VB. Ker na Otoku razen rajnkega Lawrenca Arabskega in Sex Pistolsov nisem poznal nikogar, sem se oslonil na organizacijo Servas, ki po analogiji s servisom pomeni služim v esperantu. Preko njih sem stopil v kontakt z ljudmi, ki so si širjenja obzorij zaželeli kar na lastnem domu. Če odmislim Severno Irsko, sem v treh mesecih obrajžal dobršen del preostanka Združenega kraljestva. Jebo vas bog trulom sisom mrtve bake, pri vas čas tako divja, da bi ga bilo treba privezati, je bila prva misel, ko sem prihlastal iz črev klavstrofobičnega londonskega metroja in najprej zajavkal od strahu. Vse tiste nastambe iz olišajene in nagnite lepenke, ki so ječale pod pezo šlampaste klime in domorodcev, so grozile, da me bodo na licu mesta pokopale pod sabo. Kmalu sem uvidel, da je to pri lesijih standard običaj. Pa kdo jih priučil gradbenih veščin! Vodovodne cevi kar iz bakra, straniščna napeljava pa na zunanjih stenah, kot slovenska odprava na Makalu. Majkemi, sediš na angleškem vrtu, loviš tisti en sončni žarek, ko ti sosed nad tabo potegne WC kotliček in z glasnim klokotom splakne včerajšnji fiš'n'ćips direkt mimo ušesa v skodelico čaja. Nisem bil ravno navdušen. Razen morda nad yorkširskim akcentom, valižanskim butleg pivom in birminghamsko četrtjo Handsworth Wood. Nekoč je bila bojda muje vreden gozd, danes pa je kvadratni koren Afrike z Azijo. Groteskno rozasti indigeni so na tržnici prodajali sadje in zelenjavo v standardiziranih plastičnih skodelah, vse po funt in se zateglo drli »paaund-ə-booul, paaund-ə-booul«, njihovi indijski konkurenti pa so jim s trikrat višjimi in trikrat hitrejšimi vzkliki parirali »panda-a-bol, panda-a-bol, panda-a-bol«. Dobro je rekel srčni prijatelj Bonrut: kapitalizem gnije, črnci in Arabci čistijo puške, aristokracija pa koktejle mlati. Čeprav, to je bolj uišful tinking: bela aristokracija je neuničljiva in ne biva v H'Woodu. Čemu torej upor? Malo ji ga pofafaš, kaj veš, morda tudi tebi kaka drobtina kapne. Ali pa se kujaš v kotu in mlatiš čike, kavo in star kruh za zajtrk. Eto. Pa panične skrbi sem se nalezel od Angležev, da, kaj če imam aids. In čeprav je bil Višnu tri mesece na ledu, ne upoštevaje samohranilko iz Barrow-in-Furnessa, ki je Servas pomešala z lounli harts pomagalom. Normalno, pri tako škrti ponudbi. Še najbolj košer so bile pripadnice arabske konjenice – velike hors fejs bejbe z neproporcionalno kratkimi nogami, znosno suhe in neznosno živahne, ki so rade nosile majice z napisom Islamese twins. Alternativa so bile blede vodenke brez jošk.

Da ne bi čisto zamorjen štartal v pomlad, sem se s pomočjo letečega vagona za louer klas živinčeta še malo posončil na Balearih, preden sem se vrnil Dariu v objem. Medtem ko sem jaz mukoma odrintal tistih nekaj tisoč km, je on s pomočjo knjig šestnajstkrat obkrožil Rimsko cesto in kuhal je še vedno bombastično. Mislim Anglija, pa to je kulinarični genocid. Brez bratov iz ex-kolonij bi Brite že zdavnaj položil pankreatitis. In za izolacijo oken tudi še niso slišali. Enako zgovorno je, da je bila, takoj ko sem zapustil VB, aids paranoja adijo. Neke nevarne klice so tam v zraku. IRA je denimo z minometom napadla sedež vlade na Downing streetu, in to med izrednim zasedanjem, ter za posladek pognala v zrak postaji Paddington in Victoria, če izpostavim samo hard kor preverjene fakte. Bush starejši je po orgijaškem streljanju glinastih golobov in plusminus uspešnem IQ testiranju pametnega orožja in stranskih proizvodov à la osiromašeni uran, reinstaliral lobotomizirani upravni in nadzorni odbor v banani Kuvajt, zresetiral oljne števce in mimogrede omogočil družinskim firmam, da se omastijo z gašenjem gorečih naftnih vrtin. Sadama so nadvladala čustva prevaranega ljubimca. Bolj na naši strani je bil Milo Šević v disputu z gen. Francom in ustaši nasploh, pa je sprehodil tanke po ulicah Beograda, da se vidi, kdo je Gazda Jezda. Nadrajsali so itak študentje in dijaki, med njimi znanec Vuk Čosić, ki je kasneje kot nek anti-pomnik pod Ljubljanskim gradom postavil kiklopski napis »Hollywood« v braillovi pisavi in slepcem nastavil zrcalo. Edino z letnimi časi je bil Čoske v sinkopi. Drevesa so ozelenela in zakrila pogled na napis. Le še ščinkavci in sinice so si ga lahko ogledovali, v ČB tehniki in po koščkih. Morda je bil pa ravno to umetnikov keč. Hec je financiral striček Soros, uravnoteženi filantrop, ki je celotno eks-komunistično sfero obdaril z demokratično viroznimi čarunalniki in kolateralno na stežaj odprl uindouse v svet Orienta Bilu Gejtsu, humanitarcem, nevladnim in vladnim nevladnim organizacijam. V končni fazi Imperiju zla ZeDeA, ki je z novo kozmetiko nadaljeval staro prakso krvavega tesanja sveta po lastni meri in okusu. Varnostni svet OZN je Izraelu enoglasno odtegnil kredit brez limita in obsodil zatiranje Palestincev. Glede kreditne tematike zelo rahločutna izraelska vlada je na neslano šalo odgovorila z umorom treh funkcionarjev PLO v Tunisu, počakala, da mine sabat, in flegma nadaljevala z javkanjem nad epidemijo terorizma. Da ne bo vse en sam žolč: internet je naredil prve obotavljive korake v svet. Uau, sem si mislil, še malo, pa bom na javno dostopnem, brezplačnem terminalu kjerkoli na zemeljski obli vtipkal Bajrami in že se bom gledal na televiziji ali kaj takega. Znanje bo javno dobro in gratis, čudežni otroci bodo JUS-norma in internet jim bo okno v svet, sem pričakoval. Ma jok. Ni preteklo veliko vode, ko je veletok razvoja tekel v povsem drugo smer: zadoščalo je, da si bežno pogledal monitor, pa se ti je nalimal eden teh virtualnih mogulov, kak Gates, Allen, Jobs, Brin, Wozniak … In te zelo konkretno, tečno kot žicar na horsu, pobaral:

»Ej stari, dej jurčka, za apgrejd, jurčka za daunloud, jurčka za najnovejši programček, ic-a-mast in bajdvej, potekel ti je certifikat za uindouse XP, verzija 6 pika 6 pika 6 …«

Kdor se je zbunil, je bil sovražnik postinformacijske dražbe, oziroma kar življenja nasploh. Najbolj je navalil že omenjeni Gates, ki je z leti absurd pritiral do denimo digitalne hiše, v kateri zrcalce-zrcalce-povej pomaga hčerki edinki pri barvnem usklajevanju jopice in krilca in po medmrežju komunicira z drugimi, tako da natanko ve, kdaj je rožnato krilce oblekla sosedova deklica, in ga prijazno odsvetuje, da ne bi izpadli kot dvojčici, si predstavljaš …

No, ljubo v analognem doma. Spet sem zakravlal v bazenu Schöneberg in pokrenil vse vzvode zdravega duha v zdravem telesu. S savnanjem sem preganjal anglo-revmo iz kosti in se po diktatu usrediščanja in harmonizacije osebnega kozmosa zakopal v ezoteriko. Odkril sem homeopatijo, strogo tovarišico, ki mi je s spremenljivo zvestobo še mnoga leta stala ob strani. Blag zmorec je prinesel neobičajno topel april. Drevesa v parkih so vzcvetela, brhka dekleta so luftala od dolgega zimskega lumpanja izlužene pazduhe in tudi meni se je zdelo, da lahko iz lastnih resursov potegnem za stopnjo čistejši ekstrakt. Telo je bilo nabutano s presežki sil in moči, mehanika je štimala, še posebej reproduktivni aparat, ki je odprto grozil z odhodom med proste radikale. Bil je skrajni čas, da ves ta zbezljani hardver vtkem v pajčevino nevidnih sil, ki imajo na grbi misterij kakovostnega življenja. Homoio pathos. Koncept, da se anomalij lotevamo pri vzrokih in ne – praksa klasične medicine – z zatiranjem njenih simptomov, mi je bil blizu. Enako filozofija, da učinkovina, ki zdravega človeka pahne v določeno bolezen, pacienta s to boleznijo zdravi. Kar me je resno navdušilo, je bila tehnologija homeopatske priprave zdravil, vzemimo mercurius volubilis, po domače živosrebrni gemišt, ki pozdravi tudi najneznatnejše vnetje od kurca glavice. Opa, boš rekla navijačica:

»Bajrami, se je tebi sfrtajčkalo? Komaj si se rešil zastrupitve z živim srebrom, če si se že, bi se s taistim strupom spet uničeval!«

A ravno tu je bil keč. Homeopati so stvar redčili (z vodo) in potencirali (z udarjanjem ob čvrst, elastičen predmet) do te mere, da stvar (živo srebro) v zdravilni raztopini fizično in kemično sploh ni bila več dokazljiva. Se pravi je ni več bilo! Naj razložim, potenca D12 pomeni, da je bila učinkovina razredčena in potencirana v razmerju ena proti bilijon, potenca D23 pa označuje razmerje ena proti sto trilijonov, to je kot bi tri grame nečesa raztopil v Sredozemskem morju, in tako to gre do D30 in čez. O kakem živem srebru kot takem bi tu majkemi težko govorili. Kar ostane, je nekakšen spomin, odtis učinkovine v raztopini, ki jo pacient prejme v obliki kapljic ali drobnih kroglic sladkorja. In višja kot je potenca, močnejši je učinek. Genialno. Enako me je fasciniral impozantni seznam kakih tri tisoč zdravil, od katerih jih je okroglo tristo predstavljalo železni repertoar vsakega spodobnega homeopata: nafta, sipa, žveplova kislina, španska muha, pasje mleko, nitroglicerin (proti glavobolu in sončarici), gnoj tuberkuloznega goveda in excrementum caninum, če omenim samo peščico enakih med enakimi. Takoj sem postal pristaš najvišjih potenc, malo vsled prirode karakterja, malo pa iz priučenega ziheraštva. Pasji drek je le pasji drek. Dobro je rekel Paracelsus:

»Strup je vse in nič ni brez strupa. Doziranje je tisto, ki vleče črto med življenjem in smrtjo.«

Posrečena se mi je zdela trditev, da je bolnik človek z dinamično motnjo življenjske energije. Mojo življenjsko energijo so od malih nog naprej iritantno motile razne družbene ureditve in določeni ljudje. Recimo Zgago Jelenčić alias Zig-Frojd Bomba alias Pedalec (strašno rad kolesaril, na dirki čez Gorjance surovo pogrnil na nos, postal Padalec): prižvižgam jaz nič hudega sluteč na kratek sentimentalni obisk domovine, ko mi s prvega stebra ljubljanske železniške postaje zarine prst v oko reklamni letak za njegovo nacionalno sranko, strumno okrašen s karantanskimi runami in parolačo »naredite mi to deželo zopet slovensko«. Zig-Frojd Bomba je s polstoletno zamudo citiral Hitlerja, pa še to narobe in ti voli ga bodo volili, sem pomislil, narisal A v O in se jadrno obrnil na peti. Stara simpatija, pupa iz Šempetra pri Novi gorici, me je zaman čakala v Šumiju. Škoda. Zig-Frojdu Bombi pa je treba priznati, da je prvi prakticiral spravo partizanov in domobrancev. Bil je proto parnaci, na krato paci, a ljudstvo ga žal ni razumelo in je pri prototipu tudi ostalo. Celo njegov sinko edinko je v Tel Avivu počenil pod Davidovo zvezdo, si natupiral lase v hanuko in pod krinko nju-ejdž turizma začel šlepati Mosadovce na Tromostovje in Veliko planino. Preostal nam je grafit »brez trave ne bo sprave« in to je bilo to, kar se tega tiče.

Okej, glede dinamičnih motenj življenjske energije sem si obetal, da bo poslej drugače, še posebej v luči celostne homeopatske maksime »ozdravljen naj bo človek, ne njegovo telo ali tkiva«. Mislim, uradna medicina je bila dobra za ravnanje kosti, menjavo rezervnih delov in instantno lajšanje bolečin, sicer pa je bila sužnja farmacevtske industrije. Zaenkrat so sicer še frilens pijoni, a ni daleč dan, ko bodo dohtarji fultajm uslužbenci farma koncernov. Globoko sem soglašal z Mojzesom homeopatije Hahnemannom, ki se ni utrudil izpostavljati pomembnosti gratis arcnij: higiene, telovadbe, zdrave prehrane in svežega zraka. Dobro, slednjega je bilo v Berlinu bolj malo, ampak kjer je volja, je tudi zrak in podatek, da se dobra tretjina prebivalcev razvite severne Evrope poslužuje homeopatije, in da je večina terapevtk ženskega spola, tudi ni bil za v smeti. Malce me je poparilo, da je homeopatija precej bolj uspešna pri akutnih kot pri kroničnih boleznih, sebe sem namreč prišteval med kronike, ampak hej, saj sem bil navajen ubirati težje, neuhojene steze. Za humor je poskrbela teza, da so podstat vseh kroničnih bolezni človeštva trije bolezenski madeži, t. im. miazme: sifilis, gonoreja in psora, ki označuje kožne defekte. Človeštvo je torej zbor sifilitičarjev, gonorejnikov in mozoljarjev. Razen redkih izjem, med katere sem se bil trdno odločen prebiti.

Da le ni vse tako enostavno, sem odkril, ko sem malo globlje potonil v bazen homeopatskih dognanj in realnosti. Veda se je delila na klasično, znanstveno-kritično in laično vejo z miriado podvej. Njena razširjenost ni dopuščala dvoma, da gre za orjaški bazen znanja, ki pa je bilo po svoji naravi nekako izmuzljivo: mešanica ekzaktnih postopkov in subjektivnih ocen. Konec koncev je vse v glavi ali tam nekje, toliko je bilo jasno. Evropejce je denimo karakteriziral zmernejši pristop, Angleži in Američani so bili bolj na hart in homeopatski velesili Indija in Brazilija sta furali čisto svoj trip. Znanstveno so bile terapevtske vrline homeopatije nedokazljive, larifari se pravi, praksa je govorila drugače. 1991 so trije nizozemski profesorji medicine v Britiš medikal žurnalu objavili rezultate meta študije, ki je pod lupo vzela petindvajset let kliničnih študij o efektih homeopatije – od petnajstih metodološko najbolj korektnih študij jih je enajst potrdilo učinkovitost homeopatije. Ne glede in prav zato je homeopatija v globalu šla uradni medicini pošteno v nos, farmacevtski industriji pa itak: le kaj se to pravi, namesto dragih (naših) kemikalij futrati raji cenene (njihove) mikro bonbončke! No, v Nemčiji kot permisivni deželi je bila homeopatija uradno priznana komplementarna metoda zdravljenja in kot taka pokrita z zdravstvenim zavarovanjem. Če se je »pravi« zdravnik tako odločil. Nič lažjega, mojemu venero- in dermatologu sem do te mere zatežil, da me je hitro zlifral naprej. Nemilosrdno sem vnovčil že omenjeno potrdilo o začasnem zavarovanju med potovanjem v tujino. Še sreča, da primorske uradnice niso ravno briljirale v nemščini. Ma ja, itak smo bili na odskoku, koga je pa še zanimala Jugo-blaginja, na obzorju je kolektivno zardevala rujna zora novega individualizma. Po priporočilu sem potrkal na vrata specialistke za klasično homeopatijo. Sodeč po vrsti diplom in certifikatov ter karmi sprejemnice, je bila vrhunsko kvalificirana in hudo stroga. Puristka torej. Anamneze se je lotila na šokanten način. Več ur in seans, polnih neobičajnih vprašanj je minilo – zdelo se je, da se prvič nekdo zares zanima zame in mojo usodo – preden je ekstrahirala bistvo in mi predala medikament, a ne pričakovani živosrebrov gemišt. Madež na glavici mora proč, se je strogo zazrla vame in mi rigorozno prepovedala vseh vrst poživila: kavo, pravi čaj, kubanke, alkohol, celo čikgumije na bazi poprove mete, da česa krepkejšega niti ne omenjam. Vohala me je na stodeset metrov z ovirami, majkemi, nagnala mi je strah v kosti. Takoj je bil tam, kako naj rečem, pomislek, glede podpiranja tovrstnega ekstremizma s pomočjo naše državne blagajne. Svoje je dodalo še t. im. homeopatsko poslabšanje – uvodna reakcija, ki bolezensko stanje še poglobi, če je izbira zdravila pravilna. Res, telo ni dnevna politika, stvari se spreminjajo počasi in vedno z zamikom, a meni je šlo najprej na slabše, potem sem pa že pozabil, kako je bilo prej. Precejšen majndfak. Saj sem se trudil, se izogibal grehov kot zamaščeni menišič suhega kruha, se premikal skozi mesto, če je bilo le človeško mogoče, po zelenicah in parkih, ki pa so spet bili polni pasjih iztrebkov, da ja ne bi smrdel in obvezno sem se ji vsakič naslikal v svežih oblačilih, opranih s trikratno žehto, seveda brez pralnega praška, samo neka mila žajfa je bila košer. V redu, zakaj pa ne, ampak sociala je grozovito trpela in čemu naj človek hira v mestu, če se ne namerava socializirati? Sčasoma me je okužil virus nekooperativnosti, prišla sva navkriž, nakar sem dezertiral k dr. Bloesyu. Ta je bil pravi: bivši internist, ozdravljen alkoholik in cenjen homeopat s skoraj dvajsetletno prakso. Imel je globlje razumevanje večplastnosti življenja in tudi gledal me ni tako zabodeno. Blago me je usmerjal k vzdržnosti, mi skozi rožice – na primeru lastnih vzorno očetovskih izkustev – sugeriral, da se bo treba ustaliti, sicer iz zdravstvene moke ne bo kruha. Nisem mu direktno ugovarjal, na izi sem mu serviral raporte z ulične fronte, jih papriciral z naprednimi modrostmi in ga občasno celo nasmejal. Recimo, da sem zagovornik postopne ukinitve človeštva z miroljubnimi sredstvi (če ne milom, pa silom). Na prvo žogo je zvenelo mračnjaško, že res, a neusmiljena dejstva in sosledje logičnih sklepov so tudi pozitivcu Bloesyu odprla oči, da je na dolgi rok to edina rešitev, če naj se ohrani planet. Na lagerju sem imel še eno globokoumje, namreč o korelaciji dela in škode – manj ko delaš, manj škode povzročaš, s katerim pa je njegov protestantski etos imel precejšnje težave. Na splošno me je sprejemal kot enkratno stvaritev narave, z dušo, kožo in kostmi in moje zgodbice so mu sčasoma prirasle k srcu, posebej tiste o Loleku in Boleku.

Bolek je bil v resnici Bajrami, Lolek pa karakter z imenom Piecznowsky, na kratko Piči. Na njegovi osebni je pisalo Lars Hoffman, pravi German in kajpada blond, ampak tako kot jaz davnega leta 78-ega, si je tudi on iz revolta nad obnašanjem lastnega naroda med in po padcu Zidu nadel protestni nadimek. Skladno z dolgo linijo prednikov je bil advokat in vrhunsko motiviran je bil tudi. Fakultetni desetkar je obvezno prakso opravil pri pooblaščenki zvezne države Brandenburg za auslenderje, samo zato, da bi nagajal potsdamskim nacijem in ko je po briljantno opravljenem pravosodnem izpitu smel obleči odvetniško togo, je iz prve penetriral elitno podjetje, ki je zastopalo izključno turbo bitange: skorumpirane politike, velegospodarske prestopnike in nenazadnje Ericha Honeckerja. V prostem času je bil Piči. Poleg tega, da je bilo fino imeti za prijatelja veščega pravnika, sva bila predatorski drim tim. Jaz sem gledal, on je govoril. Zame je veljalo, da ženske omrežujem z jakostjo čistega sentimenta, ki jim ga s predirnimi zelenimi očmi na furt deponiram v srce, da si mislijo madona, če je že zdaj tako intenzivno, kaj šele bo... (praviloma je bilo to tudi že vse; medtem ko so upa polno čakale nadaljevanja, sem se sončil na lovorikah in jih spolno konzumiral, dokler me niso nogirale). No, Piči je bil fenomenalna verbalna nadgradnja sistema. Z njim ob strani jih ni bilo vrat, ki se ne bi odprla. Izplen sva si bratsko delila pol-pol, oziroma po potrebi, s pridržkom, da Piči rotacij in letečih menjav ni odobraval. Ob vikendih sva z njegovo limuzino potovala v Obljubljeno deželo, na Poljsko, destinacija Krakov in kasneje Varšava, v center minglanja lepote in želja po uspehu. Kapitalizem je na Poljsko zakorakal okorno kot pijan ruski kretničar, ampak vsi so bili za, posebej mladi in lepe. S Pičijem sva se počila v kak imbecilen lokal, recimo v Alabamo ali pa Old town in spustila okularje na pašo. Krasnih punc se je kar trlo in vse so hotele v Ameriko ali pa vsaj v EU. Na pročelju jim je neonsko pisalo AMBICIJA, za njim so pritajeno predle dvojne, če ne kar trojne računice. Krajšnica v paradiž brezmejnega blagostanja je vodila čez najina sloka života. Docela upravičeno sva se počutila kot Gouldn gejt bridž, s primesmi OXFAM-a, nemške entviklungshilfe, pis korpsa in US AIDS-a. Ko sva v procesu selekcije našla konsenz, je napočilo pet minut za moje oči: za žongliranje s trepalnicami, pa kakšen čikaški nasmešek, nakar se je bilo treba predstaviti, hel-lou. Piči je rad povariiral s francoščino, jaz pa – ko se je nabralo zadosti sladkega vinca v riti: madonna verdžine madre čelo, kuanto sej bella ed intelidžente, minkja, sempličemente stupefačente sej in kakšna gospodarska škoda da se dela, ko v tej vukojebini trati čas. Globalizacija je z gojzarji tolkla po vratih, s Pičijem sva bila znanilca progresa. Bila sva zagonsko sredstvo, mične Poljakinje pa nosilke projekta »Brezmejna prosperiteta«. Možno, da so si bila razumevanja ciljev in metodologij nekoliko navzkriž, tudi kaka polresnica je zatavala v načeloma absolutno korektne odnose, ampak hej, to je osnova, predpogoj, alfa in omega kapitalizma: prodajanje megle in mešanje jogurta. Bistvo ekonomskega triumfa je, da unovčiš informacijo, ki je nisi delil z drugimi, da nekoga skratka tako ali drugače nategneš. To sva, disciplinirana novodobna aparatčika, tudi počela. Kot v času zlate mrzlice je bil zrak brej s pohlepom. Vzhod je brezobzirno investiral človeške resurse, saj drugega ni imel, midva sva uzurpirala funkcijo kadrovske službe in nadzornega sveta ter nesramno izbirčno selekcionirala smetano. Sprva sva uradovala v dragih hotelskih sobah, nakar sva racionalizirala s podnajemom sveže ofrajhanega obrata, ki je njega dni producirala manšetne gumbe za partijce – od podjetnega znanca Witolda, ki je vedel, da bo podjetnik, ni pa še vedel, kakšne vrste in tudi ustrezna dovoljenja so zamujala. Na bolšjaku, ki je vsled erupcije biznisa eksponencialno rasel, da bi se naposled umestil kar na opuščenem nogometnem stadionu – cela ex-SZ je bila tam, vseh 350 ali koliko etnij, na katere so Poljaki po novem gledali super zviška, ampak kupovali so pa vseeno kot nori – sva nabavila mogočni zakonski postelji in še nekaj periferne opreme. V Berlinu bi naju antikvarni špas stal mastne denarce, tam čez pa je vrednost vsega, kar je kakorkoli spominjalo na preteklost, končala v kleti. Ah, sladka tranzicija: realnost je po desni prešišala fikcijo. Bila sva graščaka potemkinove vasi, portirja iluzionizma, lastnika fatamorgane, katere učinki so bili polteno resnični. Iz stremuško hrepenečega romantika sem prilagodljivo mutiral v kolekcionarja lepote. Prisebno in brez zadržkov sem skrunil cvet katoliške krajine. Naposled sem se počutil kot mož. Nič več lahek plen ženskih kapric. Sam sem odločal kdaj in s katero. Agate in Malgorzate so pro forma sicer nudile izjemen odpor, posebej seks je bil s čvrstim glasom lansiran v daljno bodočnost, ako bodo vsi resnostni parametri okej, a kaj, ko se je najkasneje s pokom steklenice hohštaplerskega nemškega sekta vse skupaj podrlo kot hišica iz kart. Debele sveče so malomarno mehčale kliničnost hale, eklektična glasba je uglaševala lotos pod popkom in naenkrat tudi pomanjkanje zasebnosti ni bila več ovira drsenju purgersko zmanikiranih nohtov po notranji strani dolgih, od socialistične askeze učvrščenih stegen. Umišljam si, da sem vsakič zaznal moment, ko je Jolanta ali Agnieska vrgla glavo vznak in izdihnila:

»Ma jebi ga.«

Glede na to, da je šlo za terminsko strogo zamejene projekte, je bil moj angažma skoraj brezmejen. Ker je ponedeljek takorekoč že trkal na vrata, se res nisem šparal, lezel sem v Krystyne, Dolorete, Michaline in Zuzanne, jih tesno obvijal z obvezami nežnosti in surovosti, snežink in vrelega vetra, bližine in brezbrižnosti, jim dal celo paleto moškega, od rojstva do smrti, od sina, očeta in mrzlega strica do popolnega tujca. Odziv je bil seveda izjemen, mislim, ko se je farankam z ročno vgraviranim čipom za ajn Gott, ajn Mann in ajne Familie odprlo, potem se jim je odprlo pošteno. Neredko celo malce preveč, saj je marsikatero katapultiralo vse do Berlina, in to čeprav je bil Piči zelo škrt z vizitko, jaz pa je itak nisem imel. Ding-dong »evo me« se je kaka Jadwiga znala naslikati na vratih v SW 61, jaz pa »a-ha … no vstopi, gotovo si trudna od dolge poti …« medtem ko sem mujavo grabil možgane za pravim imenom. Dr. Bloesy je potrpežljivo poslušal moje zgode, konec koncev je čas le denar, ampak zanimanje ga je vztrajno zapuščalo, saj je evolucija pacienta-mene šla evidentno v obratno smer od željene. Tudi sam nisem bil pretirano navdušen. V Berlinu sem imel napeljane druge zgodbe in z vsakim novim obiskom je bila možnost kolizije dveh nezdružljivih svetov večja. Da bi se pustil ujeti s spuščenimi hlačami, oziroma na zamolčanih dejstvih, me res ni mikalo, preveč bi trpela samopodoba, ki je bila skrbno zgrajena okrog striktne resnicoljubnosti: nikoli ne laži, če pa so dvoumni odgovori, namigi in metafore razumljeni narobe, pa to ni tvoj problem. Problem so bili nenajavljeni obiski potemkinovih vaščank, majkemi, saj so že bile v EU, kaj so še hotele. Tudi izgledale so bistveno manj privlačno v žarkem soju West razsvetljave, nekako v smislu sloke rakete pred izstrelitvijo v vesolje in obtolčene kapsule po vrnitvi na matko Zemljo. Jutra potem so bila praviloma v znaku Françoise Sagan: Dober dan, na žalost. Witold je neredko telefonsko potožil, da mu babe razbijajo po vratih obrata, ki da jih bo treba na novo preštrihati. Ko je sporočil, da sta se dve protestno utaborili in začeli gladovno stavko, sva si bila s Pičijem edina, da ima vsaka človekoljubna dejavnost določene meje. Sicer pa so vse atraktivne Poljakinje itak že emigrirale. Čudno, da je sploh katera ostala. Kar je povsem logično in ob svojem času na površje izpljunilo Talibana in Telebana – brata dvojčka Kaczynski, ki sta si zelo demokratično razdelila oblast, na vsako pasjo utico in kunčjo stajo nabila rimski krojc. In prepovedala sta nošenje minic, T'n'T palčka.

Izvzemši lepe spomine, se je operacija Gouldn gejt vendarle priklonila novemu svetovnemu redu: Witolda je srečala konkretna poslovna ideja. Odprl je agencijo za posredovanje sanjsko plačanih služb (moda, ipd. …) v tujini, vključno z urejanjem delovnih in ostalih viz. Dvesto somov predplačila in adijo, se je kmalu tudi on preselil v EU, pa še najemnine mu ni bilo več treba plačevati. Zvijača se je povsod na Vzhodu širila kot stepski požar, v Sloviniji denimo pod šifro keč-d-keš: sofisticirana finančna melasa, v kateri najprej plačaš, da potem drugi tebi ne plačajo. V bistvu je šlo za reciklažo pratrika vsem dobro znane RKC Corp., z devizo, kakor v nebesih, tako na zemlji, oziroma plačaj danes, jutri pa molimo za lepšo bodočnost. Med mobilno, se pravi hitro mutirajočo nomenklaturo so bile hit sezone bajpas firme. Kdor ni zajezdil val nove ere, je bil bajbaj passe.

Grehe Vzhoda sem krvavo plačeval na Zahodu. Cekin mošnja je bila prazna, treba je bilo zavihati proletarske rokave. Stanu primerno službico sem našel v enem od skvotov, ki so medtem ali propadli ali pa se spopadli z Golgoto legalizacije in neizogibne resocializacije. No, v zgodovini človeštva so se pripetile tudi hujše krivice: država je skvoterjem ponudila zasedeno po smešnih cenah v odkup, jih pri renovaciji stavb podprla z zajetnimi nepovratnimi sredstvi in junakom samoobnove zagotovila celo čisto spodobne plače. Tu sem, po liniji halal tujca in maltene prvoborca, vskočil jaz. In sicer z vlogo renovatorja-dekoraterja skvota na Potsdamerstrasse z misterioznim imenom KOB, specialnost malanje okenskih okvirjev in vrat. Pravšnja terapija za moj gruntarsko picajzlarski značaj. Iz naftalina sem potegnil stare izkušnje, in ker mi je precizna rokca še vedno dobro služila, sem z levo zaslovel kot polknarski Tintoretto. Plača je bila čisto okej, še posebej glede na to, da sem si sam določal delovni čas, si sam štel ure in samega sebe tudi kontroliral. Občasno je bilo treba na enem od neskončne verige plenumov predebatirati nianse naslednje etape mojih olepševalnih projektov, pa je bil spet mir nekaj časa. Angažma naprednih mladenk in vedno redkejših mladeničev se je zaradi grenkih izkušenj z dezintegracijo Vzhodne alternative selil s političnega na ekološko področje. Barvni toni so morali iti v korak, in ker je bilo anarhistično pokolenje v zrelih letih obupno brez okusa, sem bil ob poznavanju peščice praktičnih trikov iz bližnjega Bauhausa aboniran na status avtoritete za pravšnje odtenke.

Nekje med eno in drugo konzervo barve na vodni osnovi, ki zaradi vrhunske površinske napetosti ni nikoli kapljala, oziroma puščala dolgih nosov, so se rodni mi Janezi oddlakocepili in razglasili troedino samostojnost, suverenost in neodvisnost. Kot simbol državotvornosti so izbrskali Triglav, pritlikavo goro, ki je bila za mišji lulek višja od povprečne nadmorske višine države Kirgistan, ki je takisto že lezla na svoje. V tisti evforiji jim je zmanjkalo časa, da bi natančneje utemeljili neodvisnost od koga pravzaprav. Če se mene vpraša, so kot koštruni zagazili z dežja pod kap. Warren Zimmermann in ekipa so si meli roke in filistrsko držali ekvidistanco, ampak okej, vsakemu svoje veselje. Novi krjavlji so se zguzili h koritu. Bil je skrajni čas, da se omasti še kdo drug. Ampak a se niso cefizlji takoj, ko jih je minila začetna trema, začeli obnašati natanko tako kot vse garniture pred njimi, kot nezamenljiva, od boga dana oblast. Na vrh prehranjevalne verige so se zavihteli priučeni razplodniki, ki so pridigali nič užitka in neskončno prokreacije. Družbo so jim delali instant konvertiti in sortni lizuni. Nekaterim je uspelo – Simo Niti, Albanec iz okolice Skadarskega jezera je pogumno zajahal ugodni moment, spet drugim ne – denimo Bosancu, ki si je na rit stoenke napopal »Slovenija moja dežela« in dobil po pički. Dobili smo par-lament s slabo stotinjo tolovajev Matajev, v ljudskem reku posrancev, katerih načela so se talila hitreje od Triglavskega ledenika. Narodno telo je dvakrat zavrisnilo juhej in se zakadilo v šoping: moški po pleh, ženske po cuker. Izbruhnila je epidemija hupanja in mozoljev. Donedavna lepe Vide so od silne konzumacije masovno razpoložljivih sladic dobile ogrce, ukrivile hrbtenico in počenile pod kravate svojih razplodnikov, ki so iskali inspiracije pod krinolinami mam. Razumnike je zaskrbela nacionalna substanca, Cerkev pa usoda gozdov, v katerih so se že spet grupirali komunajzarji in množično menjali barve. Po sredini je v postmodernistični maniri prehiteval Ivan K z opico in seksi oldtajmerjem ter potom kopiranja Colucha in podobnih komedijantov nevarno ogrozil stebre moči, dokler se ni trikrat mortalno spotaknil čez sosedovo šibrovko. Afera je zaudarjala do nebes, a ljudstvo je zamižalo na slepo pego in čofnilo v bide evropskih vrednot, Turkom in ostalim čevapčičarjem pa odločno obrnilo hrbet, pri čemer jim je v resnici seveda nastavilo rit. Neokusni vic o Janezu, ki puši na Zahodu in dobiva na Vzhodu, je postal arhetip. Pubertetniška samoprekrstitev v Bajramija je dobila glanc nov raison d'etre. Iznenada sem moral vsem povprek razglašati, kdo da sem, čigav da sem in za koga da navija moja ekipa. Utrujajoče, pa tako elegantno sem imel intonirano jugo sonato. Ko so razglašenemu zboru Dunajskih kastriotov milom ili silom pritegnili še Franjo, Mujo, Redžepi in Dimče – babe so bile tiho kot rit – je Slavoljub popolnoma zglajzal: tako dakle, majku vam nabijem ter spustil vse bese, erinije in ostale zlodeje s ketne. Če mamin sin kaj ne prenese, je to odtegljaj ljubezni, da ga vsi zapustijo. Iz gužve okrog novih korit je nastal nepopisen svinjak, moja situacija pa se je paradoksalno zopet izboljšala. Doma sem tiho jokal, ko sem poslušal bibisi njuz, omikane Evropejce, ki so z bolj ali manj eht zgroženimi vprašanji, kdo da tam doli komu anihilira gene, pa zabijal z »ma to je ta vaš ljudožerski kapital«. In če je kdo še kaj kokodakal, sem ga pozval, naj se spomni na deda in naj se neha pretvarjati. Ni bilo lepo, še manj popularno, ampak učinkovalo pa je. Vsake toliko me je iz bizarne deželice, katere ljudstvo vrhove hribov kranclja s statuami na križ pribitega Judeža, ampak pod strehico, da revčka ne bo močil dež, doletel kak patriotski pljunek, kot češ, kje je moj angažma:

»Medtem ko zavedni sinovi slovenske matere krvavijo za konsolidacijo osvoboditve izpod tujega jarma, ti v Berlinu glumiš krompirvahtarja!«

»Hja, pač iz diaspore ekonomsko podpiram nacionalno emancipacijo.«

Dejansko so se obiski zgostili in pir ali dva sem tudi počastil. To sikanje iz varnega zavetja razkalašene črede, ti pezdirki s papeškim gnevom na frisu! Zbrcal bi jim drek iz života, vključno s po poli presnovljenimi štruklji, če me ne bi od dolgoletnega prepiha zahodnjaške omike trgalo v ledjih in križu. Avtokefalno čustvovanje mi je plastično ponazorilo, kako do kolen tičimo v morastu mračnjaštva, da je iz kvazi žura – tiste antijugo zajebancije so bile docela okej –, naenkrat ratala čista driska in da bo še najbolje, če se oprimem nemškega rekla: Fride, Frojde, Ajerkuhen. Švabi menda ja niso zaman posrebali svoje narodne župce že davnega osemnajststo oseminštiridesetega. Samega sebe sem presenetil, kako hitro sem na razpelu med klavskimi novicami iz sveta domovine in zabušantskim gradbiščem spet našel svoj center. Pretegnil se res nisem, čeprav je bilo za moje srce že to, da sem načeloma vendarle moral bingljati nekje v bližnji okolici delovišča, precejšnja lustracija. Do neke mere sem kompenziral z reševanjem mičnih skvoterk, ki so kljub razčiščenim pojmom in idealnim petim boforjem antipatriarhalne burje v bok kot zakleto in vedno bolj tragično nasedale na čereh švajnešniclnov, ki so se vtem že zasidrali v nemško-nemškem slovarju, tako markanten družbeni fenomen je to bil. Švajnešnicli so jim, da bi bila groteska popolna, praviloma zaplodili otroka in takoj nato do ramen vtaknili glavo v pesek. Slednjega je bilo v Berlinu majkemi na pretek. No, te zapuščene, zagrenjene in zagrizene avtonomašice, ki so plebiscitarno zavračale depilacijo in podobne oblike spolne diskriminacije – hvala bogu, da so bile skoraj brez izjeme vse dženuin severnjakinje – sem potem fukal jaz. Sliši se zelo eksotično, seks z anarhistko, tam nekje v kategoriji s cionistično rekonkvistadorko na Golanskem višavju, ampak realnost občutij je bila diametralno nasprotna. Vse je bilo dovoljeno, vse že znano, nič res. Intimno osrečevati take ali drugačne fanatike je petdeset gramov svinjine. Plastična folija je vedno vmes in to, da je glava permanentno nekje drugje, če ne že kar v onostranstvu, je sila iritantno. Jebenti, valjar moraš biti, s puhastim perjem in svilenimi krili. Predigra je še najbolj podobna moralno-politični rokoborbi in ko ga končno smeš inštalirati, je treba rintati ure in ure, preden jim pride, če se tistemu lahko tako reče. In naj se te sam presvitli usmili, če ti v navalu trenutnega žara uide kaka šovinistična, anti-semitska in kar je še take solate. Te babe tudi v najbolj intimnih trenutkih vadijo nikomur doumljivo inačico ultimativne korektnosti. Mislim, Poljakinje na odskoku so jih peljale scat sto na uro. Pika. Bil sem ponižan in besen, da sem nabasal na pleme, ki seks razume fundamentalno drugače od nas običajnih ljudi. Tu ni šlo za prepuščanje, za brezpogojno jemanje in dajanje, šlo je za manično piljenje koncepta z naslovom »Korektna spolnost«. Tipično za šibke osebke, sem se zatekel v domišljijski svet, da nisem Bajrami, temveč Super Penis, ki z brahialno in golo potenco izgubljene ovčice popelje nazaj na pot zdravega in milosti polnega orgazma. Izkazoval sem očiten namen, da bom klin zbijal s klinom. Bizarna špajza Pajdaško gnezdo 3000, ki je že neverjetnih nekaj let vodila na top listi biserov berlinskih noči, je postala moj drugi dom. S špasno mornarsko-religiozno notranjščino, katere sladkorno opudrani sarkazem je postavljal nove mejnike redefiniciji postmodernega interierja, je bilo Gnezdo pravšnji antidot mojim anarho fukljadam. Pregrešno nizke cene in liberalne doze so spodbujale hiperinflacijski konzum in ekspresno bratile publiko, ki je bila tako šarasta, da bolj šarasto ne bi šlo. Črno in belo je brez frke komuniciralo s kafe-olè, zahodno z vzhodnim, severno z južnim, grdo z lepim, pametno z neumnim, homo s hetero, mačo s pantofli, seksi z a-seksi, transseksi in metroseksi in Karl Lagerfeld s Claudio Schiffer. Okej, to zadnje je isti šmorn. Majkemi, bolj divje namešan je bil samo še D ges stejšn v Alfabet šitiju, NYC, ZeDeA. Gnezdo je bilo praviloma tako nabutano polno, da padanje ni prišlo v obzir. Šele okrog tretje, četrte, je osip gušterjev omogočil pogoje za ples. Omenil sem že, da je Berlinčan rad kul, ampak ob tisti uri je bil definitivno kul of. Migalo se je skladno z maksimo eurifing gous, do daske in tu sem blestel. Skupaj s četico gejev in starlet enonočnic sem spadal v prvo ligo mičiguz. Predvsem nežnejši spol je to kar dostojno cenil. Da po arabsko šejkam medenico, so me neredko ogovarjale mične princeze. In da si komot predstavljajo nadaljevanje v intimnejšem ozračju, je nekako odzvanjalo zraven. To so hotele pičoze, blond Arabca v staniolu, v frišhaltefolijo zavito divjino. Tudi bratje po kromosomu se me niso ogibali. Še posebej, ko se je razvedelo, da sem strejt, je bila nekaj časa prav tekma, kdo da me bo preformatiral nazaj na prava pota izvorne bratske ljubezni. Za neke sorte bodigarda sem imel Geralda Hansona juniorja in pa Johanno Burmeister. Z Geraldom sem vadil francoske poljube v javnosti, enkrat me je celo peljal na ekskurzijo v dark rum na Nollendorfplatz, da na lastni koži občutim krasote večpasovno svobodne ljubezni. Johanna Burmeister pa me je ponavadi odvlekla domov. Džo je bila navidez tiptop bjonda s kolosalno erotičnimi ustnicami, vključno z idealno pozicioniranim materinim znamenjem. V resnici je bila nadstandarno koherentna oseba, ostroumna in osrediščena kot zabaviščno kolo Prater na Dunaju in čisto nič ni bila domišljava. Pridi Bajro, me je vsega prepotenega in že malo blesavega od silnega džuskanja zgrabila pod pazduho in odpeljala v svet. Jutra so bila v polnem razcvetu, midva pa trezna kot cerkveni miši. Telovadba v Gnezdu je iz telesa brezmadežno odstranila ne samo eventualne maligane, temveč tudi vseh sort težave in travme. Razen ene – Džo je bilo glede na njene kapacitete blazno težko najti adekvatnega moškega. Jasno je bilo, da to tudi jaz nisem, vsaj meni. Hotela je tipa, pa da bo mir, brez zajebancije, jaz pa sem glumil večnega začasneža. Imel sem se v rezervi, takorekoč poskusni izvod, nulta številka projekta E-migrator. Ah moški, je Džo rada resignirano rekla. Dogovorjena sva bila, da me lahko po mili volji konzumira, morda se bo ipak tudi meni namuznil angel perfektnosti, a potihem sem vedel, da se mi ne bo. Žalostno, čeprav so dopoldnevi z njo bili vse prej kot to. Stanovala je v četrtem nadstropju meščanske hiše na špičastem vogalu Crelle in Kolonnenstrasse. Izbuljeno pomolno okno je nudilo sinemaskopski razgled na prometno bojišče okrog trga kralja Wilhelma. Gnezdenje na dvignjeni kingsajz postelji je bilo nekje med Bajkonurjem in Skriveno luko. S tako perspektivo pred očmi postaneš ali šahist-general ali pa sodadnež v slogu Fernanda Pessoe. Ker je bil Višnu ves čas v Džo, sem bil to drugo. Lizal me je sentiment zaročenca lepe Vide, ki jo je odpeljal obrezani Seldžuk, črnec, cigan, komunist, peder in antikrist Sulejman. Misteriozno. Z Džo me je družila zgodovina in metabolizem. Prve nisva imela, metabolizem je bil pa cakum pakum: jedla sva kar in kolikor sva hotela, pa se ni nič poznalo. Če že tako, sva jedla vsaj dobro, medtem ko so na trgu mercedezi, opli, bemfli in folksiji renčali eni na druge. Dve androgini telesi, jaz malce krepkejši v ramenih, ona v prsih. Fajfala je svetovno, dišala toskansko, seks z njo je bil kot odprta rečna dolina, ki teče na jugovzhod, v naročje svetlobe. Medtem ko je tok mirno dihal meglice, sva žuboreče izmenjavala zgodbe, njen solo štop Tanger − Dakar, čez okupirano Zahodno Saharo na kesonih maroških vojaških tovornjakov, je bil favorit. Vsaj za mojo domišljijo.

»Pa ti niso nič najedali?«

»Ma ne.«

»Pa kako, fukaželjni muslimani, pa še vojaki?«

»Če se spoštuješ, te cenijo.«

Parolo je tvrdka Loreal leta kasneje v spervertirani obliki izkoristila v tržne namene, Džo pa je že takrat imela razčiščen odnos do telesa:

»Kaj je Bajrami, je bilo krvavo,« me je zbodla, ko sem na primer z izgovorom, da grem scat, pohitel spirati menstrualne sledi. Kljub pozerskemu menefregizmu, sem imel z dotično krvjo še vedno neke, recimo jim privzgojene težave. Ampak ne bi bil jaz, če ne bi ravno zato zahteval riplej in Džo serviral disko ples s teorijo strun za spremljavo. Džo se je hihitala, čitala me je kot berilo za predšolske otroke, za moj diapazon je bila malce preveč neposredna.

Bloesya, ki je bil z vsem na tekočem, je to za trenutek vrglo iz profesionalne stoje.

»Veste kaj, Bajgami,« je rekel, »s tem brezglavim razmetavanjem bo ject šlus,« in mi predpisal visoko potenciran Hyoscyamus niger ter baldrijanove kapljice, ki s homeopatijo nimajo ama baš nobene zveze. Zabil mi je nož v hrbet, sem bil mnenja in se protestno ozrl za kako bolj oportuno medicino. Tako sem prišel v stik z zdravilnim taom. Za razliko od komplicirane homeopatije je bila tu stvar preprosta: ne zboli in boš zdrav. Osrednji fazon je bil Či – ying/yan, dec/baba energija, ki je navidez ni, a je povsod in vse uravnava. Po hrbtenici gre gor in po trebuhu navzdol, skozi noge pa ravno obratno. Zdravilni tao je bil nekoč privilegij kitajskih vladarjev in ker se svinjam biserov, oziroma skrivnosti mešanja vode in ognja ne meče, se je šele mnogo stoletij kasneje pritihotapil na Tajsko, v gorečno krščansko družino, katere potomec in njegova soproga sta potrebovala trk s pragmatičnimi ZDA, da sta ga razdelala in artikulirala v vsakomur dojemljive korake. Mislim gola obsežnost tao sistema, da ne rečem univerzuma, je zemljana prostaka polnila s strahospoštovanjem, ampak vse je bilo razloženo lepo step baj step: transformacija stresa v vitalnost, mikrokozmična orbitalna meditacija, zdravilna Či nej cang masaža zase in druge, prehrana na bazi petih elementov, taoistična rejuvenacija, železnosrajčni Či kung od 1 do 3, Taj či či kung, fuzija petih elementov in tako naprej preko raznih stopenj prosvetlitve kana in lija, zapečatenja petih čutnih organov ter kongresa nebes in zemlje v človeku, do končnega cilja: reunifikacije kozmosa in človeka, večne duše v večnem telesu. Zelo heretično, vem. Kot prostak nad prostaki sem se namenil postrgati zgolj jagode s torte, se pravi osvojiti super penis metode in čao. Koncept je bil kot rečeno preprost: ejakuliranje in sploh vseh sort orgazmiranje je pregrešna potrata energije, ki jo je z nekaj potrpljenja in discipline mogoče enostavno investirati na bistveno bolj lukrativen način. Namesto planiško-jodlarskega orgazma se prakticira t. im. dolinski orgazem in gotova stvar. Smisel dolinskega orgazma je, da se namesto brizganja dragocenih mililitrov, zadržiš, počakaš, prebrodiš fazo »prebujanja mrtve ribe«, med katero je predvsem na partnerki ali partnerju, da malo pljune v roke, nakar se spet korenjaško kremenit vedro predaš vzponu do naslednje doline, kjer je treba spet reanimirati mrtvega kaplja in tako veselo naprej v nedogled, dokler ne zazvoni budilka ali pač uplahne interes. Metoda prešernega vandrovca skratka, versus bum-tresk sistem. Razlika je očitna.

Težko bi česnal o prvopogledni zaljubljenosti v novotarijo. Med nečistovanjem sem se rad drl kot jesihar, s poudarkom na piki na i, dolinsko balinčkanje pa je dišalo po uri solfeggia na waldorfski šoli. No, mati narava in družba sta tudi moj genski patrimonij inficirala s pridihom janševega pripognjenca. Brez pretiranega puntanja sem ponotranjil seks prekomando. Ker se še nihče ni rodil pameten, je imela pot do mojstrstva nekaj ovinkov. Najprej sem se sede v pravilni pozi poglobil v mikrokozmično orbito in preganjal zblojeno tavajoče kosme Či energije. Slaba dva tedna kasneje je Či poslušno klokotal po hrbtenjači navzgor, okrog lobanjskega svoda in skozi na trdo nebo pritisnjen jezik dol, vse do perineja in naprej do tal, da bi po prednji strani nog skozi sacrum zopet šinil v hrbtenjačo. Točno tako, kot je sugeriral mojster Chia. Še nekaj dni kasneje sem Či že znal poljubno pospeševati ali upočasnjevati, čeprav je bil večni, kozmični ritem definitivno prava brzina. Ideal standard. Caka dva je bil pauer lok. Postavil sem se v osnovno železnosrajčno Či kung pozicijo, z mehkimi gibi palca stimuliral Višnujevo glavico, dokler ni postala zariplo rdeča, tristokrat v desno, nato tristokrat v levo – odlična preventiva pred rakom na prostati mimogrede in potem jovo na novo. Stimuliral sem se do maltene jodlarskega orgazma, nakar sem bliskovito izvedel pauer lok. Pritisnil sem brado na prsi in jezik na trdo nebo, stisnil čeljust in pesti, napel mišice, še posebej perinej in mišico zapiralko, vse naenkrat kot nindža želva, pri čemer je bilo vitalnega pomena, da se pauer lok ne sfiži v pauer džuser. Nekajkrat mi je seveda ušlo, a z učinkovitimi komplementarnimi vajami simpatičnih imen: ples testisov, polnjenje mošnje, brušenje sulice … so bili bičkarji hitro na broju. Stvar je delovala, pa še pasalo je in sčasoma se tudi napenjati ni bilo več treba tako. Postal bi prvorazredni drkadžija, če se ne bi nekega dne, ko sem petič zapored izvajal pauer lok, malce uštel. Ko se je bala Či energije zapodila po hrbtenjači navzgor, sem pozabil na jezik in ga namesto na trdo nebo telečje stegnil čez ustno. Gotovo sem tudi z belim pogledal, ko je blokirani Či eksplodiral v lobanjskem svodu. Kot bi utrnil svečo, sem izgubil zavest, na ploh treščil vznak in s temenom prav nemarno butnil v masivni geštel mojega jebodroma. Mrak. Dario me je našel razsvaljkanega po tleh, oblečenega samo v »braun džizs« mikico, z vijoličnim Višnujem, ki je bil na tem, da ga trofne infarkt in z lužico krvi na ladijskem podu. Čeprav se je baje pošteno prestrašil, si ni mogel kaj, da se ne bi smejal:

»Upam, da te naslednjič ne bom našel v čipkastem korzetu, obešenega s kravato za radiator.«

»Ne skrbi, to je rezervirano za britanske politike.«

Še vedno se je malce hudoval, ker sem mu bil nekaj tednov nazaj forvardiral Elzbieto Malkowicz. Ob pogledu na sapo jemajočo galaktično bjondo je celo racionalistu Dariu udarilo na romantiko. Takoj se je videlo, da je zaljubljen. Beta, kot sva ji rekla, pa je bila zaljubljena samo v Čikago. Neusmiljeno in v vseh ozirih ga je molzla, dokler ni lepega dne brez besede slovesa odfrlela na drugo stran oceana.

Stuširal sem se z ledeno vodo, da ustavim krvavitev in ukrotim pobesnelega Višnuja. Po incidentu sem še bolj zagrizeno vadil, prisluškoval kroženju Čija vedno in povsod, v podzemeljski, na stranišču, med izbiranjem povrtnin, dokler ni bil pauer lok v mezincu, oziroma v malih možganih. En sam nevronski impulz je zadoščal, da je semenska artilerija dobila embargo na streljanje, taka zna biti moč misli. Kot nas je zgodovina neštetokrat naučila, a še ne izučila: blokada sama po sebi nima globljega smisla, če se nakopičene energije nekam ne spelje, ergo d big dro – veliki poteg. Tudi ta mejnik taoističnega seksa sem hitro osvojil in orgazmično energijo ne samo poljubno ustavljal marveč tudi suvereno redistribuiral med ostale organe v telesu. Bil sem več kot pripravljen. Hakuna matata.

Partnerke po tao liniji začuda nisem našel v enem od številnih lokalov, ki so me trepljali po čutih: v O-baru, die Baru, Bierhimmlu (Pirovih nebesih), v Madonni, Moreni, Mitropi, Sadju in zelenjavi, Mieszływski, Klostru, Jenseitsu, Exilu in 90 Gradu, temveč v ofucani muzli kavarni ob naši lokalni pokriti tržnici. Nekoč davno so bili prostori medljudskega srečevanja agore in forumi, danes so to pokrite tržnice, pa še te zgolj v izbranih mestih. Tla našega Foruma Markthalle so bila prekrita s surovimi deskami, celoten inventar je bil skladno z eko diktatom iz naravnega, naravno zaščitenega lesa. Prostor je bil od ranih ur do cirka petih popoldne zabasan z emancipirano mularijo – podmladkom revolucionarne študentarije s konca šestdesetih, t. im. APO-jevcev, ki so jim z miz in stolov padali cekarji in breji škrniclji vrtnin. Združitev Nemčij je imela vsaj to sončno plat, da so kmetje dobili anšlus z mestom Berlin. Med kotalečimi se jabolki in krmežljavimi krompirčki sem prebiral časnike, katerih edina funkcija je, da ti navsezgodaj nataknejo svinčeno coklo na mozak. Odcoklal sem celo paleto, od najbolj levih do najbolj desnih, vsako notičko o bratih koljašnikov sem dvakrat prežvečil in se mujal z rekonstruiranjem spomina nečesa, kar je ekspresno prhnelo v nič. Lažni varuhi tradicij so »tisočletna ognjišča« spreminjali v pogorišča. Medtem ko je personal delil milhkafeje iz prosandinistične kave, ki sta jo neprimerno skladiščenje v neprimernih prostorih in zanikrna priprava napitka oropala vsakega okusa, sem kradoma točil krokodilje solze nad usodo bivše domovine. Nad zgodovino, ki je bila preč. Andrea je zgodovino sicer imela, a se ji ta ni zdela omembe vredna. Nevsiljivo je reklamirala grško lepoto z arijskim štihom. Gosti lasje, visoko, gladko čelo, fine obrvi ter nos in usta kot Andželina Žoli brez silikona in pretencioznosti. Njene poljubnice je prepredala miriada gubic, ki so obljubljale, da bo vsaka zgodba zase. In v vsaki sem se nekako videl. Andrea je bila tri četrt fant in en četrt mama. Ups … Okej, saj ni nihče gledal. Primaknil sem stol po liniji debate o stvarnih rečeh. To je v Nemčiji tako fajn, da popolni tujci lahko brez zadržkov spregovorijo o stvarnih rečeh. Omenil sem Jugo in da stanujem tam nekje blizu, nakar je Andrea uro kasneje ugotovila, da čas z mano mineva brez bolečin. Točno tako, brez bolečin namreč, sva odšla k njej, v delikatno akcentuirano Neuköllnsko stanovanje. Evidentno je zaničevala in hkrati strahospoštovala svojega lendlorda: odurno notranjost je zamaskirala odločno, a vendar tako, da ji niti največji dlakocepec ne bi mogel očitati nedovoljenih posegov v gradbeno substanco. V dnevni in študijski sobi je tik pod stropom iz kota v kot vpela jekleno pletenico, nanjo obesila minimalistične subsaharske odeje in krpanke ter pričarala občutek nekakšne jurte na kubus s preprostimi, optimističnimi vzorci. Brutalne cevi, raufazer tapete in radiatorji so bili, kot bi jih ne bilo. Andrea je bila brandenburška šampionka v karateju. Zaželel sem si, da bi jo golo dvakrat ovil s črnim pasom, pa je rekla ne seri, na način, da je ne seri bil zakon. Ne seri Bajrami, sem si rekel in vse počel točno tako, kot se mi je zdelo, da je zakon. Jebi ga, ju dount fak uit karati kid, še posebej, če je v igri specialno seštrikan karakter, kar je hitro postalo jasno.

»Z moškimi se načeloma ne pentljam,« je rekla in vsak njen gib je odražal rezervo.

»Ja, saj sem prejkone res ena pičkica,« sem zaduhovičil in požel bore malo posluha. Neka resnejša tema, sem pomislil in v tisto smer nisem več drezal, saj bi mi že v naslednjem koraku grozil standardni rdeči karton »ma vsi ste vi isti«, ki je samo vljudnejša oblika za »petdeset gramov svinjine«. Takrat je bilo udrihanje proti mačizmu, moškemu šovinizmu in spolnemu nasilju prav zares v modi, skoraj obveza, da ne rečem prisila. In kjer je prisila je tudi čisto legitimen odpor. Protiudarec ponižanih mačotov »alles Nutten ausser Mutti« – same cipe razen mame, se mi je intimno zdel duhovit, ampak okej, ni treba vedno vsega obešati na veliki zvon. Siceršnji senzibilnosti v brk je bila Andrea na splošno bolj gluha za hec. V tišini sva posrebala rožmarinov poparek, nakar me je odvedla v spalnico, ki je bila ena sama postelja, tako na oko petnajst kvadratnih metrov ležišča. Sedež erotičnega kolhoza? Dobil sem strahovito erekcijo, kot nerealiziran popisovalec nepremičnin. S pletenice je na tankem laksu visel obešalnik s kimonom. Sezula sva se kakopak že davno, tam nekje do tretjega metra sem jo rešil tekstila. Komaj zaznavno sem s konicami prstov preletaval njene obline, medtem ko se je Andrea zastrmela skozi okno. Je šlo za čezulični lezbični obračun? Pokleknil sem prednjo in ji z dlanmi na fatiho podprl čvrsto rito. Majkemi, bog je velik in samo eden. Njen sadež je imel okus belih breskev. V tistem sadovnjaku bi brez zehanja ostal do pomladi, čeprav je bil šele 18. november 91, dan, ko je padel Vukovar in smo vsi Jugosi v odhajanju na tak ali drugačen način izgubili nedolžnost. Andrea je kot monolit kljubovala vlakcem drgeta. Kurja polt je bila od narajcanosti, morda pa od mraza. Zunaj je luč dneva jemala slovo. Zlagoma je nadvladal rumenkasti soj kandelabrov in sva se pogreznila v mrak. Mater, če je to to, je tista tam čez dobila svoj porcijon lekcij, sem pomislil in naju transportiral pod volnene odeje. Nekoliko sem bil v dvomih, zastonj, penetracija je bila povsem dobrodošla. Kot kaplja čaja v kocko sladkorja sem poniknil vanjo, malo od zadaj in malo s strani. Krivi Turek Višnu je meditativno pokal v šivih. Andrea mi je z razprto dlanjo levice odrivala poniglavo čelo in komadirala ritem, ki to niti ni bil. Prej bi lahko govoril o upočasnjenem hodu nihala ure v salonu poletne dače baletnega impresarija Sergeja Pavloviča Diagileva, južno od Perma, Ural, tiste noči leta 1898, ko je v vlogi urednika zaključeval prvo številko revije »Mir iskustva« (mir je v ruščini svet in iskustvo umetnost). Takrat, ko je čas tekel počasi. Mislim, južnjaki smo feni sedem osminskega, devet desetinskega takta in sinkop, ampak za Andreo sem bil pripravljen svirati druge napeve. Bila je naravni talent. Seks Volga, Lena, Ob, Jenisej. Vse, kar sem sam prigaral v mukotrpnem procesu taoističnih vaj, je ona imela v spontanem mezincu. Edino ko sem se prvič zrelaksiral v orgazmični dolini, je bila presenečena, od kod ta vročina? Ooooh, je stegnila glavo daleč vznak in skoraj videl sem lahko, kako moj zaciklani orgazem nekoliko nesmotrno prši iz njene avreole v prostor. Oživljanje mrtve ribe ji ni delalo težav, pa naj je to bil som, tolstobik, smoj, ščuka, postrv, losos in okej, tudi palamida ali tuna. Višnu ni bil zgolj on/off, bil je dejavnik vseh agregatnih stanj, ves čas pri stvari. Kot zvedav koker španjel je šnjofal naokrog, hel-lou, sem lahko na uslugo? Polzel je, zdrkoval, prodiral, popotoval, vedno v Diagilevem ritmu, kot vodna želva, ki jo hipnotiziraš s srebrnim predmetom, ker sunkovitih gibov Andrea ni odobravala. Zlitje bi tudi tu zvenelo rahlo patetično, da je bila preprosto združitev recimo, očiščena romantičnih petard in pasjih bombic. Brezmejna slast prostovoljne predaje nareku ženskega spola – testo, statve, rovnica v prsti, vlaganje sadja, te stvari. Andrea je dirigirala in jaz sem rojeval ribe. Iznenada se mi je prišajnalo, zakaj Srbi tako imenujejo svoje ženske, ribe. Čeprav, znanec Miki iz Belgrada je izvoljenki, v katero je bil fatalno zaljubljen, rekel mačak. Zlomilo ga je, ko je mačak šel z drugim in potem je fasal še raka. Malo so mi tavale misli, samo malo, z Andreo sva komajda izmenjala kako besedo. V ritmu kitove plavuti sva veslala na streho sveta, pri čemer je bil cilj povsem irelevanten – začetek in konec sta bila izven kognitivne domene. Vedel pa sem, da vesolje je, saj sem bil organski del njega. Kot Alan Hranitelj, ki mora 66.000-krat pretakniti iglo in 660-krat vdeti konec, da izgotovi en sam kostum, ampak ta je madžestik. Bilo je prvič, da sem brez kančka slabe vesti ali arabskega pretiravanja lahko zatrdil, kako sem seksal celo božjo noč. Do sedmih zjutraj, ko se je Andrea oblekla in se s podzemeljsko odpeljala na drugo stran mesta v Wedding, kjer je domoval njen delodajalec, farmacevtski gigant Schering. Rumena klobasa linije osem jo je brutalno stresala in premetavala, na vsaki postaji se ji je s pletilko v uho zadrl oduren befel »curik blajben«, medtem ko sem se, zakopan v volnene kožuščke, razblinjal v sen brez sanj.

Zbudil sem se, ko delovni sili odzvoni šiht, ravno prav, da sem Andreo pričakal z aranžmajem francoskih sirčkov in selekcioniranih zelenjav. Stuširala sva se in se nastavila pred okno, kjer sem odmolil stoštirinajst sur in malo po svoje interpretiral hadise. Tako so minili petek, sobota in nedelja, ko je vendarle odbila ura za lajf gous on. Ko je krenil, je brez milosti krenil dalje. Z Andreo se nikoli več nisva šla dolinsko orgazmičnih putešestvij. Ne vem, morda se je pobotala s tisto čez cesto. Enkrat sva se slučajno še srečala v mestu, se polglasno pogovorila o spečih ribah in strehi sveta.

»Ma ja, saj nisva poročena,« je s kančkom otožnosti dahnila v slovo.

»To pa res nisva.«

Bilo je to že neko povsem drugo obdobje, dnevi pred božičem, ko so tudi najbolj silno napredni berlinčani masovno romali k staršem na praznovanje Jezuščka, da bi si z gosjimi salmonelami na mamin način preluknjali vampe in si zapacali prebavo vse tja do velike noči, ko je bilo isto sranje, drugo pakovanje, nakar so bile itak že binkošti. Nič čudnega, da naš svet čemi v senci satanovih peroti. Mislim, celo Dario je s starši celebriral nekakšno herezijo. V takšni socio pušči je edino Pajdaško gnezdo bilo zavetišče tistim, ki še nismo pokleknili pod pezo šeg in navad in nam brez vstopnine omogočalo konzumacijo scientie sacre, po domače življenja. Celo v Gnezdu je bilo na sveto noč atipično komorno vzdušje. Za šankom je krilil Günther, ki je glasbo poslušal z nogami in je znal izgovoriti eno samo besedo, namreč »gliklih«, pa še to v neznosno visokem tonu in samo ob res posebnih momentih. Radostno je gostil ekspedicijo skandinavskih bratov po hendikepu in spolnem nagnjenju. Sekundiral mu je Kord Kampusch, ki ga mimogrede ne kaže kakorkoli povezovati z akterji šokerja Priklopil-Kampusch. Čeprav ortodoksen stalinist, je Kord stvari peljal zelo svetovljansko. Gnezdo se je ponašalo z monumentalno eklektično fonoteko, pa še vsak kelner je na šiht prinesel lasten, navdušujoč ali vsaj izjemno poučen izbor viž, Kord pa je imel eno in edino disko-hit kaseto, ki jo je na večer zarolal vsaj trikrat in seveda je bila absolutni kult. Ta kaseta je bila sociološki fenomen: komaj je zadonel prvi komad, ki so ga vsi znali na pamet, itak, je folk padel v delirij, taka je sila predvidljivo odmerjenih čaš časa. Informirani zelenci so se brezšivno poenotili s starimi sabljami, Kord pa je mirno dodal opazko ali dve v mentalno terensko beležko, iz katere je črpal štof za doktorat iz antropologije vsakdanjega življenja. Poleg tega je entertejnal prekrasno, zvesto dekle in njegov ded ni bil več daleč od tega, da mu zapusti lep del premoženja. Eko, o stalinizmu kdaj drugič. Bil sem rahlo siten. Do denarja nisem nikoli bil preveč avtoritativen: naj gre, kamor ga neučakani karakter nosi. Enako jebivetrsko se je tudi on obnašal do mene. V zapestju me je trgalo od čopičarjenja, bil sem sit šljakanja v slabo ventiliranih, neogrevanih prostorih. Pa tudi plača ni bila kajvemkaj, sem ugotovil, ko mi je Kord zaupal, koliko se v Gnezdu zasluži. Če ga tu že toliko žuram, zakaj ne bi žura profesionaliziral, me je prešinilo, in ko je Kord navrgel, da se je da Silva, eden od zvezdnikov Gnezda for gud repatriiral v Brazilijo, sem kar spustil besedo na plan.

»Ziher, bom sprožil to temo,« je v zanj značilni hors pauer maniri prhnil Kord in si obrisal sled amfetamina z nozdrvi.

Za novo leto sem bil že praktikant. Komuniciranje z javnostmi sem imel v mezincu, samo še interne danosti sem imel osvojiti. Šef niti približno ni bil kapitalist, pa tudi sicer – tisti vložek, ki je bil bolj šala kot res, se mu je že zdavnaj stotero povrnil. Razen davkarije in nabave, je Gnezdo vodila 23-članska ekipa samoupravnih šankistov. Zelbstfervaltung, sem se takoj modro zlil z ambientom. Kolektiv sta krasili dve razločni manjšini: strejt moški in ženske nasploh. V prvi sva samevala Kord in jaz, drugo sta zastopali Cordula z izjemno izpiljenim smislom za bizarno in obešenjaški humor ter Meike, ki se je furala na death metal, težke mejkape in pirsing in ki edina ni smela sukati glasbe po lastnem okusu. Diskriminacija? Hvala bogu. Imeli smo po enega travestita in transseksualca in od Cordule fanta, ki ga seks sploh ni zanimal. Vodilni na pordočju programskih inovacij, Ivan, ni bil Slovan, je pa njegov partner razvil kaposijev karcinom in je bilo zaradi tega treba z njim v rokavicah. Toto je bil literat na čakanju, Uri iz Švice pa konceptualni umetnik, ki je razvil elipsoidno laterno magico, na kateri se sklenjen vlakec golih moških ogroža z napetimi penisi v anus in s pištolami v tilnik. Harald je bil veteran. Na lokaciji je deloval, ko je bilo Gnezdo še animir klub z imenom Rdeča papica. In to kot vunbacitelj. Pa kako, sem pomislil. Tehtal je pol stota, nič več. Gnezdo je bilo odprto vse dni v letu, od desetih zvečer, do nou limit. Plača je bila dvajset dojčmark na uro, plus taksigeld, plus denar za kebab pri Turku na vogalu, plus džabe pijača enitajm, plus napitnina, plus harač, ki si ga je dotični personal (dva med tednom, trije za vikend in praznike) po zaključku transakcij sledeč lastni presoji odštel, da se ohrani kapitalizem s človeškim obrazom. Pikiral sem naravnost na vikende, ki so bili daleč najbolj lukrativni in ker je bila večina že sita dvanajst- do štirinajsturne malohe, je bilo to brez glasu proti sprejeto. Postal sem Kordov brat po motivaciji in viriliteti in s tem partner v kvalitetnih polemikah o vesolju, svetu in ljudeh, medtem ko so nama roke delale kot Don Kihotovi mlini na veter. Strastno sva se prepirala glede idealne realne družbene ureditve. On je bil za trdo roko, jaz pa za več njih, se pravi stalinizem vs. anarhizem. Družil naju je prezir do ljudskih gmot in nacionalnih teles, delila sva mnenje, da zgled vleče, a medtem ko je on verjel v prisilo sistema, sem jaz stavil na silo neponovljivega, samozavedajočega se posameznika ali drugače:

»Obvladovanje drugih terja nasilje, obvladovanje samega sebe pa moč.«

»Ne bodi otročji,« je bil pokroviteljski Kord, pod plaščem minljive imunitete tovariša starejšega kolega. Razpad Sovjetske Zveze je seveda dojemal kot tragedijo, Gorbačov se mu je zdel mona, meni heroj. Yougo mesnica je bila zanj imperialistično maslo ob asistenci slepih egoistov in jeguljastih stremuhov, zame predvsem osebna prizadetost, ki sem jo kilavo šminkal s pojasnjevanjem odtenkov in partikularitet. Vnovčil sem menico samoodločbe.

»Kakšna samoodločba, kaj pa narod vè, kaj bi rad,« me je zabil Kord, a ko je beseda dala besedo, ki se ji reče EU, so bile vloge obrnjene. Kolonialne lisice so mutirale v črve in pijavke, tu ni imel kaj. Glede Izraela in ZDA sva se strinjala, da so to naciji današnjega časa in oba sva umirala od smeha, ko sva si obnavljala TV posnetek Busha starejšega, ki se je med državniško večerjo na Japonskem kar naenkrat in docela mimo protokola zbruhal v naročje premierja Kiičija Miyazave in s tistim bebavim frisom nezavesten copnil naravnost na Kiičijev pokozlan mikročip.

»Igit, igit,« sva vreščala kot hormonizirani pubertetnici in z ducati beck's piva filala množico, ki je venomer zahtevala še. Nedoumljiva so pota telesa: če hočeš, da miga kot se zagre, ga moraš občasno z gorjačo.

Za lastno zdravje me ni skrbelo, bil sem kampanjski konzument alkohola in nikotina, kavo sem menjal za cikorijin ekstrakt, ostala poživila pa sem že zdavnaj obesil na klin. Čas moje ere v Gnezdu bo minil abstinečno, sem sklenil. Bilo je naporno, to da, dve roki sta komaj zadoščali za krotenje povpraševanja in vmes sem moral gušter še dirkati po vratolomnih stopnicah v klet po nove zaloge. Tramovi so se prav očitno upogibali pod težo razuzdanih veseljakov, vsi hladilniki so bili sneti s kosovnih odpadov, mislim Gnezdo je bilo risajkling par ekselons. Ampak hej, navrglo je petnajst tisoč mark tedensko, po ta malem in to potem, ko smo zaposleni pobrali svoj delež, ki v mojem primeru nikoli ni znašal manj od pol tisočaka na noč. Če bi delal dvakrat na mesec, bi bil vsled moje konzumentske asocialnosti preskrbljen, ker pa sem bil maltene dvakrat bolj priden, sem bil dobro stoječ. In izgledal tudi nisem slabo. Česar nisem slabo izkoriščal. Gnezdo je bilo herc autoban. Ker je imelo gej pedigre, se je trlo mičnih mladenk vseh provenienc. In ne čisto vse, vsekakor pa zajetna večina, so bile redi for lav, še posebej, če je ta prišla z nasmehom, komplimentom in s pecljastim kozarčkom penečega vina izza varne palisade točilnega pulta. Celo noč so imele čas, da v božjem miru valorizirajo prvi vtis, stehtajo karakter na bazi govorice telesa (ma je temperamenten!) in če je kateri od načeloma simpatičnih gostov postal preveč vročičen in vsiljiv ali pa je fant zagnojil, sem bil tam vedno jaz, ultima Thule. Kljub obilici brezplodnega voajerizma, je bila zjutraj edina dilema, kako izvesti civilizacije vredno selekcijo in nadaljevati v Tresorju, Walfischu, Tachelesu ali Im Eimerju, kjer je iz tal puhtela umetna megla in so rafali nasekanih zvokov pospeševali telesa v burlesken Taj či. Tekkno kultura je bila že v polnem razmahu, a ji rit full in slična kemija še ni spodrecala kril. Popoldne je bilo med ekstenzivnim zajtrkom primerno še enkrat prisluhniti električnemu drgetu: je posledica utrujenosti ali erotičnega naboja? In ko so pri nas v Slavoniji cerkveni bengeljni odbili zadnji pim-pom, je bil čas zrel, da se preveri, koliko nas je ostalo v hlačah. Tao ljubezni je bil prejkone v ofsajdu. Psihofizične danosti so omogočale pauer lok, maks, ampak brez ribe. Za big dro morata biti partnerja spočita in malo več intimne skladnje, medsebojnega poznavanja tudi ne škodi. V duhu okoliščin sem izumil pozo tanimbraškega vrača: globoko čepe nad iztegnjeno ljubico zasanjano, kakor malo odsotno zibaš medenico, držiš jo, da sta si iz lica v lice in vsakič, ko bi z belim pogledala, zašepetaš »poglej me v oči, glej me v oči«. Tako se fiksirata in ščipata nazaj v tukaj in zdaj, dokler temne sile ne raztopijo odseva, zrcala in originala. Seka. Če je eht disciplina v igri, so čutni profiti kiklopski. Majkemi, kondomi Hot Rubber, človekov najboljši prijatelj, so bili na hevi djuti preizkušnji.

Moj Vagus, nočni živec, se je brusil kot diamant. In dejansko sem enkrat za spremembo držal samemu sebi dano besedo. Čist in trezen kot soška postrv sem beležil peripetije v Gnezdu in širše. Dario je veselo kuhal, najin odnos je bil po vseh parametrih v zreli fazi in tudi filo-flanc mu je prišel malo iz navade. Počutil sem se tiptop, življenje je bilo zasidrano v zemljo in čas, kot dlan v topel puščavski pesek. Tako sem prebil dolgo berlinsko zimo, obdobje teme, pred katero se je najpametneje skriti v temo. Plaval sem, bicikliral po zamrznjenih jezercih v Grunewaldu, najraje po Krumme Lanke, zaradi imena. Spuščal sem se po brežinah, in če sem slučajno trofnil totalen zen, me je odneslo na drugi breg, ne da bi se razlimal po ledeni ploskvi, kot sem bil dolg in širok. Veliko sem hodil v kino, mimogrede ugotovil, od koga si bodo Danci sposodili idejo za Dogmo – od iranskega filma, in nobene priložnosti nisem izpustil za ponovni ogled Trakovskijevega Stalkerja. Čarobne podobe vode in tleče žerjavice so me kot bog uročile, drugič in zadnjič v življenju sem si zamrmral v brado »film je realnost« in se v navalu kolesarske potence razsul po ledeni, konveksni površini Winterfeldtplatza. Tako sem se jeklenil. Čas sem si vzel tudi za tao, vsake toliko sem skočil v bližino Frankfurta in si privoščil vikend poglobljenih seans, ki jih je za zmerne denarce vodil sam mojster Chia. Enkrat mi je položil palec med oči in majkemi se mi je prišajnala zlata mivka Kopakabane in to brez ljudi, tam, sredi z ivjem pobeljenih bukev frankfurtske gmajne. Enkrat sem zbral pogum in v premoru stopil do njega, morda preveč brzopeto, v glavnem, pobalin mi je urno podstavil špičak, da sem ga nemarno pohodil, in valjda je bil moj epski elan hipoma lanski sneg. Vseeno sem zmogel:

»Mojster, delam v zelo nezdravem okolju, ali lahko kljub temu rastem s taom?«

»Če se obdaš z zdravilnim ščitom, ti tudi kužno okolje ne more do živega,« me je na hitro odpravil. No, ščit je bil moja specialnost. Da je vztrajnost porok zdravja, še nisem pozabil, da pa je vzdržnost temelj moči, sem bil neprijetno opomnjen nekega jutra, ko je pomlad že odprla brandeburški porton in sem se v ogledalu srečal z lastnim pogledom. Bil je votel, zgonjen pogled ostarelega losa, ki je predvidoma zadnjič od A do Ž odguzil sezono paritve. Mislim, tako razmetavanje sperme, pa toliko varčevalnih metod sem imel v žepu! To definitivno udari na inteligenco. Pol leta baražnega seksanja bodi čisto dovolj, kaj ti bo forma in samopromocija, če ni vsebine in na mladost-norost, oziroma »lapsus«, kot bi rekli Finci, se tudi ne moreš več izgovarjati, sem se ukoril. Ravno pravi čas. Sredi naslednjega šihta v Gnezdu je v moje življenje spektakularno kot hlapon na Paris-Austerlitz vstopila Ema. Izgledala je kot ideal, h kateremu je stremela Liza Minelli, ko se je šminkala za tisti svoj Kabare. V družbi turškega, morda grškega lepotca me je celo noč nesramno predrzno skenirala, dokler nisem ziritiran stopil izza šanka:

»Mislim, da bo počasi ura za klepet.«

»Ja, ampak čisto počasi, prosim,« je zagostolel bjuti queer, v isti sapi navalil s pitoresknimi namigi in kasiral socrealistično dvojko za Mars. Odtaval je na stran in kmalu tudi docela s scene, užaljeno, ko pa sem mu prej izpod arkad metal tako srčkane cukrčke. Ema je ostala, kakovostno pila in kot izkušen kalaharski lovec čakala, da padem. Ko je bila ura cajt, me je pobarala, če sem za randi na primernejšem placu.

»Kakopak, seveda, moment, samo rokovnik bi pokonzultiral,« sem nošen na perotih cinizma glumil brihtno rit, dokler me ni Ema zauzdala:

»Se ti zajebavaš, al' misliš resno?«

»Resno total,« sem se s figico v žepu hipoma zresnil.

»No, pridi potem z mano,« me je odvedla na WC, ki je v Gnezdu neuspešno lovil zadnji higienski vlak in kjer sem smel za test prisostvovati zdravemu žuborenju njenega scanja. O kaki latino romantiki bi tu stežka česnal, bil pa je dosežen efekt. Pol noči kasneje, se pravi sredi belega dne sva pod žametnim baldahinom in sliko device Marije s pridelkom brutalno skakala po izvenzakonski postelji s staromodnim kovinskim geštelom, da so robovi žimnice monumentalno cmokljali. Na ves glas sva se drla fik mih, lek mih, zaug mih in se odrivala skoraj do stropa, ki res ni bil nizek. Sledila je bitka z razparanim vzglavnikom. Perje je resno frčalo, še preden bi se karkoli zgodilo. Ema total. Majkemi, njena stegna so bila dvakrat močnješa od mojih žilavk in kar se moči tiče, je bilo vsaj na prvi pogled isto, ulita Amazonka, kot bi si jo predstavljal orientalistično ofrajhani Francoz. Taka mišična bunka seveda že zgolj zaradi fizičnih danosti ni mogla dihati z meni ljubim feferončkastim ritmom, ampak hej, tudi ona je imela svoj sweet spot. Ko so lasje seksa zmehčali medcelične srajčke, je postala vsa mlada, skoraj prozorno eterična, njene šarenice so zadobile ostre črne pičice, vse je bilo blago zaobljeno, njen glas je postal krhek in ranljiv in šele z orgazmom je spet prišlo gromko bobnenje, topotanje in altovski hrum, ki je bil videzom trejdmark Eme total. Za oživljanje scuzane mrtve ribe je imela v rokavu nekaj kneippovskih trikov:

»Pridi sem, ti suhljato prase,« mi je spojano revše z brenčečimi jajci vred stlačila v čašo ledene vode in me počila na hrbet, da so arktične žice naredile cel kaos med dlakami, kar je Višnu zmotno potolmačil kot re-elekcijo in postal, še preden bi lahko korigiral napako, svež kot limona spet Emin suženj. Nakar mu je na inat udarilo in tako je to šlo, demokracija po okusu Eme total. Nadimek je dolgovala fenomenalnemu grškemu jogurtu, s katerim sem ji v trenutnem navdihu ometal ščegetavček in čez nakapal timijanov med, da je bilo meni dobro, njej pa še bolj. Bivala je pod-podnajemniško pri nekem tišlerju, ki je z najemnino financiral klošarjenje na Kanarskih otokih. Moron je bil stanovanje do zadnjega detajla pobarval v kombinaciji sive in kanarinc rumene. Ema se ni trapila z omiljevanjem estetskega genocida.

»Ta svet je vmesna postaja,« je rekla. Diametralno nasproten pristop je ubrala vizavi tišlerjeve mondialistične zbirke pijač, s katero je ta menda kanil imponirati nesrečnici, ki bi zatavala v njegov anti-pajzelj in za katero je bil Emi zabičal, da se je niti dotakniti ne sme. Po krajšem posvetu sva se odločila za tekilo mezkal, rezerva special in se še enkrat posvetila potopu do globin krhkega jedra, v slast, ki je mejila na skelenje ureznine z žiletko – v potu lastnega znoja pridelan, pošten, temeljit, zelo tuzemski, skratka eht protestantski seks. Obležala sva kot malomarno odvrženi vreči krompirja. Predolgo sem se prepustil razblinjanju v mandljasti nič in ko je Višnu kot en peterle spolzel na svež zrak, je kondom ostal v Emi. Nerodna stvar. Donedavna zvest soborčevski drug, zdaj pa tujek v tujem telesu. Skušal sem ga zahakljati s sredincem, potem Ema, zaman. Naposled sva izmučena zaspala, kondom pa se nikoli več ni prikazal. Še danes se ne ve, kakšen konec je storil.

Odnos z Emo je markiral spontan prehod na monogamijo, nekako se je vse poklopilo in kmalu sva se celo preselila skupaj – nadvse staromodna poteza za Berlin tistega časa. Dario je filozofsko ponergal. Tudi meni ni bilo ravno lahko, človek si je brez nadaljnega zaslužil naziv mister cimer univerzum in spet enkrat sem diktat večnega izbiranja in odločanja občutil kot eno veliko krivico v življenju. Ker sva imela z Emo gorostasne potovalne načrte, sva izbrala razmeroma skromno trosobno stanovanje na Zossenerstrasse, iz katerega sva najprej zmetala vse, razen školjke ter umivalnikov v kuhinji in kopalnici. Absolutni minimalizem je bil deviza. Stene sva oskubila do bledega mivkastega ometa, ki sva ga učvrstila s kremenčevim fiksirjem s pridihom puščavskih odtenkov. Ladijski pod, vrata ter okenski okvirji so bili že v originalu natur, zaščiteni zgolj z lanenim oljem. Visoke strope sva pustila deviško bele, pri štukaturah in bordurah pa sva si privoščila malo pregrehe v kovinsko zlati podobi. Bergmannstrasse s pokrito tržnico je bila dvesto metrov na jug, takoj za vogalom pa orto bio štacuna z vulkansko vodo znamke Volvic, ki se je takrat še prodajala v šik povratnih steklenkah. Zaživela sva polnokrvno, v duhu šamanskega kreda, da se je za zdravje treba vsake toliko zastrupiti. Izogibala sva se treh belih smrti: moke, sladkorja in mlečnih izdelkov, stavila na polnozrnato in na modrost knjige Fit for lajf, ki veleva, da ne mešaš beljakovin in škroba, oziroma proteinov in ogljikovih hidratov, pa bo s prebavo in posledično z vsem drugim alles okej. Življenje je bilo pod kontrolo, tudi ko me je Ema zvlekla v kak neuköllnski bordel, kjer sva za šankom v pritličju žulila radensko, ki je bila od vseh napitkov še najmanj astronomsko draga in spremljala, kako na ekranu nad šankom zamorski žrebec natepava na enduro motorju stoječo hot platineto.

»Hahaha,« se je krohotala Ema, »ti je vstal, priznaj, da ti je vstal,« in živcirala skeptično razkoračeno poslovodkinjo, ki je zaman iskala povod, da naju nogira čez prag.

»Seveda mi je vstal,« sem ji razlagal, ko sva odžejana pedalirala v bledo noč, »moški smo vizualne kreature, ženske ste pa taktilne. Zato nas porniči bolj zrajcajo, ker smo nekoč po širnih planjavah oprezali za ulovom, medtem ko ste ve štedilnike varvale.«

Ema se je prezirljivo nasmihala. Ni podlegala takim poenostavitvam. Zanjo je bila modrost to, kar se tukaj spoha in zdajci preveri. Med severnjaško zateglim rojevanjem dneva sva se potikala po devastiranih industrijskih kompleksih, ki jih je v desetletjih ločitve požrla urbana džungla pritlikavih brez in jih je zdaj združitveni gon obotavljivo spet krčil. Če sva imela srečo, sva pritajena v grmovju opazovala, kako turški in skinovski gengi s pestmi, koli in noži markirajo teritorij. Fik mih, je potem rada zahtevala Ema in me brez obotavljanja podrla na hrbet. Pripetilo se je, da naju je preskočil naci buler na begu. Za hip sem uzrl na olistani firmament pripeto silhueto, zaslišal »oi-oj« in se zopet posvetil Emi total. Pod kuto nevarnosti je vedno najvarneje.

Izlete sva s pomočjo Emine katrce zlagoma razširila na jezera okoli Berlina, nato na celotno ex-NDR in kasneje tudi na Poljsko, kjer sem prihuljeno prežal, da me ne prepozna kaka zaostala EU-Brygida ali Aniela. Potem je napočil čas za nekaj dni pri njenih ta starih v zaledju mesteca Fulda, ki slovi po solidnih pnevmatikah in zadrtem katolicizmu, drugega nič. V penzion mutirana stasita domačija je životarila od nočitev redkih gastarbajterjev in cenenih kosil, dokler ni padec Zidu naplaknil trum sonarodnjakov, ki so hiteli podoživljat priročno za zadnjim pašnikom pozicioniran Pas smrti, stražne stolpe in Zelbstšusanlagen. Emin oče je bil zademfan kolerik, majka pa splašena kontrol frikica. Neka grenka glazura ju je vezala vkup, ki je dejstvo, da jima hčerko fuka en Yougo, gotovo ni osladilo. Fotr mi je ipak, sicer indirektno, podaril buteljki renskega rizlinga, letnik dvainpetdeset, in na svidenje je tudi izustil, ko sva šla. Emi sem se oddolžil z ekspedicijo na Balkan, z obiskom mojih dveh, kjer je bilo isto, samo da ni bilo renskega rizlinga, pa tudi poreklo izbranke ni bilo tak problem. Standardno vesel kratkotrajne vrnitve v domovino sem ji navdahnjeno razkazal krasote Slovinije s poudarkom na speleoloških biserih, izbranih pragozdnih gajih, osmicah in ostalih veselicah. Metropole, bele Ljubljane, ki so jo ravno na veliko štrihali, seveda tudi nisem obšel. Ema ni bila ne vem kako fascinirana:

»Čez teden se skrivajo po kafičih, za vikend pa rep med noge, pa saj to je kot Rimini izven sezone, samo da ni morja.«

Krvavo res, kljub burnim časom se pri nas dejansko ni kaj prida zgodilo. Prerivanje za oblast je potekalo skladno z večno shizmo na rdečkarje in črnuhe. Pri čemer je zanimivo, da se nihče ni opredelil za belce. Ta črni so sicer nekaj poskušali v tej smeri, a v prazno. Tako topoumen pa folk le ni bil, da ne bi videl razlike … Kakorkoli, črnuhi so oholo, predvsem pa šlampasto kraljevali, rdečkarji pa v jok in šprint na biznis skul of dolar na dolar se splača. Ne vem kakšna šola to ni mogla biti, saj so že po letu dni prijezdili nazaj, našemljeni v frake in kravate in si spet podjarmili južno Karniolo. Svašta. Okej, vsaj tistega Jeffreyja Sachsa, ki je napumpan s harvardskim spričevalom novopečenim vladam bivšega Vzhodnega bloka turil diskontno čarobno paličico za rešitev vseh tranzicijskih muk, nam niso nabili v rit. Ta črni so kar z belim pogledali od vsega hudega, pa v jok in šus v Vatikan na faks za kuhanje zamere, nastavljanje tujega lica, nabijanje na kol in križanje. To je častitljiva inštitucija, pa je tudi študij na njej malo dlje trajal – deset let in več za črnuške talente. Tako enim kot drugim je bila mrzka starodavna modrost »vse bo dobro, če se nič ne našpiči«. Da ne pozabim, pionirčke z rdečimi rutkami so zamenjali pionorčki z rumenimi rutkami, čepice so ostale, značke pa ne, da bi naša bodočnost že od malih nog ponotranjila racionalizacijo, reorganizacijo, ipd. Mimo tega se je v Ljubljani odprlo nekaj novih kafičev, sicer pa se je deželica nekam pomanjšala, ali pa sem jaz zrasel, ne vem. Tiste mikrosfere, kotički vsem in vsakemu posebej dostopne narave, intimni svetovi v malem, ki so pri meni edini smeli koketirati s pojmom domovina, so se nekam potuhnili. Morda je bil marš avtocest kriv, morda pandemija privatne lastnine, ki je vsak čudež prirode spremenila v natančno merljivo financo. Mogoče pa je bila zgolj Emina negativa premočna. Prvič, ampak res prvič se je razkazovanje trikotnika med ravnico, hribi in morjem, ki sem ga vedno jemal zelo osebno, končalo z mokastim, nepotešenim frfotanjem v trebuhu.

Če sva z Emo doguzila takorekoč do Jadrana, sva skočila še v pravo stvar – Dalmacijo. Tam je pošteno pokalo, a je moja ekspertno informirana malenkost pogarantirala, da bova obiskala zgolj oaze miru. Na Reki je potem mene zgrabila prpa. Vzela sva Liburnijo in hopa do Splita, od tam pa na Lastovo. Bil je prvi maj, štimunga pa bolj za na britof. V vasi sva komajda uspela nasrati nekega sumnjičavca, da nama za solidne dojčmarke odda sobo v tretji gradbeni fazi. Kot je to rado slučaj, ko mestni škrici zaglavijo v vukojebini, naju je že prvi večer močno prijelo, da bi šla malo v lajf. Odprla sva vrata edine odprte konobe in sedla za mizo. Čez kakih dvajset minut sem se pri šanku v prazno pozanimal ali bi bilo možno izvesti naročilo. Iz zadimljenega kota so se od kart dvignili štirje obrazi – šele takrat sem jih bil spazil, kot češ, pa kaj bi ti rad? Če bi pogledi ubijali, bi bil mrtvo meso. No, bokal kislega vina sva ipak dobila in ker so bili tudi čiki pri roki, je bilo vzdušje kmalu okej, jebeš svet, čeprav je od jastogov, ki sem jih tako umetelno opeval v Berlinu, bila dosegljiva zgolj obledela hitinjača na steni. Hitro sva se prilagodila in se sprevrgla v novodobna bušmana. Lezla sva skozi goščo, plezala čez mahovnate škarpe, objemala stoletna debla črnike in oljk, srkala pomladno ostro tihoto Malega laga in izumrle Zaklopatice, spremljala pretakanje morja skozi Pasadur, dihala z jutranjo vlago, z bibavico v Lučici in z butanjem valov pod svetilnikom Struga. Nikogar nikjer, še domačini so se poskrili. Še malo pa popolno tihoto so motili eksotično redki zvoki, za katere se je zdelo, da prihajajo z one strani steklenega zvona. Je bil skoraj greh prepikniti zrcalno gladino Skrivene luke in zabrcati v otrplo globino, ki je hitro postala prav mrzla. Sonce se je obotavljivo lotevalo dela. Zvečer sta naju grela Dalmacijavino in seks in če nama je na bizarno udarilo, sva se šlatala pod mizo v konobi pri brezobraznih kvartačih. Mislim, nima vojna izključno negativnih plati. Potem je Ema začela negodovati nad stanjem trebuha in ko sem jo nekega večera močneje dregnil z Višnujem, je iz sladostrastja padla v jok:

»Boli.«

Naslednjega dne je bolelo tudi brez žokanja. Šibala sva v Split, kjer se je po mukotrpnem čakanju ginekolog izprsil, da gre za malce močnejši PMS in da bo vse to s prvim otrokom minilo. Jasno je bilo, da bi naju degen rad kaznoval, ker nisva bila tudi midva v oboroženem konfliktu. Jadrn umik je bil imperativ, ampak Liburnija je tisti dan valjda špricala. Spoprijel sem se s halucinantno celonočno odisejado skozi kraje, ki jih nisem več prepoznal. Skozi zatemnjeni Zadar počasi, s parkirnimi lučmi po stranskih poteh in čez raketirani most do Paga na Pagu, pa od Prizne naprej po neskončnih ridah, medtem ko je Ema stiskala čeljust in točila slane bisere bolečine. Ob sedmih zjutraj sem nabutal vrata urgence KC Ljubljana. Diagnoza se je glasila zlepljeni jajčniki, ki so jih kar takoj hoteli vzeti pod nož. Optirala sva za beg do Berlina, v lekarni za Prešernovo rito sva dobila vsaj dostojne pejnkilerje. Tako so jajčniki preživeli, čeprav je šlo za las, je zatrdil doktor Schweinsteiger.

Ema ni ravno iz prve postala Minka Dalmatinka. Slovinijo je obdržala v spominu kot kuro, ki hoče biti noj, Ljubljano pa kot trg, ki obljublja, a ne da. Kot urban zmazek, izgubljen med tradicijo in moderno, ki še poštenega središča ne premore, saj ga prepolavlja hrupna prometnica s smrdečimi avtobusi in napadalnimi bemflni. Sam sem bil vendarle dokaj navezan na ljubljansko tržnico, na skrivenčene branjevke, ki so vsak dan, razen nedelje, bìle težke bitke s cizami, brejimi povrtnin, ki so na trnovskih vrtovih v neskončnost črpale življenjski sok iz razpadajočih pomij. Vodnikov trg mi je bil tudi sicer pri srcu, ne zaradi arhitekta Pločnika, temveč zaradi svoje priljudne bizarnosti: na eni strani se je bohotil farški politkomite, nunciatura ali kaj že, pod njo je kip AFŽ-jevke kazal fakiča nadškofu Rožmanu in njegovim šturmfirerjem, malo stran pa je nastavljal patinirana bronasta pleča možak, omenjeni Vodnik, pod katerim je stalo »ne sina, ne hčere po meni ne bo, dovolj je spomina, me pesmi pojo«. Get z mesidž, subtilno ironijo? Naš Valentin je bil kompletna oseba, mim'grede je izumil alpsko poskočnico in hkrati usodno zaznamoval podalpski pankrok. Iz neke estetske sentimentalnosti, da nama okrancljam stanovanje ali kaj, sem od trnovske veteranke tete Tončke, ki bo po mojem tudi demokracijo pospremila v grob, kupil vrečko živopisanih magnum fržolov, ki sem jih zaradi ginekološke panike za nekaj dni pozabil na zadnji polici v katrci. Ko sem videl, kako korenjaško so od malo vlage in še manj sonca vzklili, kakšna sila je to, sem, ne da bi kaj dosti pomišljal, snedel dva, tri. Zvečer sem se na prehodu med dnevno sobo in spalnico zrušil kot spodsekan. Obležal sem kot ravnokar skoteno tele in se nemočno, šokirano zvijal po tleh. Majkemi, nisem več vedel, kaj je spodaj in kje je gor. Centrala za gravitacijo in ravnotežje je doživela kolaps. V ušesih mi je neznosno šumelo, edino okularji so bili donekod fit. Opiraje se nanje sem se ob podboju spravil na noge, naredil korak in spet padel kot hlod. Po črvje sem odpujsal na toaleto in se simultano zbruhal in usral. Če bi se dalo, bi vrgel čreva v kontejner, take magnitude je bil nenadni blekaut. Ema je bila na doping kontroli pri Schweinsteigerju, nakar jo je nekaj pičilo, da je zavila še v Morena bar, medtem ko sem se jaz do krepko čez polnoč plazil od školjke do postelje in nazaj ter pestoval sigasto krhko betico, ki jo je hotelo raznesti od bolečin. Verjel sem, da mi je odbila poslednja ura. Potem se je Ema le vrnila. Vsa razigrana me je našla razsvaljkanega po ladijskem podu in poduhovičila, »kaj je prašiček, si v elementu?« preden ji je kapnilo, da ni zajebancije. Poklicala je mobilno urgenco, ki si tudi v Nemčiji vzame čas: uro, dve kolosalnih bolečin. Naposled sem le dobil pomirjevalno ali kaj, injekcijo, ki ni imela absolutno nobenega učinka. Nekako sem zguzil do sedme zjutraj in na pomoč poklical doktor Bloesyja. Evo, človek mi je dal tri komaj vidne bele kroglice in pol ure kasneje je bilo vse tiptop, nikome ništa. Ga pa pihne ta homeopatija.

Po tistih jajčnikih in fižoletih se je med naju neopazno nekaj zavleklo, neka biološka skepsa recimo. Nič več ni bilo tako, kot je bilo. Vedno pogosteje sem se zalotil sredi koraka ali giba, kot nedokončana umetnina. Ne tu. Ne tam. Glodal me je veliki črv dvoma, sum, da sem lastnik strupenih prašnikov. Zakaj je toliko deklet po določenem času z mano začelo tožiti nad stanjem intimne flore in favne? Je kriv Višnujev patogeni sekret ali moj majnd? In kaj je z vsemi tistimi, ki jim sploh nisem dal časa, da se pritožijo? Da nisem slučajno jaz kuga dvajsetega stoletja. Sem zato tako poligamen? Zakaj sem tako poligamen? Je to kot z mamili, beg pred realnostjo? Dobro, in če je, katera normalna oseba na svetu mi lahko to zameri, beg pred realnostjo. In itak, Eme res nisem varal. Samo enkrat, za potrditev pravila. Bila sva na neki tako omledni zabavi, da se ji tudi škandala ni ljubilo narediti, jaz pa sem vizualno plezal po edini lučki večera, krasotici iz Južne Afrike. Ema se je z gnusom na polnih ustnicah pobrala domov, tako sem se slinil iz oči. V oskrbi sem imel znančevo stanovanje, katerega botanični vrt je med njegovo odsotnostjo potreboval nekaj pozornosti in tam sredi tiste interne džungle sem krasotico divjaško nabrisal, niti imena si nisem zapomnil. Ob zori sem se tatinsko prižel k Emi, in enkrat dopoldne, ko so zunaj s polno paro sikali mestni avtobusi in so tovornjaki stresali šipe, je iz mojih grudi začela lesti velika črna žival, nekaj med kozo in nosorogom, počasi in mučno, kot bi šlo za kompliciran porod. In ko je bila zunaj, je dvakrat nehvaležno prdnila in šla. Izkušnja me je do te mere pretresla, da sem planil v neutolažljiv jok. Resno so mi popustile čustvene ferode, še vzdramljena Ema je začela hlipati:

»Bajrami, moj Bajro, kaj ti je?«

»Črno prihaja iz mene,« sem lovil zrak. Izdal nisem nič. Bilo je vse jasno in vsaka nadaljna solza je nepovratno erodirala vzajemni rešpekt.

Pozno poletje je bilo, čas, ko bi me na Mediteranu spokojno ugašanje dni polnilo s sladkim svetoboljem, v Berlinu pa je magične bele noči miška snedla. Zlovoljno hrumeče mesto so obvijale jedke meglice skisane cuker pene in davile žua d' vivre. Za ovratnik so mi dihali kot slaba šala kratki dnevi, ki jih je bilo najbolje prespati. Bolj proti jugu je Sadam trmasto gonil lajno prevaranega ljubimca in šel plus minus vsem že pošteno na kurac. Svet modrecev v OZN je na račun orožja za množično uničevanje podkrepil embargo, to novodobno inačico genocida, ki je bila v veljavi že od zasedbe Kuvajta in zaradi katere je v naslednjih trinajstih letih umrlo milijon iraških otrok in nihče od njih ni bil Sadamov. Bat ju ejnt sin nating jet: v bližnji soseski je ves ta čas tiktakala skrivnost, ki jo je punktiral četrti oktober 92, ko se je tovorni džambo džet na liniji New York – Tel Aviv kmalu po vmesnem postanku na letališču Schiphol zrušil na Biljmermeer, delavsko blokovsko naselje v predmestju Amsterdama. Nesreča je zahtevala 47 življenj in v naslednjih letih uničila zdravje stotinam prebivalcev, El Al-ovi uslužbenci ter izraelski in nizozemski uradniki pa so hitro v en glas zatrdili, da je letalo prevažalo izključno parfume in darila. Šest let je trajalo, da je raziskava časnika Handelsblad odkrila pravo naravo tovora: 400 kg osiromašenega urana za kao balast in skoraj deset ton izbranih kemikalij, med njimi 190 litrov dimetil metilfosfonata, na kratko DMMP in manjše količine izopropanola in vodikovega fluorida – treh od štirih perkursorjev za izdelavo sarina, ki bi, ustrezno namešani zadoščali za pomor celotne populacije New Yorka ali pa Tokia. Handelsblad je izvohal, da so bili parfumi in darila namenjeni Izraelskemu inštitutu za biološke raziskave (IIBR), ki je lociran v kraju Nes Ziona, 20 km južno od Tel Aviva, na bivšem posestvu palestinske rodbine Al-Taži Al-Faruki iz Ramleha, ki je bila kolektivno oropana in pregnana leta 1948. Družinska hiša je postala sedež uprave, na bivši plantaži limon pa je zrasla tovarna za razvoj, testiranje in produkcijo kemičnih in bioloških orožij. Dobavitelj DMMP-ja in ostalih surovin je bilo podjetje Solkatronic Chemicals Inc. iz Morrisvilla v Pensilvaniji, ki je kljub kvazi embargu od US Department of Commerce prejelo vsa izvozna dovoljenja. Holandska vlada je imenovala »neodvisno« parlamentarno komisijo, ki je spohala dva tisoč strani debel špeh, iz katerega bi neodvisno zainteresirana oseba, ergo antisemit, lahko eventualno izluščila še nekaj pikantnih detajlov: da so zdravje reševalcev in preživelih dejansko uničili strupi, ki so ob trku ušli v okolje; da so Izraelci in nizozemska vlada konsekventno lagali, saj so – če kaže verjeti posnetkom pogovorov med relevantnimi akterji ob nesreči – vedeli, da je na bloke treščil tovor s »strupi«, »municijo« in »vnetljivimi tekočinami« in da bi bilo vse skupaj najbolje »obdržati pod pokrovko«; da so El Alovci v resnici Mosadovci; da je šlo za let na črno – brez običajnih carinskih in ostalih kontrol in da je bila to nedeljska rutina že od daljnega 1973. Cirka tisoč poletov je to, pa koliko New Yorkov in Tokiov sploh je na tej naši Zemlji? In kot v Tisoč in eni noči gre zgolj naključju zahvala, da je stvar vsaj v obrisih pricurljala na plan. Porko džuda, mislim, za Sadama se mi je fučkalo, ampak meni babe za vsak drekec pekec od neresnice u iber zapizdijo in zahtevajo gate dol raport, ti zulufičarski butnskalarji pa v senci Zidu objokavanja kombinirajo planetarni pomor, halo? Ena mera pa le mora biti.

Roko na srce, Ema ni pizdila, samo konsekvence je vlekla. Politika ji je dol visela, butnskalarji tudi, zanimala jo je najina čustvena ekonomija, za katero se je odločila, da jo bo spravila v red. Nakopičila je čustvene zidake in zavihala rokave. Se je štelo, da bova gradila odnos, od temeljev k strehi. Jaz sem se bolj nagibal k tiščanju glave v šoder. Abonentsko sem bil besen na svet kot tak, pa je za partnersko stavbeništvo zmanjkalo špirita. Poleg tega se mi je že po tradiciji zdelo neokusno špegati drugim, tudi bližnjim, v glave in srca. Naj imajo, kar imajo, če bodo kaj hoteli, bodo že rekli, je šlo moje prepričanje. V glavnem, Ema je bila prejkone osamljena gradbinka, jaz pa sem še naprej delal v Gnezdu, še naprej trezen kot devica Marija, ampak PO brezmadežnem spočetju. Najprej sem tuintam kako pricinil, za šport in če sem bil že pri stvari, sem še kaj malega srknil, itak je bilo gratis in ker je pivo pišurija, vino pa v Gnezdu zanič, sem iz prve pristal na konkretnih etanolih. Moj koncept radikalne askeze na delu je bil kmalu čvrst kot salo benediktinskih opatov. Papež se je še opravičil za spodrsljaje inkvizicije in da Galileo le ni bil tako docela napačen, Bill Clingon je z volilno zmago napovedal zlato ero demokrizije, kraljica Elizabeta je leto v odhodu krstila za Anus Horibilis in Kliton Bozgo je prvič obljekel kopačke za NK Maribor, ko sem že mlatil tekila slemerje s šampanjcem in občasno onjuhal lajno amfetamina. Stalno sem nehaval in spet začenjal kaditi in ko sem nekega večera z baterijskim vrtalnikom zašraufal škatlico laki strajksov v steno, kot češ zadnja forever in sem jo zjutraj ročno odvil, da si privoščim prav zares, ampak čisto zadnji čik, se je tudi meni posvetilo, da sem zasvojen. Kot penzionist, ki se z negovanjem navad ritualno klanja smrti, sem okrog desetih zjutraj sedel v taksi, izstopil pri kiosku Opus dei in se vračal domov s kolosalno zajetnim tednikom die Zeit pod pazduho, ki so ga dičili šarf ironija, brezhiben slog in »globinskost«. Edino članki, ki so se kakorkoli dotikali Izraela, so bili naravnost odurno brez jajc. Jebiga, v Nemčiji se iz teh svetohlincev nihče ni upal delati norca. Poanta je bila, da sem namesto zasluženega počitka scela trezen prežvekoval intelektualistični špeh, čeprav bi bil moral biti po vseh pravilih nadelan kot spužva. Tam sem se zamislil. Opazovanje z aktivno udeležbo je razkrilo, da tonem v inerciji. Tudi Ema ni bila neka konceptualna maratonka, raje je imela spontanost, ki je pri njej segala od sapo jemajoče impulzivnosti vse tja do čiste neprištevnosti, in tako sva spontano pustila, da so stvari šle svojo pot. Živela sva po vseh pravilih kvalitetno: zmerno delala, dobro jedla in obilno seksala. V najinem minimalističnem stanovanju je vladal zdrav hrup in izlete v reakcionarno zaledje rdečega Kreuzberga sva z neuničljivo katrco še kar naprej štepala. Prebila sva zimo, zafrfotala v pomlad in se na pragu poletja odpravila ne v Dalmacijo, temveč na Kanarčke. Poleti na Kanarčke, majkumu. Hotel sem v mojo Dalmacijo, ne pa na nek espanjolski dominion, kot Emin tišler in milijoni in aber milijoni njemu podobnih, jebenti. Da sem preveč ziheraško osrediščen, nagnjen k prežvekovanju slame, ki je že izgubila okus, premalo da sem za odprave v ekscese, je bil Emin komentar, medtem ko se je sredi Las Palmasa, sredi Velikega Kanarčka mujala s pohanjem ekscesa par ekselons. Nekaj šolniškega, nič kaj subtilnega je bilo v njenem trudu. Neslišno sem zaprl dveri in zaživel v paralelnem svetu. Kot las vitke palme so napovedovale skorajšnje slovo. Odhajanje – nekoč bi me bilo brez izjem žalostilo, takrat me je puščalo hladnega. Itak vsi stalno nekam odhajajo, jaz pa sem vedno tam, kjer sem.

Bilo je to tisto poletje, ko je Lorena Bobbitt spečemu soprogu odrezala centralni organ. Zak, ga je s keramičnim nožem Kyocera, pa je imel svojega boga. O motivu se je na veliko ugibalo in šušljajo, v vsakem primeru pa so mačoti in ostali muci začeli en masse spati na trebuhu, z obema rokama na reproduktivni speštanki. Da gre svet prav res v maloro, so ugotavljali tisti bolj ziheraški med njimi in se držali pravila »če sum dvoma, prikleni pred spanjem«. Lezbe iluminati so kontrirale čustveno inteligentno in izumile neke vrste deviški pas, kakorkoli to butasto zveni, t. im. Bobby-lock. Obliko so si, nekoliko prirejeno, izposodile od vratarske hokejske maske, ki se je na sredi odpirala, da je tič kot kukavica na stenski uri padel ven, zaklepala pa se je stvar s kolesarsko ključavnico na šifro. Iz simpatije in da malo stestirajo tržišče, so mi podarile prototip, nulto številko Bobby-locka. Za hec sem si ga kar na licu mesta nataknil in glej, hipoma mi je zrasel greben:

»Kva je pičoze, kateri bomo prišepnili šifro, pa da zver pokuka na prosto!« sem krulil in se divjaško mlatil po kevlarsko zaščitenih jajcih.

»Bayrou, allet jut, tickst du noch richtig?« je bila zaskrbljena Anita. Hecno, koliko nepopisanih strahcev prebiva v kosteh tam okrog moške medenice in kako jih preprosta naprava hipoma skipa čez prag. Malo manj hecno je bilo, ko mi je zaradi ufurancije šifra za odklepanje ušla iz spomina, pa sem moral Tante Ulo čisto zares na kolenih prositi, naj mi jo prosim prišepne, vsaj prvi dve številki, saj odklenil bom sam. V luči presenetljivih efektov izuma so lezbe potem sklicale urgentni plenum z eno samo točko dnevnega reda: »Bobby-lock – penetracija trga, da ali ne?«

Tržna logika je na koncu koncev le zmagala, treba je s časom. Prezident Klinc Billton je na tovrstne izzive odgovoril z legalizacijo pedrov v US armadi. Precej farizejsko sicer, s konceptom »ne sprašuj, ne povej«, ampak odgovoril je pa le. No, generali niso kar tako kapitulirali: soldate, ki niso priznali, so poslali v Mogadiš, Somalija, kjer so lahko na glavni tržnici nabijali uranove metke v ta prave črnce in v falsetu prepevali »nate sovražniki, nate sovražniki«, medtem ko je njihov taksist za transfer nazaj v bazo kot iz nekega drugega filma tulil »blek hok daun, blek hok daun.«

Orao pao.

Ema je kmalu opazila, da sem le še pol nekdanjega moža. Začela je bíti plat zvona. Skušala me je razvedriti, misleč, da gre za prehodno indisponiranost, in ko je ugotovila, da gre za globlji pojav, me je skušala dešifrirati. Ves čas spodbudno, le tuintam jo je izdal zaskrbljeni pogled izza belega roba skodele za Milchkaffee. Uf, OZNA sve dozna. Medtem ko se je trudila in naprezala, sem tuhtal in tuhtal in Emo slednjič odpeljal v Kommandatur, v četrti Prenzl'Berg, ki je iz sivih ruin vzhodnega Berlina poganjala kot magnolijin cvet. Da bi se doma, med štirimi stenami izkašljal, le nisem imel jajc. Ponavadi sem v takih primerih bolj cincar kot ne, tam sem pa kar naravnost povedal, da bodi zdaj tega dovolj.

»Česa tega,« je pokazala blag interes.

»Te najine zveze,« sem preciziral.

Emi je čez lice hušknilo šest grimas groze. S sedmo je izdavila:

»Kaj ti pa je?«

»Nič mi ni, to je to.«

Nemo se je zazrla v flaško staropramena, potem dvignila razostren pogled, v steno, pa v strop, zdelo se je, da bo omahnila vznak.

»Zavrgel me je,« je nejeverno rekla v prazno, »kot tetrapak.«

Morala bi začeti razbijati inventar in nič hudega slutečo alter šikerijo, a je v duši komaj slišno naredilo krc.

»Aba ih li-ibe dih zo,« je s samo njej lastno silovitostjo lansirala poskus iz obupa, jaz pa sem si mislil: noli me tangere. Pomarančno skrknjena brada, studenca solz iz staroegipčanskih oči, ki sta se stekala naravnost v kotičke ustnic in mezela čeznje – tudi ko je jokala, se je smejala. To je Emin poslednji odsev v spominu. Zato me včasih uščene srce. Vstal sem in šel in nikdar več je nisem videl. Kar mi je z nekim perverznim časovnim zamikom povzročilo hude duševne motnje in bolečine. Tako hude, da nisem nikoli več nobene punce zapustil. Kasneje sem preko Pičija izvedel, da je hodila s tipom, ki je Marini Avramović fural projekte, ona pa se je pod njih podpisovala, tako gre to danes. Model je baje botroval tudi proslulemu performansu »Veliki zid«: Marina in njen fant Uday (ne Hussein), sta se definitivno razšla, toliko je bilo kot pribito, a potem sta privolila v špancir po celi dolžini Kitajskega zidu, ona z ene strani, on z druge, da bi, kjer se srečata, uradno pokopala ljubezen. Inspirativno, ni kaj. Kot vedno sem stvar razumel dobesedno in si živo predstavljal, kako ločenca korakata po tisti črni gradnji gore-dole, mesece in mesece in kakšne misli tačas znojita, da bi na koncu kratko dahnila, kar sta itak že vedela – čau. To mora biti umetnost, magari konceptualna, saj bi bila sicer preprosto norost. V luči novih informacij se mi je tisto trebljenje kosti na Bienalu v Benetkah zdelo že bolj tako-tako. Marininemu obrezancu je baje bolj slabo stal in Pičiju mimogrede tudi, Ema pa je kmalu presedlala na gledališčnega maga iz Belgije, ki mu sploh ni stal, bil pa je blazno znan in je med premnogimi svetovnimi turnejami obiskal tudi Ljubljano. Impotenco je odtehtala bujna karizma, kar zase res ne bi mogel trditi. Če že kaj, sem bil prepotenten. Ah ja, muze so jebene stranke. Morda sva bila z Emo v določenem trenutku pičlih sto metrov narazen, ona denimo v Cankarju, jaz pa v Žmaucu, pa se pičoza ni javila.

Nekaj dni sem preživel pri Totoju, ki mi je nonšalantno – posledica historičnega preobilja bivanjskih prostorov – dal na izbiro dve sobi. Nato sem se po moško spakiral od Eme na podaljšek Begmannce, v lepo in zračno stanovanje na nerodni lokaciji, namreč ravno tam so vse tiste mečke in bemflni začeli pospeševati navzgor proti Tempelhofu, da so stene noč in dan vibrirale z blizu sto decibeli. Stopil si v sobo in te je hrup zalimal na steno kot mačka Silvestra. Azil je ponudil dobri stari Dario, še vedno na filozofih, še vedno na najboljšem afganistancu. Moja soba je bila točno taka, kot sem jo bil zapustil, samo da zdaj ni bila soba, bila je čustveni trampolin.

Ne vem, tisto sezono sem nekam plitko dihal, pa ni prišlo dovolj kisika v glavo. Zdelo se je, da imam na izbiro zgolj rutine in spomine in če že, so mi bili vendarle bolj pri srcu domači, moji lastni, kot pa neka svetovna eklektika. Krizo je dodatno zaostrovalo akutno pomanjkanje melatonina. V nosnicah sem vedno močneje čutil aromo Jadrana, borovcev in cipres, okus grozdja, fig, granatnih jabolk in oliv, omamni dim, ki se dviga od belih rib, obrnjenih na žerjavici iz stare trte, sladko bičanje pekoče soli na palubi jadrnice in zamolkel utrip morja, ko se na dah potopiš v monokromatsko globino. In kakopak bakreno-zlate kakije v ustih, ko se zdi, da so sadeži poletja dokončno passe. Oziroma pomanjkanje vsega tega. Naše morje se bo spet dvignilo, čeprav ni več naše, sem tipično izseljensko idealiziral, spet bo vse dobro in mirno in jaz bom srečen in poln v sebi. Z nagibom v drugi polčas poletja je sentiment dozorel kot zrela tepka.

Slovo od Gnezda je minilo brez pompa. Čisto normalno sem v petek zvečer pognal roke v tek in sizifovsko dogural do sobote dopoldne, ko sem se po štetju izkupička spustil v klet, da bi ga na tajnem mestu – zasranem emajliranem lavaboju s kaput pipo − pustil poslovodji. Neki vrag mi je zatrobental v uho, da mi on že ne bo penzije plačal, če slučajno to mislim, mevža nostalgična.

Ne bo me neki vrag jebal.

Iz podzemlja sem se vrnil za 6.500 dojčmark bolj zajeten v jajca. S Haraldom in Kordom sem ruknil enega kratkega za na pot in adijo, bodro v objem lepim spominom. Že dan prej sem v kovinsko zlatega pasata karavan, ki sem ga kupil dobesedno na lepe oči – zaradi barve, stlačil vse svoje premoženje: specialno ortopedsko žimnico, dragoceno pernico iz sibirskega puha, norveški klečalnik s hidravlično nogo za nastavitev višine, ki je hrbtenico silil v pravilno držo, tudi če si na njem molil ali v mojem primeru meditiral, tajvanski notesnik Mitac, ki sem mu rekel Metak – najbolj znan nejm med nou nejmi, robustni sokovnik, polprofesionalni aparat za balinčkanje glave, vrhunsko spalko za vse temperature, skladovnico knjig in seveda moj zvesti mauntnbajk. Vse, kar mož v življenju potrebuje. Šele ko je bila vsa prtljaga na svojem mestu, sem opazil, da se cela ulica ubada z identičnimi opravki. Kot v reklami za čist zrak ali pa recimo pitno vodo so Turki, Grki, Kurdi in vsi podtoni Yougoslovanov fopali svoje merdžote in ford tranzite, samo da so oni imeli namen biti najkasneje do konca septembra nazaj, jaz pa ne. Otovorjen kot Mujo original sem petnajstega osmega 93 prispel na naš Šentilj in se spodbudno nasmehnil cariniku, ki je zabevskal v toti materinščini:

»Ka-a mamo to-tu?«

Šentilj zato, ker sem naredil ovinek čez Heidelberg, da vidim, ali je moja prapraljubica, s katero nisem nikoli docela prekinil stikov, tudi kaj nostalgična, in čez Dunaj, da pokontroliram ali Aktinija Zagmajster s kariero pri OZN še pomni tiste orehe in carjeviče in škripanje stare postelje v družinski hiši na koncu doline Tamar. Po novem je bila liirana z Okavambujem Babadžidejem, ki je delal za Bruselj, in nič kaj je niso navduševali spomini. Babadžide je bil celo rahlo nevljuden, zaskrbljeni pogledi sosedov pa so v globalnem jeziku govorili »ooo, neee, še en aziat z vso kramo«.

No, hitro se jim je, vsaj enkrat, odvalil kamen od srca.

Naselil sem se na obrobju Rakove Jelše, v tipičnem enodružinskem skrpucalu, katerega pater familias je tragično podlegel nacionalnemu športu, nakar sta žalujoča brata na brzino zlifrala še mamo v dom za ostarele, čeprav je bila še čisto pri sebi, in se naposled spopadla za dediščino. Bil je to neenak boj, ki ga mlajši pač ni mogel dobiti, pa je emigriral na Novo Zelandijo, meni pa kvazi ugodno oddal »svoj delež«. Tako sem se znašel v pritličnem stanovanjcu s klavstrofobično nizkimi stropi, nad mano pa agresivni brat s toksično ženo, res, bila je rojena za ime Salmonella, Sarinetta ali kaj takega. Zakonca sta se karmično širila na vse strani in vetrove, kot ogromna hobotnica, majkemi, hitro sem bil na knap z zrakom. Od prvega dne smo komunicirali izključno preko listkov: »prosimo, da ne parkirate … hvala,« slabo izolirani stropi pa so simultano prevajali bestialno dretje in psovanje. Tudi širše je bila kultura bolj mono. Na celotnem ex-yougo prostoru je mešanje jogurta rezultiralo v homogenizaciji, ta pa v hegemonizaciji. Skladno s svetovnimi trendi so se epidemično razširili in prevladali vulgosi – faktorji, za katere smo infantilno mislili, da so stvar zgodovine, a ta žal ni reka s smislom za smer, izkušnjo in nauk, temveč neskončna safalada, ki tisto, za kar se zdi, da je že for gud odkakala, vedno znova vrača na glavni meni. Skrajni domet raznovrstnosti je bila na redkih izbranih lokacijah črno-bela polarizacija v stilu legendarnega čoko-namaza Eurokrem. Torej, faktorji so se imenovali Čredniki, Ustraši in Homobranci, ljubkovalno Homoti. Prva dva sta bila južne šole, Homoti pa so bili eht naše gore runolist. Homobranec je tak: sovraži samega sebe, svoje seme in kri. Na nek samozanikovalen način je nagnjen h kozarčku in bolj k ustvarjanju kot k reševanju problemov. Rad taji svojo homofobno naravo, lastno mater in sina. V dnu duše in naskrivaj, da ne vidijo sosedje. Pogumen je le, ko je številčno močnejši, kar se zaradi butične nravi njegove horde prav redko pripeti. Želi biti tisto, česar nima, prezira pa, kar ima. Tudi sicer z veseljem prezira in zaničuje. Če je prilika, se rad nekaj punta, v resnici pa mu je klečeplazenje čisto okej. Je pa marljiv, to da: v slabem stoletju je od dunajskega kočijaža preko beograjskega kamionista pririntal do vašingtonskega traktorista. Taki ljudje so naseljevali to mojo Ljubljano. Manj soli kot so imeli v glavi, bolj jim je na ponos tolklo. Zagazil sem v vakuum, v obcestni jarek, nekam med nebo in brezno, med selo in vas. Aroma morja je bila enako neobstoječa kot v Berlinu. Manjkal je tudi vonj sočloveka. Prijateljev sem imel bolj malo, pa še ti so držali varnostno razdaljo – nikoli ne veš, govorilo se je svašta. Slovinec je slabo komuniciral s Slovincem, če pa je imel na koncu čefurski č, pa itak ne. Majkemi, sem videl popeglano babo na Bavarcu pljuniti z gnusom, kot bi izpljunila glisto, za dvema v trenirkah, ki sta govorila na jao in kao. Da bolj vpadljivih, recimo Ciganov, sploh ne omenjam: »Že 1000 let nazaj so prištopali iz Indije, pa kdaj mislijo že enkrat odštopati dalje!« No, pestro se je občevalo na asfaltu. Herojski šoferdžije so bili izdatno obdarjeni s hormonom za prehitevanje, ki zaobide in po potrebi kompletno anulira intelekt. Tip, ki je tako gonil svojega bemflna, da je pustil avtoportret na betonski škarpi, fresko natančneje, s katero bi se restavratorji še dolgo ukvarjali, če jim ne bi ukinili dotacij – to se je redno dogajalo.

Na priljudni strani polnoči, ko se je hrup v nadstropju unesel in sem spet slišal tok lastnih misli, je nočni živec vključil sireno. Ni se zaman imenoval vagus – lutalica, neodločnež. Srce je delalo pum-pum, pljuča so uprizorila hajko na atome kisika. Velik nemir, treba je bilo na zrak, med ljudi. Ampak kam? Svobodna Ljubljana je ob 21.45 v principu spustila rolete. Ob dveh, treh, štirih sem nehal cincati in se odpeljal na bencinsko na Tivolski, ki je bila odprta non-stop in kjer je permanentno žužnjal novopečeni cvet ljubljanskega najtlajfa. Nekateri prašniki na dveh nogah so na zelenici poleg bencinske praktično uradovali. Skini recimo, zastavonoše slovinstva, špica konica. Vedno togotni in nasilni kot satan, hkrati pa take šleve, da se jih je moralo zbrati minimum pet kredenc, preden so upali napasti suhljateža, ki je imel rdečo zvezdo na reverzu ali pa je »izgledal kot peder«. Intelektualci med njimi so se zapisali besedni umetnosti, poeziji, podžanr grafiti: »Fetus je pomebnejši od matere!« ali pa »100 % ponosen, 100 % Slovenc«, pri čemer je neki škodoželjnež neutrudno lektoriral ponosen v ponošen. Nič čudnega, da jih nemški naciji zaradi nearijskosti niso hoteli sprejeti v naci internacionalo. Čapci aka čefurji so bili slično nadrkani, a za niansu manj turbo otrobasti. Pri njih so bila možna presenečenja – negativna in celo pozitivna, pri skinih pač ne. Pivo je bilo Union ali Laško, ali-ali, zaradi tega si lahko dobil slivo na uč, čeprav sta bila isti šmorn. Platinuše so razstavljale svoj peroksid v trojkah, da jim IQ ne bi izpadel edninsko ali dvojinsko, pa tudi slišale so, da je zdaj kompetiticija in. Zvočniki so topoumno nabijali polmehanizirani jodl. V zraku je bilo neko slepo, difuzno, nekontrolirano nasilje. Prvič v življenju me je bilo strah ulice. Ne v Harlemu, ne v Bronxu ali Bed-Styu, ampak doma! Preostale ženske, potencialne oaze miru – takoj sem jim rekel vodenke, oziroma tempere. Saj ne, da bi bile slabe. Če odmislim tiste, ki so se pustile ugonobiti poplavi west-sladkarij, bi prej rekel nasprotno. Tudi temperament je bil načeloma čisto okej, ampak samo do čvrstega obzidja pohlevnosti, neke sprijaznjenosti, da je Janez pač šef, pri čemer je temu na čelu pisalo »lolek«, razločno kot »naš Tito« na Sabotinu nad Novo Gorico. Superca, sem si mislil, bojo torej name pikirale kot čebele na pelod. Ma jok. Če sem navalil, na izi ali na hart, so bežale kot splašene ovce, če sem izbral pasivnejšo taktiko lovske preže, ali pa tako imenovanega nastavljavčka, se tudi sploh ni obneslo. Poskusil sem še z živo vabo – ples. To je vedno palilo, če je bila suša in v ta namen sem hudo iztegnil pipalke. Diskoteke so sukale popolnoma neuporaben tuc-tuc in tako sem pristal na hausbalu dediča pohlepnega peka Blatnika – že samo ta priimek, Blatnik – ki je imel žilico za latinčke, afrikanerje in cigo viže: Pata, pata; Dumba, dumba; Niška banja; Tango in Harlem; celo Terrible od Tiger Lilies in temu slične medenične namiksance, ki so ob pravšnjem naboru občutenih poskočnosti omogočale artikulacijo celotne mavrice damskih radosti, ki sem jih imel na zalogi. Tehtno sem izbral samo-što-nije-amore-mio in nevsiljivo, a čvrsto fokusiral, ko sem srečnici optimalno ritmično in ravno prav odštekano nakazoval, kaj vse ji bom delal, če mi le dovoli sidranje v njeni lučici. Večkrat sem poskusil, se tolažil, da ne more iz prve uspeti, in migal in migal in potem je pred mano stal hlod, me gledal kot zaboden štor in mi objasnil s kostjo v zobeh, kot bi rekli Avstralci, da je to NJEGOVA punca. Pupo je pustil sámo, se inštaliral v zadnji kot diskretno zatemnjenega prostora in tam potuhnjeno čakal, da bo lahko ljubosumen. Si misliš? S tem sem na tisti zabavi izčrpal vire. Če nisem hotel v reciklažo, sem moral drugam. Pri nekem podjetnem škratu iz pleskarskega podjetja Erwin sem muval pred sicer nadvse zalimi mladenkami, a kot okamenelimi v septičnih grimasah. Da jim ne bi padel puder z obraza ali kaj? Skratka, počutil sem se kot lesni črv pred svežo hojevo plohovino. Pomislil sem, da me morda slab sloves tunka, nikoli ne veš, pa sem poskusil še anonimno: na tržnici, na Tromostovju, v veleblagovnici in v supermarketu. Ne vem, kaj je MENI pisalo na čelu, evidentno pa ni bilo združljivo z neonskim napisom »Par d.o.o.« domorodk. Mar nismo nekoč imeli še nepar? Kaj sem hotel, spet sem se odpeljal na bencinsko na Tivolski in si privoščil manjši živčni zlom. Tesnoba je sedla name kot uršulinka na kahlo. Na robu obupa in solz sem basal vase avstrijske bobi palčke in tulil v sebi: HOČEM NAZAJ SVOJE INTES ZLATE KROGLICE!

Tako je to šlo skoraj en mesec.

No, zjutraj je občasno pomežiknilo sonce. Majhnost je imela tudi pozitivne plati, ne samo negativnih: medliš recimo pred menda edinim javnim sekretom v mestu, tako silovit je nenaden pritisk prevelikega odmerka sirovih štrukljev … (za razliko od LR Kitajske je izločanje pri nas strogo privat stvar) … ves nasikan, ker so vse WC kabine aut of order, razen ene, ki je že celo večnost zasedena, pa še neki mrki kravatar te gleda kot plešastega gibona v zooju Rožnik, majkumu, ko se vrata končno odprejo in rečeš:

»Ooo, dober dan, gospod predsednik republike,« z avstralsko kostjo med zobmi. Mimogrede, predsednik je bil poslednji budžovan, ki se je vsaj trudil zastopati celoten narodov korpus: gasilce, menedžerje, tekstilke, športnike, vdove in penzionistke in celo improligaše v KUD-u France Prešeren. Zakisanim pro forma razplodnikom je šlo to blazno v nos, pa še komunist je bil bojda. Čeprav, meni se je zdel bolj midl-of-d-roud socialist. On, Ivo Kramberger in Mateja Svet bi bili drim tim, najboljši triumvirat, ki je kadarkoli vladal našim vrtičkom: estrogen in testosteron v enakovrednem razmerju; norija, intelekt in fizis v stabilni dinamični spregi, ampak ne, Karantanci so optirali za ocet, štirk, Andreja Capudra in človekovega najboljšega prijatelja. Slednji so bili zadnji branik usihajoče medljudske komunikacije: svetla tradicija mladinskih delovnih brigad, samoprispevkov in drugih udarniških akcij se je sfižila v masovno pobiranje pasjih drekov po parkih, samo zato, da bi ponosni lastniki lahko s popolnimi neznanci izmenjali kako misel ali besedo z elementi topline, recimo o spolu njihovega Rexa in to. No, psi so bili dobri tudi za vzdrževanje džoging terorja – izročila kitajskega samodržca Džo-Ginga, ki je bil stanovanjski problem svojih podanikov rešil tako, da je bila polovica ves čas na begu in kaj bo takim stanovanje. Skratka, na veliko se je tekalo za nevrotičnimi mrcinami, ki jim je nenaden prehod na chappy/pedigree gorivo povzročal obilo motoričnih težav. Tudi za pse je bila tranzicija jeba. Res pa je, da je bilo leta 93 v Sloviniji bistveno manj zobotrebčarjev in zobotrebčark kot v Avstraliji leta 84. Moda pajkic se še ni dobro prijela. Tisti odločilni korak med polnopravne članice razvitega Zahoda je bil v Sloviniji še če, ki bi zajca ujel.

Malo zaradi terorja zvonov, malo zaradi obetavno dvomljivega slovesa sem postal pozoren na ustanovo v soseski, Trnovsko cerkev. Vanjo, no bolj na njen vrt, so redno zahajali Niko, za nekatere Nikola Kemičar, za prijatelje pa Eta Nol, in njegova ekipa. Bili so heroji Trnovske cerkve in še marsi- in mnogočesa, če naj se zadržano izrazim. Tipični presežkarji. Zdelo se jim je samoumevno, da mora njihov vitalizem trajno obeležiti zgodovino karantanskega ljudstva in da jim zdaj, ko se je to udejanilo v samostojni Sloviniji, prvič v zgodovini našega planeta Zemlja, ki bi se pravzaprav moral imenovati Voda, da jim zdaj pripada določen kredit, se jim je zdelo, in to, da so se rdečkarji tako hitro zavihteli nazaj na oblast, jih je orenk razkajfalo. Trnovski župnik je za njihova čustva pokazal obilico razumevanja, pa še nagnjenost, ja, strast vizavi žlahtne kapljice jih je družila. Tako so se naši vitalisti za časa zločinskega, nazadnjaškega, totalitarnega sistema bili še nekoliko plaho zbirali v pisarni Nore revije, v fazi zdrsa demokracije nazaj v žrelo komunajzarske kontinuitete pa že na prostornem vrtu trnovske cerkve, ob škarpi, ki je sveto zemljo delila od posesti sakralnega arhitekta J. Pločnika. Napredek je bil očiten. Vse je bilo gratis in šušljalo se je, da so tudi ženske v igri. Ob goli misli nanje sem fasal erekcijo in periskope okrenil za klicem narave. Tako se je pripetilo, da sem vitaliste zasačil bratsko objete, totalno naklane, deloma slinaste, kako prepevajo »druže Tiitooo, Milan nas je v riitooo!« In brez ene same babe, čeprav mi je bilo iz zanesljivega vira namignjeno, da ima zgolj župnik Podhlačnik celo plejado mladoletnic v orbiti, kaj šele drugi. Da smo nacija in država po SEBI in ne po drugih, toliko je bilo jasno, me pa je začrvičil hud dvom, ali je to res tako strašno v redu. Jebiga, napokal sem se na vatikanske stroške in se od silne fuk-ihte napil, nakar sem tudi jaz malo prepeval, če sem že bil tam. Kot bi šlo za narodno himno, sem slovesno intoniral »Račke« in ker sem bolj fizičen tip, sem še migal zraven kot se zagre. Očitno nalezljivo. Kmalu je cela enturaž gagala za mano v vlakcu in se šla račke. Od blizu sem prekontroliral formo eminenc homobranstva: Veterleta, Pljučnika, bratov Pogobnik, Pučarja, Jamreka, Jehovška in Jožeta Znoja … Celo končna stopnja človeške evolucije – nevretenčarski rumeni kravatar doktor Rumpel in pa heroja oporečništva, brata Milo in Drago Janičar, so se kot zadnje rupe na sviralu priključili kompoziciji. Medtem ko se Tine Hibar in Spominka Hlipar orgije sploh nista udeležila, se je naš najboljši sosed Janša ves trd v uhlje kisal ob strani in mrko špegal izpod košatih obrvi, kot bi ga v faustovskem obratu usode kolega Janičarja po turško nabila na kolac in ga pustila bingljati mimoidočim v opozorilo in opomin. Se bo ta nosonja sploh kdaj sprostil? Možnu je vse, ni pa sigurnu in itak, čemu?, ko pa gladka mišica permanentne zamere, spazem monokulturnega čustva meša um damam in celo Monci Košer. Čeprav lep kot slika, ob kateri zbledi tudi Marilyn Manson, je bil in bo ostal trpek možak, ker je z rojstvom zamudil dve desetletji, da bi lahko nastopal v britanski teve seriji »Maščevalci« z vsemi tistimi bjondami v S/M autfitu, pa da mu se divi narod, ne pa da ga vlačijo po zobeh zaradi ene kepice sladoleda, starih štruc kruha v kantah in take. Ni čudnega, da je potegnil surlo, ji dal veliko začetnico in jo povzdignil na piedestal državotvorne pomenke. No, ne oziraje se na sladoledarja in na podle udarce usode, so se vitalisti zabavali, tako danes kot nekoč, samo da nekoč na račun rajnke države (subverzivno delovanje), danes pa na račun RKC Slovinija Inc. (taktično zavezništvo). Župnik Pohlačnik se je profiliral kot izrazito radodaren mecen, duhovno in v smislu izvrstnega cvička, jasno je bilo, da so frajerji oni, post-komunisti pa obični poštarji. Fusnota k slovinski šprahi in dometu razumnikov: Freier je v nemščini navaden kurbir, vulgo.

Frajerisanja in cvičkarije je bilo abruptno konec, ko je na Slovinijo padla senca kardinala Brodeta. Ta namreč ni odobraval nikakršnega razvrata, še posebej, če je bila v igri gospodova kri, pa čeprav razredčena v razmerju ajnc/ajnc. Z njim ni bilo zajebancije, slišal je samo na ordnung in disciplin, kot sekretar KOS-a bi se odlično obnesel. Čeprav, v svojem bistvu je bil vendarle ljudski človek. Strašno rad je prepeval Pet Shop Boyse: It's a sin (bo zrasel v mamin po-o-balin) in z zanosnim čaščenjem sistema svetnikov, posrednikov na liniji bog – posameznik, sprožil nov val redistribucije materialnih dobrin, oziroma korupcije in klientelizma. Svoje ovčice je sproščal z modnim pozdravom Namasté, jedel je šeitan in pil gensko modificirano sonjino mleko in se mujal biti šanti-šanti. V hladnem pišu njegove kute je vzklil niknejm Lubri-kator. S sladoledarjem bi po neki logiki morala tvoriti nerazdružljiv par, ampak ne, preveč sta si bila podobna. Tako je kardinalni element Brodetovega doprinosa narodni sreči ostal, da je iz formaldehida potegnil vedo o štorkljah rodiljah in jo pod naslovom »Iz rode« znova kanoniziral kot znanstveno resnico, nakar so emance, lezbače in ostali levaki popadali v nezavest, Frane Adam se je od navdušenja avtokastriral, Dawkins pa je spisal knjigo o bogu in opicah. Dobro, to je bilo kasneje.

Tistega dne, 13. septembra 1993, sem dopolnil 33 let. Jezus se je s križem vred vneto obračal v trugi, medtem ko je Rabin Arafatu maškaradno zašejkal dlan z edinim ciljem, da bi neskončno anihilacijo Palestincev zbil na nivo rutinske vremenske prognoze. Trnovski vojščaki so odgagali svoje in eden za drugim matinejno omagali. Naslednjega dne so jih čakale službe, zarote, poslanstva. Evakuiral sem se do KUD-a na osvežilni napitek, ki kajpak ni bil zastonj. Za eno tistih ultra nerodnih miz tako sedim v nedefinirani družbi, ko se od nekod vzame arhitekt Ira Zamorko z depešo, da občinarska mafija zahrbtno in protipravno demolira našo Metelkovo, kasarno »4. jula«, če smo natančni. Na Metelkovo so alternativci, subkulturniki in ostala antitelesa že leto, dve nazaj bili vrgli oko, patriarh Vidmar je vsled njihovih teženj celo uradno podpisal nekakšno pismo o nameri, sedaj pa ta affentat! S celotnim instrumentarijem prisile in demokracije za hrbtom se ti politikantska bagra posluži strahopetnega zarotništva in gre rušit nesojeni center neodvisne kulture od znotraj, da se navzven nič ne vidi, prihuljeno in ponoči, ko miličniki gledajo in žvižgajo vstran in večina antiteles visi po kafičih ali je kako drugače družbeno koristna. Vstal sem in zavpil:

»Kvizlingom peroti porezat, zasedba zdaj!«

Ozrl sem se naokrog. Folk me je malo butasto gledal. Jebiga, kar sem rekel, sem rekel.

»Zbira se denar za sekret papir in za sveče, evo, tukaj doniram prvega čuka,« sem bil že na štengah, ki od šanka peljejo gor in se drl:

»Rušijo nam Metelkovo, mi je pa ne damo! Prispevajte za zasedbo, vsak Franci, Ivan, Pločnik ali pač Truebar dobrodošel!« In tam je bila tudi že neka Evelina, s pušico za prispevke, hitrejša od lastne sence. Kolikor je gledala telečje, je bila publika kar radodarna in srborita je bila tudi.

»Dobimo se midnajt pred kapijo na Metelkovi!« sem še zatulil in se z Evelino napotil v galerijo Škurc, kjer se je krema prostih radikalov voljno dala pomolsti. Na krilih konjunkture sva odhitela še v K4. Redarji so naju nekako spustili not, DJ je spustil reglerje, nakar je zadonel moj alt in zmotil podmladek Roza kluba pri prvih kaming-aut plesnih korakih. Odziv je bil mlačen in keš švoh, a neustavljiv je tok zgodovine: z Evelino sva že brzela na šoping, ki je bil od osamosvojitve naprej na redkih izbranih lokacijah mogoč do dvaindvajsete ure. Evelina je bila malo presenečena, ko sem dejansko navalil samo na Palomo in sveče. Ne vem, si je predstavljala, da bova kupila tudi kaj čokoladk, morda buteljko rujnega, a bil sem neomajen:

»OK, ajd važi, še paket vložkov in šteko tamponov.«

Štacuno Cekarček v Šiški sva temeljito izropala. Tisto noč so Šiškarji zamudniki mencali do jutra ali pa srali v muslič stilu, ki je mimogrede anusu in občemu zdravju mnogo bolj mil od brutalno zahodnjaškega brisoguz sistema.

Malo pred polnočjo se nas je kaka stotinja znašla pred kapijo Metelkove, armada za slovinske razmere, na drugi strani pa nervozen, golobrad varnostnik, ki je precej neumestno nekaj grozil skozi ograjo. Obstali smo kot alter lipovi bogovi. V zraku je zoprno obvisel tisti ovčji meeee, kaj zdaj? Ko se je zazdelo, da bi se to lahko nadaljevalo do jutra v maju, sem stopil do Zakladnikarja, ki se je že rodil resnobnega videza in bil kot tak idealen za kočljive diplomatske misije, ga poprosil, naj varnostniku razloži, da ne gori voda, samo mirno kri, v flop slogu preskočil ograjo, pristal kot maček na vreli kaši in kot leteči tiger/prežeči zmaj odkungfujčkal proti najbližji stavbi, za katero so me kasneje pobrifali, da se ji reče Pešaki. Taka energija je bila to. Aleja jahta est, Rubikon je bil prebreden. Dve, tri minute kasneje si je centurija ljudi prilastila ljudsko lastnino, kar je kasneje v naši republiki nekako postalo vzorec, in se v individualizirani inačici vpisalo v zgodovino pod šifro »privatizacija«. Naredila se je evforija, edino Zakladnikar je ohranjal slovesen vizaž in pomno beležil historiat. Od vseh najjasneje se je zavedal, da tako motiviranega, od znotraj prihajajočega in ne s strani kakega centra globalne zarote dirigiranega punta naš slavni narod še ni skusil in da ga predvidoma tudi nikdar več ne bo. Od takrat se ga drži častni naziv Arhiv A. Med nami ostalimi je slutnja enkratnosti in neponovljivosti povzročala spontane levitacije. V prvem nadstropju Pešakov smo zabasali dolg hodnik, teraso in bivše kancelarije. Kolektivno smo naredili špago med strahom, da ne pritisne ljudska milica & marica ter evforijo nad lastnim junaštvom. Bil sem pozvan, da održim nekaj stabilizacijsko-motivacijskih govorov, malo za medije, malo za nas, kar mi je nakopalo srd neke alter-alter skupine, z bajno brihtnim imenom »Dva tisoč dvesto i kusur«, ki je malo zamudila na zasedbo in se srborito usajala:

»Pa kdo je ta Moron, agaje kdo, razen dons, že kdaj sreču?«

Pravzaprav je bil le solo kitarist v union-afektu. Kurc ga gleda, paloma je bila zadetek v črno, pa tudi sveče niso bile zaman. Elektrike nam prve dni mestna vrhuška sicer še ni odvzela, a so migljajoči stenji odlično odigrali rezervno vlogo kreatorjev romantično-revolucionarne štimunge. V rani zori, ko so bile družbene obveznosti odkljukane in se je šunder donekod stišal, sem povsem samoumevno naguzil Evelino, od zadaj in s strani, tatinsko, kot trajni agent Džems Blond, saj je bil prostor poln nespečnih statistov. Santa Marija, kako gromko mi je prišlo! Bil sem ekspeditiven, z glavo in srcem še preveč v prejšnjem tripu, da bi se tudi Evelini prišajnala perla užitka. Tu naj pade na misel najhitrejša stvar – misel. Še hitrejši pa zna biti orgazem: prišlo mi je prej, kot sem mislil. Bil je to spust za Laubenhornski pokal z elementi Vitranca in Zlate lisice. Super G skratka. Jebiga. Konec koncev je bil MOJ rojstni dan in zadnji dan fuk ramadana je bil tudi. In itak, točno ob sedmih je čez ograjo priletel še topel sveženj časnikov Delo. Bili smo na prvi, se pravi na pravi strani. Tako je Nikola Kemičar dobil samostojno Slovinijo, naveza Bajrami-Višnu pa dve leti kasneje suvereno Metelkovo. Ampak Nikola, naj bo jasno: moja zajebancija te ni ama ništa koštala, tvoja pa je mene, in ne samo mene, oropala ducata trinajstin ozemlja, tisočev kilometrov fine jadranske obale, desettisočev kvadratnih kilometrov gozdov, pikantno namiksanega etno kozmosa, ohridskih postrvi, bosanskih volkov, Dudeka in Regice, tufahije in kajmaka in sonarodnjakom nabila 12-, 14- urni delovnik v rit, po diskotni tarifi, če delo seveda sploh še imajo, medtem ko ga sonarodnjakinje skoraj gotovo nimajo. Da o zdravstvenem, socialnem, itd. varstvu niti ne govorim. Pa zelo veliko ljudi v najboljših letih je odrajalo v pekel. Mislim, okej svoj prav, muda, hrbtenica in edelšal jetra, ampak jebote svetac, Nikola.

Seks in politika res nista za skupaj. Ob izostanku ekvatorske izmenjave človeku hitro na politiko butne, kar se potem, glede na stadij konstipacije čaker lahko stopnjuje vse do Hitlerja, Napoleona ali kraljice Elizabete. Tito, denimo, je imel puše zgledno prepihane, pa ni bil prevelik težak. Cigare, viski in dekleta – bolje razvrat kot samomor v bunkerju pod zemljo, ki drhti v topotu bližajočih se rdečih škornjev. Tudi jaz sem bil spet na kursu. Končno sem dobil svoj seks, svojo dozico ljubezni, pozornosti. Ampak hudiča, zaradi let ali kaj so me zgrabile silnice »javnega interesa« in moj kviki nemudoma spervertirale v nov, bistveno daljši fuk ramadan. Evelina je s prvim jutranjim čikom šla v merdžer z enim, ki je malo manj elokventno gofljal, pa malo bolj orenk žokal, ugibam … Slovinke so kurbe, razen mame. Na vsak način hočejo pripadati, biti del nečesa večjega od njih. Malo jih je, pa morajo hitro krožiti, tako da Evelini njene površnosti niti nisem zameril. Itak me je povsem uročila metelkovska magija. Vse skupaj je bilo en sam ljudski performans, kot šestplastna sadna torta, čez katero so od prvih trenutkov dalje smetanasto prišle nenaročene donacije raznih podjetij, organizacij in posameznikov. Anonimni donator nam je preko simpatičnega mladca dostavil dva NMT brezžična telefona – mobi kufra z brezplačno naročnino. Bila sta okorna, težka in bolehnih baterij, ampak žice za zvezo s širnim svetom nista potrebovala. Lahko si stopil na hodnik, po stopnicah navzdol, čez dvorišče do pač kamorkoli in ves čas govoril z mamo, ljubico ali raje v živo poročal novinarki z nacionalke s prve linije fronte za svobodno in civilno družbo. Pa naj kdo še reče, da anarhija in tehnološki napredek nista za skupaj. Pro-metelkovska občutja so segala v vrh duhovne, kulturniške in državniške nomenklature. Profesor doktorji Žužek, Mučnik, Mercinger in Jaka Šraufciger so bili za, Mitja Rokovnik tudi in nenazadnje nadškaf Šušmar, zadnji slovinski cerkvenjak, ki je toleriral »Splošno deklaracijo o človekovih kravicah« ter božjih ovčicah in je na pašniku pred cerkvico Sv. Urha Metelkovi posvetil mašo zaušnico. Dober bataljon ekscelenc je javno artikuliral podporo. Celo el prežidente osebno nam je zarotniško pomežiknil. Edino športniki so bili po običaju tiho kot riti. Smučarji so spet zatajili.

Metelkova: ko zajemalka postane antična čelada, ki s prefriganim podaljškom hkrati varuje intimne dele vojščaka svobode, tako bi lahko simboliziral njo, ki je ime dolgovala Metelkovi ulici, ta pa Francu Serafinu Metelku, slovinskemu farju in slovničarju, ki je poleg nebeške nesmrtnosti hotel še na Zemlji en orenk spomenik, in sicer s pomočjo metelčice ter z njo povezanih pravopisnih reform. Na srečo je bila diabolično zapentljana pisava leta 1833 zakonsko prepovedana, a smo Slovinci tekom zgodovine z dežja zatacali pod kap in pristali v Toporišičevih tropinah. Metelko je bil zgolj pijon v stoletni kranjski serialki. S kolegom Kopitarjem sta podpirala jezikovno reformo in paktirala z južnjaki s Karađićem na čelu, Matija Čop in Prešeren bila proti jezikovni reformi in sta navijala za zahodnjake. Slednja sta imela boljši PR in zmagala, a hkrati še poglobila bratomorno razklanost, ki se je kot tenka sled driske vlekla od P. Trubarja vs. T. Hrena, preko homobrancev vs. partyzanov, do amerikanerjev vs. staroevropejcev in tako naprej v nedogled, dokler ne bomo v predmestju Pekinga morda ugotovili, da smo vsi v istem sojinem zosu.

Tak je bil historični pedigre naše Metelkove, ki je bila zame predvsem Metka – prijazno dekle, ki vsem rada da in se nikomur ne obeša za vrat. Erupcija igrive ustvarjalnosti je bila tudi po planetarnih merilih kolosalna. Prvi trije meseci so bili utelešenje matere vseh socialnih utopij, iz katere komplet naturalno izhajajo tiste osebne utopije, ki jih ljudje praviloma že v adolescenci definitivno pokopljemo. Skiciram: učiš se in delaš iz veselja, ne za denar, osebne potrebe opravljaš skladno z notranjo uro, ne s cerkvenim zvonikom, seksaš zase, ne za vnuke, nisi objekt, temveč subjekt … saj sploh ni zapleteno. Da je kaj takega možno sredi koagulirane očetnjave, noro, so se mi skrivoma rosile oči, medtem ko sem spremljal plesni performans, darilo somišljenikov s Hrvaške. Velika garaža oziroma Hangar je bil v ta namen poplavljen z nekaj centimetri vode, spot reflektorji so ročno sledili nastopajočim in potem si lahko spremljal, kako gajstna dekleta frlijo po temni vodni gladini in prav vsa so se mi zdela blazno privlačna. Zbiral sem pogum za osvojitev kake telefonske številke, ko me je na parkirišču pred Pešaki prispevek bratske kraljevine Holandske prestavil na bizarni planet glasbe, pantomime in samohodnih kulis. Marsovci iz Utrechta so rekli Metelkova ruls in z igranjem galaktične himne hecu prilimali uradni pečat. Uf, sestre s Hrvaške so tačas že šle. Višnu je eregirano hropel. Dogajalo se je spontano, večplastno, križem in počez. Kljub videzu hudo orkestriranega komplota ni nihče imel pregleda nad celotnim dogajanjem. Milenij hlapčevskih sanj je z ljudomilim pokom prekinila parada svobode izražanja.

Razcvet kreativnega avtonomaštva so deloma omogočili novokomponirani oblastniki sami, ko so si s strahopetnim, zahrbtnim manevrom zasadili nož v hrbet in pokurili ves moralni kapital, če so ga kdaj sploh imeli, deloma pa dejstvo, da se je nenadoma ustvaril prostor, ki je omogočal dihanje s polnimi pljuči. Prostora je bilo res na pretek. Tudi za pisarniške anarhiste – Žarka Drena z ekipo, ki so zagovarjali gandijevski »marš skozi institucije«, »izvotlitev od znotraj« in so zato prikokodajsali šele, ko je bilo jasno, da anti-zasedbenih batin vsaj kratkoročno ne bo. Promptno so porufali v življenje venček demokratično-transparentnih organov, med katerimi je bila »prostorska komisija« instant & evergrin hit. Mislim, vse se je oplajalo in mešalo kot kvarki ali pesek v Sahari, oni bi pa to na parcele. Špura, ki so jo zaorali in konsekventno vlekli, dokler niso pod pezo let in bolezni eden za drugim odpadli kot knof z gat, je pisarniškim anarhistom prinesla miriado nadimkov: evi-denca, ka-taster, geo-deti, konzer-vans, itd. etc. Zmagal je sala-mura – neusahljivi vir džouka, špasa in zdravih antagonizmov. Medtem ko so sala-mure zaskvotali oficirske kancelarije in med zatohlimi stenami kopičili salo, smo se modrejši nastavljali novinarskim objektivom in predvidoma zadnjim sončnim pramenom, preden se na mesto povezne meglena, močnata pokrovka jeseni.

No, da ne bom prehiteval: neusmiljena luč prvega dne osvobojene Metke je razkrila prave razsežnosti devastacije. Ene stavbe so bile porušene, druge so visele na nitki, vse pa so bile tako ali drugače poškodovane, kot bi nekdo v čim krajšem času hotel doseči čim večje opustošenje. Nova termopan okna, ki jih je armija zamenjala tik pred odhodom, so bila nasprotno pedantno, brez sledu odstranjena. Končala so na zahodnem obrobju Ljubljane, v upravi hitro rastoče firme Rom-pom-pom d.o.o., ki je po principu roka roko umije donirala stroje za rušenje Fusnota: lastnik in patriot irskih korenin Pavle O'Maher je leta kasneje, ko je DURS težkega srca tudi od njega moral terjati zaostale dajatve, protestno razglasil bankrot in emigriral na Deviške otoke. Triumvirat Vidmar, Strugar & Lesar je imel tri kile masla na glavi: poleg nelegalne rušitve in uničenja družbene lastnine še žlahtni klientelizem oziroma korupcijo in pravzaprav krajo. Rekli smo jim Banda četverice, čeprav so bili samo trije. Za njimi je namreč enkrat ena moral stati še nekdo, recimo kaka toksično žolčna soproga ali pa veliki Maščevalec osebno, sicer gotovo ne bi tjavendan rušili vsega pred sabo. Tako smo tudi v Sloviniji s povratno pošto dobili svoje Sarajevo. In kaj kmalu tudi svoj Stari svet: vkorakanje motociklističnega društva Ajzenkrojc je izgledalo kot prihod kralja Kserksesa v Persepolis. Rado Brkić v sredi in tesno ob njem trije lestenci, število prateža in statistov pa je odslikavalo stanje slovinske kinematografije. Malce izven protokola je bilo zgolj, da so se Krojci, ki so si usnjene uniforme dejansko sami sešili, nemudoma zabubili v skrajni nasprotni kot prostornega areala, ampak kaj so bajkerji vedeli o zgodovini. Dobili smo opozicijo, da bo uravnilovka zdrava, sem pomislil in že v drugo, da je Metka za eno Ljubljano malo velika.

Ne glede na naprezanje sala-mur iz prostorske komisije so si Metelčice in Metelkovci sami izbrali prostore: pač po potrebah in zmožnostih. Jaz ne, jih nisem potreboval. S peščico somišljenikov sem bil meta skvoter, ni nas zanimala parcela temveč totaliteta. Za razliko od likovnic in likovnikov, ki so že od pradaljnega leta 1954 čakali, da domovina rodi kak nov atelje, meta skvoterji nismo imeli tovrstnih potreb. Naš atelje je bila javna dnevna soba, ljudski laboratorij, razvojni oddelek, v katerem je na vagi vse, vključno z utečenimi pravili in zakonitostmi. Bil je to prostor preobrazbe, ponovne osmislitve flore, favne in neživega sveta ter nas ljudi kot pastorkov stvarstva. Majkemi, stvar je imela duhovni, maltene religiozni štih. Na nek usodni, žalibog minljivi način je pokrpala in zaflajštrala naš fatalno razklani narod. Če odmislim javni sekret na Tromostovju, je bila Metka prvo srečevališče kraljev, beračev in vseh sort vmesnih ljudi, tako v socialnem, političnem kot v ekonomskem in rasnem smislu. Postala je portal med Vzhodom in Zahodom: zahodnjaki so zaradi nje drli k nam, vzhodnjaki so zaradi nje bežali od doma. Paradigmatičen je bil projekt »1001 noč (za 101-ega dalmatinca)«, v katerem so najslavnejše hčere in sinovi domovine predavali nam prostakom in potem solidarnostno pri nas še prespali. Ni jim bilo hudega: nek avantgardni antikvariat nam je najimenitnejšo sobo na posodo opremil z bidermajerjem, žametnim baldahinom nad posteljo, svilenimi rjuhami in jugendstil kahlo, da ne naštevam v nedogled, Zakladnikar pa je velikodušno razvezal svoje diplomatske kapacitete in nam našlepal vseh sort eminenc. Od Marjane Deržaj do Lada Leskovarja, Borisa Cavazze, Dareta Valiča in Milene Zupančič, Leona Štuklja in Mateja Parlova, Daneta Zajca in Borisa Anoraka, Alenke Pintarič in Pavleta Čelika do Zorana Kržišnika in Mihe Jazzbinčka z bendom. Vsem hvala. Še posebej slednjemu, ki si je po koncertu, nesebično braneč svoj seksifon, zaradi mačehovskega odnosa Komunalne službe na ledu pred Galo halo zlomil roko. In to v funkciji ministra za okolje, prostor in parkirišča. Bil je to prvi rialiti šou pri nas in prav zaradi njega je Džez-Miha v naslednjih letih skrenil daleč v desno in globoko v grenko. Uporabniki Metke smo imeli propagandni abece v mezincu, pa je v kategoriji 101-ega dalmatinca, kljub občasnim spodrsljajem, kmalu ratal totalen drenj. Če odmislim orto homobrance, za katere je bila Metka komunajzarski kompot, se je prav vsak, ki je kaj dal nase, hotel posončiti v tako elitnem okvirju. Recimo Rumeni kravatar, ki je bil takrat sicer še čisto navaden posranec, župan je postal kasneje, je za las in samo zaradi dobrih vez prišel skozi. Če bi bilo po moje, že ne bi. Zgago Jelenčić je, nasprotno, ostal pred vrati, ker pred kapijo ni hotel odložiti karantanske zastave. Enako Borut Pohar, ker je bil tako napihan z maroškimi travellers-čeki, da je jahal na dveh kontinentih hkrati, iz ust pa je namesto puhlic spuščal dim z malo megle. Za Magnifica, Jerco Mrzel, New Swing kvartet in ansambel Lojzeta Laka ni bilo nobenih ovir. Tudi Jan Plastičnjak je prišel, ampak on kasneje, ker je takrat še šparal za poršeja. Dalmatinci so redno skrbeli za vroče etično-ideološke pričkarije – prava reč, letelo je perje, a kot sem že bil namignil, je bil to zgolj eden od kamenčkov v programskem mozaiku. Koncerti, razstave, predstave, delavnice in debatni krožki so se mešali s taborniško kuhinjo Črni mrav, čajno kuhinjo Darling in interno špajzo Totalitariat. Medtem ko smo bili ostali zgovorni, so likovniki v vseobčo radost od prvega dne dalje očividno ličili zunanjost in notranjost Metke. Jiri Kočica in Mare Kovačič sta klesala kipe. Profesor Jože Barši je postavljal sofisticirane soci-artes instalacije in Lara Bohinc je iz stare plastike cmarila fleten nakit. Ona je na krilih lepote kmalu poletela v London in tam prav nemarno zaslovela. Metka je bila od vsega začetka izvozno naravnana, a tudi za naše najmlajše je bilo vsak dan vzorno poskrbljeno. Arhiv A in Nina K sta celo prejela in zavrnila mesto tiskovnega predstavnika stavkajočih policistiv, ki so se ravno takrat počutili zapostavljene s strani mačehe države, strokovnjaka, ki bi ustrezno predstavil njihove pravične zahteve, pa niso imeli. Škoda, bil bi to svetovni unikum, da skvoterji rihtajo možem postave ugodnejše prejemke in višje doklade. Pod Metkinim krilom se je skratka zbral cvet inteligence in manualnih veščin. Modri vladar bi rekel »oho, to je treba izkoristiti v obče dobro«, ampak naš troglavi zmaj, Banda četverice ni bila modra. Bila je plava od besa in od zavisti zelena. Metka je kasirala vso medijsko slavo, Banda je bila kvečjemu Ivan brez zemlje, bed-gaj statist. Stvar je bila zanjo enostavno ponižujoča in ker je homobranska nrav taka, je padla ihtasta kontra: najprej so nam odklopili štrom in kmalu zatem še vodo, zdaj že tradicionalno v porog družbenim normam in zakonskim aktom. Cagava kalkulacija. Z nami so bili potomci donedavnih stebrov socialistične družbe – delavcev, ki so bili že prej bolj papirnati tigri, zdaj pa so, oropani vsega, kuhali mulo, skratka potomci vodovodarjev, električarjev, železničarjev, kovinostrugarjev, varilcev in še pa još. Bevc je bil celo direktni žlahtnik Nikole Tesle. Sirota ne pozna bankrota, zjutraj so nas odklopili, popoldne smo že bili spet on-lajn z elektrogospodarstvom in vodovodom. Vidmar je sumil, da je vuduvudu v igri. Penil je, šizil in norel in šel naposled tako daleč, da je v klasični partizanski maniri podrl lokalno trafo postajo in za nekaj sto tisoč davkoplačevalskih mark postavil bajpas varianto, glavni vodni ventil pa je ukazal zaliti kar z betonom, samo da bi nam navihanec ponagajal. Jaka muda, vodopreskrba se je samoorganizirano preselila v podzemlje, elektrike pa je bilo v obliki javne svečave, airborne napeljave in sosedov še vedno na pretek. Blisk Samo z ekipo je imel na skrbi notranje instalacije, Bevc je blestel na daljnovodih in eksternih priključkih. Razvil je specialno, tudi laiku dostopno tehniko avtopriklopa na omrežje: en električni samopriključek se je končal z jedilno žlico, ukrivljeno v stilu Urija Gellerja, drugi pa z enako ukrivljeno vilico, nakar se je s pomočjo specialne fižolovke žlico, ki je bila plus, zahakljalo na odgovarjajoč električni vod in idem z vilico, ki je bila minus. Edina jeba je bila, če se je zgrešilo polariteto, ker vodov je bilo več in nič niso bili označeni. Takrat je nastal kurcšlus v celi soseski, še prej pa je bogato iskrenje vaporiziralo žlico in vilico. Vredno Nikole Tesle. Ker je bil Bevc varčen in kljub afiniteti do rujnega sosedom donekod prijazen, nam je lajtšou priredil samo z vsakim četrtim priklopom in še to samo ob lepem in suhem vremenu. In kako skokovito je človek napredoval: ko je prvi mraz gverilsko napadel deželo in so nam nindže Bande četverice precvikale vse žice javne napeljave ravno sredi koncerta skupine NLP (Na lepem prijazni), se je povzpel na poledenelo streho sosednje Avtošole, da nas bo sredi tiste arktične moče spet priklopil. Malo junaško sem stal tri metre za njim in tuhtal, ali je guma na mojih podplatih dovolj dober izolator, za primer, če bo kurcšlus. Znal sem se vrhunsko umiriti, se znajti v še tako klavstrofobičnem mikro svetu in če je bila smrtna nevarnost v igri, sem znal hromeči strah transformirati v krepčilni dremež, ampak to je bilo za numerco preveč. Bevc se je s prsti desnice kot Humar pod Nanga Parbatom oklepal enega od vijakov, ki so salonitke pričvrščali na strmo padajoče ostrešje, z levico pa je skušal zatakniti žlico za pravo žico, tačas, ko so po Masarykovi hrumele težke trole in so železniške tire za Naprozo stresale neskončne tovorne kompozicije. Dihal niti nisem, sem pa vizualiziral, kako bo skozi led in vodo zdaj zdaj šinil ogenj elektronov, se prebil skozi vijake v mojih bulerjih in mi scvrl možgane in kako bova s Bevcem kot osmojena kokota obležala na pomrznjeni železni šari tam spodaj, on s scmarjeno žlico in jaz z vilico. Na pokopu bi bil Bevc zvezda štroma, Teslin rojak, ki bi si ga zdaj tudi Slovinčki lahko malo lastili, jaz bi bil pa kurac od ovce. No, razvilo se je drugače. Bevc je od danes na jutri copnil med »izbrisane«. Čeprav se razen dveh kratkih počitnic na morju še v življenju ni premaknil iz rodne Ljubljane, oziroma Šiške, so mu na občini rekli, da naj gre kar v Srbijo po rojstni list in ostale papirje.

»Ma pejte vi v Iran,« je podal protipredlog in pri tem je ostalo. Tudi potem, ko se je poročil s prelestno kirurginjo, s katero sta imela veliko prelestnih otrok, ki jih je upravna enota z avstralsko kostjo med zobmi vendarle zavedla kot naše. Bravo naši. Bevc nas je BP priklopil in se pridričal navzdol. NLP so zopet zaružili. Na tisti poševni ledeni plošči sem pomislil, da je v življenju in širše vse eno in da ni vseeno in Bevcu olajšano zatrobental v pozdrav:

»Pa ti si car, človek.«

»Ma ti si kralj Metelkove.«

»Samo, da ne na Betajnovi,« sem z elementi splošne omike pohitel zakriti rdečico.

»Ne mi zdej s temi švabskimi forami,« je Bevc zaključil debato in se zavihtel s strehe.

Zakaj sem igračkal z glavo in životom? Ker smo se nekako od prvega dne spontano zdelili na WC trust in na možganski trust, na bla-bla in na horuk ekipo, jaz pa sem bil rojen mising link, nekje med pametjo in Desanko Šakić, med idejo in realizacijo, nekje vmes. Ko je bilo treba kaj poprijeti, so imeli praktično vsi pametnjakoviči tri leve roke, in ker je bilo horuk proletarsko potomstvo rahlo letargično, je bilo treba z lastnim primerom in žrtvijo pognati stroj v pogon. Bajrami tajm. In dokler je Tesla še topel – bil je to čas velikih idej. Nekatere so bile izvedljive, druge manj. Nesporni šampion slednjih je bil prvak sala-mur Žarko Dren, veteran papirnatih borb za Metelkovo in kot tak lastnik upraviteljskih predpravic, se mu je zdelo. Nonstop je posiljeval sceno s proto antično zapentljanimi multipanelnimi modusi indirektne demokracije, kar je v podivjani Sloviniji in heterogeni Metki garantiralo propad in zasmeh. Hitro je zaslovel kot politik, kaj kmalu kot politikant in da bi malo popravil umetniški vtis, je vsake toliko šokiral s kakim praktičnim umotvorom. Ko nam je Banda četverice do konca zacementirala vodno pipico in je tudi štrom presahnil kot plamenček v rimski oljenki, se je spomnil devize »beg naprej« v obliki velike vetrnice in globoke vrtine. Nemoten dostop do osnovnih energentov bi bil zagotovljen, črpali bi avtohtono vodo (metelčico) in proizvajali lasten štrom (eklektriko). Metelčico bi ob primernem brendingu in marketingu gotovo lahko ponudili tudi občeslovinskemu tržišču in, zakaj ne, penetrirali združeno Evropo, s presežki eklektrike pa bi se oddolžili dobronamernim sosedom. Ja super, ene 60 metrov šodra, kolikor se ga je nakopičilo pod Friškovcem, plus še razdaljo do podtalnice ali pa kar arteških rezerv bi bilo treba navrtati in ni vrag, da nam Rudjer Bošković, TOZD Agregati ne bi šenkal dveh poljskih turbin s pripadajočim plehom.

»Če bomo vetrnico dovolj zavzeto vrteli magari spihamo še to meglo iz ljubljanske kotline, kaj veš,« sem pokomentiral.

»Super ideja, zdaj pa na delo,« smo se strinjali in Drena nagnali na Gospodarsko zbornico, magari na Svetovno banko v lov za investitorji in donatorji. Potlej je bilo z njim nekaj dni mir. Ne za dolgo.

Tačas smo zaradi podle izsušitve klozetov in embarga na čisto ali vsaj onesnaženo pitno vodo in ostalih svinjarij izvedli nekaj neprijavljenih zborovanj in protestov, ki so kulminirali v množičnem umivanju zob v Robbovem vodnjaku pred Mesno hišo ljubljansko. Pregnali smo golobe, pritegnili novinarje in nato družno odkorakali še v Mesno hišo samo, na veliko potrebo. Ko je bilo to slednjič opravljeno (klasični sezonski zamašek vsled nezadostnih kapacitet), je pritisnila lakota. Uglašeno smo zagrizli v sendviče s poli salamo in kruhom, ki se je prav nemarno drobil. Na vsa usta smo hvalili našo mesno-predelovalno industrijo in čakali, da nam kdo od veljakov blagoslovi avdienco. Naposled smo vdrli k podžupanu Dimitriju Kovačeviću, ki je edini ni pravočasno podurhal iz pisarne. Majkumu je imel kisel fris in sendvič je tudi zavrnil. Šo posebej, ko si je Nina za trenutek izposodila službeni telefon z njegove hrastove mize in čisto na kratko poklicala bolno mamko v Kranj in potem začuda začela govoriti v angleščini, pa niti slučajno na kratko, tačas, ko smo ostali vršili nad Dimitrijem teror, saj policije ni mogel poklicati. Razen če bi odprl okno in se drl na pomoč. Ali pa bi si od nas izposodil mobi kufer. Mater je bil jezen zaradi tega, mi, svojat ga imamo – on, ablast pa ne!? Iz čiste trme je potlačil svoj strah, ohranil dostojanstvo in bogu vdano počakal, da nas mine sadizem. Kavico je rade volje počastil, da se bomo sledeč lepemu slovinskemu izročilu potem spokali, ampak ne, Bevc je moral še telefonirati. V Srbijo, majkumu. Bevc je znal biti mal' psihič. Dimitrija je strmo žagal s pogledom in zelo prepričljivo sikal v slišalko:

»Šta! Ubiću te, majke mi!«

»Izvadit ču ti džigericu!«

»Isćupat ću ti oči i muda.«

»Nabit ću ti oči na kurac … Pa da gledaš šta karaš! … Al' nećeš dugo, taticu ti nabijem, ode i to, jebala te tetka trulom Ćele Kulom iz Niša!« je Bevc treščil odprt skakavac na Dimitrijevo mizo. Seveda. Živadinovu, ki je bil star znanec Mesne hiše, saj je ne tako davno na njenem stopnišču herojsko gladovno stavkal, je bilo že malo nerodno. Vse skupaj je bil en velik nesporazum. Naša stališča se niso niti za milimeter zbližala.

Poleg notranjih in znanih zunanjih sovražnikov, ki se jim je bolj ali manj upravičeno pridružil še del prebivalcev soseske, je Metka od samega začetka šla v nos tudi nekaterim individuumom, ki bi naj vsaj na papirju bili njeni naravni zavezniki. Kolumnistu, kreatorju javnega mnenja, če ne že kar življenja, Darku Crnku denimo, apologetu paraburžujskih vlaknin, ki je bojda brend nejm, blagovna zmanka, samo potem ne vem, zakaj si je tako debilno ime izbral. Zakaj ne raje Dark Black, Darkus Schwarz-Schilling ali vsaj Darco Nero. V nos smo šli wannabe finim meščanom, ki so bili obsedeni z iskanjem paralel med Pegleznom v Ljubljani in Flatiron Buildingom v New Yorku. Mislim, saj koncept je res isti. Preveč kmečko-obrtniška po videzu in substanci se jim je zdela Metka. Osvojili so Triest, Klagenfurt ali Parigi z razglednice in zahtevali, da na Friškovcu – nekdanjem strelišču, kar sam od sebe rata Manhattan. Ali kaj. Vobče je bilo z Metko isto kot z Romi: vsak bi jih načeloma, če bi bila sila, morda celo toleriral, samo ne pred lastnim pragom. Švarc-Šilinga pa od ostalih hohštaplerjev izdvajam zaradi osebne tragedije: nepremičninska usoda mu je zagodla, postal je neposredni sosed Metelkove in kot glava mlade družinice moral poslej poleg kruleža naraščaja noč in dan poslušati še nekultivirano dretje. Posledice so se kaj kmalu odrazile v njegovih kolumnističnih perlah, tako kot Miha Jazzbinček je odtaval daleč v desno. Temu se je včasih reklo grupisanje, danes pa sortiranje smeti, kar ne pomeni, da Švarc-Šiling ne bi imel v marsičem prav. Metka kot vertikalno in horizontalno docela nestratificirana entiteta, ki je bila poleg tega še pod strašnim institucionalnim pritiskom – za Miklavža nam je Banda četverice odtegnila še odvoz smeti in nas takoj obtožila, da smo navadni umazanci – se je na vsakdanje težave nesrečnih sosedov bolj malo ozirala. Smeti, ki so jih vedno bolj zagreto dovažali tudi taisti sosedje, se je kurilo in če je slučajno pricurljalo kaj teslinih elektronov, se je ozvočenje privilo do daske, saj je kmalu zatem spet zavladala tesnobna tišina, na katero je kot nasilen flodrač legal še podalpski mraz. Temperatura v ateljejih in na prizoriščih se je spustila proti ledišču, leglo 101-ega dalmatinca je odpujsalo na smučanje v Courchevel, voda v vedrih in straniščnih školjkah je začela zmrzovati in kazati hepatitično rumenkast obraz. Srednjeveške metode obleganja so obrodile sadove. Situacionisti, anarhoprimitivci in ostali metelkovski razumniki so kot podgane lovili zadnji vlak za pobeg iz alter igluja.

Meni se je ponudil, ko je Žarko Dren predbožično zbobnal vkup nekaj alter mafijašev in sicer v KUD-u F. Prešeren, kjer je bilo toplo. Namen je bil diskretna prekrstitev Metelkove v Javni zavod ali nekaj takega, z direktorjem, tajnico, hišnikom, blagajničarko in vso to solato, medtem ko bi država obdržala monopol nad zunanjo politiko, davki in vojsko. Uho naše OZNE je bilo čuječno, pa smo v velikem številu nepovabljeno prišli na konstitutivni zbor in uprizorili zelo demokratičen svinjak. Izvolili smo delovno predsedstvo in na njega čelo postavili Nikolaja Jeffsa, ki je imel, če je bilo treba, v malem prstu informbirojevske finte, nakar smo Drenu brez milosti, člen za členom, zdemolirali plan. Potencialni soustanovitelji so pogledali z belim in složno dvignili roke od stvari.

»Evo ti Stalingrad, Žarko,« je nesrečnik še slišal, preden smo kot zadnji zapustili toplo zakurjeno sejno dvorano. Dejansko je potem v tej smeri kako leto dal mir, z Zakladnikarjem pa sva izkoristila priložnost, da Metki ogorčeno obrneva hrbet, kot češ, a smo se za to okisano šamšnito borili?

Bil je skrajni čas, da malo popudram lastno rit. Doma, tam na robu Rakove Jelše, so bile razmere neurejene. Gazdarja sta se noč in dan drla kot brez narkoze skopljena jesiharja. Raz stene je mezel koncertrat zlobe, kot v filmu Barton Fink in me silil v življenjski slog navzgor mobilnega davkoplačevalca, ki mu je biznis vse, tata in mama. Kot kopiurajter sem delal za reklamno agencijo z ljubkovalnim imenom Imelda Narkos, uradno je bilo rahlo drugačno. V glavnem smo prepesnjevali modrosti Mao Ce Tunga, iz »vsak dan je najboljši dan v letu« v »vsak dan je dan leta« ali pa iz »sprememba je edina stalnica« v »edina stalnica je sprememba« in Fančiju Zatrlu iz agencije Prestop delali sive lase. On se česa takega pač enostavno ni spomnil. Spodkopaval je bil družbeno ureditev s človeškim obrazom, pa je dobil svoje: zakonike prostega trga, ki kar sam od sebe vse uravnava. Ker je bila panoga mlada in zato super in, je bilo denarja kot pečk, a bil je to krvav denar, duševna prostitucija. Naša glavna stranka je bila bajpas firma, ki je zrasla iz samoupravnih in samoprispevnih telefonskih kablov, ki jih je butasta yougoraja lastnoročno polagala, da bi se prikopala do linije s svetom, samostojna Slovinija pa je vse to ročno zaplenila in s prvim valom privatizacije razdelila zaslužnim prisklednikom. Nastalo je podjetje Molitel, ki je ravno takrat naskakovalo tržišče s kompaktnimi mobi opekami. Za njih sem pesnil jaz.

»Uf, kako je majhen!« je bil slogan, v seriji udarnih TV spotov pa naj bi nastopali ekshibicionist, samohranilka z otrokom, Mujo na začasnem delu v tujini, duhovnik ter ati Janez na vikendu v planincah in babi Štefka na plaži v Portorožu. Skratka, samohranilka je tako nadušena nad majhnostjo ekshibicionistove mobi opeke, da z ljubeznijo na prvi pogled pade poroka, nakar je veselo vest treba razsejati na štiri strani neba, žlahti, družinskemu farju in pa seveda Mujotu, da nam se vrati iz Dojčland in mladoporočencema sezida hišo. Projekt je bil težak 400 tisoč dojčmark, glavarja Molitela pa sta na prezentaciji ležerno dremuckala, to je bil zanju drobiž. Šele ko je padla beseda duhovnik, sta zastrigla z ušesi, češ da gre za delikatne stvari in me nagonila v proces šestnajstih inačic, da bi se po enomesečnem jajcanju zopet vrnili k verziji ena. Mešanje jogurta na kvadrat. Skratka, dokler me je Metelkova do neke mere zaposlovala, je bil še znosen balans, potem pa sem bil poslovno zelo nesrečen. Šef Imelde Narkos nas je, da nam ne bi preveč na materializem potegnilo, občasno podvrgel humanitarnim kuram. Voluntersko smo naredili kampanjo za nasilje nad otroki, pa za Aids/Hiv, pri čemer je bil Aids hudič, dobri bog pa kondom in potem sem v neki državni brošuri zasledil, da je Ministrstvo za zdravstvo omenjena projekta podprlo z mnogomilijonsko dotacijo. Ko sem našega filantropa konfrontiral s fakti, me je mrtvo hladno pogledal v oči in zatrdil, da je to laž.

»Aha, torej si moram dati odpoved,« sem rekel in zapustil mačeho Narkos.

Svoboden kot ptiček na veji in praktično brezdomec sem dan pred našim kulturnim praznikom sredi koraka med stegnom in hlačnico začutil debelo žival, ki je grozila, da bo prebila tekstil. Iz samega centra lastnega telesa je zadonel grozovit ruk. Višnu je zaripel v fris protestiral:

»Kva je seronja, a bomo kej fukal, al bomo sam žongliral z gnilimi pirhi!«

Res sem ga bil zapostavil, navzel se je ljubljanskega dialekta. Na licu mesta sem ga hotel prepustiti Desanki Šakič, Višnu pa kot histerična baba:

»Marš, parklje proč, svinja umazana.«

Še sreča, da sem nosil ohlapne skejterske hlače, ki so ravno postajale orenk moderne. Spravljivo sem ga držal za gobec in ga s tehniko mrtve ribe skušal uročiti, da bi se spet pobesil v smeri matere Zemlje, Višnu pa je zganjal kraval kot Čegavara iz častne lože Metropolitanske opere v Nju Joku. Takega me je zasačila bivša tršica samoupravljanja s temelji marksizma.

»Bog daj, Klemen, kakšno presenečenje,« me je od zadaj potapkala na ramena.

»Kar naj,« sem jo skušal preko levega ramena suho odpikati, a sem jo žal skoraj pahnil v komo, ko me je pobesneli Višnu zašvenkal za 180 stopinj, kot češ »me boš pa ja predstavil pičozi«. Enkrat ena bi poklicala kapse ali norišnico v Polju ali pa doktorja Štuheca iz RKC Slovinija, če bi imela mobi opeko. Bogu hvala, moja reklamna kampanja ni penetrirala vseh src in denarnic.

Višnu je na vsak način zahteval svoj komad akcije, toliko je bilo jasno, detajli ga niso zanimali.

»Naj bo Minka Dalmatinka, Bosanka, Slovinka ali Slavonka, boli me kita,« je zelo zgovorno sporočal. Okej, smisel dojet, ampak stvar je bila med drugim taka, da so nekoč brhke Slovinke zaradi nezaščitenega občevanja z razvitim Zahodom rapidno dobivale na tonaži. Pa na mozoljih, ogrcih in zašpehanih laseh. Kar so izplakovale z liberalnimi dozami cukra, tonikov, mavž in šamponov in je šlo vse skupaj samo še navzdol. Zaradi orto dolgega fuk ramadana sem imel tudi fundamentalno tremo, kako da se bom obnesel, če bom za kaj in take. Majkumu, to je vojna z drugimi sredstvi, sem preklinjal kapitalizem, ki, kot je že Sun Cu lepo povedal, temelji na prevari in se na isti način skušal intimno približati kaki sonarodnjakinji. Ne bi o tem na široko, na čelu mi je kot na džambo plakatu pisalo »fuk fehtar«. Vsaj na papirju nisem imel nobenih šans. V glavnem, kot rezultat neizrecnih naporov sem na neki bedni zabavi pri bednih ljudeh, ob šestih trideset zjutraj (iz sosednje bivanjske enote se je že razlegal radio Veseljak) v kotu marlesovega jedilnega kota onegavil z docela polnoletno žensko z balonasto baretko iz umetnega zelenega žameta, v enakem kostimu in krilu, vso okroglo in mehko, ki se je vsakih pet sekund histerično zahihotala:

»Ne morem verjeti, da se mi to dogaja.«

In tako v neskončnost. Kot zaciklan CD. Teoretično sem se z njo popolnoma in v vsem strinjal. Praktično je bil v igri ABC sumo borbe, ki ga je sunkoma okončal Višnu. Izvenparlamentarno-opozicijsko je ustrelil iz vseh kanonov naenkrat in pobrizgal baretko, kostim, sintetično podlogo krila in dolge črne lase. Ne vem, če je sploh prišlo do združitve, po spominu se mi poja slepa ulica najlonk, vem pa, da je bilo na tleh veliko razbite steklovine, da je bila miza odrinjena na sredo kuhinje in da je onstran zidu potihnil radio Veseljak.

To je bilo to, led je bil prebit, če se lahko tako reče, pa še k tistim ljudem mi ni bilo več treba hoditi na žur. Važno, da sem ga imel not, da sem bil spet insajder.

Ojačan z jebačkim statusom, sem se nemudoma začel nositi kot erotični snob, ki natančno ve, kaj hoče in kje se to dobi. Pozornost sem usmeril k plesalkam Lesnega teatra Ljubljana, ki so telo tretirale kot delovni stroj, ljubezen pa je – to vemo – dobra za biznis. Naša domovina je še podlegala vraži, da so baletniki in moderni plesalci garant pedri, kar konec koncev niti ni daleč od resnice. Tako sem blažen med brhkimi ženami neverjetno zavzeto vadil, da zamotim Višnuja, ki je vsak trenutek grozil, da bo zatrobental z vijolično golšo. Zviranje okončin in oblin je v njegovem stadiju predstavljalo povsem zadostno kakovosten pornič. Da me animalična sla ne bi pahnila v sramoto, sem pariral s fanatičnim vizualiziranjem borznih indeksov. Voditeljica vaj je gostolela »... in plije – tri, in dva – tri, in tri – tri, in arč..., in že-te...,« meni pa se je kot na slot mašini prikazoval višek ne-rajca: Dow Jones, tri točke dol, Nasdaq, pol točke gor, FTSE, isto, Nikkei, sedem točk sem, DAX, točko tja. Takšna monumentalna dialektična špaga in predanost, ki je stala za njo, je seveda morala obroditi sadove. Ni minil teden vaj, ko sem že sproščeno tulil z volkovi in z Anko Frbežar, ki se je po nekajletni izkušnji z Wimom Vandekeybusom v velikem slogu vrnila na mirnejše domače odre. Spečala sva se po holandsko, zelo nou-nonsens in v tem duhu tudi nadaljevala, dokler se nekega dne, ko sem v prešernih dvoskokih zapustil njeno stanovanje v devetem nadstropju ljubljanskega Nebotičnika, nisem štiri štuke nižje skoraj zaletel v Marino Fojerštajn. Tudi ona je tlačila ultrapas moderne plesne umetnosti, a ker je bila fine provenience, se je temu ustrezno držala. Ljubki nosek ji je že po naravi štrlel v zrak, svoje sta dodala še vzravnana hrbtenica in malce vzvišen pogled. Zasačil sem jo v nestandardni pozi: globoko sklonjena je na pragu svojega stanovanja čehljala jorkširskega pudlčka s hanuko na natupirani čupi, za katerega mi je še prekmalu izdala, da je prvi potomec Mingmusa od Munjave in Eliza Bete of State Ham. Osladno kot zločesta terciarka sem spontano izustil »o, kako lepo muco imaš,« ona pa je raztreseno, kot češ, kaj pa naj pričakujem od takega tesla, primaknila suh ja-ja.

»Saj ne bo huda, če jo malo pobožam,« sem stopil na plin in to takoj tudi storil. Marino je napadla instantna naduha, pahnil sem jo nazaj v njen pajzel, pa je bil bang olufsen houm sinema v kvadrofoniji. Če odmislim, da je bila hot kot mikrovalovka, ki pa se je sčasoma vendarle začela mediti, oddajati zvoke in vonjave organske narave, je bilo več ali manj vse v redu. Za prvič pa sploh. Dokler ni odkrila, da je ščene tačas deponiralo svoj memento Chappy z vitamini A, B, C in D direktno na perzerja, ob vseh ološčenih površinah, ki so bile na razpolago. To je bila togotna! Predvsem name, saj delikatno ščene baje ni prenašalo stresa. Grobo me je odrinila, ko sem jo spravljivo objel od zadaj, da mora sedajci res pod nujno na sprehod, jaz pa: »Zakaj, saj je kužek že kakal?« To je bil jak argument in bodibilderski Višnu v grapi med ritnima hlebčkoma vpliven lobist. Marina je z mednarodno gesto za kapitulacijo omahnila čez stekleno mizo v dnevni sobi. Gniik in cviil se je začel oglašati valjani produkt, ki je hrastniškim steklopihačem odtegoval kruh. Ščene je histerično skakalo, bevskalo in me rajcig grizljalo za ahilovo peto. Za kazen se je poscalo še na berberski kilim. Tako je bilo. Nič hudega sluteč sem se poigral z Županovo mucko. Marina Fojerštajn je bila namreč najožja sorodnica mestnega župana, ki se je sicer pisal Strugar, bil pa diplomirani vrtičkar in izvedenec za glivice rdeče bukve, a to je že druga zgodba. Prva zgodba me je s pomočjo erotično spiralastega stopnišča Nebotičnika izstrelila pred Notranje ministrstvo, ki sem ga leta kasneje spektakularno zakuril. Obliznil me je januarski mraz z zelo šovinistično, zelo plastično vizijo, kako kot jastreb preletavam širno nebo, motrim stolpnice, hiške in lope, drobencljanje in žužnjanje živih bitij tam spodaj in čof, imam trenutek za tem nos z jezikom v presni, sveže upecani muci Marine Fojerštajn, Verne Molek, Monce Marec ali Reeboke Dremelj, čeprav to slednje bi bila že pederana, mislim, ona je moški. Od silne degradacije ženskega telesa v kanonfuter za bajramične fantazme sem dobil silno erekcijo. Pajac v akvariju na vogalu palače Notranjega ministrstva je bil tik na tem, da mi zaradi mahanja z vročim orožjem natakne lisice. Pezde je bil samo fouš, beneficiran staž je doživljal kot norčevanje.

Marina je bila iz podjetne družine. Naslednjega dne sem jo spet obiskal. Višnu je zahteval riplej in moje oči so se želele še naslajati nad roso omame na Marininem hrbtu. Kar se nje same tiče, je s tem že kar štela, da sva fiksen par in me takoj vključila v svoje poslovne in rodbinske sheme. V roke mi je potisnila ključe od Saaba, rekoč »to boš ti vozil, jaz bom pa Volvota.«

»Ampak, ampak, saj že imam pasata karavan avtomatik golden metalik, najraje pa bicikliram,« sem se branil, medtem, ko je ona brskala za rezervnim ključem:

»Poleg tega sem začel namensko varčevati za limuzino Yougo Skala 55. Zaradi imena (Štajn), kapiš?«

»Izvoli, prometna je v žepu voznikovih vrat,« mi je z gladkim presluhom podtaknila od starega Strugarja vozilo in brezšivno preskočila k nepremičninskim zadevam:

»Naseliš se lahko v dnevni sobi, kabinetu ali pa zaradi mene v jedilnici, prostora je itak dovolj.«

»Si mejbi manično depresivna ali le mlatiš zrak – edinega od štirih elementov, ki ti ga niso namontirali v ime in priimek?«

To je učinkovalo. Marina je slišala, me maestralno objela, »ne darling, samo rada bi, da bi bilo vse super,« in mi zapeljala ognjeno roko za pas. Hoka-hej, je obetajoč si gromke oralne fanfare vrisnil labilni Višnu, ko je Marina podjetno pokleknila, Bajrami pa je dodal »ui šel nevr s'render, ivn uen ui kam« in izbrizgal vse seme tistega dne. Brez komentarja sem našpičil kukala za kakim malo-manj-super dekletom. In preselil se tudi nisem. Vztrajal pa sem v olala spolni aktivnosti, vedno pripravljen, da Marino naguzim. Od zadaj in kleno je naj bilo, da se opraviči »oh, ti moj divjak, ah, moj Notredamski zvonar«. Toliko sem pač moral sodelovati in hotel biti preračunljiv. Tudi zaradi ekspertnega sukanja kuhalnice, umetnij a la dušeni jajčevci z datlji in kozjim sirom ali pa bolj eksotične lunce na mlečni stezi z marsovo mesečino … Zaradi veščin, ki jih omogoča samo dolga, neprekinjena prosperiteta klene rodbine in ki so posledica ritualnih nedeljskih gostij, med katerimi družinski očaki na temelju piškavih moralnih vzgibov razglabljajo, komu bodo naslednji teden razčesnili rit, njihove družice pa tačas pajcajo gastronomske nagrade za bojevitost. Fojerštajn-Strugarjevi so bili top fit. Marina je izpolnjevala vse pogoje za uspešno mater serijskega morilca. Do obisti ambivalentna dušica je bila v ljubezni bolestno posesivna, po drugi strani pa ledeno brezbrižna, prepojena z zvrhano mero nepredvidljivosti in glazirana s polnovredno nemško & dekoracijsko avstrijsko kulturo. Ljubil sem jo in sovražil hkrati, kot v knjigi. Rad sem jo drgnil, polnil in drajsal, ves čas na meji med bolečino in užitkom. Rad sem jo držal za Pippi Langerštunf kitke – edino frivolnost, ki je štrlela iz sicer močno klasične, viola-čarovniške zunanjosti. Kot bi definiral Talas Kermauner, je bil eros tanatos v igri, demi mort – demi amour, na kratko Demi Moore. Majkemi, krače sta imeli enako dolge, edino pod kapo je bila Marina bojda manj razsvetljena. Mobilna nepremičnina, sem ji šepetal v tankih jutranjih uricah, ko ni nihče slišal.

Okrog dneva žena je potem začela name padati Mana. Namreč, dopolnilno sem hodil na pauer jogo, Marine te reči niso zanimale. Čim bolj ohlapno oblečen, da mi neplanirane solze preforsirane prostate ne bi naredile sramote, sem flegma skeniral dekleta, ki so vedela, da je poleg zunanje lepote na svetu še notranja. Mojster guru je bil tam iz istega razloga kot jaz, čisto možno pa, da je bil totalen blefer. Odsotnost misli in govejost duha sta bili v nebo vpijoči. Anej Sam na kvadrat. Itak ni nihče dolgo z njim vztrajal. Jaz ravno toliko, da sem se vizualno zakaramboliral v črnolaso mišično bunko, ki ji je na čelu v mastnem tisku pisalo »ne se fukat z mano brez avtorizacije« in srčni kočiji naredil totalko. Ne takoj, ne takoj. Najprej je morala v mesto prisopihati Josipa Lisac in v Cankarju odgostoleti vso bol nad prerano izgubo ljubimca, nakar je v najvišjem nadstropju direktor Rokovnik priredil umetniški hausbal. S priokusom po bivšem zločinskem, totalitarnem, komunističnem režimu. Vse je bilo zastonj, hrana in pijača, a v živem nasprotju svobodni demokratični ureditvi ne SAMO za izbrance. Jaz recimo sem se mimo ustreznih referenc brez frk prištulil. Rokovnik je znal stopiti z duhom časa, nevretenčarski konvertit pa ni bil. Mi, predstavniki ljudstva smo se mu za pokončnost zahvalili z izropanjem špajze. Vince je pospešilo kri, stekla je tudi beseda. Moja je spontano našla k Mani in se prepletla v brezbulšiten konop, ko se je zdelo samoumevno, da kar sva rekla, to bo. Marina je še tretjič zelo poudarjeno zatečnarila, da gre zdaj ona domov.

»Sem doumel, ti greš domov, jaz bom še posedel,« sem jo brezbrižno odslovil. Marina je zapihala kot ris. Mana je hladno izpihala dim Morave s filtrom, ki je maloprej oblizal njena korajžna pljuča. Bila je fajter, pravi pitbul in v dnu duše je nosila porcelan nezaceljenega otroštva: najljubša sestrična ji je ukradla in zdemolirala Kalimerota, v šoli ji ni nihče verjel, da je sama spesnila naddobro pesem, zmerjali so jo, da je njen oče cigan, in take. Izmuznila sva se na Rokovnikovo zasebno teraso, v porog svetu in mrazu in cikala srebrno penino v smeri Rožne doline, kjer so novi Slovinci v adaptiranih vilah trepetali za premoženje. Padec dolgopecljastega kozarca na streho nekaj nadstropij niže je označil začetek tridnevne sekluzije v hiši kolega Hublpihlerja, ki je bil v Grazu na obisku pri mami. Če bi šla k meni na rob Rakove Jelše, bi Marina garant združila sile z deranžiranim lendlordom in njega ženo, če bi šla k Mani, bi bilo isto ali enako. Pri Hublpihlerju je bilo idealno. Dan in noč sta postala brat in sestra, nama pa isti šmorn. Ritem je bil čisto nek drug, ritem intenzivne izmenjave, izpitja na dušek in potem še, do amena. Mana je bila iz enega kosa, kakršna navzven, takšna navznoter, monolitka, ki je čvrsto vezala preteklost s prihodnostjo. Zdelo se je, da tudi jaz spadam tja nekam vmes. Z veseljem sem delal špago. Govorila skorajda nisva. Če že, s pantomimo, ki je bila kot nek predah, med katerim je zapel kotliček veceja, tuš ali pa Hublpihlerjev frižider. Ko je ta bil prazen, ko je zmanjkalo osvežilnih pijač in so bili nežni predeli telesa vneti kot anabolične mišice Marion Jones, sva šla v mesto, poredno osvajat teren. Zavzeti sva nameravala Škurca, vitalno točko za ptice noči. Mana me je poslala naprej, da preverim, če je tam slučajno Marina. Vstopil sem, pozorno preskeniral zasedbo in signaliziral, da je zrak čist. Razkošatila sva se na vroči ploskvi termoakumulacijske peči Ei Niš, se hladila s pivom, bingljala z nogami in se pogovarjala kot španska borca na peti obletnici. No, potem se je iz runde, ki se je utaborila nad stopnicama, ki sta delili prostor na dvoje, izluščila postava in se teatralno ustopila pred nama. Bil sem ob sapo, bila je Marina.

»Si prišla po ključe od Saaba?« sem se na krilih vica skušal odtihotapiti iz godlje. Marinin krik »Zginita mi spred oči, na bruhanje mi gresta!« je to drugače uredil in cela plesna srenja ji je z mrtvaško laserskimi pogledi stala ob strani. Mano je zakrčilo v svot, ipak je bil to njen poklicni milje, v katerega je zakorakala šele pred kratkim. Zelo defenzivno sem odvrnil »prav imaš«, lahno odložil laško flaško in Mani ščitil hrbet do vrat. Ne vem zakaj, ampak babe se rade sklofajo med sabo, namesto da bi čezplotniku družno izkopale oči. Kakorkoli, takrat sem dokončno dobil določen sloves, ne nujno dober, ki se ga nikdar več nisem uspel otresti. Pečat »ženskar« s plavo-rdečim simbolom za srce in kratico SQ v kotu.

Mana mi mojega astigmatizma ni očitala, kar sem visoko cenil, bila pa je dokaj nervozna. Šele čez nekaj dni, ko se je prepričala, da bo poklicno vse še v redu, se je zopet sprostila. Tudi sicer je bil najin odnos spočetka skrajno sproščen. Obadva sva imela za ščistiti nekaj starih grehov, če si lahko od moralne večine sposodim sintakso. Mana nekega top koreografa, jaz pa Grišo, miss Horjula, če ne kar Slovinije, s krepko nadpovprečnim ikujem, ki je prišla v podalpsko metropolo trdno odločena, da zaslovi na področju zakulisnih lepot. Da je soj žarometov minljiv kapital, ji je bilo pri rosnih enaindvajsetih jasno kot dan. Že njen čisti, prefinjeni obraz jo je reklamiral kot veščo vizažistko, pa brezhibna frizura, zašpičena v agresivnega paža, bister pogled in skladne poteze z nadihom kačjega. Da o čvrstem in slokem, asketsko obdarjenem telesu ne govorim. Opasna bjonda je bila Griša. Moje življenje je penetrirala vzporedno s fenomenom Fojerštajn. Zagledal sem jo skozi izložbo trgovine s kozmetičnimi pripomočki na Trubarjevi – slepem črevu globalnih trendov, ki je instantno postala moja najljubša ulica. Ko sem kupil tubo alojinega peelinga ali kaj, je bilo tudi Griši jasno, da bi nekaj rad. Za razliko od Marine je s prvim stikom nakazala benevolenco in me hkrati v tehtno odmerjenih korakih pripuščala bliže. Nevajen osvajanja na obroke, sem se kmalu zaštrikal, zagazil v tremo, kar Griši ni ušlo. Z drobno pozornostjo, parafinskim kurcem, ki ga predano objema gola vila, mi je nasula žerjavice v naročje.

»A bova to sprobala?« sem zajecljal.

»Ne, to je za razsvetljavo, če je električni mrk.«

Tako zgodbo je treba pripeljati do nekega konca, jasna stvar. Stanovala je na Fužinama, v glavnem mestu Izbrisanih, jaz pa še vedno na robu Rakove Jelše, predmestju taistega glavnega mesta in ves ta folk je bil blazno jezen in temu primerno brutalen. Čeprav sem drugače namigoval, sva najprej šla k meni.

»Nočem si našlepati psihiča, ki mi bo potem zvonil in razbijal po vratih, dokler se dvakrat ne prepričam,« je Griša kar naravnost povedala. Previdno sem zaparkiral med četrto in peto vozilo mojih stanodajalcev, tiho odprl vrata, z diskretno minimalko iluminiral svoj brlog in ves čas pozorno prisluškoval. Mejnduš, monstruma sta bila izjemoma zdoma. Grišo sem brez besed začel slačiti, maksimalno pozorno. Z blago valujočih oblin je vel nežen vonj po otavi, enkratno dostojanstvena skladnja. Povzročal sem poletni piš v žitnem polju, segal vanjo, jo ponjuhal in prelizal od prstov na nogi, do ušesnih elips. Ne vem, če sem že kdaj prej tako padel v štos. Kot Mirko Tuš ali Boris Berezovski sem se pognal za duhovnim profitom. To je precej iznenada prekinila Griša in prevzela štafeto. Malikovala je Penisa, vsako žilo, dlako, kožico in kito gladkega mišičja. Višnu je bil čisto preč od navdušenja. Na neki točki sem si rekel, da je tako predanost treba kraljevsko poplačati. Čisto počasi sem jo naguzil, trd kot Mobutu, zrelaksiran kot Roleks in se ji brezčasno posvečal počasi in previdno, hitreje, močneje, en korak nazaj, dva naprej in naposled potresno … Pa nič. Iz zlatega jahača erinij sem devalviral v grdega račka. Zajebana stvar.

»Odnesi me v kopalnico … ne, ne smeš ven,« je Griša do neke mere sanirala situacijo. Na cilju je prižgala luč.

»Kje imaš kremo za britje?«

Akrobatsko se je obrnila, tako da je sedela na meni, ki sem sedel na robu kopalne kadi, in mi kazala hrbet. Ogledala so bila kot po naključju optimalno pozicionirana in potem se je tudi meni posvetilo, kaj se tu pravzaprav gremo. V soju šestdeset W žarnice se soočamo z realnostjo, strahovi in lastnim sramom, namreč Bajrami & Co., medtem ko Griša kot Leonardo da Vinci vrti brivski čopič in ustvarja vtis, da izginjam v snežno beli vati s temno rdečo razpočnico.

»Me ljubiš?«

»Veš da.«

»Potem me pa obrij.«

Kako sem bil hvaležen Napredku, Civilizaciji in firmi Žilet, ki je s troklinčno supersejf britvico nam perverznjakom pricimprala določen občutek varnosti na ta planet. Ultra previdno sem jo bril, ji z vsakim strgom vračal nedolžnost ali kaj, Griša pa se je venomer nasajala na dezorientiranega Višnuja. In od tega, ljudi moji, od tega ji je prišlo. Tehtno, po obrokih, lepo. Lepše pride samo Žuliet Binoš po tridesetem ali pa Vanji Levičar-Fučko, ko ima dober dan. Mejnduš, sem bil fouš. Moji orgazmi so bili dobesedno horjulski krik, nekako maščevalni, seme nekega novega konflikta, njen pa je bil kot odpustek, kakor bi se devici Mariji podrl kupček in bi na svet privekal naš Isa in bi na veliki beli štorklji priprhutal kardinal Brodet v rožnatih pojkicah, tigrastih tongicah in z viola rimljansko grivo, da prizor ovekoveči z japonskim Canonom na tajvanski mikročip. Grišin ščegetavčkov drget me je povezal z domovino in svetom, materialom in duhom, stvarnostjo in fantazijo, skratka z vsem, kar je in kar bo. Pa naj še kdo reče, da seks ni mistično doživetje. Mamca Košer ima u iber in altro ke prav.

Vanj, mislim v sproščen odnos in čiščo starih grehov je spadal tudi blitz-obisk Berlina. Dvajsetega aprila, za Shitlerjevo obletnico, sem si spet enkrat ogledal, kako naciskini garbajo levake, semite in Fidžije, ter pri tem na šprinterskih nogah za las odnesel živo glavo. Deset dni kasneje sem se udeležil tradicionalnih prvomajskih nemirov, bil sem kraval turist z barikadami, molotovkami, solzivcem in ostalimi pritiklinami, ampak poanta vsega je bila Signe. Zelo ambiciozna, zelo specializirana punca iz Kopenhagna. Kakor se je bil meni novi Berlin rahlo gnusil, in sem mu zato tudi obrnil hrbet, je njo močno pritegnil. Pravočasno se je preselila, na noge postavila arhitekturni biro in bila takorekoč rojena pripravljena, ko je bilo Potsdamer Platz treba nanovo pozidati. Imela je super sekiro, tam je bil med in s kančkom sreče se je to dvoje krasno povezalo v zmago na arhitekturnem natečaju za izgradnjo svetovnega sedeža korporacije Daimler-Chrysler. Če se ne motim, je bil tisto leto v njeni branši to prestiž vseh prestižev. Mlada, blond in pametna je bila poslovno v devetih nebesih, privatno pa manj. Da njeni kolegi in partnerji fukajo, kot bi gradili most iz prednapetega betona, je potožila med telefoničnim stikom, ki sva jih redno vzdrževala.

»Ja nič, bova en hlod vrgla čez potok,« sem jo nasmejal in hkrati narajcal in potem obljubo, se pravi fantazmo v njeni glavi tudi izpolnil. Nabrisal sem jo kot šampion Balkan-i-Ade. Ciganlije. To je bilo Signe blazno všeč, posteljni melos jugovzhoda. In kakor to zveni za lasuljo pocuknjeno, zopet me je navdušila nad danko, morda tudi zato, ker se je po vzoru naših snažnejših istospolnih bratov, pred odnošajem vestno sklistirala. Ja, ponoči sem golčal v čvrstem objemu zadnjega prstana, jo stresal kot armada Saurovih Ork, pometal z njo čez kingsajz posteljo, medtem ko se me je oklepala s čvrstimi stegni, čez dan pa je na krilih Daimler-Chrysler uspeha projektirala Toyotin razstavni salon v Nagoji. V bistvu bi od investitorja moral zahtevati apanažo, tantieme ali kaj že. Okej, naj majo revčki za hude čase, ko bo spet recesija, ki nedvomno bo. S Signe se mi je neizrečeno, a vendar eksplicitno nudilo lagodno življenje po svetovnih metropolah. Bilo bi omikano, bilo bi izborno: v Tokiu bi nama top call-a-suši dostavljal sašimi naravnost v posteljo, v Parizu bi bile ostrige, v Rio de Janeiru pa palmovi srčki. Bilo bi mirno, neboleče, edino vsake toliko bi mi proti koncu terasa-partija na strehi xy nebotičnika kak zafrustriranec kanil kapljo pelina v čašo, kot češ, kako kaj, mister soprog od arhitektke, kaj je pa tvoja profesija?

Kurc, saj so čevapi, pleske in burek tudi okej, sem med zatikajočo vožnjo po E51, ki so je Nemci počasi in temeljito prenavljali, naslonjen na dlan, blago melaholično rezoniral. Še pred Leipzigom je miselne tokove zamršila Mana. Do bivše NDR-meje si jih je v celoti podvrgla. Okrog Nürnberga se je razbohotila do neslutenih razsežnosti in s spodnjo Bavarsko začela medleti pod težko kuto utrujenosti. Naprej, vse do Ljubljane me je vozil avtopilot – strumno eregirani Višnu, ki v kriznih situacijah vedno reklamira življenje kot nekaj, kar lahko mirne duše še traja, kar zgolj hoče biti in to zvečine nič spektakularnega.

Režijo ponovnega snidenja z Mano je vodilo simpatično živčevje. Izgledalo je, kot bi se frontalno srečala val z Atlantika in val s Pacifika in bi potem nastal zelo velik val. Našla sva se dva, ki sta si kot sredstvo standardne komunikacije lahko privoščila baražni ogenj. Vsega sva imela preveč, se je zdelo: hormonov, domislic, volje. Ni nama bilo treba šparati z municijo. Ponovila sva vajo z Rokovnikove zabave, samo tokrat pri njej doma. Reda radi sem ji malo poočital incestuozno kurbanje s kolegom koreografom, nakar sva v navalu pragmatičnega vizionarstva naredila top plan za naslednjo petletko. Prva točka je bil moj Exodos z roba Rakove Jelše, druga, da bova delala »art« in od tega tudi živela in tretja, da bova čim več lenarila in se imela res dobro. Zame sta bili druga in tretja točka isti šmorn, saj sem »art« razumel kot umetnost lenarjenja, a nisem dlakocepil. Samo da je bil Višnu hepi. Pomembno pa se mi je zdelo, da v najin plan pod »razno« vneseva tudi četrto, začasno še prazno točko. Nikoli ne veš.

Na vsak način sem se z velikim veseljem preselil, izguba svobode gor ali dol. Vse tiste silne škatle nakradenih knjig sem prešerno žvižgaje transportiral v pasata in potem v drugo nadstropje stanovanja na Beethovnovi, da sta le bila monstruma z roba Rakove Jelše preteklost. Mana je stanovala v mični meščanski gajbici, ki jo je komunajzarska racionalizacija sicer prepolovila, pa je bila še vedno prostorna. Visoki stropi kot se zagre, ustrezno velika okna, ki so gledala malo na ulico, malo pa na dvorišče. Za vogalom je stala tradicije polna blagovnica Mama s čisto prebavljivo špecerijo v kleti ter interno kavarnico, ki je še daleč v nove čase varila socialistično kavo z okusom po splesnjenih najlonkah. Poleg tega je skritega za dvigalom nudila kotiček, ki je človeku z ambivalentnim odnosom do mestnega vrveža omogočal iluzijo samote. Mana je kot takorekoč frišna migrantka s province prav dobro začela. Manjši kulturni šok je bila le gospa Kojak, lastnica stanovanja, ki je neugodno stanovala nasproti. Nekako je pogoltnila, da bodo zdaj tudi neporočeni gospod nastanjeni, a nenajavljeni kontrolni obiski so se ji zdeli povsem samoumevni. Ko se je obregnila ob nezložene čevlje v predsobi, sem dobil priložnost, da ji z milim nasmeškom objasnim, da je lastnina res sveta, zasebnost pa tudi. Zatem je, če ji je ob krehajočem poltruplu njenega soproga življenje postalo neznosno, vedno disciplinirano pozvonila in najavila kofetkov klepet s piškotki. Divjaka kot sva bila, sva se ji malo fržmagala, malo naju je pa tudi obrajtala. Edino ljubezenske arije so ji bile odločno odveč. Še posebej, če so prišle v kombinaciji z liberalno konzumacijo avtohtonih napojev, Jezusove krvi in podobnega, ko je bila Mana preveč preč, da bi zmogla putešestvijo do stranišča in je bruhala kar v postelji. Na posebno brisačko, ki jo je po vsaki bruhici pedantno prepognila in pripravila za naslednji ex stomaco laboro. In zjutraj frotirasti štrukelj odnesla naravnost na centrifugiranje v Kendi. Nakar je katarzično posesala cel apart-ma, pomila posodo in to. En red mora bit. Madam Kojak nama je skozi devet šopkov vijolic sugerirala, da naj arije ohladiva. Napeljala naju je, da sva vse tri sobe prefunkcionirala v seks poligone in jim, glede na oddaljenost od predelne stene z gospo Kojak, dodelila namembnosti ustrezna imena: samostanska, slavonska in kengurujska. V samostanski se je tudi spalo, v kengurujski se je delalo, se pravi počelo same neumnosti, v slavonsko pa razen seksat nisva rada zahajala. Em je bila majhna, em je bila nekam zatohla. In taka je bila tudi bližnja okolica na Beethovnovi. Stanovala sva točno nasproti par-lamenta, kjer so posranci gubali možgane v smeri svetle bodočnosti in svoje genialne ideje v nedogled tehtali z grami lastne vesti: koliko provizije mi pripada? Rezultat je bilo potem treba še uskladiti s soprogami, ki jim povečini že od osamosvojitve, ko je bilo nevarnosti turških vpadov prav zares konec, niso več pokazali Joužeka, pa so te v zameno hotele imeti vsaj nekaj besede pri hiši in širše. In te zapletene evalvacije je z retoričnim jadikovanjem ali pač pljuvanjem kazalo potem še enkrat harmonizirati z ostalimi kolegi, ki so jih trle iste težave.

Če si bil spreten, se pravi imel obraten bioritem od moralne večine, in če si permanentno vzdrževal bistrost glave, se je prvo leto še dalo parkirati v znosni bližini Beethovnove. Potem je aparat par-lamentarcev začel nezadržno širiti svoj teritorij, s pomočjo redarjev, policajev, količkov, vrvic in špagic. Koliko proletarskih cekinov je šlo v nič, samo zato, da pujsom od silne hoje ni uplahnil vamp. V naslednji fazi so posranci izvedli rastlinocid nad prekrasnim kostanjevim drevoredom. Ne običajni spleter z motorko v imenu nege in obrezovanja, temveč čisti golosek in potem poleg lesenih štrcljev zasadili lipe, ker da je to naše edino in pravo nacionalno drevo. V resnici jim je šlo na kurac, da so kostanji vsako jesen nemarno metali plodove na njihov spoliran pleh. No, ko so prevzetno hitro rastoče lipe nekaj let kasneje začale špricati svojo pelodno spermo po njihovih najboljših prijateljčkih, pol leta na leto, so dobili svoje. Kar ne ubija, krepi. Ko se je B-ekipa, se pravi vatikansko-vašingtonska naveza vendarle dokopala do vladarskega žezla, je takoj padla komunistična češnja (ima rdeče sadove) na Tomšičevi, v korist sadike žoltega ringloja, ki pa je do dandanes ostal jalov, kljub trdovratnemu klopotanju avtomatskih mudžahedinov s cerkvenih turnov. Dobro, saj ni važno, posranci kot posranci. Edino to mi ni jasno, v srednjem veku je graščak pobiral desetino, pa so bili vseeno kmečki punti, danes je pa davek že v štartu skoraj dvakrat višji, da vseh tistih podlih fint in trikov, ki ceho državi še enkrat podvojijo, sploh ne štejem, pa noben lulček ne pisne. Ljudje so obnovljiv vir in se nič ne naučijo, država in slične oblike organiziranega kriminala pa so plus minus vedno iste in nič ne pozabijo. Ker so država konkretne persone, ki verjamejo, da jim na račun izvoljbe in »politične odgovornosti« pripada primerna odškodnina, ta molze in molze in izumlja vedno nove načine za kapitalizacijo molže. Kam to gre, ni važno. Največja laž človeštva vobče je »skrb za bodočnost«, sem razmišljal nekega dne, ko sem razmišljeno zrl čez ulico v naš par-lament. Oplemeniten z obrestmi na dodano vednost, sem s taktiko nič profita, nič davka, radikalno počistil pred lastnim pragom. Če mi je že kje kdaj kaj kapnilo, pa mi ni, je šlo naravnost v štunf. Buy Nothing (The Nothing Corp.), sem si vtetoviral na čelo. Za vsak primer z notranje strani.

Dodati je treba, da je vizualna komunikacija potekala tudi in predvsem v drugi smeri – živopisana skupina posrancev se je abonmajsko naslajala nad porniči, ki sva jih nič hudega slute uprizarjala z Mano. V najboljši loži, ki je hitro zaslovela kot Kava korner, so se ob vsaki priložnosti zbirali kontrolorji narodovega utripa. Interno se jim je reklo brdvočerji. Jelenčić je v par-lament prešvercal najprej daljnogled in potem še najt vižn napravo in poslej zavzeto nabijal nadure. To mi je leta kasneje ob pirčku povedal model, ki ga je s položaja direktorja tehničnega vzdrževanja naše najbolj precenjene institucije odnesel tsunami kadrovskega uravnovešanja, in ki je, kot sem izvedel še kasneje, tudi sam kdaj kako kavico srebnil tam v Kava kornerju. No, saj videti je bilo res marsikaj. Moje stališče do gnezdenja in resnih zvez je bilo z vsakim novim ljubezenskim izkustvom čvrsteje v utrdbi »bi, a da ne uđe«. Ker sem iz preteklosti dejansko bil odločen potegniti konsekvence, sem od vsega začetka navijal za bolj fri odnos, kar Mani, kljub drugačnemu videzu, niti ni šlo v račun. Ko pa mi je kot ženska akcije začela vračati z isto mero, me je iz docela neznanih kotičkov vesolja naskočilo huronsko ljubosumje. Če se doda še obojestransko hud temperament, se dobi dinamit. Tako se je Mana ob priliki spodaj na ulici nekam dolgo in majkemi tu mač prisrčno poslavljala od vegetarjanca Mesića, jaz pa čisto po naključju na okenski polici, kot stara nona, ki nostalgično zre tja čez Kvarner v Kava korner. Patetično sceno sem zaključil s patetičnim aplavzom. Pričakal sem jo v kuhinji, na odurnem kanapeju iz šestdesetih, na katerega je bila gospa Kojak čustveno navezana, in pred ugasnjeno, kričeče oranžno Ei-Niš televizijo kuhal zamero. Mana je objestno načela diskusijo, jaz pa kot da je luft, dokler ni padla trdna noč. Tu je bila Mana klasično ženstvena – ignoranco je dojemala kot najhujšo žalitev. Kurcšlus ledu in ognja je eskaliral v kengurujski sobi, ko mi je scela nepričakovano prilepila čelno ter mi preklala ustnico. To je nekaj, česar Bajrami enostavno ne akceptira, tepežkanje v katerikoli obliki. Popadel me je tak bes, da sem postal hladen kot špricer. Rokoborsko, na znatno škodo pohištva, sem si jo namontiral, da sva si bila iz oči v oči in je lahko do zadnjega opazovala, kako proti njej šviga dlan z edukativno zaušnico. Sledil je kengurujski seks, nakar sem izvedel slam-dunk nad vhodnimi vrati, še vedno besen kot ris. Zakurblal sem pasata in teksaško speljal, Mana pa hopa na havbo:

»Nikamor ne greš!«

Strašno rada se je namreč vozila. Pohodil sem zavoro, da je mali črni hudič odletel kot izstrelek iz frače in odcvilil okoli vogala na Tomšičevo. Čez uro, dve sem se vrnil. V Ljubljani se človek res nima kam dati. V slavonski sobi sva sklenila premirje in se v samostanski predala čarom noči.

Preprosta montaža posnetkov varnostnih kamer bi dala prvovrsten rialiti šou, o tem sva si z Mano edina. Lahko pa, da je bilo najino burno življenje zgolj posledica težkih časov, ki se pod taktirko mister Ivl-aj Zlobe Miloševića et consortes niso in niso hoteli končati. Kjer je presahnil en wargasm, ker je zmanjkalo človeških virov, so takoj vzbrsteli trije drugi: Žepa, Goražde, Srebrenica, osrednja Bosna in seveda večni hit Sarajevo, loto prestolnica sveta, kjer je vsaka hiša imela sedem zadetkov, pri čemer je narod Muslimanov imel kriminalno več sreče od ostalih. Na Balkanu sta se nam pravzaprav zgodili zgolj dve stvari: na strateškem nivoju se je Četrti rajh (ZeDeA) odločil z enim zamahov odgnati tečni muhi Evropo in Rusijo, na taktičnem pa so se dovčerajšnji Yougo krjavlji spustili s hribov in predmestij in pometli s šibkim in degeneriranim mestnim življem. Pri nas v Sloviniji smo jo še dobro odnesli, sem si naivčina govoril. Jok, naši hribovci so bili le bolj potuhnjeni in strahopetni, pa je trajalo dlje, da se je mengeška Zlata horda via Depala vas okorajžila v napad. Množica samospohanih Džingiskančkov, oborožena s cvikcangami, flohajzni, hoblerji in širhakli ter s pratežem splašenih bab, je zaslutila svoj moment za popravo zgodovinskih krivic, za emancipacijo od nepošteno privzgojenih frustracij. Novoturki so stavili na obleganje brez nepotrebnega jurišanja. Ljubljano in druge večje vasi so obkolili s pasom orodij za množično uničevanje, t. im. trgovskimi centri. Ustvarili so koncentracijska taborišča preobilja in nas mestne škrice izzivali, češ pridite ven, če si upate. In če si padel na finto, si drznil denimo do BTC-ja, te je zasula gora ničvrednih smeti, z levo roko in preko kurca sproduciranih v kakem avstrijskem, poljskem ali kitajskem Mengšu, ha! Slovinci so krotko navalili na izločke zahodne produkcije, kot Vzhodni Nemci, ko je padel Zid. Morda za nianso manj histerično, zato pa bolj dolgotrajno. Trgovski centri so rasli v nedogled in raji nabijali manjvrednostne komplekse, ker čisto vsega se pa res ne da kupiti. Vzporedno z rastjo sala na trebuhih je izginjala siva masa v glavi. Samo to se je zgodilo pri nas na Balkanu, vse ostalo je blef.

Gledano iz vesolja je bil seveda biznis ez južual. Globalni rop je kar trajal, lokalna samopohaba pa tudi. Pravica in krivica sta se združili v kravico, nekaterim morda bolj znano kot Deklaracija o človekovih kravicah, a nič ne de, saj so jo filo-izraelitske medijske korporacije sfaširale v poli salamo, s kožo in parklji. Kultivirani narodi (londonski Downing Street in pariški Rive gauche) so izbušili Coco Chanel Tunel, začela se je Ruanda, začela se je Čečenija, še pa još. V glavnem, tista najina prva pomlad/poletje 94 je bila pestra. A ker človek najmočneje občuti lastno bolečino, jo je z najinega gledišča v prvi vrsti zaznamoval fenomen Grajo. Vseh sort emigrantov smo se v tistih letih vračali v domovino – Bajuk iz Argentine, Lajovic iz Avstralije, Bernik direktno iz Tretjega rajha, jaz iz West-Berlina in diplomirani džezist Grajo iz ZeDeA. Edino homobranec Levstik je držal fronto v Stari Gorici. In vsi ti mandeljci so bili popadljivi, željni kompenzacije in odpustkov. V stavbi poleg najine je bil donedavna domoval arhiv Vrhovnega prizivnega sodišča (VPS), se pravi zadnje instance, na katero se je hlapec Jernej lahko eventualno pritožil. Ker so se v duhu napredka take safalade ukinjale, se je odprl prostor privatni iniciativi: klet VPS je iz iz prve pripadla Grajotu, ki jo je kanil modificirati v najboljši džez klub od tu pa do Tokija. Vse krasno in prav, ampak zadevo je bilo treba najprej adaptirati, usposobiti za novo dejavnost, naprimer dobesedno izžagati vhod v meter in pol debelo steno iz betona in kvalitetnega savskega proda. Ko je histerično vreščeča diamantna žaga prvič zarezala, sem pomislil, da kak psiho Kojakovi odpira lobanjo. Ali pa meni. Čez to se je kot tolst kit ubijalec poveznil ratatam kompresorskega razbijača. Vibrato je šel v kosti, v plombe in nohte. In kostni mozeg je spreminjal v moko. Pot do finega džeza je očitno vodila preko industrijskih nabijačin v stilu Einstürzende Neubauten, hard core death metala in glasbene zasedbe Ljubljana. Kmalu je bilo jasno, da Grajotov švadron odpira mojo lobanjo. Da bodo, če ne bom kaj ukrenil, planile na videlo stvari, ki jih je najbolje skriti pred svetom. Bil sem na robu solz ali blaznosti, kot kdaj.

Mana je bila tu bolj stabilna. Kuhala je zelo slabo, oziroma sploh ni, kar je bilo čisto praktično. Takrat so bile naše gostilne še dobre in poceni. Izgovor za pobeg iz sonornega pekla je bil vedno pri roki. Srebanje houm-mejd govejih župc, na katerih se zaradi potresnih valov ne morejo formirati tisti simpatični krogci zlato-nasičenih maščob, nama je ostalo prihranjeno. No, med obiski Maninih staršev sva vse nadoknadila. Mana je bila totalno izven in nadkategorna Slovinka, a je začuda imela totalno v redu starša z imenom Janez in Jožica. Jožica je bila nekoč pevka v rok bendu Mladi in levi, oče Jože pa je fural oprijemljivo dejavnost, kot se temu reče pri nas. Nič se nista pritoževala nad Manino izbiro partnerja, nasprotno in tudi Bajrami jima je bil košer. Med dunajcem s tenstanim krompirjem in zeleno solato smo se zedinili, da bo najbolje, če si z Mano vzameva dopust, greva na morje, in ko se vrneva, ni hudič, da bodo Grajotovi besi že končali z raboto.

Imela sva naslov srbske vikendice na otoku Silba, ki mi jo je v zameno za nekaj dušebrižništva posodila Špela Rijavec. Hči čistokrvne tržičanke in očeta iz Slovenskih Konjic je bila rojena v Beogradu. Tam je usodnega 1991 tudi živela in eto, po naših zakonih je bila prava srbijanka izbrisanka. Te Izbrisane tolikokrat omenjam, ker so idealna ilustracija slovinske nravi – ne gre tu za neko administrativno napako ali pač hudobijo, kot posledico nelojalnosti t. im. Izbrisanih, temveč za tisto vseobčo, brezmejno okrutno privoščljivost, ki Slovince karakteriza mnogo bolje od frajtonarce, štrukljev in šnopca. Naj sosedu škripne vse, njegov gen naj fir imer ponikne v škrto zemljo, naj ga črtata satan in bog, ker je dihal moj zrak! Kravica skazica skratka. Gluhonema genocidalnost, ki je zaradi svoje potuhnjenosti in popolne nesmiselnosti še ostudnejša od kake amerikanerske, hutujske, izraelitske ali hitlerjanske krvoločnosti. Rijavčeva je za srbijanko veljala tudi na Hrvaškem in kot taka ne ona in ne njena rodbina na Silbi niso bili več dobrodošli. Sva šla pa midva. Žejna Jadrana in sita Grajotovih stalinovih orgel, sva se odpravila za dlje časa z minimalnim budžetom, ki je zahteval filigransko planiranje. Plan je bil tudi, da zaživiva zdravo, brez čikov, stresa in alkohola, pa vrhunsko da nabrusiva stas. Že na romantični barkači Marina, na liniji Pula – Zadar, je finančna konstrukcija šla jastogom žvižgat. Rekla sva si »še enkrat si pred potopom v askezo privoščiva vse« in v dobrih treh urah s pomočjo morskih delicij in pregrešno dragih buteljk sfračkala pol sume summarum, ki naj bi naju živela mesec in pol tam na otoku.

»Eh kurc, bova pa fige rabutala in špariče lovila,« sem se pogumno opotekel po dvižnem mostu navzdol in skoraj podrl strogo luško kapetanko. Na začetku pomola je ždel glanc nov čeroki džip s kranjsko registracijo in imel vse štiri gume preluknjane. Nek novopečenko se je namenil malo drkati po otočku, ki sploh nima cest, pa je naletel na legitimen lokalni odpor. Mislim, da je bil ta nekdo Rigelnik, morda pa Regelnik, v primeru slednjega se prvemu opravičujem. Brez težav sva ga prehitela in se samodejno zvrnila na edino legalno sredstvo transporta – motokultivator s prikolico. Šofer barba Ivo je bil kot naročeno ključar najine vikendice. Že med supersonično vožnjo nama je nazorno pokazal, kako bi on vsem Srbom poseckal prstiće in mimogrede okrcal še judežne Janeze. Bil je mrak, ko smo ustavili pred betonsko kocko sredi ogolele parcele, a strelne luknje v zdemoliranih polknah so bile kljub temu vidne. Malokalibrska puška. Torej smo ostajali v domeni športa. Pogled na morje je zakrival zelo bivši počitniški dom JLA. Sliko je zaokrožil težak kamen na pokrovu straniščne školjke, ki ga je osmislil zadrto bulječi podganji par na razmajani mociri iz škrtega dalmatinskega apnenca, kot češ »koji jim je kurac, opet ovi brdski Hrvati.«

»Častim pir,« sem glasno naznanil, malo Mani, malo pa kravatarskima podgancama, ki mi s »šta se majmune praviš važan,« nista ostali dolžni. Pravzaprav sta odlično povzeli odnos otoškega življa do kontinentalnih smeti. Naši fičniki so jim nekako še šli v račun, naši frisi nikakor. Ga ni bilo vica, ki bi jih pocuknil iz čemernosti, če ga je izrekel Janez furešt. Nemogoče je bilo narediti požirek vodenega piva, ne da bi kak kravatarski izola-tor potarnal, kako smo se na njihov račun rešili Balkan-i-Ade. »Kdo mi, jebote, kdo mi,« sem hotel vpiti, pa sem bil raje tiho in se delal, kot da ni nič. Betonski kocki brez kančka sence vbrk sem bil hvaležen za krepke vonjave zrelega poletja, za aromatične trave in res sva rabutala fige in se hranila s prostaškimi školjkami prilepi, ki jih je bilo v vsakem zalivu dovolj, potem ko sva iz njih izfižila drek. Špariče sva lovila z opotečim uspehom, ki ga ilustrira Manin razvoj od dekletca, ki žaluje za vsakim utrnjenim ribjim življenjem, do krvoločne izjave:

»Ne, nobenih mladic ne bova metala nazaj!«

Barba Ivo je prodajal poceni krompir in jajčka, samo da sva se potem, ko nama je pokazal v stilu 101-ega dalmatinca marogasto kačo velikanko znamke kravoses, ki mu je pogoltnila jajček, pa jo je presekal na pol in ekstrahiral nepoškodovan jajček, no potem sva se spomnila, da so jajčki nafopani s holesterolom in kot taki nekompatibilni z najinim fitnes tripom. Mana je namreč s septembrom začenjala veliko mednarodno plesno produkcijo, s katero naj bi »fizični teater« tudi pri nas dobil domovinsko pravico. Malo sem bil skeptičen, glede na to, da je RS kljub mesarjenju v neposredni bližini, od povprečno stotih prosilcev azila le enemu ugodila, pa še temu izključno zaradi pritiskov od zunaj. Če dodam še zgodbo o cvetoberu Yougo intelektualcev in umetnikov, ki so se med begom na Zahod najprej ponudili Sloviniji, pa je ta rekla, »ne hvala, zadošča nam samonikla inteligenca,« sem bil kar skeptičen no, ampak okej, ne bi lastnemu dekletu zbijal elana. Mana naj bi si udeležbo v premieri fizičnega gledališča prislužila z rigorozno vadbo, ki jo je predpisal koreograf Vitko Potočnik. Solidarnostno, malo pa tudi sledeč lastnim ambicijam, sem sodeloval. Šlo je za tričetrt ure zadržanega teka za kondicijo, trikrat devet kratkih šprintov, trikrat toliko čepskokov in bombic, trikrat devet sklec v stoji, trikrat sedemindvajset navadnih sklec, enako trebušnjakov in hrbtenjakov in za konec obvezno raztezanje kit. Vse v znaku številke devet, ker to je magična številka znotraj in izven teatra. In to vsak dan, oziroma večer. Otočani so naju definitivno črtali s spiska normalnih. Od naporov sva bila prva dva tedna praktično mrtva, posebej jaz, nakar naju je začelo razganjati od presežkov energije, predvsem Mano. Najina trebuha sta bila kot kromirani hladilni maski dvanajstvaljnega Maybacha, muskulatura je ojeklenila, da bi se celo kiparjem Aristoklesu, Polikletu ali Skopasu milo storilo. Tu je nastopil antični paradoks, namreč bolj ko sem bil razbacan, manjši je bil moj libido, se pravi seksus. Višnu kot da bi se junaško zagozdil v soteski v Termopilah. Saj ne da ne bi funkcioniral, a o kaki erotični inspiraciji bi stežka pesnikoval. Mani ni potegnilo, konzumirala me je kot kobilica svojega samca, jebenti, in potem enkrat, ko sem po predpisih deponiral svoje dragocene semenčice, sem hladnokrvno vstal, sprostil mehur in jo poscal. »Ši got z mesidž,« bi rekli amerikanerji. Opazno je zreducirala tovrstne pobude, kar pa je zopet mene narajcalao. Seksualno sva kaj hitro bila spet na frekvenci in rezonirala kot viola da gamba, če je pravi akord. Prosto po Mamci Košer sva občevala z bogom. Žal sva samo seksala, a je bilo vseeno dobro. Ker mi je zaradi let in visokega čela v odnosu pripadla funkcija umskega frontmena, je urin tudi sicer igral pomembno vlogo. Furala sva »amaroli«, oziroma urinoterapijo, ki svetuje vsakodnevno zaužitje skodelice srednjega curka jutranjega urina, oziroma vode življenja, če naj bosta logos in fizis harmonikus. Stvar preverjeno deluje, po principu klin z balinom, oko za uho, milom ili silom, če ne v prvo, pa rado. Imunski sistem sva cepila z avtoimunskimi deficiti. Tako kot kraljevska kobra piči samo sebe, da se zaščiti pred strupom bratov in sester, sva midva prakticirala samovakcinacijo. Urin je bog, mehur pa katedrala edine prave religije. Kot zapoveda veda ajurveda. Seveda je vsak začetek težak: ko sem prvič dvignil kupico scalnice k soncu, so se žarki mogočne zvezde kot smrkavi pionirčki z rumenimi rutkami opotekali skozi žlobudro, ki je v porog vodi življenja vlekla na jetično žolco. Po grlu navzdol je šla kot star špeh, a šla je. Sčasoma jo je telo zdestiliralo v bistro studenčnico, ki je daleč prekašala postane karakteristike Zale, Ode ali Edine.

Poleg oralnih so bile v igri tudi eksterne aplikacije – masaže s teden dni starim urinom (zelo pomembno), spočetka nekaj vodno-urinskih klistirjev v razmerju ena-ena in pa pranje perila v slogu naših prababic. Namesto faks helizima lastna sečnina. Benigno negovanje tradicije se je sprevrglo v precejšenj debakel, ker sem v želji, da bi bilo čisto bolj čisto vztrajal, da tudi perilo pereva v starem urinu. Zanemaril sem modrost številka ena, da je zmernost porok zdravja. Cape so bestialno zaudarjale po skisanemu amoniaku in nobeno spiranje smradu ni več spravilo ven. Jasno, naše prababice so šle k potoku na žehto, pa so se mim'grede še uscale, to je bilo to, kdo pa je takrat imel sredstva za stekleničenje telesnih odplak. Posledica pralnih eksperimentov je bila dodatna redukcija socialnih aktivitet in pa to, da sva kljub nevarnosti kamenjanja s strani moralne večine, od srca vzljubila FKK in če sva bila že pri stvari, sva še seksala tam v žbunju in makiji, tekla domov in potem šprintala za fizični teater pred nevšečnimi vonjavami. Če je ostalo kaj prostega časa, sva jadrala z jadrnico dediča firme Gavrilovič, ki je ravno lebdel v samaritanski pavzi med enim in drugim ciklom kapitalizma. Mislim, obogateti s starimi jetri, česa takega so sposobni le najsposobnejši med sposobnimi. Midva sva na račun starih jeter odkrila tri grebene z inventivnim imenom Grebeni, na katerih so uspevale staroilirske avtohtone fige, pravzaprav figice, ampak sočne in sladke direkt za umret.

Z začetkom septembra in jesenskih neviht, ki so bruhale horizontalne strele in ionizirale zrak, je Mana res morala iti. Fizični teater je bil ante portas. Jaz sem si monetarno premeteno naročil starega prijateljčka iz ex-Berlina, da se še z njim malo pozabavam. Gerald Hansen 3rd je bil po rodu pravzaprav iz Derryja, Severna Irska, na obisk pa je prišel naravnost iz Nju Joka, kot sestavni del sentimentalne ture po starem kontinentu. Berlin je bil namreč zapustil istega leta kot jaz in padec Zidu sva tudi skupaj prespala. Njegova starša, ki sta na Severnem Irskem kljubovala škornju angleške okupacije, sta bila na državni loteriji zadela malone dva milijona funtov. Se zgodi. Tretjina je šla za IRA, tretjino sta obdržala sama, ostalo pa podarila sinu edincu. Fer inaf. Mislim, usoda očitno le ni vedno mačeha – iz žuljenja vzkaljenih kartoflov sem čofnil v čisto konzum evforijo. Špariče so izrinili škampiči, škarpene in škarpoči v brodetu, rarogi, kovači in ilegalni prstaci ter občasno slastna jagnjetina izpod peke z nizkega otočka Morovnik, katerega edine prebivalke ovce so pile izključno roso in mulile žajbelj, pelin, in majaron. Popolnoma sem razumel Geralda, ki je, vendarle občutno bolj civiliziran, moral kompenzirati neznanske doze proteinov z enakimi količinami sladoleda. Poslastičar Ljatifi Neđbedin je nemočno dvignil v zrak sladoledarsko orodje in čepico. Tudi šamšnit in bakljav mu je zmanjkalo, Geraldu so bile strašno všeč. Kdove zakaj, spominjale so ga na Irsko. Cel otok enostavno ni premogel dovolj ponudbe, da bi lahko pariral Geraldovemu povpraševanju in moji skromni malenkosti. To in s tem povezano ekscesno obnašanje, pa nekaj zelo grdih pogledov naju je pospremilo na kontinent, Geralda na Gomoro v Španiji, mene pa vizavi Kava kornerja, pred par-lament.

Mana je bila na višku ustvarjalnega procesa, vsa v buškah in modricah od fizičnega teatra. Džez klub Grajo je že godel in brundal in občasno dejansko serviral lajf koncert z basovsko uspavanko in nepogrešljivim ščetkanjem bobnarskih open. Postal je najina dnevna soba. Saj ne, da bi se nama Kojak stanovanje zdelo majhno ali neugledno, nikakor, le goste sva raje sprejemala na nevtralnem terenu. Po kosilu, če je bilo, se je prileglo malo riganja pri najboljšem sosedu, da ne govorim o praskanju jajc v šlafroku, prežvekovanju maslene makovke iz Mame, medtem ko je Pehtra Grajo kuhala kavo. Če bi naju še posranci spustili v par-lamentarno menzo, kjer se, neoliberalističnim flancem v porog, še dandanes krmijo na subvencionirane bone, bi bila prava boema. Z oldtajmerskim certifikatom.

Mano sem pogosto obiskoval na delovnem mestu, v fizkulturnici razpadajoče izobraževalne ustanove na Viču. Nastajala je predstava »Kdo je naredil Vidku letalnico«, ki je parodirala nacionalno nordijsko evforijo v Plenici – dolini pod Puncami in širše. Stvar je bila subverzivna v vsakem pogledu. Vitko Potočnik je imel poleg mišic še jajca, mamo državo je cukal za vime in se ji rogal v obraz. Strmel sem nad gibalci/ustvarjalci, nad brezpogojno predanostjo projektu in predvsem nad varnim zavetjem, ki ga je tak pristop očitno nudil begajočemu ljudskemu umu. To bi bilo nekaj zame, sem pobožno pomislil, ki sem kot razcefran nimbostratus bezljal skozi življenje, ali pa me je le-to premetavalo kot orehovo lupino, kakor kdaj.

Premiera Vidkove letalnice je bila v veliki dvorani hrastniškega Doma kulture. Čeprav le prikolica najmlajše soustvarjalke predstave, sem imel bikovsko tremo. Skoraj bi mi razgnalo srce in vene na sencih, in ko je zadonel rudarski aplavz, so se mi orosile oči. Madona sem bil ponosen na Mano. Med postpremierno zakusko in popivko, polno emocionalnega bratenja, ki je celo Marino Fojerštajn potegnil za sabo, sem proti jutru med vožnjo nazaj v Ljubljano povsem trezno ugotovil, da sem dospel na življenjsko prekretnico, da bo treba spet malo pošlatati lastne škarje in platno.

Telesno bi bil sicer bolj primeren za sparing partnerja, odnosno pejs mejkerja našima top srednjeprogašema Helenu Javorniku in Joletu Čeplaku, a sem se dopingiran z Vitkovim pogumom in angažmajem cele ekipe raje namenil, da tudi sam prilijem olja na kres nacionalne umetnosti, ki je v tistih letih – kot vedno, ko je družba v krizi – dobesedno cvetela. Vsak je nekaj ustvarjal, zakaj ne še Bajrami. Turbo navdih mi je dal Fanči Zatrl, ki se je vizionarsko zgodaj ovedel, da naša barka tone na dno Marianskega jarka, preregistriral svojo oglaševalsko agencijo v »Izstop« in začel na džambo plakatih samoplačniško reklamirati prekucuške proglase, tako pasje, da so po principu »če ne vidim, bo morda izginilo samo od sebe« kar nekaj časa ostali povsem neopaženi. Top favorit je bil džambo, posvečen nekdanjim fundamentom države – proletarcem, ki so jim novi kravatarji, t. im. lastniki od danes na jutri vrnili delovno knjižico rekoč »sorči, šala mala, gudbaj«. Njih in pa upokojence, ki so še bolj pritlehno nadrajsali, je v eni osebi personificiral lik, izrezan Janez Rugelj, bi rekel. Mala četica teh Rugljev je grozila kremenito zakoračiti s plakata med nas ovce in vsak je imel namesto smokinga rekelc iz eksploziva, ki ga v svetli Nobel tradiciji izdeluje izvozno naravnano slovaško podjetje. Rugljem so se iz glave kadili stripovski oblački z napisi: grem na Upravno enoto … grem na Zavod za zaposlovanje … na Ljubljansko banko … na ameriško ambasado … zavarovalnico Triglav … na Vlado RS … v poslanski klub … na Pošto in Telekom … in čez to orjaški pink slogan: SLOŽNO S SEMTEX DEDI. Genialno. Senilni starčki, dobrodušni nonoti in zlomljeni ateji, ki iz topovske hrane mutirajo v ultimativno ofenzivno orožje, pred katerim država z vsem svojim arzenalom prisile preprosto nima obrambe. Po drugi, cinični plati pa izjemno domiselna pokojninska, zaposlovalna in socialna reforma: kdor preživi, je še srečen, da je lahko na tržišču! Klin kat, začetek z nule, brez garjastih prašnikov zgodovine! Feferonček, tale Fanči Zatrl. V dvodnevnem kreativnem deliriju sem po raketni špuri Ibsenovega Sovražnika ljudstva in Sartrovih Nepokopanih mrtvecev razdelal začeto. Nastala je težka socialna drama »Semtex dedi«. Pri sklonu sem malce pogoljufal, zato pa sem super relevantno vpeljal angloameriško komponento in že sem brzel v Dom onemoglih na Taboru, kjer se je trlo primernih igralcev in še raje igralk. S pravim načinom ovir, kot da ni: vključno s skrbniki so bili vsi takoj za. Nujna je bila avdicija. Resen problem izbrane igralske zasedbe je bilo memoriziranje teksta, ki smo ga rešili z bilobilom in čajčki, še resnejši pa ura nastopa. Kako naj pripravim trinajst alzheimerčkov, ki lebdijo na pragu večnih lovišč, da bodo ob 21. uri top fit in budni? Naposled je padla odločitev, da bo premiera kar v Domu onemoglih, takoj po dnevniku. Zavihal sem rokave in se velikopotezno lotil promocijske kampanje. Kontaktiral sem Ministrstva za kulturo, delo, šolstvo, dom in družino in šport, bivše delodajalce in tudi Fančija Zatrla direktno. Ministrstva so rekla, da lahko, upoštevaje razpisne roke, kandidiram za sredstva v naslednjem fiskalnem razdobju, pod pogojem, da iz fizične mutiram v pravno osebo, o bivših delodajalcih ne gre tratiti sape, Fanči Zatrl pa je zaradi zlorabe avtorskih pravic zagrozil z ovadbo organom pregona. Evo, pet pred dvanajsto me je hendikepiral Hanibalov sindrom in kondorjev let sfižil v bolj interno reč. Od celodnevnega šihta izmozgani skrbniki so vljudno tlačili zehanje, alzheimerčki – tisti na odru, kot oni v občinstvu – so se topoumno muzali, ščipali in drezali s komolci »stari, dojaja!«, drugih pa, razen Mane, ni bilo. Tudi s pirotehniko so bile določene težave. Mana me je gledala spodbudno, a z vprašajem na čelu. Od prodaje kart smo bolj slabo zaslužili. Majkumu, v Berlinu bi s tako foro primamil stotine konvertibilnih ljubiteljev odrskih desk, tu pa nikogar. Niti alternativcev z Metelkove. Njih še posebej.

Treba je bilo stopiti vsaj en korak nazaj. Ker sta bila Ivan in France spet silno popularna, sem sklenil , da se raje njima in tistim bratom Slovincem poklonim, ki niso šli v Semtex nebesa. Žanr: bulvarka, z jasno poanto in jedkim humorjem. Nastala je levim začetnikom in škrti kulturni krajini primerna enodejanka »Prava reč, Edo«, v kateri se heteroseksualni parček muja s komunikacijo, in to skozi PVC prt, ki simbolizira prepad med ženskim in moškim principom. Skratka, nikakor da prideta skupaj, kar niti ne čudi, saj je moški karakter fuzija Matije Čopa, Franceta Prešerna z elementi Ivana Cankarja in Edvarda Rusjana kot obljube srečnejšega futura, medtem ko čez vse skupaj kot slab zadah pada senca Dragutina Janičarja. Ženska pa je mix Evite Peron, matere, ki jo je smrtno ranil zavrnjeni barcaffe in LaToye Jackson, pod črto ena Mesna Milek, vedno v Dolce & Zgarbana, če ne v Parada Guči – tam, kjer se srečata visoka moda in Prekmurščina. Romska kri, zadnji branik svobode, to. Ženska, ki bi bila, če ne bi bila work in progress in tip, ki ga noben work ne pokrene v progress. Zaradi neobstoječega tipa nerealizirana ženska, katere tragedija je v neštekanju, da se realizira najbolje sama. Ona ga žura, on pa vesla seslja, dokler v brisanem letu ne prileti Edvard Rusjan in s propelerjem našnitka junaka, da se na prtu naredi njegov portret, prav tak kot je Tršarjev Cankar pred Cankarjevim domom, samo da v profilu. Že res, da je bilo prt treba menjati za vsako ponovitev, kar ni bilo v skladu z no-budget filozofijo, a bil je to fulminanten tekst z obilico dramskih obratov, inventivno scenografijo, atraktivnimi kaskaderskimi vložki in znatno izboljšano pirotehniko. Broadway bi garant padel, ampak Slovinija ni. Zelo kul publika v Škurcu, kjer je premiera bila, se ni baš ogrela. Umetnina je zahtevala najmanj dvakrat 69 IQ-ja, nek minimum čustvene inteligence in poznavanje osnov slovinskega slovstva. No Man's Land, Mišn imposibl ter Živi pripognjeno, umri pokončno. Ali pa Umri že enkrat dokončno. Samo dva predstavnika našega slavnega ljudstva sta imela frekvenco za dojemanje tega bisera mediteranske dramatike: Mana in Bajro. Višnu je ostal neopredeljen. Res pa je tudi, da igralska zasedba ni bila najbolj posrečeno izbrana. Ob suvereno gibajoči se in celo prepevajoči glavni in edini igralki Janji Šmajser je moj trud v vseh preostalih vlogah sporočal le, da sem sicer lušten, ampak bolj kilav glumac. Uspeh je bil skratka cile-mile. Niti do kolen ni segel Pograjčevemu prvencu »Pesniki brez žepov«, ki je bil zapovrh takrat še praktično maturant, jaz pa v zrelih tridesetih. Ali pa Živadinovu, ki je »Krst pod Triglavom« spohal že v osnovni šoli, a je modro počakal na prava leta za lansiranje mojstrovine. Enim je uspelo že zgodaj, meni pa niti pozno ne, to si je bilo treba priznati. Niti ne samoljublje, ali preprosto zavist, temveč to, da se človek tako trudi, pa vse skupaj ni nič, to mi je šlo v nos. Z vsemi možnimi lovorikami ovešeno, pa nič prevzetno Mano sem prepričal, da je moment pravi za umik v Hublpihlerjevo vikendico v Istri, kjer sva ob milo valujoči obali za nadgradnjo telesnega kapitala dnevno tekala od Karigadorja do Novigrada in nazaj. Jadran je spal katatonične sanje, iz Padske nižine se je kot orjaški oblak kobilic širila megla in lizala dušo, na dnu zaliva je ležal napihnjen kadaver delfina. Če odmislim bakanalično spolnost, sva dneve preživljala samostansko. Edino vsake toliko sva se ga napila z bistro zeleno rutico in potem z rohnečim pasatijem motila zimski počitek istrskih polj. Neke noči sva po izdatnem nalivu še posebej korenjaško orala, me je že zaskrbelo ali se bova sploh uspela privleči nazaj do asfalta, ko pa je bilo to urejeno, so naju od židke ilovice povsem zapacane pnevmatike izdale v prvem ovinku. Ne upoštevaje trud za volanom sva zdrsnila naravnost v ograjo iz nametanega kamenja in carsko nasedla. Če naju takole inflagranti zasači lastnik preorane parcele, so nama urice štete, toliko je bilo jasno. Neugodni obeti so mi dali moči, da sem prepričal Mano, kako je šofiranje keks, še posebej avtomobila z avtomatskim menjalnikom. Pritiskala je na plin, medtem ko sem z dviganjem in pehanjem v noč bolščečega pasatija tvegal roke. Končni uspeh sva proslavila tako, da mi je Mana sedela v naročju in lovila ozki trak ceste do Babićev in nazaj, tačas ko sem jo žgečkal in ji mesil joške, polomljeni žarometi pa so bingljali na žičkah in groteskno osvetljevali noč okrog naju. Pica ob dveh zjutraj na vrhuncu mrtve sezone v vasi s štirimi hišami – to je Istra, ki bi jo veljalo spomeniško zaščititi. Ali pa dve uri kasneje lastnika stancije Vižintin, ki je demokracijo razumel tako, da je svojim žganicam dal ime Mussolini. Zelo sva se potrudila, da je na ženskem in moškem stranišču za nama ostal en lep hakenkrojc šit. Naslednji dan je prinesel dostojanstveno streznitev in slutnjo, da bi bila vrnitev nazaj, kjer le ni vse tako strašno narobe, čisto na mestu. V Istri je bila gosta megla, v Ljubljani pa sonce, dne desetega decembra devetnajststo štiriindevetdeset. Datuma si nisem zapomnil zato, ker bi celo pregovorno nevtralni Švedi naposled pokleknili pred grobo silo svetovne Realpolitik in s podelitvijo Nobelove nagrade za mir Arafatu, Peresu in Rabinu izenačili žrtve s krvniki ali ker bi Mana skuhala slasten krompir v oblicah, temveč ker je na od vseh, razen od panksov pozabljeni Metelkovi zagorelo na podstrešju »Šole« in je s težkim dimom v smrt šel en Ivan. Gasilci so zaman iskali štrom za fleksarco in vodo za brizgalno, se slednjič priklopili na lasten agregat in rezervoarje in se malo špricali med sabo. Dežurni dohtar je rekordno flegma stopil iz rešilca. Policaj je serviral komentar »verjetn' je že guznu«. Medije je bolj zanimal ogrc na riti Jana Plastičnjaka. Banda četverice je bila aha, seznanjena. Bližala sta se Miklavž in Božič. Jebi ga, če pa je šlo samo za krnekega Ivana. Amen.

Čisto mimo tega, ali tudi ne tako zelo, se je izkazalo, da je moja Semtex dedi stvaritev vendarle imela zakasnele učinke. Zveza upokojencev je preko novega leta in daleč v januar resno tehtala idejo, nato sicer spoznala, da je firma Semtex sponzorsko nezainteresirana, pa tudi sicer je bila stvar za spoznanje preradikalna za mehko slovinsko dušo. Zato je Zveza končno optirala za petarda inačico. Prvi jo je začel prakticirati neki upokojeni policist z Raven na Koroškem, ki je post festum celo avtorsko zaščitil postopek, ko je dobil pravdo na sodišču. Petarde se je poslej reklo razsrjenim upokojencem. Tisti z minimalnimi sredstvi ali pa čisto brez njih so namesto pokalic uporabljali akustična sredstva, prišli denimo na pošto: »dvignil bi pokojnino« in potem z visokim, šipe pokajočim glasom vzkliknili BUM! Naš sosed inženir Tomšič na primer, ki je pustil brado in strigel se tudi ni več, je bil pravi mojster. Dvakrat sem ga srečal na osrednji enoti Ljubljanske banke, vsega nasmejanega in prijaznega, nakar iznenada BUM! BUM! BUM!, roke triumfalno v zrak, glava vznak in Brechtov citat »mali tatovi sedijo v zaporih, veliki pa v bankah!« namesto finala. Nič čudnega, da so se živčno razrvane uradnice množično umikale na bolniško ali celo v predčasno upokojitev, oziroma upetarditev. Krog je bil sklenjen. Nova nomenklatura se je tresla, največje šleve so že pakirale kufre v smeri Deviških ali Kajmak otokov, Slovinija pa je iz scela nenadejane smeri dočakala svojih pet minut globalne slave: naši Semetex telebani – kot so jih oštempljali splašeni časniki, so pregneteni s civilizacijskim brezumjem postali slavni Talibani. In priskrbeli dokaz, da je tudi majhen narod na nevsiljiv, da ne rečem potuhnjen način lahko svetovni trendsetter. Naj dodam, da svet ravno zaradi Semtex afere Slovinijo še danes trdovratno zamenjuje s Slovaško. Kakopak, neodvisni teater me je zopet zaintrigiral.

Merodajni pospešek mi je dal stari znanec Vuk Čoske, eden redkih Yougo beguncev, ki so pri nas uspeli pognati nekaj takega kot korenine (čeprav je na krilih krilatice »cogito ergo som« kmalu virtualno emigriral v temine medmrežja). Malo iz sentimentalnosti, malo iz trme se je na vrhuncu kampanje proti Ivl-aj Zlobi, ki je seveda najmanj škodovala Zlobi konkretno in zlobi nasploh, lotil organizacije kulturne izmenjave, festivala Kontradibidon. Veljal je kompleten embargo na Srbe, za katere je značilno ciklično dihanje teritorija: center je Trg mašala Tita, periferija pa enkrat Kalemegdan, drugič pa Harajuku, Tokio. Mi pa na čoporativno gostovanje v Beograd, to večno in nedeljivo svetovno prestolnico votlega duvanja in samoreklame brez pokritja. In to za prvi april leta 95. Normalno, da je Čoske imel težave s sestavljanjem umetniške ekipe, ki bi bila pripravljena do prsi broditi proti toku, pa da je rokavico sodelovanja vrgel tudi v moji smeri. Jaz pa, kot bi samo na to čakal, sem že imel super idejo za odrski velespektakel »Super Janez«. Tipično zame je že naslov povedal vse o vsebini, oziroma umetniški intenci, ki je bila pikro roganje vsem vam bedakom in sebi. Skopipejstal sem cvetober klišejev o Slovincih, ga množil na kvadrat in postuliral »sve je to istina, a i više od toga«. Tak je bil ta koncept. K sodelovanju mi je uspelo pritegniti presenetljivo število vrhunskih junakov in junakinj odrskih desk, ki jih ne bom našteval, saj še vedno trpijo zaradi posttravmatskega sindroma. Ker je bila zasedba polna, mi ni bilo treba kvariti povprečja z afnanjem v soju reflektorjev, temveč sem vlekel niti iz ozadja. Skladno s preprosto tematiko je bilo tudi vse ostalo simpl kot pasulj: forma je bila hkrati vsebina in poanta. Fil ruž ustvarjalne metode je bila naklepna improvizacija. Ker smo že vse vedeli, je bilo piflanje aut. Lokalno občinstvo je bilo itak dovolj zamorjeno, da ga v posvečenih trenutkih konzumacije prostega časa ni bilo umestno še dodatno trpinčiti, kot je pri nas sicer običaj. Torej smo servirali nekaj koščkov mesa z obilico špeha, oziroma malo vsebine in zelo veliko EPP-ja. V duhu totalne simplifikacije smo na veliki oder gledališča Beat F prišli kar z najetim IMV kombijem. Medtem ko smo v oblaku izpušnih plinov razkladali rekvizite in s tem naskicirali uvodno sliko »Prajanez in delo«, so naši frontmeni in frontwomenke ob bombastičnem petju zbora sužnjev iz Verdijevega Nabucca »Va, pensiero, sull' ali dorate« – po domače »Prihod sužnjev«, že izvajali prvo točko »Slovensko morje«. Oblečeni v bele rjuhe, ki so simbolizirale deviškost in malce relativizirale našo tisočletno pomorsko tradicijo, so previdno vstopali v kiselkasto vonjajoči lambar iz trdega PVC-ja, ki nam ga je posodil vinar Batagelj iz Vipavske doline. Bilo je v lambarju nekaj vodice, gneča pa silna, a naši junaki so se brez bratomornih konfliktov eden za drugim ofrišali. Da ne bi šel čas v nič, so spotoma pokazali in dokazali, kako je Jezus prav pri nas shodil na vodi, namreč okrog Blejskega otoka, ker ga niso spustili nanj, in zraven še demonstrirali, kaka muka je bila to v resnici – vsako nogo v en lambar, pa piči in še sreča, da so Jezusu lambarji puščali, tako, da se je vanje nateklo malo vode za obtežitev, sicer bi garant nemudoma padel na fris. Sceno je prekrilo precej dima in zaradi požarnih predpisov nič ognja, iz sofite je začela deževati Mana in zagotovila brezšiven preliv v naslednjo atrakcijo z naslovom »Higiena«, pa v »Porodica i odgoj«, ki je presunljivo mimetizirala usodo istospolnih partnerjev, živečih v zunajzakonski zvezi, ki je širša skupnost ne odobrava. Sklep, da so vsi Janezi pederi, slovinke pa kurbe, je bil na dlani. Točka »Cvirn v riti« se je dotikala iskanja dlake v jajcu. »Janez i novčanica« ni potreboval komentarja. Nato je v igro moral vstopiti Bog. Škrtost in katolajzarstvo smo združili v »10 božjih zapovedi«. Najlažji gibalec je s pomočjo škripca in vrvi sam sebe potegnil pod sofito in se odtod vrnil s kamnito ploščo, na kateri je bilo devet tolarjev enako desetemu tolarju (preostanek počopa mati država). Tudi sladoledarja iz Bande četverice smo seveda morali potegniti v špil, ki je bil našpikan s fulminantnimi EPP vložki. Finančno impotentni raji smo pod sloganom »mi izbiramo z zaprtimi očmi« najprej ponudili analogno čudo »izbiromat«, in dokler je bilo železo vroče še ultimativno fitnes mašino »suha guga«, pa »piro šejper«, »čudežno počepalko«, »super nasmeh« in »mrak eliminator« – žarnico znamke Tesla, ki je v povezavi s čudežno počepalko in s ceneno nadgradnjo hardvera čisto zares svetila. Hit večera je bil »električni pokrajšek«, na kratko »skraćak«, ki hitro in učinkovito skrajša predolge podaljške v skupni dolžini do 50 metrov (inačica magnum). Veliko dvorano Beat F–a je prevevalo vzdušje, ki bi ga tudi s hrbtom obrnjeni slepec zlahka otipal. Usta publike so bila široko odprta in tisto votlost bi lahko z bagerjem trpal. Konfuzno dogajanje na odru je komentirala in osmišljala oziroma podnaslavljala v slovinštini z Bg naglasom, da nas cel svet razume, punca, ki je kasneje postala dopisnica RTV SLO iz Rima. Ne vem, če ne zaradi Beat F referenc. Za konec, za klasično staroantično katarzo smo prihranili odgovor na ključno vprašanje: Pa kdo je ta Super Janez? Mimoza Brutal, ena od naših top zvezdnic je na oder zmagovalno pririnila voziček z rudimentarno sešvasanim železnim okvirjem, na katerega so bile z mizarskimi cvingami pritrjene elanove smuči z Alpina pancerji, v njih pa slavni mojstrančan Primus Delgado, ki je jemal zalet, se dvignil z odskočne mize in poletel visoko, visoko in daleč, daleč nad dolino pod Puncami … Janez obara svetski rekord. Let je bil prosto neverovatan, pa ljudi, dali je to moguće! In potem je iz razcefranega kumulonimbusa priletel helikopter gazela z letečim reporterjem Fleš Goranom, ki je z bodočim svetovnim rekorderjem izvedel fleš intervju: kakšni so občutki, kakšne so danes razmere za letanje in to. Multipraktik Fleš Goran je bil hkrati pilot in motor helikopterja, ki je bil zimproviziran iz mehkega drata in rozastih hulahopk (elisa) ter ročaja naprave za hoblanje repe. Genialno. Mislim, helikopter je skozi zrak prenašal ne samo Fleš Gorana, ki ni bil ravno suhljat, temveč tudi magnetofon Uher z mikrofonom, ki sem ga pridobil iz bivšega CK-ja, oziroma današnjega Državnega zbora, ki vsako leto pred božičem pod parolo »odpis« meče v smeti čisto uporabne stvari. Kdove koliko težkih parol težkih kalibrov je moral zapisati Uher in potem, pod jesen življenja še nekaj lahkotnejšega – intervju z našim junakom belih daljav Primusom Delgadom. Hitro naj dodam, da je bil takrat naš ponos, naša tovarna Elan v rokah hrvaških tajkunov. No, in odgovor na vprašanje Kdo je ta Super Janez? se je glasil: Super Janez je na ustaškim skijama. Naš pleniški orel pa je namesto seskoka v seksi telemark z levo dilco zapeljal čez storž, naredil hudo špago, pogoltnil tri kile snežnega cementa in rekord je bil čau. Epilog je postregel s tercetom gorenjskih dečev, ki je brundal »a-uim-ba-ue-a, a-uim-ba-ue-a«, sodniška peterka v zasedbi Dobrica Čosić, Momo Kapor, Ivan Aralica in Slaven Letica ter Milo-za-Drago Janičar pa se je z loparčki za ocene otožno pokljala po modih. Noben ni ploskal, noben ni žvižgal, noben ni bomb metal, tam, v veliki dvorani legendarnega gledališča Beat F. Samo blejavo so strmeli v daljavo, dokler jim Mojca Scirocco s poklonom ni razložila da je vrag odnio šalu.

Nato smo se povabili na zakusko.

»Jeboga, pa vi ste stvarno ludi … Samo ono sa skijama, to je bilo ipak malo previše,« je prišel poročati neki kdo bi vedel kateri Ivl–aj Zlobović in nam natočil novo rundo somborske prepečenice. Teh je bilo še veliko in v tem duhu smo potem preživeli še tri ali štiri dni. Verjetno. Vse je bilo izmuzljivo tam v Beogradu, edino pleske in kajmak so junaško držale sremski front kvalitete. Na poti nazaj sem tik pred hrvatarsko mejo ostro zavil z avtoceste Bratstva in enotnosti in našo IMV kanto stabiliziral v smeri vas Morović.

»Ka pa je?«

»Thenk youri weliku mačku,« sem odvrnil.

»Ka, boš spet intelekitualc?« je bila pikra Mana, tisti bolj zmačkani so se že počutili ogrožene, ko je Delgado, največja kapaciteta za intuitivno inteligenco, izvalil:

»Mor-of-ič, više od svakoga!«

»More-of-each! More-of-each!« smo skandirali, ko se je IMV za las ustavil pred top fensi gostinskim objektom. V selu je bil Titov lovski rezervat, ki pa ga naš Tite ni nikoli obiskal. Je že vedel zakaj. Padli smo v četniško gnezdo kot iz slabega filma. V kafiču Božja pravda so nas Bedanci v šajkačah strmo gledali izpod čela in nihče ni zinil besede. V popolni tišini smo zeksali kafu i rakiju in zviz k bratom ustašem. V glavnem, oboji so nas fino počastili, ob vrnitvi domov pa nas je pričakal scela drugačen napev. Šok, zgroženost, škandal. Prava pravcata narodna enotnost se je sklenila v bermudskem trikotniku TV3 (Vatikan), Pop TV (ZeDeA) in TV SLO (rodna gruda) in nas kulturštrajkbreherje, oziroma embargolomilce hitela pribijati na križ. Celo Slavuj Žužek se je prikazal na nekem TV-omizju in se po lacanovski liniji slinil in pljuval še dvakrat več kot običajno. Dobro so nam naši mediji potegnili cvirn, da ne rečem ladijski štrik iz riti. Val zgražanja je opljusnil točilne pulte in kavarniška omizja. Izza enega od teh se je dvignil gorostasni, a presenetljivo upogljivi tovariš Mancini in me primerjal z vahtarjem v kanclagerju. Počil mi je žilo besnilko. Kljub pol manjši tonaži bi ga pulveriziral, če mi ne bi jahaje ščepec zdravega razuma mrknil v mrklo noč. Mancini je bil strašno prizadet. Podal se je na študij karate ved, kjer baje prvi dan zgruntaš, kako z enim udarcem ubiti človeka, vse naslednje dni do konca pa, kako tega ne narediš. Dobro, saj ne, da bi se kaj spremenilo. Vsi, mislim vsi skupaj, smo do grla pofafali splesnjen otep ideoloških smernic, zamešali kompetitivnost s krvoločnostjo in postali demokreteni.

Tisto pomlad je poleg cagastih sončnih pramenov na Metelkovo zopet vrgla oko tista skupina, ki je leto in pol nazaj z nje demonstrativno odšla. Anarho-utopisti smo se ped za pedjo vračali na otoček, kjer je zameram in načelom navkljub vendarle bil mogoč antipod kapitalističnim čredam.

»Morda ni najlepša, je pa naša«, smo rahlo osramočeni, vsaj jaz, zopet zlezli pod krilo Metke baletke. Kakega hudega drenja ni bilo. Na eni strani je bil vsaj virtualno prisoten neuničljivi Dren, ki je z obilico truda in zvez zboksal v življenje institucionaliziran grad v oblakih, zavod Kretino. Sredstev ni manjkalo, saj je v Kretino potegnil kompetentno finančnico in šolano direktorico in vse to strateško premeteno pozicioniral v stavbo, ki je bila točno na meji med južnim delom (bodoči muzeji in to) in severnim, »neinstitucionalnim« delom Metelkove. S pomočjo neplačane delovne sile je sestavil in stiskal »Razvojni načrt za Metelkovo«, v paci je že imel »Dosje Metelkova« in sila zajeten »Arhiv«, staro in novo zavezo. S papirji je bil človek res spreten. Na drugi strani so bili posamezniki in skupine, ki so Metelkovo v najtemnejših časih junaško obranili pred državo, mestom, sosedi ter investicijsko-gradbenimi, črnogorskimi in albanskimi mafijami. Edino pred samimi sabo so jo malo slabše obranili. Bili so to Bevčevi panksi, oziroma Totalitar, Fajt, Mare K in njima slični likovni ustvarjalci, lezbe, pedri in Makedonci, pleme Kanal nič z meni še vedno ne preveč simpatično skupino Dvatisoč i kusur in rod Kapa z Amirjem, ki se je nekako izvlekel iz koncentracijskega taborišča Keraterm v Bosni. Omenjam jih zato, da jim nekdo reče hvala. Kar je manjkalo, je bil program, akcija, se pravi mi ali jaz, ki sem že slutil rojstvo nove, socialno in politično hudo nabrite alter skupine.

Vrata je odprl srčni tovariš Bonrut, seveda ne samo on, ki nas je zbral za cel avtobus Metelnjakov in nas za prvi maj odpeljal na Nizozemsko na festival »Prepovedani sadeži civilne družbe«. Mana si ga je zapomnila predvsem po moji debilani, ki naju je namesto v ultra urejen skvot s hrano in vsem zbasala v totalen čikenhaus od podrtije, ki niti oken ni imela. Mater je bila jezna, ampak okej, sva se pač v mestu več zadrževala. Naš kulturni eksport je bil zdaj že po tradiciji pester. Imeli smo Brechta v španščini, razstave, godbe, okrogle mize in megastičen koncert Dvatisoč i kusur. Na glavnem mestnem trgu je naš ad hoc teater rdečelične coklarje učil krotenja in uporabe ukradenega kolesa, nakar smo jim didaktično, tudi tistim bolj počasnega uma razumljivo predočili, katerim kriterijem bodo morali udovoljiti, če naj jih čez kako desetletje sprejmemo v Balkansko Unijo, na kratko BeU. Posebej za priložnost smo pripravili serijo step-baj-step praktičnih vaj, v katerih je sproščeno prebivalstvo prav rado sodelovalo. Za slovo smo pripravili disko Balkan-i-Ado, retro žur, ki je kasneje tudi pri nas in še marsikje postal nadvse popularen. Z gotovostjo lahko trdim, da je izvorni koncept Rakočevićeva ideja, ki pa je brez golid henmejd skvoterskega piva ne bi bilo.

Z Mano sva k coklarjem prišla z zlatim pasatijem. Zelo snobovsko, jebi ga. Žarometi so še vedno bingljali na pecljih, bližal se je čas, ko je pasati spet moral čez tehnični. Zato sva iz Utrechta šla naravnost v Berlin, kjer sem še vedno uradno živel. Nastanila sva se pri Pičiju, ki je tačas postal ultra uspešen odvetnik, o čemer je pričalo ultra fino stanovanje s pogledom na dauntaun Ku'Damm. Piči je služboval, midva sva pa guncala medeninast geštel postelje za goste. Pozno zvečer smo skupaj kaj malega spili. Piči se ni mogel načuditi socialno-ekonomskemu grabnu, ki je zazeval med nama.

»A vam tam v Sloviniji nič ne dajo za jest,« je bil piker. Po mojem ga je samo znerviral najin polnočni ljubezenski krulež in to, da njemu še vedno ni stal, kot je treba, kar sem razbral iz ofenzivnosti in klinične nonšalance, s katero se je od nikogar izzvan loteval tovrstnih tem. V stilu obramba je najboljši napad. Pa še ločeno mamo je imel v neki instituciji v Franciji s tisto čudno boleznijo, od katere pri živem telesu zlagoma, neustavljivo postaneš hrom in ki je dedna, ampak ne nujno. Ja, tiste skrivnosti, ki jih nosimo v sebi, zidovi, ki jih ni moč preskočiti. Vnovič se je potrdilo, da je bratstvo po kešu pomembno, če ne bistveno vezivo medčloveških odnosov. Da brez njega prijateljstvo slejkoprej zadiši kot uležan štunf. Enkrat se je Piči vseeno izprsil in nama častil večerjo na visokem nivoju. Mani se je kar želodec obračal, meni je pa fino, če mi eht japonski suši maestro z levo roko s treh metrov meče koščke surove ribe in niti enkrat ne zgreši krožnika.

Z rojstvom novega jutra je napočil tehnični tajm. Ker je nemški Tüv trd zalogaj, sem se v kozmetične namene oborožil z včerajšnjo izdajo BZ časopisa, lepilnim trakom in dozo metalik zlatega spreja. Namesto garaže je služila povožena industrijska cona na levem bregu reke Spree, ki je še niso pogazili parklji svežega kapitala. Malo sva zakruzala skozi diznilend umirajočih objektov, čisti mir, čista poezija in v izogib sitnemu dežku zapeljala na podstrešeno ploščad. Ravno sem očistil in zamaskiral obdrajsan pleh, ko je zraven naju parkiral sklumpan golf s štirimi eht pravimi skini. Srce se mi je zataknilo v grlu. Mana definitivno ni izgledala arijsko, sam sem bil nekje v sivi coni, vsekakor košer material za izdatno mlatenje torej, a so skini na srečo prišli po istih opravkih. Bilo je tudi prezgodaj. Na koncu se je eden celo namenil nažicati malo selotejpa.

»Nööö, ham'va nix mehr,« sem ležerno zategnil v pristni neuköllnščini in si mislil fak ju, ju fak. Pa je šel s kljukasto dolgim nosom in lice se mu je tudi nekam cigansko stemnilo. Noro, kako prilagodljivo bitje je človek. Na tehničnem je bilo od tega bolj malo koristi. Bundesligaško postriženi uslužbenec je z zanimanjem odposlušal mojo pripoved o neizkušenem Turku, ki me je napoti sem zapletel v manjšo nesrečo, in o času, ki pritiska in mi s Foršrift je Foršrift potisnil v roke formular z dolgim spiskom nujnih popravil. Ko si je moj najljubši mehanik v Kreuzbergu ogledal zadevo, se je popraskal po glavi, hja tavžent in pol mark. Obstal sem kot od strele zadet tam sredi lope na Görlitzerstrasse, se še toliko zbrihtal, da sem taistemu mehaniku kripo prodal za 600 dem gotovine, za dele, mu predal ključe in stisnil dlan. Minutko kasneje sva tavala proti postaji Schlesisches Tor, v napačno smer, peš. Mana, ki se je poleg na živa bitja znala navezati tudi na pleh, je namesto darila za rojstni dan točila solze. Za darilo sem imel v mislih izlet čez Poljsko in Česke Budejovice, zdaj pa tak šit. Poleg tega je bilo v Berlinu in še posebej v Kreuzbergu ultra ne kul, če si hodil zraven ženske, ki joka. Pomenilo je to samo eno, namreč da si nad njo vršil silo, fizično ali psihično niti ni važno in da si kot tak zaslužiš najmanj kastracijo, če ne kar metek v čelo. Skratka tip, ki v Berlinu hodi zraven jokajoče ženske, je zadnja smet na planetu in majkemi dve folkorn baburi v Birkenstock opankah sta me že gledali, kot bi hoteli odgrizniti mojih petdeset gramov svinjine. Tiste tone naci nasilja so morale nekam pronikniti, to sem razumel in sočustvoval tudi, ampak zakaj ravno jaz? Pokril sem Mano z vsem perjem, kar ga premore moja oskubljena duša, in jo odpeljal v Taj Mahal, najboljši indijski Imbiss v Charlottenburgu, na goro samos, pakor in baturijev. V elitni makaronarski delikatesi sem kupil steklenico Brunella di Montalcino, gran riserva in ji v Tiergartnu razkril mojo malo skrivnost – kako se izmuzne na monumentalni vrt bivše japonske ambasade, ki je bila še vedno točno taka, kot so jo zapustile salve sovjetskih izstrelkov, s petimi desetletji bohotenja urbane džungle za čez. Zleknjena na bahato zgrajenem in bahato razsutem stopnišču iz marmorja sva skozi gazo otožnosti precejala čas in se oplajala z vedutami priložnosti povsem primerne zelene zmešnjave. Ko sva prišla do dna steklenice, je bila Mana že bolš'. In oba za stotko mark lažja.

Za pot na jug sva izkoristila usluge Mitfahrzentrale, kombinacije štopa in taksija, ki lahko funkcionira samo v disciplinirani eko Nemčiji. In bila židane volje. Mana je imela blazno rada, da se ji pod ritjo nabirajo kilometri, da pod njo gladko beži sivi asfalt, njene misli in čustva pa jezdijo z višinskimi cirrusi. Domov sva prispela z orkanskim elanom v jadrih. Mana je zavzeto vadila, jaz sem do podpazduh zavihal art rokave. Zvečer sva doma ali v kaki gostilni stikala glave, iščoč oblik in vsebin možnega sodelovanja. Reanimirala sva najin hit Prava reč, Edo, tokrat v zvezdniški zasedbi, z ikono rasne Slovinke Metko Trdin in vzhajajočo zvezdo Dragom Malinovićem iz Kočevja. Mana je skrbela za sceno, saundtrek in gib, jaz sem imel čez vse v zvezi s promocijo in prodajo. S premetenim manevrom sem nam v Hangarju na Metelkovi izboril primeren prostor za vaje in izrinil Lesni teater Ljubljana in gledališče Gej, ki sta tam skladiščila odpisano kramo. Odpor je bil žolčen, a kaj so hoteli – protestirali so iz pisarn, mi smo delali na terenu. Spotoma sem še Drenu ukradel idejo in sprožil postopek ustanovitve pravnega telesa, s katerim bi lahko preko javnih razpisov pristopili k bogatitvi naše skope kulturne krajine. Ustanovljena je bila neodvisna puščavska rastlina, Teater Gromki. Uradna inavguracija je skladno s francjožefovskim tempom slovinske birokracije sicer padla šele novembra, a smo že čez poletje z Edotom nekajkrat zakrožili po Sloveniji, poželi nekaj cekinov in nekaj aplavzov. Z Mano sva vsako prosto minuto namenjala adaptaciji Hangarja, ki je bil v res bednem stanju. Že v štartu najbolj neugledna od vseh stavb na Metelkovi je bila točno to, kar je bilo njeno ime, namreč Hangar. Podolgovat kvader z nekakšnim stropom, neizolirano streho iz salonitk in tlemi brez temeljev je imel razbite vse šipe. Okna so bila v glavnem za proč, vrata pa tik na tem, da se dokončno posedejo. Beda. No, v primerjavi z napol skurjeno Šolo, hudo zdemoliranimi Garažami in Hlevom ter narobkanimi Zapori, ki oken sploh niso imeli, je bil Hangar kar v redu. Z Mano sva navalila kot mutca na sladoled. Spočetka so nama pomagali prijatelji, znanci in simpatizerji, ki pa so eden za drugim odpadli. Imeli so preveč svojega dela in skrbi z dnevno zaostrujočo se ekonomsko-socialno situacijo. Novi časi, nove tlake. Precejšnjo težavo je predstavljala Drenova izvrstno informirana Kretina, ki je zajezdila iz tujine uvoženi državni trik za fiktivno zbijanje števila nezaposlenih, t. im. Javna dela. Ideja je, da se nezaposlenim vrže nekaj fičnikov, se jim naloži kvazi širši skupnosti koristne naloge in se jih našutira s spiska nezaposlenih. Kretina je dobila koncesijo, morda celo status pilotskega projekta, pobasala silne denarce in nam pod blagovno znamko Kooperative na Metelkovo našlepala nekaj nekonkurenčnih obrtnikov/rokodelcev. Kdor deli prostor, vlada – toliko je Kretina vedela. Rokodelcem je odrinila nekaj milijonov drobiža nepovratnih sredstev za nakup zagonskih sredstev in potem še mesečno podpirala kembeljne, katerih edina skrb je bila lastna rit. Mislim, saj nekateri so bili čisto okej, z leti so postali celo simpatični, težava je bila edino v tem, da je nekaterim drugim med njimi Kretina po principu videno–zasedeno dodelila polovico Hangarja, in to tisto polovico z obemi vstopnimi vrati. Mi smo imeli drugo polovico, ampak brez vrat in tu je bil vir dolgoletnih in hudih težav, dokler nismo s fenomenalnim manevrom razširili in zaokrožili našega prostora do te mere, da so vanj spadala tudi stranska vhodna vrata. Huh. Dobro, na začetku itak ni bilo nič. Prostor, poln odrabljene gledališke krame, ki se je počasi, prepočasi praznil. Tačas sva imela z Mano oči na pecljih. V Župančičevi jami so adaptirali stare delavske čebelnjake in hopa smo imeli z žičnato mrežo ojačanih šip, kolikor smo hoteli. In potem smo izmed Totalitarcev izbrskali Zizija, čigar oče je bil steklar in je vse potrebno orodje posodil in šenkal kit, Zizi je pa lepo zrezal šipe, ki smo jih vstavili kar direkt v prepleskane okenske okvirje, pa je bilo, dvojna zasteklitev. Ker so bile tudi barve sekondhend, oziroma donacija, je bil finančni vložek enak nič. Vodo smo prinašali v plastenkah, sendviči so bili iz Naproze, dokler je niso zaprli. Elektriko smo z alpinističnimi akrobacijami napeljali s Šole, z edine neodrezane javne napeljave, ki se je še dotikala teritorija Metelkove. Včasih smo se priklopili na javno razsvetljavo, samo tam je bila problem drugačna napetost. Vzpostavljenih je bilo več alternativnih omrežij. V primeru, da je prišlo do izpada, si urno prestavil žlico in vilico na drug krogotok in že so spet tekli gratis elektroni. Metelkova je v tem smislu res izgledala kot brazilska favela. Metka in Drago sta bila še premlada, da bi bila cepljena z duhom mladinskih delovnih akcij, ampak nastopala sta pa redno in rada. A Slovinija mala. Hitro sem zgruntal, da nujno rabimo – če naj nabavljam, zidam in pleskam, se bodem z oblastjo, Kretino in njenimi rokodelci, pišem drame in se zmišljam stvari – sposobno, motivirano menedžerko, ki nas bo znala lansirati na tržišče in to za ustrezen denar. Ne tako kot jaz, ki sem bil brezupno okužen s »šta pije kafana« mentaliteto. Komot bi se kvalificiral za slovinskega stihoklepca, ki ustvarja za pir in klobaso. Menedžerka naj bi v perspektivi med ostalim tudi cuzala sredstva od države in mesta in od drugih donatorjev ali sponzorjev. Iskanje je bilo nepričakovano naporno. Aspirantkam sem lahko ponudil procente, se pravi mačka v žaklju. Moderne punce niso bile naivne, takoj so zahtevale redno zaposlitev in take, ali so pa delale za en kurc. Ko sem končno izsledil eno malo bolj resno Tino, se je zgodilo to, da sem namesto v improvizirani pisarni končal z njo v postelji. Bil je droben, kako bi rekel, zdrs, ampak Mana ga je telepatsko zavohala. Nastal je ultra kažin, ki se je rešil tako, da se je Tina preusmerila v gospodarstvo in nam, preden je poniknila za horizont, sponzorsko uredila osem kubikov lesa – zidarskih plohov in tramov iz gradbenega podjetja, ki ga je s sobote na nedeljo privatiziral njen stric. Mana je bila pomirjena, jaz sem se vsem prizadetim lepo opravičil in se Mani še dodatno oddolžil tako, da sem z njenim denarjem od Mesojedca zelo ugodno kupil vinsko rdečega folcvagnovega polota, med nama polija. Teden kasneje je v kotu Hangarja stal verjetno najstabilnejši oder Balkana. Nor občutek, ko z lastnimi rokami nekaj zgradiš. Čeprav brez Manine volje, Amirjevih načrtov, ki je poleg panka na Metelkovi študiral še arhitekturo, brez Bevca, ki je tudi sicer rad pomagal, če ni bil ravno maligansko adijo in Mirča, hišnega mizarja v KUD-u FP, ki je pravzaprav pričakoval plačilo, dobil pa medaljo tretjega reda za hrabrost, ki sem jo izbrskal med brskanjem po podstrešju stavbe Pešaki, brez njih ne bi bilo kruha. Plesni pod je doniral Lesni teater in bil post festum o tem tudi obveščen. Mana je bila preč od vsega dobrega. Nekega poznega večera sva sedla na oder, se zadovoljno ozrla po praznem prostoru in se iznenada ovedla, vsaj jaz, kakšna gora dela naju še čaka. In da se bliža jesen, ko bo neizogibna peč s skladovnico drv, in da je treba v akcijo zdaj, če naj se izognemo finančnim čerem mešetarjev s kurjavo. Bolele so me roke in cel trup in moja reakcija je bila banzaj, sam-v-raj, pri čemer sem se zelo na približno držal rekla:

»Življenje je dolga pot s težkim bremenom na hrbtu. Hodi počasi, ne ustavljaj se in ne prelagaj bremena na druge.«

Zagrizel sem v delo kot nevrotičen pitbul, vstajal prezgodaj in se vračal prepozno in šel Mani iz dneva v dan bolj na jetra. Vedno bolj zlovoljno in poudarjeno zadržano je sodelovala v permanenti delovni akciji in potem sem med enim žaganjem in drugim krneki pojedel malo preveč slanih inčunov in dobil strahovito alergijo. Srbelo me je celo telo, najbolj bestialno pa jajca. Popolnoma aut of kontrol sem se praskal in drgnil s celimi lakti, ker so me tudi lakti bestialno srbeli. Mana pa v jok. Je mislila, da je mojo dušo dokončno sprivatiziral hudič. Kot ušivo, garjasto in psoriazično opico me je gnala do Zdravstvenega doma na Metelkovi, ki je med ostalim fural tudi metadonski program za odvisnike, zaradi katerega je cela Metelkova zaslovela kot leglo džankijev in narkomanov nasploh, ki da skrbijo za pestro drogajanje. Ne vem, moral sem imeti precej nefukiš grimaso na frisu. Doktor Ostanek me je urgentno sprejel. V življenju še nisem videl bolj nezainteresiranega zdravnika, res pa je, da me je najhujši val alergije že počasi mineval in je bila v končni fazi tista injekcija antihistaminika bolj reda radi kot pa kaj drugega.

Piškavi inčuni mojega stahanizma niso zavrli. Morale so priti evro palete. Od Ajzenkrojc Kolmana sem na lepe oči dobil rabljeno peč, komplet s cevmi (leto kasneje me je takisti obtožil, da sem mu v funkciji kontraadmirala Dupleške mornarice spizdil poliesterski gliser z Ljubljanice – taka je bila to paranoja včasih pri nas), od nekega kljukca z obližnje železnice pa cel kamion evro palet. Bile so to visoko kvalitetne palete, ne take, kot jih delajo danes. Les je bil prva liga in zbit vkup z vijačnimi žeblji. S sekiro in pajserjem sem jih besno razdiral, Mana je na stolu žulila pivo in kuhala mulo in potem je pomislila, daj bog, da se temu manijaku kaj naredi, in tisti hip sem malo precenil moči, paleta je šavsnila kot past za medvede, se zaprla kot žrelo morskega psa z mojim fakičem leve roke vmes. O. Mana v šok, jaz pa čisto mirno:

»Pomagaj mi to kurbarijo razpret.«

Nekako sva jo dobila zopet narazen in tam je bil moj fakič, nabit kot Jezus na mastno zarjavel vijačni cvek. Bil je čisto bel in kost je na srečo ostala cela. Mana v jok, Bajrami pa je dvoprstno zahakljal svoj fakič in ga s krikom hokahej! z vso silo potegnil kot ročaj odpirača za vinske buteljke dol z zarjavelega žeblja. In krvi še vedno nobene. Objel sem Mano, da jo malo potolažim. Res nisem mogel vedeti, kaj se ji plete po glavi. Šele leta kasneje, ko je najin odnos prešel v zrelejšo fazo prijateljstva, mi je priznala, da je šlo za telekinetično psihopatijo. Takrat sva samo zelo zaljubljeno odmarširala na Klinični center, ki je bil res priročno blizu. Dober plac so si izbrali tile ex-yougo vojaki, točno med bolnico in zdravstvenim domom. Ziher je ziher. Naspidirana dohtarca se je od srca nasmejala moji burleski in mi fakiča omazilila z neko čudežno mažo, ki je dobesedno čez noč iz luknje pocuznila vso tisto evro nesnago. Naslednje dni sem palete razdiral z opornico na levici in čez tri dni je bil fakič kompletno zaceljen. Do jeseni sem domovini doniral šestinšestdeset tisoč kilovatnih ur energije in bil po drugi obletnici zasedbe, ki smo jo primerno obeležili, scuzan kot stara vileda. Potem sem med delom s fleksarco brez zaščitnih sredstev dobil zarjavel odkrušek železa naravnost v oko. Oho, tista pinceta in kirurško strugalo v šarenici sta name delovala kot sedativ na lenivce. Vzel sem si dej of. Nato sva z Mano sedla v polija in se odpeljala do njenih staršev. Pojedla sva vsak dva dunajca s krompirjem in solato in si sposodila surf in kanu, ki je bil daljši od avta. Tako otovorjena sva se preko Karlovca usmerila proti Dalmaciji, ki jo je plus minus ravnokar varikinsko očistila »redarstvena akcija« Oluja.

Zelo originalno. Mislim izven, izven sezone. Čez Krajino sva se vozila v smrtni tišini, ki ni bila v avtu, temveč zunaj, vseokrog naju. Na skali nad Kninom je vihrala ogromna šahovnica. »Kod Medenog« je bilo na mizi pečenje in rakija, vzdušje pa tako, da je vsak grižljaj trikrat pomislil, preden se je podal na romanje v metabolizem. Nacionalni park Krka je sameval sam, vstopnina pa taka, kot bi pričakovali Paris Hitlon s pratežem. Vzgojno sva rekla »z amerikanerskimi lemurji se pa res ne bova bodla za prostor pod svobodnim soncem«, se mimo Skradina odpeljala do Visovac jezera, v blatnem zalivu splavila kanu in odveslala v deželo Manituja in Vinetuja. Na otočku s samostanom sva v miru pomalicala, nakar so naju pregnali škiljasti popi. Odveslala sva proti severu, jaz bolj nevešče, skvo Mana je bila pa ekspert. Nikjer žive duše, niti živali, edino med vodnim ločjem se je tuintam plašno guzila belouška. Pri Roškem slapu z zapuščeno vasico sva iz evidentnih razlogov naredila retrofront in v blagem vetru, ki naju je nosil nazaj proti spektakularni soteski, razpela improvizirano jadro. Na najožjem delu sva kanu potegnila na prirodni pomol in se po strmem melišču povzpela na miniaturni spodmol. Mana zaradi cokel ni bila najbolj navdušena, ampak hej, imela sva božanski razgled. Imela sva sveže meso, kruh in vžigalice, nisva pa imela kurjave. Prečil sem do krmežljavih dreves na ožganem pobočju, brcal in lomil suho vejevje in potem me je prestrelilo kot dum-dum naboj, da je točno tu prva linija fronte več let opletala naprej-nazaj kot pijan ruski železničar. Nevidni laks mi je potegnil ušesa v nebo. Občutek je bil, kot bi mi na skalpirano lobanjo z epoksidno smolo lepili rastafarjanske lasne vsadke, medtem ko sem brez daha oprezal za zloglasnimi paštetkami, nagaznimi minami in ostalimi ubojnimi sredstvi. Kot po jajcih sem sem se skušal zrcalno vrniti. Srce je norelo, v sencih mi je visokovoltažno šumelo. Šele na melišču sem pošteno zajel sapo. V rokah sem imel nekaj polen, večerja je čakala.

Nekaj dni sva preživela pri mami od džezerja Živkovića v Rogoznici. Bilo je prijetno, morda preveč familiarno in ko sva odveslala na otoček Vela Smokvica, so naju pregnali marš proč, privatna lastnina. To je ta vojna jebenti, ko je treba na hitro in na hart premetati lastniške adute. Nazaj grede sva veslala kot črnca v tečnem burinu, ki se je najin peresni kanu namenil odpihniti nekam v Italijo. Bilo je to dobro za šport, a najina skrb za zdrav duh v zdravem telesu, je bila vedno bolj v stilu ena roka piše, druga briše. Divjaško sva trenirala, da bi se ga potem divjaško ucurila, se katranizirala s čiki in zasvinjala s svinjino. Sesksala sva po drvarsko, nič dolinskih orgazmov in podobnih fines, Mana je vse to diskvalificirala kot orientalistični šoder, jaz pa sem bil nekako prešvoh, da bi ji na pravi način odprl oči. Značilo jezna na izkrivljeni svet sva odpičila daleč na jugovzhod in se v Drveniku trajektno prepeljala na Pelješac. Ta se je zdel dovolj od rok in se kot tak tudi takoj potrdil. Po ozki asfaltni cesti sva vozila strmo v mogočen hrib. Hotela sva na vrh, videti Mljet in odprto morje proti Italiji, nakar sva brez opozorila prispela. Z ogromnim kanujem in surfom na žepnem poliju naravnost v orlovsko gnezdo – radarsko bazo HV. Kurc, kar je, je. Od presenečenja sva skadila dva cigareta, ko se je, enako presenečen, primajal prvi vojak. Bebavo pacifistično sem namomljal nekaj o izgubljenju v vesolju in iskanju top panorame. Prizor je bil tako obešenjaški, da je komandir po krajšem razmisleku skomignil z rameni »dobro, če sta že tukaj, se pa malo naglejta«. Zrla sva v pozno septembersko obzorje brezdanjega morja – alah pomagaj, da bi nekoč imel hiško s takim razgledom – pod zlohotno brnečim radarjem, ki je na drugačen način videl iste reči: nikjer nikogar.

Na večer sva se spustila v nekakšno normalo in v Žuljani, v smeri otočka Lirica odkrila obmorske pejsaže, ki bi v svoji popolnosti še največjemu ciniku zaprli nergalo. To je bil dom za naju cigana. Edino incident z dingačem mi je čez nekaj dni dvignil pritisk: skoraj sto mark buteljka originalke, majkumu, franko klet! Sva šla raje tauhat. Sredi peščenega, gosto poraščenega podmorskega pašnika, ki je brezšivno izginjal v modri temini, sva na globini štirih, petih metrov ugledala crknjeno kravo, izrezano črnobelo Lisko z Gorenjske, ki je napihnjena kot cepelin stala na vseh štirih in iz morskega pokoja obtožujoče zrla nazaj na strmo brežino, tik na tem, da jo kadaverski plini dvignejo nazaj na površje. Bila sva malo šokirana, malo sočustvujoča in malo sva se smejala. Morda je bil dingač zato tako drag. Ampak saj plavac za rajo tudi ni bil od muh.

Vrnitev na Metelkovo je bila ful on. Bila je kot opij, Metelkova. Nekaj časa te ni in se že ves treseš. Od sladkega pričakovanja in od svinčenih skrbi. Delal sem z dvojno paro. Prihajali so temačnejši dnevi in z njimi obskurnejši ljudje. Nekod so pobrali, da se na Metelkovi mastno dila mamila, pa so pricvilili z zategnjeno ročno, povečini šiptarski rokomavhi, in nastavljali pištole na čelo ubogim metelkovskim hašišarjem, ki so komajda premogli džojnt, dva za v petek ali soboto zvečer.

»Daj pare, jebemti majku od droge!«

Prihajali so šiškarji, rakovi jelšarji ali tolpe ad hoc, koga pretepli ali razbili včeraj nanovo postavljeno. Skini so v Kanalu nič nastavili Perotu zakurblano motorko na vrat, nakar je nekdo iz Totalitarja z verigo počil lobanjsko dno kukluksklanovcu z Rudnika. Ali obratno. In potem se je že našel kdo nov, ki je teritorij markiral s koli, bejbolskimi kiji ali kakim drugim orodjem. Kar tako, namesto šprinta na Šmarno goro, ki je bil res demode. Zoprno. Ker nisem baš neki heroj, razen morda v skrajni sili, me je bilo nemalokrat strah. Z glavo med rameni sem se delal, da ni nič, in rinil dalje. Ker je bil naš Hangar še uork in progres, primeren kvečjemu za en passant žur, sem začel v sodelovanju s Kapo iz Valhalle pri njih organizirati bolj ali manj improvizirane kulturne dogodke. Dohodki, smo jim rekli za hec. Bili so to »en kufer« dohodki nulte tehnične zahtevnosti, namenjeni mehčanju vzdušja in odpiranju vrat v drugačnost. Imeli smo melanholičnega Nebojšo Pop-Tasića z legendarnim verzom »neodvisna, samostojna, suverena … mala mi je Slovenija, ej«, ki je kasneje zavil v darkerske vode in zaslovel f Maribori, in Vaska Atanasovskega, ki je bil nor na saksofon in na ženske in zato zaslovel širom Slovinije, imeli smo Pravo reč, Edo in kvartet Enza Fabianija, ki je na Metelkovi tudi vadil, nastopila sta Matjaž Penkalo in Matjaž Avšnik, alias ruška raketa, imeli smo violinista Dejana Bravničarja, Slavka Cerjaka in madam kapo-dol Meto Vranič z življenjsko stvaritvijo, monodramo, v kateri je brez dlake na jeziku razgaljala usodo samske ženske, ki jo tok časa nese v penzion, oziroma upetarditev. Metelkovcem in še posebej panksom se je na tekočem traku prikazovala Marija. Kar so tudi ustrezno cenili. S topotanjem, spontanimi aplavzi in glasnimi medklici. Občasno je v dvorano vdrl nori Evan, ali pa luda Boža. O njiju kasneje. Mislim, folk je sodeloval, brez blefa, meni pa je na plano začela butati konzervativna vzgoja. Želel sem bolj tiho, koker kultivirano publiko. Uvedel sem simbolično vstopnino, en pir. Stopetdeset sitih je pisalo na vratih, a ker je bil dogovor, da imajo Metelkovci vstop na vse prireditve zastonj, je bil to blažev žegen. Razmišljal sem o varnostnikih in drugih elementih prisile, a stvar je bila etično sporna in ekonomsko nevzdržna. Namesto izolacija-likvidacija sem ubral diametralno nasproten pristop: integracija. Okrog Miklavža sem v neformalni rundi nastopil z idejo scenskega spektakla, ki ga je Fajt takoj prekrstil v spotakel, v katerem naj bi sodelovali VSI Metelkovci (ker šparamo s tinto, zaobsega oznaka Metelkovci oba spola). Naslov je bil »Kristus in meseni« in datum na dlani: božična noč. Premiera je ena, ponovitev ni več. Malo naštudiramo, predvsem saundtrek in rekvizite, malo se zmišljujemo ez ui gou. To je bil lažji del, težje je bilo prepričati pankse, da zdaj pa na oder, da jim bodo enkrat ploskali drugi. Res, malo vuduvuduja sem moral uporabiti, pritisniti na najšibkejši člen in potem izsiljevati ostale »ne bodi tak pusi, poglej, celo on bo nastopal«, preden so eden za drugim pristali. Obdelali smo staro in novo zavezo. Fajt je bil okrutni kralj Herod, Bevc in Franček sta z angelsko kronico na glavi z nosili odnašala ranjene in mrtve, da ni bilo prevelikega kaosa na odru, Mana je bila koreograf, lepi Rok pa je bil Jezus in papež v eni osebi. Šofer Doza ga je v papamobilu, kot hommage Aliju Agçi, ki je streljal na Woytjlo, prevažal gor pa dol, pri čemer je bil papamobil rudl za transport palet piva, neprebojno steklo je pa itak prozorno. Rok je trd kot poleno papeško mahal z desnico in na plejbek gromoglasno prepeval »Barcelona, Barcelona« – himno olimpijskih iger v istoimenskem letovišču. Evo, več se ne spomnim, ampak spotakel je bil bombastičen hit. Imeli smo trideset nastopajočih in 101-ega gledalca, med njimi tudi nekaj dalmatincev. Majkumu, ma da so radostni vsi patriarhi sveta, ker so jim anarhisti spohali tak fleten verski pasjon. Preko novega leta je kulturni dohodek odjadral v legendo, trume novovernikov so romale na čudežni kraj in molile za ponovitev. Važi. Kolega Zakladnikar me je podučil glede zveze med šestojanuarsko diktaturo in svetimi tremi kralji, srbski božič je trkal na duri, tudi kurban bajram se je tisto leto prav fletno poklopil, butnskalarji pa itak ves čas nekaj praznujejo. Padla je odločitev, da se držimo verske tematike, ziher je ziher in za šesti januar napovedali nov, še lepši, še starejši spotakel »Zvezda in tisti trije kralji«. Petega januarja je na Ljubljano in majkemi celo na Metelkovo leglo pol metra deviškega pršiča. Dan kasneje je bilo v Valhalli prijetno toplo. Nabito polna dvorana je skrbela za edino pravo centralno kurjavo – povprečno človeško telo seva v prostor kilovat kalorij. Publika je cepetala v nestrpnem pričakovanju, na odru pa nič. Organizator se je izgovarjal na tehnične zaplete, ki bodo zdaj zdaj odpravljeni, dokler ni Fleš Goran odpahnil vrat in se zadrl v prisostvujoče, da jih je organizator nategnil, jim pobral vstopnino, da je v dvorani bomba in da vsi ven. Prestrašeni publiki je polarno noč razsvetlila Mana v vlogi Zvezdice zaspanke z magnum kresničko na čarobni paličici in jo po zapentljanih poteh vodila skozi polmeterski sneg in skozi metelkovsko puščavo in goščavo, v kateri so prežale divje zveri in halucinacije, pred njo pa mobilni saundtrek – Tomc z geto blasterjem na ramenih. Zvezdici zaspanki so družbo delali Tisti trije kralji, ki jih je potem v ozkem prehodu pri Hangarju zaradi nekakšne utaje napadla do zob oborožena davkarija in zahtevala vse in še več. Drama. Kaj zdaj? Preračunljivo občinstvo je rade volje zbralo za podkupnino, obetalo si je odpustke, pa tudi mraz je pritiskal. Procesija je krenila dalje, na trg med Hlevom in zdemoliranimi Garažami, ki je tiste noči dobil ime Trg brez zgodovinskega spomina. Imenu skladno je sceno prevela nekakšna ne-bit, horror vacui, nakar so izza kupov zametene nesnage, na mestu, kjer je nekoč stala garaža 3, šinili kvišku zublji velikega ognja. Kvišku je šinila tudi Mariča v vlogi device Marije in istočasno je v temo južnega dela Metelkove pobegnila v smodečo se belo tuniko oblečena postava, Jezus osebno. Marija je bila strašno zacopana v Jezusa:

»Oj, mili, ne beži od mene po vodi, samo pogret' sem ti hot'la dušo in telo … ne … oh … ah,« je kot pokošena zopet padla na tla. Infarkt, iz ozadja pa glas »kajenje brez inhaliranja vam omogoča hitro in nebolečo smrt, berite Noro revijo, kadite Filter 57«. Tedajci je zažarel edini reflektor v celi predstavi, mater smo bili varčni. Šenekarjev spot iz Cankarjevega doma je osvetlil golo podstrešje Garaže 2 in Avšnika v puščavniški raševini, ki je obupano iztegnil roki v nebo, nakar sta se ti roki daljšali in daljšali, (izza hrbta sem mu bil namreč potiskal belo ofrajhani boksarski rokavici na trimeterskih fižolovkah, Avšnikove prave ročice pa so bile lepo ob telesu). Zadonela je arija iz Mozartovega Requiema, priprošnja bogu, naj naša Marija milostno vstane od mrtvih in se Jezus vrne nazaj, kar je Avšnik brez dvoma fenomenalno spantomimiziral. Tako se je naposled tudi zgodilo, čeprav sta Bevc in Franček ob strani bila stoposto spremna z nosili, za vsak slučaj.

Če je bil tenor prvega spotakla krvav, je bil drugi čista ljubezen. Tudi edukativnosti je bilo več. Skrivnost Jezusovih levitacij na vodi je bila dokončno razkrita. V bibličnih časih je namreč zaradi globalnega ohlajanja bila v Sveti deželi ledena doba, vem. Na Metelkovi še vedno hranimo Đizs krplje in dereze, s katerimi je osvojil goro Masada, ki so jo posesivni Izraeliti kasneje prekrstili v Mosad, mi pa v e-sad. Stranski efekt spotakla pa je bil, da smo imeli celo Metelkovo zgaženo in ni bilo treba kidati snega. Celo ajzenkrojc Kolman je ploskal. In baje neki teatrologi, vedno na sledi scenskim novotarijam. Dušan Jovanović pa je zašibal domov, da pravkar doživeto skombinira z Ionescujevo Plešasto pevko in naredi nov korak v pršec slovinske dramatike.

Metelkova je bila moj azil. Čemečemu pod njenim krilom mi je bilo prihranjeno soočanje s širšim davkoplačevalskim telesom. Saj ne da bi se zmrdoval nad krasotami priročno razgibane slovinske krajine, pa fleten farovž na vsakem holmcu, ne to, peklil me je razvoj dogodkov, ki je šel odločno v smeri nou mani nou fani. Pričakoval sem, da bomo od prejšnjega sistema ohranili človeški obraz in mu pač pridodali kapitalizem, ampak ne, prevzeli smo najbolj arhaičen in vulgaren MD – Manchester Divided. Saj z biznisom načeloma ni nič narobe, nasprotno, človek mora trgovati, da mu ni dolgčas, pa da ne zdrkne v avto- ali pa interfelacijo, ampak ta paranoidni diktat neskončne rasti na našem končnem planetu, ki vsak izdelek in vsako storitev spridi v marketinško in PR solato, to je pa za kozlat in za posrat. Kupiš, ne pogledaš, ne povohaš in poserješ. Idemo dalje, žejni čez vodo in lačni čez pašnik. In čez to je kot plesniv džem prišla zafrustriranost zaslužnih osamosvojiteljev, ki nikakor niso hoteli dojeti, da moralne in materialne avtorske pravice niso eno in isto in v svoji nemoči dajali novi-stari oblasti alibi za veterinarsko oholost in nesramne laži, ki niso bile niti smešne. Ne vem, kaj so si mislili ti instant liberalci, da bo karneval trajal večno ali kaj. Jaz pa v jok in na Metelkovo, kjer bogme ni bilo lepo, a je bilo vsaj iskreno. Pa neka socialna heterogenost je bila možna, kakršne sicer ni bilo najti nikjer v naši državi, razen morda v mariborski Pekarni, ki so jo pestile podobne težave. Res pa je, da sem na Metelkovi izgubljal stik z ekonomsko realnostjo. Nabijal sem volunterske nadure, prepričan, da se bo to že nekako poplačalo. Do pomladi sva z Mano pririntala visoko zavihanih rokavov, tako je manj zeblo in sploh, na mestu opravljene sta takoj zrasli dve novi nalogi. Zelo sem začel spoštovati ljudi na Balkanu in širše, ki so se lastnih rok lotili domogradnje, pa tudi tiste, ki so govorili »Japanci rade za nas«. Poleg zidanja, napeljevanja inštalacij in fantazijsko-realističnega dizajniranja notranjosti, sem pocuzal vse mogoče inštitucije, ki so se otepale viška premičnin in če sem že bil pri stvari, razširil operacije na okoliške kulturne domove, ki so bili vsi zaprti ali pa tik na tem. Napaberkoval sem stolov, miz in ostale opreme, da je Metelkovo razganjalo v šivih. Naš Trg brez zgodovinskega spomina se je polnil z življenjem, epicenter metelkovskega dogajanja se je počasi selil nanj. Prišli so novi obrazi, predvsem slikarji in kiparke, ki so zagrizli v najtrši oreh, Garaže. Ajzenkrojc Kolmanu smo izpulili najbolj sesut del Hleva in se lotili postavljanja galerije Alkatraz s spremljevalnimi prostori. Kolman je bil večplasten karakter, malo ga je neslo v pruski militarizem, da ne rečem kaj drugega. V svojem klubu je fural striptiz in dvomljive posle, kar ga je na koncu tudi odpihnilo s scene – dobili so ga baje s kilo faks helizima za v nos ali v žilo, čeprav sem osebno bolj nagnjen k razlagi, da je preveč jogurta namešal z organi pregona, ki so opravljali neregistrirano opoldansko obrt, pa so mu ti v oportunem trenutku nabili kajlo v hrbet. Vsekakor pa je res, da je Kolman marsikaterega zblojenca pocuknil iz letargije in ga z rugljevskimi postopki prisilil, da je začel malo migati. Menzo v Hlevu je recimo preuredil v permanenten bolšjak, katerega poslanstvo je daleč preraslo metelkovski okvir in vanj namestil kronika Žganka, ki je poslej smel gledati pijačo samo še skozi vojaški daljnogled s počeno lečo. Strogo nadzorovan, se je Žgank belih miši obranil z anagrami in podobno lingvistično telovadbo. Prodal ti je recimo odlično ohranjen TV Samgnus, veršterker Čitahi, kasetar Sonapanic, štedilnik Regonje, Nišei in Krade Ončar ali pa Nosy Pay Station. Žgank mi je kljub IQ-ju 69, ali pa ravno zaradi njega, odprl oči za pogled drugega, za drugo resnico in ko se te dveri enkrat odpro, je resnic kolikor hočeš. Poleg Žganka je naš Kolman zbrihtal Maričo in do neke mere tudi Ramono, edino Evan in Boža bi bila celo za Ruglja osebno preveč. Iz sentimentalnosti ali kaj sta zasedla stavbo Zapori in se iz njune čumnate izstreljevala v metelkovsko orbito kot medcelinski raketi brez gospodarja.

»Kva je, kva je«, sta sračje trobentala, in če sta te slučajno ujela v fokus, si ga najebal. Evan je bil dvometerski Pohorc, Boža pa je bila težka kot vreča cementa. Silno sta bila ljubosumna, in se v majndu drugega izmenično varala. Em je Evan varal Božo, em je ona varala njega. Brezupno sta bila izgubljena na dnu litrce metliške črnine. Predvsem Evan je bil resno nevaren okolici. Enkrat smo kidali sneg, pa nas je nekako ujel v vizir, Roku izpulil iz rok lopato in s tako silo zamahnil proti njemu, da se je trikrat zavrtel okrog svoje osi, telebnil v rjavkasto plundro in bil v hipu spet na nogah:

»Kdo me je pahnu, pizd-a!«

Roku, ki ga je le ping-pong refleks rešil prepolovljene lobanje, je hipoma uplahnil elan, nam ostalim pa tudi. Evan je odtaval naprej in med potjo hvala bogu izgubil lopato.

Nekoč je vdrl na naš bojni posvet v Hangarju, pred sabo v iztegnjeni roki držal za ovratnik suhljatega poharja, ki je kot otrpel zajec bingljal pol metra nad tlemi in se z norim štihom v očeh drl:

»A je to vaše, a je to vaše!«

Ekipa je zmrznila, bila je to bolj filozofska runda, jaz pa sem histerično vpil:

»Izpusti ga, pusti ga, storil mu boš silo!« in ker to ni zaleglo, sem ga s konico bulerja našutirala naravnost v testise. Evan ni niti trepnil. Nesrečneža je zabrisal v stol, zamrmral »grem po sekiro« in se pobral. In te sekire sploh niso bile SF. Čeprav je evidentno šlo za brezmožganski fenomen, sem tipično čefursko kuhal zamero in se ob priliki namenil, da ga zatolčem v mater zemljo. Spet nas je teroriziral pred Hangarjem, kakih petnajst cvetk se nas ni upalo niti vdihniti, ker Evan je reagiral na gib, dokler se mi ni strgala fotografija:

»Počakaj malo, grem po sekiro,« sem zašprintal v Hangar. Ko sem bil enkrat notri, me je presenetil proseč glas mile, zveste in nasploh zlata vredne soproge:

»Ostani vendar enkrat doma, vsaj TO noč se ogni gostilniške družbe.«

V vsem sem ji dal prav, medtem ko je nori Evan z bukovo lato razbijal po zapahnjenih in zarešetkanih vratih. No, vsak Evan doživi enkrat svoj ven. V Zapore se je neopazno pritihotapilo spiritualno umetniško društvo Zastava, ki je bilo za Metelkovo dokajšen paradoks, saj je malikovalo krščansko izročilo z nju ejdž glazuro in odločno plemenitilo našo heterogenost. Vsekakor pa je bil fenomen društva Zastava s tihovodnimi metodami in parolo »pod pravo zastavo milo naprej« sila poučen. Z vztrajnim plapolanjem jim je v slabem desetletju uspelo temačne Zapore, epicenter totalitaristične depresije povsem legalno transformirati v svetel, všečen in komercialno uspešen mladinski hotel Marelica. Tudi privatno je šlo vse kot po loju. Najdlje je dogural zastavonoša Zastave Danko Brozić, ki je najprej dosegel, da se Robbov vodnjak odnese na varno in nadomesti s kopijo marmorizirane plastike, da si ne bi spet kak antikrist drgnil plomb v curku njegove požegnane vodice, nato pa se v novih »novih« časih vsako jutro dobival z oberlajtnantom kateheta za kulturo in vino Simotom Nitijem na kapučinu v taisti Marelici in poleg finaliziranja antiturške strategije pomembno sooblikoval parametre nove »nove« kulturne politike. Z Brozičem je pojem gostilniško politikantstvo dobil povsem nove razsežnosti, ampak to je že čisto drug svet. Skratka, Zastavi gre čast in hvala, da je ukrotila Evana Brdavsa in ga zgravžala ne samo z Metelkove, temveč tudi iz Lajbah rajona, tako da ga danes le vsake tri kvatre srečamo pred Prešernovim spomenikom, kjer se bratsko objema z izraelskimi turisti, v pavzi med enim masakrom v Gazi in šestim mitom o Goljatu.

Zastava je bila nasploh jako aktivna, tudi v najtemnejšem obdobju in to je konec koncev edino štelo. Poleg odmevne Urbanarie, ki je na razsuto Metelkovo umestila razstavo fotografij iz še bolj razsutega Mostarja, je Zastava apropo tega, kar je oblast našpičila Metelkovi, v javni diskurz lansirala skovanko »urbicid«, ki se je izkazala za odlično verbalno orožje. Mračnega februarja je izpeljala Predstavitev Metelkove in ob tej priložnosti natisnila okorno zasnovano brošuro, sredi katere je zevala luknja v obliki polmeseca. Bil je to prvi katalog vseh realno delujočih na Metelkovi. Poleg naše gastarbajterske trojke Helmut Kiel, Kevin Kaufman in Davide Grassi, ki so širnemu svetu odprli uindouse na Metelkovo, so v njem mežikale perle ala Državica Ptičjestrašilna in kiparski aktiv Genera, sestavljen iz dveh agencij: Genere in Degenere. Genera je bila konstruktivna in je za izhodišče uporabljala izmečke in spačke Degenere, ki se je ukvarjala z razdiranjem vsega koristnega, uporabnega in lepega. Agenciji sta bili v stalnem konfliktu, njuni člani pa isti: Urša in brata Drinovec. Katalog je ovekovečil tudi Teater Gromki v Hangarju in širitev v stavbo Hlev, kjer smo si izborili fundus, delavnico in skladišče. Fino je pihnilo na dušo, ki je bila pod pezo silne ilegale včasih vendarle negotova, se videti črno na belem, vključno s samohvalo, da smo enkraten družbeni projekt v zgodovini južnoalpskih polesij, ki je in bo valilnica samostojnih, suverenih, neodvisnih talentov vseh vrst. Čez vse to je Zastava pripela Načela: »Umetnost ne bo več umetna in znanost ne bo samo znanstvo obrabljenih formul in shem … estetika ne bo izpodrivala etike, saj je tu etično že v samem bistvu poetično … v živem pretoku vsebin, znanj in veščin se lahko človek ne samo znajde, temveč tudi najde … umirjen v sebi in pomirjen z drugimi ustvarja in raste iz možnosti v zmožnosti … odpira si prostor prostosti in pestrosti, kjer veje več kot nadih, nov dih in navdih človečnosti …«

Rada se je igrala z besedami, naša Zastava. Skovala je tudi »sproščenost« in »uravnoteženost«, ki je po desetletju prevpraševanj, podprta z amerikanerskim PR-om (Politično Razbojništvo), končala na praporju Janšarjevih pripognjencev in vitičarjev. Državotvorno.

Sicer preziram nova leta, obletnice profetov in druge rojstne dneve, ampak za Dan žena – da se ji oddolžim za lanskoletne solze, sem Mani serviral srprajs:

»Imamo Trabakulo, ki bo za tvoj rojstni dan.«

Iz čiste ljubezni in dolarske šibkosti sem bil požrl cmok in tudi sam počenil pod vime strička Srama oziroma Sorosa. Sugeriral sem bil multidisciplinarni, interkulturni mobilni projekt, ki promovira medregijsko mreženje in demokratično samoorganiziranost na bazi spoštovanja človekovih kravic, svobode govora in blabla. In glej ti to čudo, projekt je bil košer. Bilo je denarja, mislim potnih in materialnih stroškov za vse nas. Medtem ko smo pospešeno polirali Hangar, saj smo s pomladjo nameravali odpreti vrata za javnost, smo ekspresno sestavljali ekipo za dvotedensko ekskurzijo v Dalmacijo. Ne bom spet našteval, ampak Fajta lahko, ki je na prehodu Jelšane našim okisanim mejašem moral v burji kar na asfaltu odmotavati slike za na razstavo in je frčalo vse naokrog. Z nekaj pikrimi si je pridelal pregled telesnih odprtin in potem tako šiznil, da se je alternativna lokacija za izvedbo projekta v Pivki ali Palčah zdela gotova stvar. Komandir prehoda je bil na srečo za nianso spravljivejši, mene pa je že skrbelo, kako bo ob vrnitvi nazaj v naš raj. Nastopili smo v Reki, Splitu in Dubrovniku, na zelo raznovrstnih prizoriščih. Izdvojil bi perfomans Le Coco Fruitwear, zdaj že svetovno znanih avtorjev Vuka Đ. Čoskeja in Mateja A. Vogrinčiča, ki sta zabriljirala na tržnicah omenjenih mest. Šlo je za edukativno kampanjo zaščite nedolžnih otrok pred pornografijo, namreč naši najmlajši morajo iz dneva v dan požirati vulgarno goloto sadja in zelenjave. Zato Fruitwear. Najela sta štant in na njem po promocijski ceni prodajala zelo decentno, a modno oblečene banane, korenčke in hruške. Odziv je bil fenomenalen, posebej s strani branjevk, ki so jima prodale surovine in jih lahko potem za polovično ceno kupile nazaj, vključno z Le Coco oblekcami. Hit je bil tudi katalog Trabakule, delo Irene Wölle pika Net, ki je bil natisnjen na vileda krpah in zvezan z ličnima šraufoma. Še posebej so palile platnice iz zelenega, abrazivnega prediva za odstranjevanje grobe umazanije s posode. Banovino Kravatsko je takrat namreč pestilo pomanjkanje tovrstnega štofa, pa še mi smo publiko ščuvali, naj katalog po uporabi izkoristijo za kuhinjsko loščenje. Branjevke in prisebne gospodinje so bile preč od navdušenja, prenapeti gospodje so pa radi zasikali »pa kaj se vi tu opet greste«.

Potovalo se je z legendarno Liburnijo. Na polprazni barkači je ansambel Ane Pupedan imel svojih pet minut, ki so se raztegnile do ranega jutra. Pivški godci so žingali kot znajo le oni, brezposelna posadka pa v delirij. Hotela je še pa še, jih pitala z delicijami in zalivala z vinom, da kaj takega svet še ni videl. Okoli četrte zjutraj je upehanim godcem zautripal alarm, kako vzeti slovo? Nakurjena posadka ni kazala, da jih misli spustiti, pa tudi Anin impozantni repertoar je bil počasi izčrpan. Meni je šlo vse že pošteno na kurac, pristanek v Splitu je bil za ob šestih, nakar naj bi se takoj lotili dela. Pupedanci so potegnili zasilno zavoro in zaigrali Od Vardara do Triglava, samo da so refren Ju-go-sla-vi-jooo zamenjali z oj-Slo-ve-ni-jaaa, hopsa hopsa tralala. Komada je bilo konec in vsega je bilo konec. Rez kot z žiletko. Med izkrcavanjem je prinorel nek zlata-črtica-oficir in rjovel »da sam juče imao pištolj, sve bi vas poubijao!« Kako enim hitro mineva čas. Lokalnemu organizatorju je šla lasulja pokonci, ko je slišal za incident, saj naj bi ravno prejšnjo noč pripadniki tretje ali katere že gardijske divizije vrgli ročno bombo v disko, ki je sukal nespodobne napeve. In potem smo morali še pešačiti čez celo mesto, ker je bil taksi predrag. Zvečer so naše nastope varovali specialci z nemškimi ovčarji in je bil filing bolj za en kurc.

V Dubrovniku je bilo vse spet okej. Pričakal nas je Slaven Tolj, ki je postal mednarodno slaven leta 94 s performansom v Helsinkih, med katerim sta se z ženo mazala s fižolom v konzervah s poteklim rokom, ki jih je človekoljubna Evropa poslala obleganim dubrovčanom. Pasulj so jim poslala evrogoveda. Slavenu je dol viselo za ene in druge in nas je maltene pumpal, da naj še kakšno ušpičimo. Ni blema. Že spoznavni večer je bil surealen. Mana je iz Splita morala špricniti na reprizo moderno-plesne izvedbe Romea in Julije v CD. No, partner, ki je sicer vlekel plačo v Operi, jo je dobro vrgel v zrak in slabo ujel, kar je Mana plačala z zvinom gležnja. Izdatno ogipsana je prifrčala v Dubrovnik in v legendarnem pajzlju Galerija Otok padla na rojstnodnevni performans. Maro Marojević je s kolegi na kongah in džembah dodobra ogrel amtosfero, nakar so brhke članice foklornega društva Lero na mogočen plejbek odpele amerikanerski hepi-brzdi-tu-ju! Mana me je skoraj na gobec. Je mislila, da se norčujem.

Njen mavec je sicer našo predstavo Trikuma, ki se je dogajala v desantnem gumenjaku, kvečjemu obogatil. Poleg ostalih stvari je še njen krak štrlel čez rob čolna. Tudi gips ni trpel, morje je bilo itak fejk. Kar je bilo treba odplesati, je pa odkrevsala. Kulturni program je bil zgoščen v diapazonu večer-noč-dopoldan, ves ostali čas je bil namenjen tkanju novih medkulturnih vezi. In bogato smo tkali. Kot številčna družina, ki se je po dolgoletnih zamerah naposled pobotala, nakar je kapitan parnika Titanik razglasil brodolom, pa jim je na smeh udarilo. Nastopali smo pod turnom na Stradunu in v starem portu, kjer je Boris Petković-Oli, takrat še v vlogi žonglerja in entertejnerja, skozi ognjen obroč skočil v morje in odplaval na drugo stran, do Lazaretov, kjer je sledil vrhunec z dvema predstavama, koncertom in fešto. Za čil aut je naslednjega dne na gradskoj pijaci še zadnjič zablestel porno Fruitwear. Če bi si kaj takega špogali v ZeDeA, bi nas nedvomno nabili na kol.

Med vrnitvijo smo na Liburniji žvižgali Ou hepi dej, v Jelšanah dali Fajtu brisačo na glavo, pa tudi njegov osebni Le Coco parfum je bil preveč specifičen za vnovično inspekcijo telesnih votlin. Kar je preveč, je preveč, celo za naše carinike.

Opogumljen z uspehom, misleč, če so stiskaški amerikanerji dali, bo pa ja tudi rodna gruda kapnila malo mleka, sem spisal tri inovativne projekte in jih pred rokom poslal na republiški nunciat za kulturo. Ta je ne glede na barvo ministra subvencioniral predvsem farme na hribčik za djutifri molžo siromašnih po čeku, a bogatih po duhu in pa Brlekove Pavarottije, ampak ni vrag, sem si mislil, da ne bi tudi za nas kaj ostalo. Mimo tega smo pičili dalje, vrabec na strehi gor ali dol. Dan mladosti 96 smo pod imenom Pepelkova počastili z vsemetelkovskim festivalom, prvim v seriji večjih zero budžet projektov. Ime je odražalo gnev nad stanjem in razvojem stvari: Metelkova je šla v tretje leto, pa se na relaciji oblast – Metelkovci ni še nič pripetilo. No, mestne ovadbe (3) so začele daviti najbolj izpostavljene med nami, medtem ko so naše ovadbe (4) izginile v slepiču slovinskega neodvisnega sodstva. Pritožba ni možna, jadikovanje nesmiselno, preostane humorni cinizem, ki je itak najboljši za zdravje. Vedno znova smo se spomnili dobrega vojaka Švejka in tega nikdar pozabili posredovati naprej. Predigra k Pepelkovi je bil obisk Janeza Pavla Pop A-ja drugega, ki je zaprosil za avdienco. Poizvedel je, ali bi širši katoličanski skupnosti lahko darovali ponovitev Kristusa in mesenih. Žal mu v tem zaradi koncepta enkratnosti in neponovljivosti ni bilo moč ugoditi, pa se nam je zahvalil z modrimi emisarji, ki so z ramboidnim vlamljanjem vrat, pomanjkanjem nalogov za preiskavo in širokogrudnim pendrekiranjem, reanimirali duh Inkvizicije. Odgovorili smo z ljudskim žarom. Pred Hangarjem je zrasla samogradnja iz siporeksa in sekondhend železa, ki jo je na prehodu v zrcalni opus carsko omozaičil Aleksij Kobal, zame poleg Marka Jakšeta največji slovinski slikar. Imam pač rad figuraliko, pa da niso ravno tihožitja. Na inavguraciji galerije Alkatraz in Črne kuhinje je alter občestvo šokiral gastronomski tercet Arčimboldo s škampi, beluši in cotes d'agneau au prunes à la moutarde de Dijon. Piča je bila servirana na krožnikih iz bananovih listov, za zraven je šlo nadvrhunsko vino in/ali bio sok. Pod taktirko prefinjene in pedantne Gerte Kuper je to bil daleč najcenejši izvenkategorni gurmanski dogodek srednje Evrope. Mater sem bil ponosen. Naslednja dva dni je štafetno kuhalnico prevzela občeanarhistična peka kurjih žlajf, zadnjo noč pa je zaznamoval »ljubljanski krožnik« združbe Pank Kič-en: pasja radost na žerjavici iz europalet, s čebulo in šnito polbelega. Servirano na hohglanz mesečni publikaciji Mestne občine Ljubljana (MOL) z genialnim imenom Ljubljana. Še dobro, da ni bil Nju Jok. Panksi so doprinesli še vernisaž (otvoritev) nove metelkovske pridobitve, pajzlja Pri pujsu v kleti Šole. Bili so virilni, med grebeni alko cunamijev. Koncert Parafov je na žalost odpadel, sicer bi na Metelkovo pripujsal tudi B Mehle, ki je s pisljanjem za dnevnik z genialnim imenom Dnevnik, sledil za nianso drugačni karieri od pank starodobnika Matjaža KD Gantarja in bil od njega za nianso bolj trpek. Njima v čast in v duhu medmetelkovske fraternizacije smo sredi spektakularne scenografije – kreacije MOL, ki je bil hkrati tudi diskretni rušilni sponzor Pepelkove, na noge v baletnih šolencih postavili naš četrti spotakel »Na Neretvi Łabodje jezero«. Džabaklija z elementi gigantomanije je združila plejado težkokategornih imen, imeli smo Hajdinjaka za luč, Savskega in Beširevića za zvok, Džonija Bombo za pirotehniko in virtuoza Marka Kodeljo in Srečka Smeha. Teoretik teatra Milohnić se je premierno poskusil kot kaskader, k.g. je darovala finalno komparso mama vseh štrasenteatrov Ana Monro. Bilo je nekaj inozemnih sodelavcev, tudi Davide Grassi, ki je desetletje kasneje, ko je slovinski kulturno-umetniški sceni bizantinska kuzla že zdavnaj skočila v rit in ji reinkarnirana v milka kravico primukala skozi usta, naredil sledeče: skupaj z Emilom Hrvatinom in Žigom Karižem se je na Upravni enoti preimenoval v Janeza Janšo, kakor se je poleg originala imenoval tudi pes Denisa Sarkića, samo da so šli oni korak dlje in se poleg nove identitete še včlanili v SDS. Odbor za zaščito lika in dela Velikega vodje je afera ujela na levi nogi, med počitnicami v Umagu. Po vrnitvi v domovino, so tedaj že bivši odborniki lahko tudi v najbolj uravnoteženih medijih brali »Janša na listi top teroristov?«, »Urška zgolj PR zvijača?« – namig na homoerotiko, glede tujerodnih korenin pa: »Je Janša sploh naš?« ali pa »Janša in sto dalmatincev.« Nakar je original padel v besnilo, se dal prekrstiti v Hamzo Bajraktarevića in v kraju Corleone odprl burekdžinico.

Vsej prominenci navkljub so bile resnične zvezde spotakla naši avtohtoni Labodi – pet belih, ki so pod Manino taktirko krasno odplesali Čajkovskega in penetrirali zgodovino kot Bolšji teater ter en črn, ki je na prizorišče privršal po jekleni zajli, napeti med Hlevom in Zapori, z dimom in bogato bruhajočimi raketami na podplatih. V bistvu je spet šlo za spopad med nebeškimi in posvetnimi silami, v katerem prve zmagajo, druge se pa nič ne naučijo, so pa žive in se fajn majo. Fajn se je imelo tudi kakih 300 gledalcev, za naše standarde množica, ki tudi naslednje dni, ko sta scensko taktirko prevzela Gilš Kodum z vzhajajočo zvezdnico Pio Zemljič ter Naša kabinet s hitom »Roka roko ubije«, ni bila nič manjša. Slabše opažen je bil meni najljubši performans »Avtomatik«, ki ga je brez najave izvedel še eden iz vrste herojev Metelkove, Mrož. Hitro smo pritekli, ko je zabrundal, da bo preformans in ga potem pod brezo za Hangarjem gledali, kako stoji na tomosovem avtomatiku z defektnim dušilcem in podjetno nabija gas. Bil je fen noiza in indastriala, ampak po desetih minutah so bili tudi intelektualci med nami prepričani, da se mora ŠE nekaj zgoditi. Pa se ni. Pol ure nas je Mrož didaktično nategoval. Repetitio est mater studiorum. Z autfitom je sugeriral, da v smislu srbskih specialnih enot pristopa k Vijoličastim baretkam, oziroma Rdečim kapicam, se pravi prometnim redarjem MOL. Dobesedno. Sporočilo performansa je bilo, da je Mrož postal Rdeča kapica. Pa smo spet imeli enega vohuna več v oblastnih strukturah.

Festivalčič je poslal mogočno sporočilo v več smeri, na ven in na noter, kar pa MOL-a ni odvrnilo od mnenja, da je za kulturo drugačnosti dovolj dobro poskrbljeno s pivom na bencinskih črpalkah in s stopnicami pred Frančiškani in pod Prešernom, če prosto citiram edinega kronista urbane scene v Sloviniji, Jašo slava-mu Kramaršiča. V predahih med osrednjimi atrakcijami Pepelkove so za zabavo skrbele Rakove Metke, ki smo jih bili v spregi z Radiom Študent začeli Kačo, Avšnik in jaz. Vsak torek, kasneje pa petek, smo pol ure improvizirali v radijski veter, nekje med politično satiro in znanstveno fantastiko, se rogali banalnosti dni, eminencam in nam samim, potem pa se je našemu radiokaosu začelo pridruževati vedno več osmoljencev turobnih aspektov življenja. Radijske bakanalije z naslovi »Kapljica in kapljon« (trda erotika iz sveta mrtve prirode), »Kostanjevi memoari« (sodno-politični triler) ali pa »Lepljive mazavke« (zgodba o ekonomskem uspehu) so bile hardkor varianta Dergijeve in Filetove legendarne serije »Butnskala«. No, ribarili smo v globljih vodah eksperimentalnega arta. Izlov je bil tudi nam samim neredko neznanka. Od vseh mogočih konzum-impulzov splašenemu občinstvu pa itak. No, ampak ravno tak šunder, oziroma šoder, kot se je izrazil aseptični dipl. arh. Koželj, je tvoril pri nas srce Zlatega abonmaja.

Pepelkova je od mene zahtevala tri pare rok. Ko sem se jih navadil, sem jih kar obdržal. Odprli smo šank, ki je sicer nanesel nekaj tolarskih pirhov, a ne sam od sebe. Profit je šel samodejno za cegle in nove produkcije, kar je pomenilo še več dela in švica. Kosti in tkiva mi je obliznil metelkolitis – dokaj razširjena avtohtona psihosomatska bolezen, ki bi ji vaški dohtar rekel voluntaristična skurjenost. Zaradi nje so mnogi odhajali, a prihajale so nove sile. Metelkova ekspres je vozil dalje. V Hangar, po novem Klub Gromki, nam je sam presvitli oče v nebesih poslal Luxa, ki je bil pravnik pripravnik, drugače pa zelo zainteresiran za prevzem šanka in z njim povezanih kadrovskih, logističnih in socialnih aspektov. Njegovo poznavanje rimskega in vašingtonskega prava nas je držalo na varni razdalji dveh korakov pred policijo, inšpektorji in ostalimi mehanizmi prisile. Za njih smo postali privat klub, vsak dan je bil rojstni dan in cenik je bil reklama za olje Cekin, hieroglifi na njej pa so zahtevali najmanj veščine kakega doktor Žužka ali pa šlogarja Danija. Kdor je bil res žejen, itak ni bral. Ali pa je bral, ko je bil že postrežen in je potem bolje-drži-ga-nego-lovi-ga hitro naročil še repete. Poleg tega je Lux izžareval nek rajski relaks, ki je instantno uspaval tudi najhujše psihiče. Teh je bilo v Sloviniji poln budželaj, v državnih službah, privatnem sektorju, brez služb, na študijskem dopustu in psihičev kar tako. Ampak pri nas je bilo prenapetežev malo. Od divjega programskega vrenja so obležali kje pod kostanji in dobili mačka na suho, medtem ko jim je nad glavami brenčala metelkovska MUHA, naš prvi pravi fenzin. V nulti številki je dr. Bonrut objavil hud referat z naslovom »Tu smo, vaši nismo«, Fleš Goran pa je krasno opisal ljubezensko razmerje Metelkova – mesto Ljubljana: njej enostavno ne pride, ono pa zasmrči, ko mu pride in gotova stvar. Seansa pri seksologu je dala določene oralne rezultate, a pri obljubi elektrike in vode se je zataknilo – Metelkova ne bi bila Metelkova, če je ne bi vsaj malo nategnili od zadaj, brez vazeline. Iz popolne odrevenelosti, ki je bila značilnost prvih dveh let, so se stvari vsaj na simbolični ravni premikale. Kretina je še naprej služila na račun realno neobstoječih Kooperativ. MOL je ekspresno obnovil stavbo Lovci, jo skrajno spodbudno preštrihal sivo-svetlosivo-sivkastomodro, nakar je zaskvotal polovico prostorov in vanje stlačil Društvo slovinskih likovnih ustvarjalcev, kot kompenzacijo za nateg na neki drugi lokaciji. Začasni brezdomci: YHD, lezbijke in geji so pritličje Lovcev hitro spet napolnili z vsebino, DSLU pa se je kriminalno dolgo obiral. Vsak prazen prostor je bil za nas kot sveže izkopan grob, v katerega bi v tistem mraku komot lahko padel. Padali so na srečo predvsem drugi. Žarku Drenu je posadka začela bežati z barkače. Zdelo se je, da bo odstopil od kleklanja virtualne Metelkove, čeprav se je kasneje izkazalo, da se v maniri El Niña ciklično vrača. Gverilsko smo mu speljali Mrežo za Metelkovo in jo na občini preregistrirali v KUD Mreža, pa tudi Kretina je nekam jetično hropla. Na kontu smo imeli že kar nekaj pravnih teles, preko katerih smo selektivno vohljali za seski mestnih in državnih katehetov za kulturo. Preveč legalizacije si pa nismo hoteli privoščiti, saj to – če nisi ravno on top – kot vsi dobro vemo, vodi v pogubo.

»Pustite nas čisto pri miru, bomo že sami«, smo govorili in ves čas vztrajali, da je edini legitimni zastopnik Metelkove skupščina vseh uporabnic in uporabnikov, se pravi evribadi na livadi, in da se na pogajanjih izmenjujemo po rotacijskem principu. Ljubljano je že leto dni nategoval nov baron, Rumeni kravatar, in ker je že natanko toliko časa ignoriral grafit »Rupl ODIDI«, je bil ljubkovalno naš Didi. Rad se je šopiril, da je za razliko od onih prej eht demokrat, pa je moral našo grassroot principielnost gladko požreti. »Koordinacijske seje« so nas prvič soočile z raznimi klopotačami iz Sklada za mešetarjenje z nepremičninami in gradbenimi lobistkami, ki so biznis cefizljem rihtale keš in se obnašale, kot da se zgovarjamo o njihovi gmajni. Čudno, drti džob je vedno za ženske. Osorno sikajoče so nam servirale razne cifre, zakone, krivile predpise okrog malega prsta, mi pa njim mile oke, blendax nasmeh in zdrav kmečki razum. In Luxovo napiflanko »nulla regula sine exceptione«. Ni pravila brez izjeme. Šli smo se miško in mačko, samo da smo Metelkovci kmalu mutirali v podgano, si omislili celo žig, najprej za hec iz krompirja, nato pa avtentično Šitarjevo štampiljko. Sredi arene vsega tega cirkusa je stopicala kravatarjeva posebna odposlanka gospa Stanovnik, ki je bila v mejah mogočega čisto fejst punca, in malo žugala s korenčkom, malo pa s palico.

Pri Teatru Gromki smo vzeli korenček in šli v Mostar, da zaključimo jugonostalgični trojček. Ni kaj dosti za povedat, saj tam ni bilo nič. Hiše so bile zbite do tal, ljudje so živeli v kleteh. Ko smo stopili z busa je mehko naredilo pum. Nekje je padla granata ali kaj. Mini festival je bil v edini stoječi stavbi mestnega središča na vzhodnem bregu Neretve. Bil je to popolnoma nov hram kulture, bizarno učinkujoč panj z vsemi EU-standardi, vsenaokrog pa en Stalingrad. Na mestu ponosno izprsenega Starega mostu je žalostno visela nekakšna brv. Nastanili smo se pri ljudomili ženički na drugem bregu. Pričakoval sem, da bodo ljudje, ki jih je vojna malone zradirala z obličja planeta, besni kot satan, a resnica je bila diametralno nasprotna. Še pogovarjali so se o teh rečeh sila neradi. So pa toliko raje pili in kadili, posedali v milonebnih kafanah in se kot utopljenci oklepali ritualov normale. Repertoar gledališkega festivala je postregel predvsem z dobesednimi odslikavami vojnih grozot. Bilo je veliko stokanja, kričanja in plazenja po tleh, zato smo naš desantni gumenjak položili na mizo, izvedli modificirano verzijo Trikuma in za konec odveslali nekam na Fidži. Jebo te Fidži, sredi hercegovskega krša. Ljudem je art dol visel, hoteli so v miru spiti en pir, kavo in rakijo. Mašala.

Sreča je bila, da z Mano nisva delala velike razlike med privatnim in javnim, sicer bi moral priznati, da se bolj malo videvava. Vsake toliko sem si zaželel malo brezdelja v dvoje, jebenti, vsaj to, bivši volk samotar. Bil sem čisto iz vaje, in če sva kdaj le našla pet minut off, je dobre namene vzel vrag. Nekega dne se je Mana namenila, da nama bo skuhala čisto pravo kosilo. Res se je potrudila, rezultat sploh ni bil od muh, a jaz sem prisedel nadrkan kot samuraj in jo stiral do solz. Avtentičen Cankar. »Jebo te sin Kajtimara«, sem si med pranjem rok siknil v ogledalo, »tudi ti boš dočakal svoj štrik.« Opravičilo mi je spolzelo z jezika šele, ko je Mana incident že pozabila. Vsake toliko je imela žolčni izpad, ker naj bi blond slikarke zaradi mene rinile na Metelkovo, čeprav sem bil nad Slovinkami, ki so postajale vedno vernejši plagiat Dase Muck, sila šibko navdušen. Takrat je ropotalo, dokler naju gospa Kojak ni pomirila s kolači in nama taktično premeteno sugerirala mirovno konferenco v kengurujski sobi. Čez naju je odtopotala fronta strasti, potem pa kondicijski šprint do Rožnika in nazaj, nakar se je itak že začel Gromki festival. Enajstdnevni maraton prostovoljstva je postregel predvsem z avtohtono produkcijo. Uroš Zupan je suvereno demonstriral, da vrhunska beseda vedno zadane, s štajerskega konca pa so nas počastili Mia Žnidarič, Karlo Jederman in Avšnik s fenomenalko »Od boga poscan«. Genera je imela kiparsko delavnico, Gerta Kuper je z oktetom navdušencev zopet vrtela kuhalnico kot Bruce Lee nunčake. Gostilničar in estet Anđo pop Isus je z diapanoramo iz Indije potunkal Trg brez zgodovinskega spomina v kopel poetske luči. Cankarjev dom je morda nevede daroval odrabljene žaromete in filtre, urbicid na Metelkovi je bil osvetljen kot jaslice na trgu Sv. Petra. K lesku sta prispevala državni zbor in Skupščina RS z novo dozo pohištva, SNG Drama pa se je v naše veliko veselje rešila starih kulis. Kjer je interes, je ljubezen. Vzdušje je pulziralo med svobodo in obzirom do drugih, ljudstvo je uživalo in gladko spregledalo epizodne vpade domačih iztirjencev in tujih dezorientirancev ter pomanjkanje toalet. Pobje so scali v Duškampove pisoarje, ki so imeli preko kolesarskih zračnic direkten link s kanalizacijo, za večje potrebe in ženske je bila pa bolj kriza. To je bila naša ahilova šesta. Cvet slovinstva je zaradi nje štrapaciral prostato in mehur. V takih trenutkih so Rumeni kravatar in ostala zalega masovno izgubljali točke. Kar so naslednjič, ko smo za spoliranim omizjem s plastik pušeljci in avstrijskimi džusi zopet umovali, ali je bila prej kura (ilegalna rušitev), ali jajce (ilegalna zasedba), tudi dovolj nazorno občutili. Oblast, ki je bila vendar vedno od boga ali cesarja, je bila mrzla. Nikakor ni mogla doumeti, da v očeh nekaterih ne seže metelkovski podgani niti do pimpka. Kar je bilo idealno izhodišče za dramatično gesto in pogled v nebo:

»Se vi sploh zavedate, kdo je Anthony Gormley, ki ima pri nas stalno postavitev, svetovna kiparska zvezda! Za Metelkovo je slišal prej kot za njeni mačehi mesto in državo, pa nima kam na WC. Kaj mislite, da bo na to porekla Evropa!«

Evropa je bila medžik uord, ampak uindouse v svet dostojnih toalet nam je le z največjo muko odprla. Profesor Jože Barši, ki je dosegel svetovno slavo, ko je na mednarodnem bienalu Il mostro di Venezia namesto penzlanja serviral uork in progres – nasad slovinskega zelja, nas je podpiral od vsega začetka. Pri taisti Evropi je izmolzel sredstva za postavitev kemičnih stranišč, ki jih je zapakiral v lično hiško in tudi redno vzdrževanje je bilo integralen del postavitve. Bilo je to krasno darilo, ampak no ja, zaradi nedoumljive metelkovske specifike, tudi dvorezen meč. Mislim, že praktični amerikanerji so opisali situacijo, ko drek flopne na ventilator. Ob pogledu na instalacijo nekaj tednov kasneje so bombardiranje Dresdna, Hirošima in Vietnam postali lažje razumljivi. In kaj bi brez vrlih sosedov, ki so Metelkovo veselo uporabljali kot deponijo kosovnih odpadkov. Kleno se razraščajoči portreti slovinskih gospodinjstev so nudili vedno nove možnosti za diskretno praznjenje črev. Tudi sporočilo ni bilo slabo: poserjem se ti na Marles kuhinjo. Dolgčas res ni bilo, edino parfum je bil solala. Najtemnejši časi so bili že za nami, ko so denimo Metelkovo bili neko poletje po vrnitvi iz črnomaljskih gmanj okupirali Mavričarji, miroljubni vojaki ljubezni in sožitja z naravo. Ker so bili ekološko zavedni, so srali v plastične merkatorjeve vrečke. Ali pa šparove. Noro, koliko vrečk pridela en tak rastlinojed paramecij. Kot beli dan je bilo jasno, da krhki metelkovski sociotop brez vode ni kos masovnim obiskom. Trpinčila nas je še ena polucija – nasilje. Skini, čefurji, dilerji, klošarji, kapsi in podobni psihiči so samo na Metelkovi našli svoj dom. Tako je bilo stanje v naši družbi. Če se ta suicidalno razcepljeni kokošnjak sme tako imenovati. Ta ostudni zbor preštevalcev preperelih kosti. Referendumsko sprejmimo, da je vsaka smrt krivična, pa je. Ah ne, ti brezsrčni, škodoželjni Zlovenci, katerih krona tradicije je zlovenski komolec, niso za eksperimente, raje se pajcajo v lastni omaki. Namesto da bi objavili javni razpis za najcenejšega okupatorja, so racionalni (ha!), marljivi (ha!) in pošteni (ho!) alpski južnjaki iz dragega državnega kolhoza naredili manjšo, zato pa bistveno dražjo privatno kajžo. Hoteli so na svoje, da bi se v miru ukvarjali sami s seboj, dobili pa notranjega sovražnika, dolar in prosti čas v obliki pit bulla, ki jim ni več dovolil na vikendice in zidanice. Tipična zlovenska družina se piše del Kott, ima tri avtomobile, dva otroka in enega psa ter trosoben flet od Jazzbinška. V prvi kamri se obeduje, v drugi spita ta stara, v tretji pa sterorizirana pamža in pes. Mama je nasikana in naduta, fotr permanentno nadrkan. Sosed je sovrag, proletarec je šoder. Zlovenski intelektualci se delijo na razgledničarje in še turobnejše dopisničarje. Oboji plonkajo ali pa prežvekujejo stara čreva. Leva politika je desna, desna pa ima IQ 0. Zahtevam inteligentno desnico! To je za popizdit, dost te debilane! Taki vetrovi, da ne rečem prdci, so se mi pretakali skozi eno uho not, skozi drugo ven in mi meglili srce, glavo in čute. Je tolklo na živce, pa sem se do nič hudega slutečih soljudi obnašal kot Tito-Rankovič fotosinteza. Vsake toliko sem enostavno moral nekam pobegniti. Nastala je praznina. Vskočil je KUD F. Prešeren in s Trnfestom, tako kot mi julijsko, zapolnil avgustovsko kulturno puščo. Štelo se je, da je čas dopustov, ko je v strašni socialistični eri bil vsak mrknil na tak ali drugačen dopust, v zlatih novih časih pa hirajoče denarnice vedno več ljudi dlje kot do Jarš niso ponesle. Takim so bile poleg standardnih bufetov na razpolago Metelkova, donekod KUD, mariborska Pekarna, številni mladinski klubi po manjših naseljih, ki so bili najbolj na udaru roditeljsko-farovške mržnje in Brecelj v Kopru, ki je bil žal več ali manj z vsemi v sporu. Nam je jako očital preveč »mešan« program.

Da si prepiham možgane, sem skrenil v povsem novo smer. Med nagradnim piknikom po koncu festivala sem ekipici s Trga brez zgodovinskega spomina (TBZS), plus najožjim simpatizerjem predlagal, da poniknemo v čisti untergrund. Daleč od milih oči in toplega srca t. im. javnosti. Nekaj jajčevcev in pečenih bučk kasneje je bil koncept izkristaliziran. Enkrat tedensko uro pred zdaj ščaramo zgodbo, razdelimo vloge, se fundusu temu primerno našemimo, odigramo svoje in čao Miki, nikoli več. Kdor je zraven, je zraven, kogar ni, ga pa tudi nič ne boli. Edina reklama so bile ovalne nalepke, kopija tistih na avtomobilskih zadkih, ki so reklamirale nacionalno pripadnost, recimo: YU, D, I, E in podobno, samo da je pri nas stalo TLŽ. Zgoraj je bil naveden približen čas dogodka – vsak torek zvečer, spodaj pa kraj. Tajna loža živih je bila azil peščice posameznikov s prišiljenimi ušesi. Vstopnina je bila daj-kar-daš: knjiga, pol doze barve, dober vic ali skremžena surla. Nekega poznega večera je na vrata potrkala gospa srednjih let in poizvedla, ali kvalitetno nagačen ruševec velja kot lašapasare.

»Če nam preberete fragment iz opusa Ivana Tavčarja, knjiga je na polici, pade mesečna karta«, se je glasil odgovor. Noč se je tako zaključila z branjem lovskih prigod, oponašanjem favoritov iz sveta favne in naposled mimezisa mrtve prirode. Druge krati smo si sukali stare longplejke, porno džez iz dvajsetih let (Ou bejbi skuiz maj lemon, bejbi skuiz it rajt), Gagarinovo poslanico človeštvu iz vesolja, navodila za montažo snežnih verig v štirih jezikih in govore M. Gadafija, ki je mimogrede ideal vladarja z napako. Debata o njegovem liku in delu nas je pripeljala do tistega, kar smo itak že vsi vedeli, namreč da je od vseh slabih sistemov najmanj slab prosvetljeni absolutizem, pod pogojem, da ljudstvo enkrat letno referendumsko odloča o tem, ali monarh ostane, ali pa dobi metek v čelo. Od tod do stavne lestvice, kako bi jo odnesli naši veljaki, je bil le še korak. Rezultati so bili sledeči:

Dobri človek iz Negove: 99 let.

Kučan: 7 let.

Drnovšek: 5 let.

Spomenka Hlipar: 11 mesecev in 30 dni, nakar bi pametno sestopila z oblasti.

Jože Pljučnik: 6 mesecev.

Jelko Kažin: 5 minut.

Rumeni kravatar se teh igric zelo pametno ne bi šel.

»Kako pet minut,« je protestirala pragmatična Mana, »a ni en let minimum?«

Imela je prav. Dodati je bilo treba ročno zavoro v obliki spontanega ljudskega linča.

Vsak torek je nosil v sebi zametke naslednjega torka. Še preden sta se Trnfest in z njim povezano blaznenje Trnovske soseske iztekla, je TLŽ postal kult, valilnica odbitih idej in kvalitetnih sozvočij. Naj tu izpostavim opus gruzinskega skladatelja Otarja Taktašvilija. Glasnost smo strogo omejili tako, da je bila medljudska debata v udobnih foteljih nemotena. Koncept javne dnevne sobe je z določenimi limiti postal meso. Lux je vsakič vestno beležil potrošnjo in izrečeno – bil je to njegov art projekt, vključno s porabo merkator vrečk. Metali smo jih na Masarykovo, ki se jo je kmalu prijel nadimek Šit bulevar, s katerega so se miličniki privadili zelo previdno zavijati k nam. Širša skupnost je iz tega izpeljala sledečo varianto: hišnega ljubimca odvedeš čez štreko do Tivolija, pobereš njegov pridelek v specialno vrečko, izdelek podjetja Patrimonium iz Medvod, nakar le brž nazaj v varno zavetje, da sosedom ne bo nič ostalo. Small is beautiful. S septembrom smo se ovedli, da moramo biti tu tudi za vzgled, mislim kar se ljubezni do bližnjega tiče in ekspresno organizirali tretjo obletnico zasedbe Metelkove – Ljubilej. Bila je to resnično vsemetelkovska šala, 13 dni multi kulti programa. YHD so uradno inavgurirali nove prostore, geji so scimprali gala tranzi spektakel v Gali hali, iz tujine smo še enkrat pritegnili mariborsko Pekarno, močno zasedbo iz Dubrovnika, iz Los Angelesa pa Miss Evevening & The Beuys. Sodelovala je Ema Kugler, Marko A. Kovačič je prikazal, kaj vse še bo in Quatebriga so se ekstra za Ljubilej sestavili v izvorni zasedbi. Zame je bil eden od vrhuncev nastop tria Martinović, Mitrović & Kruno Levačić, na katerem je slednji, slavni zagrebški bobnar iz metelkovske šare, sestavil bombastičen set in odigral nepozaben solo na odprto marelo. Drugi vrhunec je bil nastop Iztoka Mlakarja, ki se je strinjal, da bo igral za vstopnino. Tistih 65 kart, kolikor je bil s strani Mlakarja zahtevan limit, je pošlo v desetih minut, nakar sem prvič požrl kup dreka, brez merkator vrečk. Določene družine iz Trzina in podobnega so namreč kasnile in ostale dolgih nosov, kar je vrle očete spodbodlo k skrajno nekulturnim izpadom, v stilu mafija komunajzarska in podobno. Odtistihmal dalje je bil na vhodu v Klub Gromki skrit grčast porajkelj. Po liniji ideološke oporečnosti nam je Brecelj Mlakarja strašno zameril, ampak hej, tisti dve uri, kolikor je nastop trajal, je bil Gromki kakor svetišče. Vsi so znali vse komade na pamet in solze ganjenosti so tekle v potokih. Majkumu, niti eden ni vprašal, kje je tukaj WC? Vrhunec tri pa je bil zame premierni nastop Ognjenih kiparjev – pirotehnične sekte Teatra Gromki. Prvič je bilo predvsem veliko dima in zubljev gorečega bencina, a od skromnih začetkov je sofistikaža krenila strmo navzgor. Ljubilej je zaključil 48-urni Drrmr Orto pank fest, takrat že tradicionalni izum kolektiva KAPA, ki smo ga predvsem starejši Metelkovci raje preživeli na pikniku ob Unici, sredi Planinskega polja. Ljubilej je bil za Teater Gromki pomemben še zato, ker sva čelniku Dubrovčanov Slavenu Tolju z Mano rekla »evo nas u vas«, nakar je Slaven odvrnil »kar je pri nas, je tudi za vas«. V naslednjih dveh mesecih smo z nezmanjšanim žarom odpikali osem Tajnih lož, za Študentske kulturne dneve tretjo in zadnjo izvedbo Neretve in Łabodjega jezera, za bivši Dan Republike, pa ekspresni Dan publike, na katerem smo se Ognjeni kiparji predstavili v bistveno bolj artikulirani, predvsem pa potentni izdaji. Urša se je po famozni jekleni zajli spustila skupaj s karjolo polno eksplozivnih sredstev ter se zaradi povečane teže in z njo povezanega pospeška zabila v zadnjo steno Garaž. Zgodil se je pravi inferno, medtem ko smo Uršo z varovalno vrvjo vlekli nazaj. Sveže stkana naveza s fabrko moje mladosti, tovarno smodnika KIK Kamnik, je obrodila ljute sadove. Za konec smo v tradiciji »Nič nas ne sme presenetiti« izvedli met molotovk v ogromno termopan šipo, do roba zalito z bencinom. Baf-pof-vuuš-klengeleg-VUUUŠ!, so šli zublji v nebo. Na sceni so se v rekordnem času pojavili gasilci in kapsi. Storitelji smo nedolžno srebaje pivo že poniknili v anonimnosti kolektiva.

Sredi decembra sem se v vlogi izvidnika-penetranta, stlačen v do vrha nabasanem poliju odpeljal v Dubrovnik. Slaven me je pričakal v galeriji Otok, eni tistih špelunk, ki bi jih Noe ob naslednjem potopu moral nujno vzeti na barko. Poleg lokacije, inspirativne notranjosti, eklektičnega koktejla drinkov in glasb, je navduševalo predvsem kultiviranje povojne ludosti. Širok spekter bizarnosti, ki je vztrajno otipaval meje dopustnega, je bil ne samo košer temveč tudi halal. Da ni šlo čez, je skrbela Mirjana, v skrajni sili pa njen naglušni mož Viki, ki je bil poleg Slavena motor alterkult konglomerata »Art radionica Lazareti«. Stvari so bile napeljane in stanovanje po sila ugodni ceni urejeno. V nekdanji hiši za goste bivšega ljetnikovca premožne družine Mitrović. Ljetnikovac, ogromna klasicistično-baročna palača, je bil od druge svetovne vojne dom faksa za ekonomijo. Dedič Maro je z družinico prebival v atrijski hiški sredi pripadajočega terasastega vrta, v nasprotnem kotu obzidane posesti pa je stal naš skorajšnji dom. Veliko, malce od časa naglodano stanovanje je bilo v prvem nadstropju. V pritličju je bilo društvo ribičev, ki so se držali pretežno na suhem, zato pa izdatno močili notranjost želodcev, po društvenih cenah. Drugo nadstropje je držala Marova mama, negativ priljudnega sina, ki je bil slikar in bobnar in je veljal za resnega ezoterika, saj se je preferenčno prehranjeval s polnozrnatim kruhom, paradižniki in bučnim (sic!) oljem. Ozka fasada naše podolgovate hiše je silila na cesto, ta pa v morje. Edini sosed je bila Hrvatska akademija znanosti i umjetnosti, ki je diskretno tičala v gotski palači iz 14. stoletja sredi obzidanega parka s starodavnimi bori. Iz kuhinje in spalnice se je odpiral maestralen pogled na luko Gruž. Iz smeri Orjena je nabijala burja, da so šipe in polkna šklepetala kot jesihar, peč in drva so bila še odimi dođimi, WC s kopalnico pa samo što nije. Pasje je bilo mraz, ampak hej, temelji so bili carsko elitni, špica konica. Do božiča in tudi za sveto noč sem krepko pljunil v roke. Z Vikijevo pomočjo sem prišlepal težko litoželezno peč in z vuduvudujem nahujskal prho h krehajočemu toplovodarstvu. Celo vrteči se petelin je sedel na streho in preprečeval, da bi burja nabijala dim nazaj v dimnik. Edino drva so bila rahel problem. Neposredno zaledje Dubrovnika je bilo minirano, požgano ali neprimerno za sečnjo, takoj za prvimi hribi pa se je že šopirilo bradato moštvo. Dokaj klavstrofobična konstelacija. Človek se je lahko svobodno premikal zgolj na premici Neum – Konavli, jugozahodno je bilo morje, v drugo smer pa četniki in ustaši. Slednjih je kar nekaj nakapljalo tudi v sam Dubrovnik grad, v mestno hišo in na ostale kremne pozicije. Skratka, v starodavnem mestu so bili naenkrat on top kmetavzi iz Metkovića, Čapljine in ostalih lukenj hercegovskega krasa. Reklo se jim je bijele ćarape, white socks, zaradi značilnih belih štumfkov v mokasinih namesto v opankah. Pravzaprav je bilo kot povsod po bivši Jugi – nekoč smo imeli modre in bele ovratnike, po novem pa še white socks boys, ki so sanjali o karieri na Sock marketu. Če ne na Uol stritu, pa vsaj v Mrduši donji, kjer je JUS postal JUeSej. Bil sem pripravljen na vse to. Intuicija, splošna izobrazba in Slaven so me bili opozorili. Tudi dil z Art radionico Lazareti je bil jasen – mi vam program, vi nam prireditvene in vadbene prostore na prvovrstni lokaciji. Lazareti so bili le nekaj korakov izven historičnega obzidja v smeri proti Istanbulu. Kompleks desetih podolgovatih ladij 24 krat 8.5 metra in devetih dvorišč istih dimenzij je bil bojda najstarejša karantena na svetu. Kramarje iz daljnih krajev, ki jih je mamilo dubrovniško zlato, so domačini preventivno zaprli za tri tedne in jih izpostavili dietni dieti s pogledom na čudovito staro pristanišče. Kdor je ta bed & breakfast preživel in če mu roba ni zgnila, je Dubrovčane smel napasti z artikli, ki jih itak nihče ni hotel. To bi bil tudi danes v redu koncept: vsakega, ki kupuje na medmrežju, bi bilo treba, preden cepec vtipka pin kodo, zapreti in za tri tedne držati na vodi in kruhu. Če pride Erik Valenčič na oblast, ali pa jaz, ali pa bog ne daj oba, bo res tako, pa še pir bo zastonj.

Dan potem, ko je bilo mostišče vzpostavljeno, sta z nekaj kolegi privršali Mana in Josie, oziroma Džo – prva v valu migrantov z Zahoda, ki so kdove zakaj pristali pri nas in potem še kar rinili dalje v slepo črevo Balkana. Namesto kultiviranja celulita smo krenili z raketnim štartom in v izogib silvestrskim debilanam priredili ekspresni spotakel z naslovom Čudesna antena. Hazard z datumom se je obnesel. Pokazalo se je, da je v mestu kar nekaj osamljenih duš in pa da po vseh teh letih kulturnih suš ljudje ne morejo kar tako zatajiti dogodka, ki jim mežika iz najčrnejše zime. Pred vhodom se je naredil precejšenj naval. Temeljni koncept je bil turistični obhod, samo da so bile vloge obrnjene: domorodci so bili turisti, mi smo jim pa razlagali, kdo so in od kod prihajajo. Nasprotno popularnemu verovanju je ustanovitelj Dubrovnika, gospod Ali Kar Bali, prihajal z Jutrovega. Bil je krive vere, a premočrtnega uma. Njegov pratež je bil zajeten in njegova mošnja enako. Ker so na neobstoječi biser Jadrana oko istočasno vrgli tudi Lahi, se je pri otoku Lokrum i tulumba vnel strašen boj, v katerem je Lahom pripadlo podmorje, Baliju pa vse, kar je nad. Ta je skočil v Mostar in iz lepih kamnov tamkajšnjega mostu položil temelje današnje Raguse. Po binarnem principu je delal biznis tako z Bizancem kot z Venecijo in kmalu silno obogatel. Siromašni hribovci so masovno drli, da si ogledajo ta čudež od zgodbe o uspehu. Vstopnina je bila en lep kamen, ki ga je za skromno odškodnino pravilno obrezal Balijev kamnosek. Mesto je raslo in dobivalo današnje obrise. Postalo je magnet za vse vrste avanturiste in artiste. Slepi Beethoven denimo je ravno v Balijevi lekarni zaradi jezikovnih barier kupil napačno zdravilo na bazi svinca in na vrhuncu kreativnega delirija preminil, a ne preden je na Balija prenesel sveženj avtorskih pravic. Bali ga je dal nagačiti in ga kot živ opomin postavil poleg harmonija, ki je avtomatsko, proti plačilu seveda, igral vse Beethovne in Bache. Eksponencialno rastoče premoženje je Baliju omogočilo nakup, oziroma falsifikacijo zgodovine. Pod roko je recimo nabavil Mojzesovi kamniti plošči skupaj z njegovo kamnoseško mizo in vse to prilimal pod strop svoje palače Kar-Antene kot dokaz, da prava vera pretenta gravitacijo. Spotoma je njegov kamnosek pomanipuliral vklesano in zategadelj izgubil glavo. Od vsega »malikovanja« je ostal samo »ali« in tako naprej v tem stilu. Na tej točki je naval na Dubrovnik postal neznosen. Eni so na vsak način hoteli tam kaj prodati, drugi bi pa samo zijala pasli. Bali je vse pozaprl v svojo ex-Kar-Anteno, saj se je sam medtem že preselil v Excelsior, in jih pustil tri dni gladovati. To smo vendar mi, se je na tisti točki ovedla publika. Prepozno, surovi čuvaji so jo že gnali v klet, kjer je Bali na ketni držal eksotično klico ebola, ki je vse brez izjeme pogrizla. Premožnejši med njimi so se lahko po vrnitvi iz kleti v Ebola baru imunizirali z nakupom in konzumacijo ducata fildžanov vodke Trojka, ostale je purificiral inferno Ognjenih kiparjev in spotoma kulturni spomenik prve kategorije kolateralno poškodoval. Uf, stvar je potekala v treh jezikih paralelno, bila je sofisticirana, preveč. Itak ni nihče štekal nič, še posebej tista ogromna večina, ki je optirala za vakcinacijo z vodko Trojka. A bilo je relativno neboleče, predvsem pa dinamično: bila je tema, bila je luč, bil je novoletni ognjemet in tudi nekaj čudne glasbe je bilo, pa še nihče, razen največjih Gorenjcev, ni na koncu ostal žejen. Torej, kot umetniki smo bili definitivno sprejeti, še posebej zato, ker smo vsaj polovico zasedbe pokrili z lokalno delovno silo. Mislim, teh Bolšoj teatrov in Izraelskih filharmonij je imel narod definitivno poln kufer. Da bi bili sprejeti tudi kot ljudje, e-e to v Dalmaciji in še posebej v Dubrovniku malo dlje traja. Kot prvo je treba k zadevi pristopiti skrajno previdno, ne pa na vrat na nos v Bajrami stilu.

Ko se je trušč okrog Čudežne antene polegel in so se gostje z Metelkove vrnili v svoj rezervat, sem z Mano in Džo ostal sam. Edino mi trije smo bili resni emigranti in se kot taki soočili s pripadajočo usodo. Plan je bil, da bomo živeli od dveh gledaliških projektov, ki sta bila na najvišji ravni sprejeta, problem pa, da je katehet za kulturo po stari navadi izgubil ključ od blagajne, pa je transfer sredstev iz državnega proračuna na naš konto nemarno zamujal. Rezervni načrt je predvideval, da bosta dekleti poučevali moderni ples, aerobiko in po potrebi tudi taj-či, kar se je vse lepo uresničilo, zagata pa je bila, da so bile tečajnice vse po vrsti brez kun in tudi brez lipic. Turbo družice belih štunfićev so celulit zbijale drugače: s pomočjo mrzle jagnjetine, čebule in cenenih krem Loreal. Mi trije pa na klavstrofobiji in shujševalni dieti. Vozakali smo se gore dole ob morju in poslušali krulež v želodcu. To so bili še časi, ko je Slovinija imela najcenejši bencin v Evropi in Hrvaška ni hudo zaostajala, ampak nam je bilo kmalu tudi to predrago. Nastopili so mršavi tedni, in ko je zapihal še jugo ter preko valobrana v starem pristanišču valil ogromne valove, nam je sinilo, zakaj je bilo v dubrovniški republiki ob takem vremenu z zakonom prepovedano sprejemati kakršnekoli pomembne odločitve. Prešli smo v fazo žicanja čikov, naš dolg v Otoku je astronomsko narasel, grel nas je nekaloričen naplavljen les. V kuhinji smo imeli starinsko skrinjo, na kateri smo se radi tiščali, ker je bila blizu peči in potem me je nekega večera, ko smo zavistno prisluškovali prešernemu kruležu iz društva ribičev, doletel preblisk ala Newton ali pa Einstein. Slovesno sem dvignil obe dami, odprl pokrov in na plano izvlekel četrt stota težko vrečo krompirja. V velikodušni evforiji prvih dni Dubrovnika sem jo bil kupil od bio-prijatelja Marove čemerne soproge in nanjo v istem momentu pozabil. Gomolji so bili že dodobra vzkaljeni, ampak hej, malo je manjkalo, pa bi Teater Gromki preimenovali v Teater Pomfrit. Res smo imeli krompir. No, in naslednjega dne je Džo na ulici našla denarnico. V njej pa dobro mesečno najemnino, sedemsto petdeset kun. V popolni tajnosti se je posvetovala z Mano, misleč, da jo bom jaz z najdenim poslal na najbližjo policijsko postajo ali kaj. Bogme, redno se je dogajalo, da so me ljudje docela narobe dojeli. Zgodaj zvečer smo sedeli v najelitnejši restavraciji Antunini, jo očistili jastogov in ostrig, zjutraj pa v gradskoj kafani upa polno preštevali lipice, nadejajoč se zavojčka Opatije. V to je poklicala zlata Zlata, naša računovodka, in sporočila, da Gromki konto kaže znake življenja. Od Slavena sem ročno izmolzel denar za bencin, z Mano sva se zakadila v polija, Džo je pa čuvala hišo in lokalnega laverja. Za Neumom so naju policaji na razdalji petdesetih kilometrov trikrat ustavili zaradi prevelike hitrosti, pri čemer je zadnji par rdečeokih kapsov prelomil histeričen smeh »šta, Slovenci nemaju para, hohoho, hihihi«, nakar sta se kot dva lunija vrgla na kolena, iščoč džojnt smrdljive hercegovačke trave, ki jima je vtem padel na tla. Bil sem pripravljen pomagati, Mana pa »dej pel že enkrat, jebenti«. V Ljubljano sva prispela brez kave in sendviča, kirurško odstranila tolarski tumor z gromkega računa, na Metelkovi odmontirala nekaj starih reflektorjev, ki smo jih imeli preveč, v Lazaretih pa premalo, in se obrnila na peti. Pot nazaj je bila kljub repetitivnosti inspirativna, kot vsaka dolga pot pač, edino utrujenost je tečno terjala davek. Na tistem ravnem odseku v delti Neretve me je iz komatoznega dremeža iztrgal VRUUUM rdečega šleperja. Šlo je za las. Ustavil sem na bankini in bruhal, tako sem se usral. Ko nama je v Gružu z nasprotne obale pomežiknila naša palača, je Mana čisto resno predlagala še en krog, do Bosanke in nazaj, zaradi razgleda. To je bila Mana. Skoraj bi ji prisolil klofuto.

Fešta v otoku je bila predvsem zato, da na licu mesta poravnamo dolgove, nakar smo seriozno pljunili v dlani. Doajen dubrovniškega teatra Niko Kovač je pristal na sodelovanje v projektu You Dig!, Džo je podvojila pedagoške napore, Mana je začela formirati baletno skupino za Čudesno anteno 2, s Slavenom pa sva razdelala koncept gledališkega festivala Karantena, ki je potem postal tradicionalen. Soroseva podružnica v Zagrebu je prva leta imela preveč denarja. Na moje vztrajanje smo roko sodelovanja ponudili direktorju Dubrovniških letnih iger, a človek je bil dejansko bel štunf. Medtem ko so v zahodni ladji Lazaretov potekale vaje, se je vzhodno ladjo pospešeno preurejalo v pravo multipraktik dvorano: oder, luči, tribune in šank. Šef je bil Viki, v tem je bil dober. Pomagal je Safet, ki se je iz ujetništva pri četnikih vrnil ves polomljen, s pokvarjeno nogo. O prostovoljskih presežkih bi težko govoril, in če dodam še letargijo napol praznega mesta, so stvari za moj okus napredovale počasi. Umetnike, željne sodelovanja, bi lahko preštel na prste dveh rok, fizične volunterje pa na sredinec levice. Stvar je dobila pospešek, ko nas je konec februarja obiskala močna metelkovska ekspedicija z nekaj tujimi gosti in kupom opreme. Nekaj dni so pele fleksarice, žage in so cvrčali varilni stroji, nakar je napočil trenutek Čudesne antene 2. Koncept je bil isti, zgodba pa čisto drugačna, kot češ poglejte, kako gnetljiva reč so historični fakti. Tokrat so zgodovino pisali amerikanerji in Dubrovnik je bil Stoneville. Bilo je več nasilja in več vulgarnosti, če ne drugega zato, ker sta v vlogi redarjev nastopila dva avtentična Američana, plus častni konzul Združenega kraljestva v Dubrovniku. Zdaj že malce razvajena publika bi gotovo vihala nos, če jih ne bi za grand finale tipitopi pokosil broadwayski balet. Ko so gluhi Viki, hromi Safet, debeli Savo, trinoga Vesna in prsati Maro unisono odskakljali zaključni faux pas, je dvorano preklalo huronsko navdušenje. Videti soseda, kako se blamira v baletni oblekici – kdo pravi, da je Slovinija majhna! Res so bili veličastni ti Dalmatinski labodi ob resnobni spremljavi Sergeja Prokofjeva. Evforična raja je izropala Ebolo bar. Tudi vstopnine se je nekaj nabralo. Bil je to šolski primer emancipacije avantgardne umetnosti na postbratomornem tržišču. Naslednje jutro me je za hip popadla jeremiada, ko sem že iz starega porta videl, da smo Ognjeni kiparji z revolucionarno bencinsko fontano spet onečedili nekaj spomeniško zaščitenega kamna. Čez fleke sem hitro kipnil pol kante jupola, gotova stvar. Mudilo se je na piknik, ki je šel v legendo. V koloni smo odprdeli na Pelješac in v milem popoldnevu ustavili kripe na plaži za Žuljano. Kak kilometer smo se lomili čez razdrapane skale, a ko smo se utaborili na lunarnih terasah golega polotoka in ko so zadišale ušate in trilje, ki sem jih za drobiž kupil na ribarnici v Gružu, in ko je po grlu steklo vrhunsko belo iz sela Putniković in ko je oranžno sonce opalilo stekleno površje Jadrana in sploh ni zeblo, je bil raj. Do zore smo se hihotali in kovali nove metelkovske potegavščine v letu, ko naj bi Evropski mesec kulture Ljubljano umestil na karto Evrope. Ko so s preostankom vina padle še slane sardele, žuljanski olivc in topel kruh iz pekarne, je bila stvar urejena.

Metelkovci so s sabo odnesli zimo. Poslej se je bilo treba ogibati marčevih sončaric, ko smo v nekoliko lagodnejšem tempu nadaljevali z vajami in v premorih posedali pred kafičem Na kantunu in žulili sendviče iz špecerije Dubravka preko puta. Prodajalke, kot bi jih transplantiral iz obešenjaških sedemdesetih, so bile vedno za hec in prav nič škrte na vagi. Lajf je bil gut. Niko, ki je od mrtvih vstal, se klinično mrtev prebudil iz cirozne kome in ugotovil, da je sok tudi v redu, je bil gut. In ostrige, ki nam jih je vsake toliko z busom poslal Pavo Korać iz Malog Stona, so bile super gut. Še naprej smo živeli med bedo in luksuzom, med pojedinami v Konavoskih dvorih, malicah v konobi Marco Polo, ki jo je turistična suša transformirala v ceneno zalogajnico in špricerji pri Peru Limonadi. Ta si je ime prislužil s prvim limonadomatom, ki je kot požar osvojil Jugoslavijo, še posebej pa šiptarske slaščičarje, da je še danes obvezna oprema vsake resnejše salmonelnice. V prejšnjem življenju je slišal na ime Jelou Sabmarin, zaradi odslužene podmornice rajnke JLA, ki jo je na kartah priigral od nekega kontraadmirala, jo dal preštrihati na rumeno in v njej odprl post-beatlovski disko. Ampak nesmrtnega ga je naredilo to, da je neke noči vrgel ven Richarda Burtona, ko se mu je naslikal na poveljniškem mostu z Liz Taylor pod roko.

»Burton, my name is Burton,« je bil v pozdrav bojda rekel Burton, kot da ne bi celo mesto vedelo, kdo da je. Jelou Limonada pa:

»E-e Brutone moj, pa lipo ti piše, noćas imaju žene slobodan ulaz, a ti si kol'ko ja vidim muškarac, aj nemoj gužvu da praviš, ali gospođo Elizabeta zis uej pliz, da vas upoznam sa Virđinijom Vulf.«

Pero Limonada je bil nekoliko skrajen, a tipičen prebivalec mesteca Dubrovnik, ki je celo nordijske obiskovalce filalo s sentimentalnostjo, domačinov pa niti slučajno. Ti so se zapisali pragmatičnosti, merjenju in premerjanju vsega in vseh. Prijateljstvo se je merilo denimo po količini natega, ki ga je bil prijatelj še pripravljen požreti. Bolj ko si ga lahko nategnil, boljši prijatelj je bil. Starodavne Zidine so bile impregnirane s tovrstno dialektiko. Pero je bil družaben kot formoški krehelj, a ven ni šel nikdar in za nobeno ceno. Zahteval je, da se družba zglasi pri njem, in se prepusti izvirnemu gostoljubju, ki je nihalo med vse zastonj, do sto mark za dva kilava šnopca. Njegova hiša je stala na najvišji točki, takoj pod obzidjem, potencialno torej nudila nad-nad-razgled, ampak ne, Pero je vsako ped zatrpal s svojimi samoukimi kipi, tako da obiskovalec iz nobene točke njegovega kozmosa ni videl dlje kot tri metre. To je bil Pero. Džo je po drugi plati bila lepa in je zahtevala, da se ji to tudi redno pove. Funkcijo je najučinkoviteje opravljal lokalni laver, se pravi, da je bila Džo privatno dokaj zasedena. Čeprav so nas okoliščine silile, da smo bili kot rit pa gate, je bil to drug svet, drugo socialno vesolje. Enako je veljalo za takorekoč vse, s katerimi sva z Mano bila v poslovnem odnosu. Večinoma so jih pestile partnerske krize, če ne krize zaradi ne-partnerstva, se pravi različni aspekti gnezdenja. Mana pa je rada potovala. Jaz sem potovati, se premikati, moral. Z muzejsko ladjo Postira, ki je še posebej pozimi tistega mršavega leta potniku dajala občutek, da se 1884 odpravlja na konec sveta, sva pogosto za drobiž odplula na Šipan, najsvetlejši dragulj Elafitskih otokov. Odpešačila sva čez Polje do Šipanske luke, do gluhe kontese, ki je stanovala v zares spuki razpadajočem dvorcu, govorila v treh jezikih in niti slučajno ni marala moških. Se pravi sva k njej hodila bolj Mani na ljubo, zaradi mene pa na vrh otoka, kjer sta opravljala funkcijo človeškega svetilnika Hajro in Mare. Mare je bila vaška sirota, Hajro pa sandžaški Albanec, ki se je pogovarjal z duhovi, občasno s hudičem in je po koščkih videl v prihodnost. Kar je videl, to se je zgodilo, sem večkrat izkusil in začel v trenutkih, ko se je dan ali vreme lomilo, po malem tudi sam prepoznavati lokalni zbor zlodejev in peklenščkov. Mare je bila Bela Hamvaš, Hajro pa mme Blavatsky otoka Šipan, če se razume, kaj mislim. Po nekaj obiskih so se mi brez težav prikazovali pari rdečih oči iz nočne temnine, in divje svinje, ki jih je na otoku kar mrgolelo, so se njune posesti vljudno ogibale. Razpadajoča hišica se je skoraj izgubljala sredi impozantne kamnite terase, ki je nudila 360-stopinjski razgled. Pod njo je koncentrično valoval terasast nasad starih oljk. Hajro in Mare sta imela telefon, ne pa elektrike. Imela sta tudi vodnjak. In kot v vodnjaku ali pa v kozmični kapsuli ali pa v izolacijskem tanku je bilo spati v miniaturni čumnati z lino namesto okna – edinem prostoru, ki ga je njuna hišica nudila gostu.

Pred prvim majem smo se za dobra dva meseca prestavili nazaj v Ljubljano. Dekleti sta imeli premieri, jaz pa najprej ekspresni spotakel Nastanek sveta, ki smo ga Ognjeni kiparji podarili kolegu kiparju, ki je organiziral kulturni program ob tričetrttisočletnici Komna na Krasu. Dobri bog Komen Azbestos leta 1247 reši planet, je bila vsebina na kratko. Pred tem pa se v neandertalce napravljeni človečnjaki pretepamo, koljemo in ubijamo. Poanta: samo sila, ki se iznenada pojavi in reši vse, nas lahko reši. Ker je bil kolega kipar hkrati tudi gasilec, nam Azbestosa ni bilo težko obleči v azbestni skafander, v katerem je z dimom in gromom na prizorišče prikorakal naravnost iz gorečega kresa. V središču le-tega se je pretkano skrival prehod v obliki črke L. Malo smo pošpekulirali, malo tvegali in račun se je izšel. Presenečenje je bilo popolno. Odziv pa tiste sorte iskrenost, ki je v oleseneli Ljubljani pač nikoli ne srečaš. Hvaležnost občinstva je bila empirično izmerljiva. Do ranega jutra smo se impregnirali z ekstra teranom, običajnemu kupcu enostavno nedosegljive kvalitete. Oteranjena duša v gosteh pri dobrih ljudeh gotovo teži k romantizaciji, a vrnitev nazaj v prestolnico je bila kot bi zeksal deci strihnina. Rumeni Kravatar je naumil, da bo pred Evropskim mesecem kulture, ko naj bi se Ljubljana pred Evropo pošopirila kot pav v zlatem jutranjem soncu, vsled estetskih pomislekov Metelkovo zradiral z obličja Zemlje. Kaj pa si bo kulturna Evropa mislila, ko bo v samem centru naletela na trop raztrgancev sredi kupov smeti, to mora proč – tako nekako je vijugal njegov um. Imel je boljši izgovor od Bande četverice, drugače pa isto govedo. Zopet smo bili soočeni z bagerji in demolicijsko bunko, nategnjeni na suho od zadaj, kot bi rekel kolega Fleš Goran. A še preden je mehanizacija stopila v pozor, so se gore metelkovskih smeti predrugačile v jerihonsko obzidje in kitajski zid, izza katerega smo ratoborno zakrinkani pljuvali v smeri agresorja. Na mestu smetišča je nastala Soška fronta, Maginotova linija, Termopile, Gallipoli, kakor se vzame. Resnici na ljubo nas je bilo morda slab ducat, če sem liberalen v oceni, a bili smo vešči občevanja z javnostmi in kvazi po nerodnosti lansirali trač o teror-anarhistih z molotovkami in eksplozivi, ki bi jih psihiči znali tudi uporabiti. Nesramno smo kopirali Kravatarjevega tedaj še sopartijca Jelka Kažina, ki je med »osvobodilno vojno« krivil dejstva na terenu tako obilno in spretno, da je še lastno mater nafarbal, in pri tem trepetali, ali bo blef potegnil ali ne. Mislim, dva pohorska specialca bi nas v minuti onesposobila. Eden bi nas zbrcal v marico, drugi bi pa z opeklinami tretje stopnje odcvilil na KC. Kravatarja, ki je bil človek dialoga in kulture, je tako nasilje presenetilo. Na vrat na nos je sklical mirovno konferenco in si prislužil nov nadimek, namreč Vesica biliaris alias Žućko. Na spoznavnem srečanju ob nastopu mandata, ko se je bil še mujal za vtis, da se z njim zgodovina človeštva začenja na novo, smo mu apropo predvolilnih obljub zažugali:

»Mi bomo vaša slaba vest, gospod župan mesta Lj.«

Človek se je moral orjaško zadržati, da ni bruhnil v smeh. Kakšna slaba vest, brate, si je mislil maloščetinarski zdriz. Iz takih ljubezenskih izhodišč je štartal »usodni« sestanek pred EMK-jem. Gospod so bili strašansko indignirani, da je dandanes taka nesnaga sploh možna v srcu Evrope.

»Če bi Komunala odtegnila odvoz smeti VAŠI cenjeni stanovanjski enoti, bi pred njo, prepričani smo, enako hitro zrasla enaka nesnaga. Če ne še hitreje. Mi vsaj recikliramo.«

»Dobro, dobro, dejmo se zment,« je Žućko ekspresno obrnil CD. Človek ni kompliciral, še posebej, ko je pokapiral, da smo se po drugih kanalih prislinili v uradni program Evropskega meseca kulture, Ljubljana 97. Dil je bil: mi dopustimo rušenje dvojno zdemolirane Šole, oni nam vrnejo vodo, elektriko, javno razsvetljavo in komunalne storitve. Med slavnostnim objemanjem in trepljanjem po ramenih sem Žućku prišepnil, kako je standard evropskih kulturnih metropol, da se v tovrstne megadogodke poleg Pavarottija, Dominga in Carrerasa integrira tudi t. im. alternativna kulturna produkcija, še posebej če ta, tako kot naša, ne odriva ljudskega izročila in denimo enako suvereno vključuje Iztoka Mlakarja kot avtorje, ki bodo z našega EMK šli naravnost na Documento v Kasslu. Seveda, seveda, je zabrundal možak, ki razen prvih treh kljukcev še nikdar ni slišal za nič drugega, in spotoma simbolično razvezal mošnjiček z imenom županova rezerva, meni pa se je ad hoc zasvetlikal vsebinski koncept festivala, s katerim se do takrat še nisem imel časa pozabavati. Pljunili smo v roke, počečkali papir in potem je Žućko bil celo nevretenčar beseda. No, Šolo so podrli in jo skupaj z ostalo nesnago tudi takoj odpeljali, od nekod so se prikotalikali zabojniki za smeti, ritem ostalega pa je diktiral komatozni metabolizem mestne uprave.

Prvi konkretni rezultat neskončnih nategovanj z mestno camarillo je znotraj metelkovske scene naletel na deljeno navdušenje. Popolnoma pričakovano. Čeprav je dotičnega dne sedela za isto lakirano mizo, je bila najbolj nesrečna Zastava in od nje Danko Brozić. Med vsemi moroni sveta je ravno mene moral vzeti na piko. Iz dneva v dan bolj grenak je ob vsaki priložnosti sikal:

»Prodal si nas, prodal si Metelkovo, zrušil si nam Šolo …«

»Dve leti in pol si imel časa, da bi pomagal zaščititi streho, pa te pri nobeni akciji ni bilo zraven,« sem se branil, Brozić je pa kar še najedal.

»Ti, a ne veš,« mi je končno na plano udarila žila zlobnica, »na zadnji dan EMK festivala bomo prav na mestu, kjer je nekoč stala Šola, postavili džamijo. Konec sveta se bo imenovala stalna instalacija.«

Vredno bi bilo Brozića v tistem trenutku videti:

»Či-či-čislaš islam,« je izbuljil mišje oči.

»A je to hud greh?«

»Pljuvaš po 2500-letnem krščanskem izročilu.«

Odkod mu 2500 let, majkumu?

»A tolk že to sranje traja?« sem odvrnil, Brozić pa v infernalno blaznilo. Kolcalo se mu je, ni našel besed, a evidentno je želel še mnogo tega povedati, saj je rinil za mano kot pudl za svežim menstrualnim vložkom in mi dihal za ovratnik, tudi na WC in v fundus, ki je bil nepovabljenim strogo off-limits. Zopet zunaj, pred Črno kuhinjo, mi je padel mrak na oči. Vzel sem zalet kot suvalec krogle Ulf Timmermann, sprožil jekleno pest, prestregel interni telegram »ne seri, ga bo bolelo« in Brozića s členkom fakiča inhibirano tapknil po nosu. Tapknil je prava beseda. Brozić je kljub temu naredil obraz, kot bi Mohameda srečal, še dvakrat kolcnil in jo jadrno ucvrl proti Zaporom.

»Kaj pa drugo lice, ne boš nastavil drugega lica!?« sem zavpil in potem, ko je skoraj že izginil za vogalom Garaž, dodal plin:

»Turki so v deželi že!«

Vizionarsko sem ciknil na njegovo zarotniško pajdašenje s katehetom za kulturo in vino v bodočnosti. Mislim, kje sta se ta dva našla – aseptično okisani zrnojed in oholo zapiti fagot. Bil je to moj prvi istospolni pretep v življenju. Čista pederana, pizda. No, ampak EMK program se je pa kar debelil: če je na koncu festivala imel stati Konec sveta (sladko), je na začetek naturalno spadal Nastanek sveta (grenko), s slavnostno otvoritvijo ter nagovorom župnika in župana. Vmes je kot olje v menjalnik padel bend Poglej Marija jesen, event Giuseppeja Verdija Aida ima rojstni dan, amerikanerji Ovarian Trolley in domače legende Miladojka Youneed. In Tom Peeps s postavitvijo Oblika je usodna. Šlo je za osem impozantnih kovinskih tubusov različnih velikosti, v katerih se je skrivalo osem sfriziranih brenerjev, ki jih je napajalo osem plinskih jeklenk. Preko trobrzinske tastature si lahko nanje igral: potiho, naglas in s huronskim plamenom, kot bi recimo ljubljanski zmaj bruhal do-re-mi-fa-so-la-si-dooooo. In stvar je bila dejansko uglašena. Res, zaradi požarnih predpisov za v galerije ni bila ravno primerna, ampak vseeno škandal, da so človeka prikrajšali za Prešernovo nagrado. No, pri Teatru Gromki smo se mu, če je bilo to le mogoče, do tal priklonili in ga ponucali ob vsaki priložnosti. Gromki festival se je za EMK oportuno preimenoval v Metelkova para festival. Vanj je bilo treba, da ne izpadem figa mož, stisniti še oba zvezdnika severnega Balkana, povabljenca kasselske Documente Marka Pelikana in Slavena Tolja, ki pa se bogme za Metelkovo nista baš silno pretegnila. Smo imeli švoh rejting, sklepam, pa je eden spohal nekaj, kar uhaja spominu, drugi pa je na sredo Trga brez zgodovinskega spomina postavil straniščno školjko. Na Metelkovi, majkumu. Res jaka muda. No, za imidž sta bila okej. Saj to je bil konec koncev tudi cilj. Ostali nikakor slabi dogodki so kar sami od sebe kapljali v program, kot vedno, ko spontanost sme vstopati na glavni porton. Okrog Dneva mladosti sem pred Škurcem rutinsko speljal še 10-dnevni festival Živa književnost, peto leto zapored. Ideja je bila, da se svinjam vrže bisere, se pravi beletristiko mimoidočim ali pa obratno, da se jetične jesiharje sooči s krulečimi pasanti, skratka, da se kamen z vodo spodjeda in da nam to obvijejo v scenografijo in luč tisti, ki na svojo okolico gledajo kot na živ organizem. Koncept je bil seveda kakih dvajset let preuranjen, pa je temu primerno šel mimo riti vseh relevantnih instanc in stanovskih združenj, čeprav so iz njegovega korita previdno pile top manifestacije ala Milenica ali Medina. Ni važno, samo da sta Zajc in Škof odinterpretirala svojega Krokarja in ostale komade in da je Cigo, ki je stanoval nad slaščičarno nasproti Škurca in se je s celo familijo vsako leto izborno zabaval, Krokarja pokomentiral:

»Pa popij rakiju, to ti je super za grlo.«

Je šlo lepo zraven. Posebej, če si vedel, da Cigo drugače prodaja ružice v uličici med ljubljansko škafijo in tisto cerkvijo ne vem že kaj. No, leto 97 je bilo za Živo književnost kadrovsko ekstra močno – prva liga seniorjev in juniork, plus eminentni gostje iz tujine. Počastila me je rariteta, edina prava slovinska pank mama Svetlana Makarovič, kar bo ona gotovo zamerila, jebi ga. Namamil sem tudi Yehudo Amichaja, da ne bo narod rekel, da ne maram Arabcev, in celo režimskega škriptorja Dragota Janičarja, ki si je za bodočnost zadal, da bo najprej nanovo aranžiral preteklost, potem pa je pri tem tudi ostalo. Meni zelo ljubi Marko Jakše je scimpral tiptop scenografijo, ki je bila nekje med maternico, povoženim spermijem in kondomom natur. Spotoma sem se spoznal še z likom po imenu Mohorowitz. In to na poroki. Njegovi in moji.

Najprej je bila seveda zaroka. Po zaključku recitala Kaće Čelan smo se sproščeno valjali po pet v vrsto sešvasanih fičkotovih sedežih, ki mi jih je dobavljal en drug Cigo s Ceste dveh cesarjev. Vesela družba je degustirala spremenjeno namembnost ulice. Bil je tam omenjeni Mohorowitz, klepetav in zelo svetovljanski bjuti king in peščica angažiranih emancipirank, tudi iz tujine. Od teh zadnjih sta si dve srčno želeli poroke z državljanoma ekonomsko potentnega Zahoda, v katerega se je zaradi pomanjkanja boljših opcij uvrščala tudi Slovinija. Z Mohorowitzem sva naivno, s kurcem na prešerno ohlapljenem čelu, hotela obogatiti slovinski genetski fond, a bil je to račun brez krčmarja. Princeski sta bili navadni lezbači. In vsaka je reprodukcijsko verigo osiromašila za še eno zdravo Slovinko v najboljših letih, s katerima sta se prav bakanalično, da ne rečem balkanično, zabavali. In to se je potem širilo naprej kot požar na Kornatih. Še sreča, da te pizdarije ni odkril Ivo Boksarol, ki izgleda, misli in deluje kot kapo kanclagerja in bi lezbijke najraje predelal v ultralahko milo. Skratka, Mohorowitza je zapecala Sladjana Mišković iz Bg, mene pa Dražica Parić sa Brača. Da gre za solidarnostno ohcet je bilo samoumevno, da bova plačevala reparacije za dvesto milenijev patriarhata pa niti ne. Prav dobro sta naju nategnili. Dolga leta, vse do državljanstva sva podpirala – on Zmijo, jaz pa Ajkulo. Pri čemer je Sladjana vsaj zafingirala simulaker srbske poroke, Parićka je bila pa tako škrta, da še za sadni sok ni dala, čeprav je kot prevajalka delala za finsko Patrio in evropski EADS, vozila pa KTM krosa. Svetohlinsko me je klicala mužiću moj, ko se je čudežno spet materializirala od nekod, dosledno s kakim namenom, jaz pa sem si žvižgal Ottoja Pestnerja »Žena naj bo doma«. Do boleče ločitve me je v senzualnem ambientu, za ustvarjanje katerega je bila rojena ekspertka, dvakrat celo za Višnuja cukala. Potihem je vendarle hrepenela za koščkom globinske akcije in me kompromisno nabrisala v rito z dvosmernim dildom, medtem ko je naoljena Desanka Šakić kruto kaznovala Višnuja za skoporitost, da sem cvilil kot pička. Hotela je otroka, po možnosti dečka s trendi cvikerji in imenom Urban Zorko, da bi potem njega fopala s krivdo, če že jaz nisem bil pravšnji objekt. Skoraj bi ji nasedel. Alkohol je res strup, a kakor je že tovariš seksi žnabli Arafat rekel: inaf iz inaf. Sam ločitveni akt je bil neprijeten. Da mi tega ne oprosti, je nekje globoko v naslednjem mileniju siknila namesto hvala, gudbaj, imevši v mislih moje življenjsko zavarovanje, na katerega je bila sedem let prisesana. Riskiram pristranskost, ampak šlepati zakon z najbolj škrto lezbo Balkana in širše čez dve tisočletji in to za džabe, je precejšen dosežek. Jebomast. Kako naj stiskaško skoporitko od patogene cicije sploh ustrezno označim? Ma nič, klerikalna bagra je bila hin od veselja, da sem iz nič pricimpral eht pravo krepostno Slovinko. Edino manjkajoči naraščaj je bil kriza. Pa še to se je uredilo, ko sta na Poljskem dvojčka Klopotačinski popušila žezlo dualne mona-rhije, pa je povratni udarec relaksa izkoristila Dražica za maltene džabe umetno inseminacijo ter osem mesecev in pol kasneje povila dvojčici, ki sta ob papici iz Hoferja zrasli v kleni hetero-joškati-glanc-pleh pičozi. Vtem jo je partnerka zapustila, postala spet hetero in iz kapi stopila na dež.

Z Mohorowitzem sva bila torej brata po uvoženem lezbičnem mleku in po kozmopolitizmu, ki je šel v njegovem primeru nekako takole: rojen Dunajčan se je, sledeč maminim nepremičninskim transferjem, vrnil iz eksila v Avstraliji in se naselil takoj čez mejo, v Klagenfurtu. Po krvi pol Prlek pol Žid ali obratno je bil bojda v žlahti z nekim Andrijo Mohorovičićem, ki je okrog 1910 odkril Mohorovičićevo diskontinuiteto – mejo med zemeljsko skorjo in plaščem. Pomembno seizmološko odkritje so praktični amerikanerji prekrstili v Moho in se v sebi lastnem pohlepu po nafti takoj lotili vrtanja luknje, ki so ji rekli Mohole. Ker je bil Moho najtanjši nad oceanskim dnom, so se zadeve lotili prav tam – sredi Mehiškega zaliva na globini 5 km. Daleč niso prišli, samo do izreka »hau lou ken ju gou« in tako je Mohole ratal Nohole, štafetno palico vrtanja pa so prevzeli Japonci. Od tod do poslovnega sodelovanja z Mohorowitzem je bil le korak. Njegovo lepoto je dičila impozantna surla, štrleča kot premec rimljanske trireme in džambo džet zakrilca. Mislim, ko je zabrila burja, mu je stresalo glavo kot ropotuljico. Nič čudnega, da je bil odštekan. Sicer pa je bil človek Knjige, se pravi pisatelj. Objavljal je v prestižnih revijah Spodobnost, Kliteratura, Nova režija, Apokalipsa, pod psevdonimom pa je publiciral razprave v najvišje indeksiranih znanstvenih založbah Družina in Dolenjski list. Sekond lajf je rekel tej virtualiji. Človek je bil pragmatik, fučkalo se je njemu za rdeče in črne. Zaradi frekventne rabe tujk in slengizmov in pa zato, ker je obvladal vsaj Klagenfurt, če že ne Frankfurta, ga je kritika označila za enega vodilnih predstavnikov urbane beletristike, kar je v ekstenzivno poljedelski Sloviniji verjetno kompliment, ni pa le-ona imela jajc, da reče bobu Bob Rock, Mohotu pa pionir čefurskega zgodbarstva. Če se mene vpraša, je bil navaden kracač, ki je skušal prodreti z eksplicitno erotiko ter pornografijo in s tem sekal jako mimo. Stasita kleromoralna večina je bila disgustirana, redkim sproščenim pa je bilo to brez veze: ali seksaš, ali pa kljun držiš. Res pa je, da mora tudi za drkadžije nekdo skrbeti. Po porno debaklu se je Moho oklenil lahkotnejših tem. V stilu težkokategorne Dase Smuck, ki stokilskemu vampu vbrk ni požrešna, je skušal prehiteti po desni, tudi z marketinškimi parolami ala »literarni tatarc – majoneza in govedina slovinskega litpopa« in pa »atomik harmonik moderne literature«. V neenakem mesarjenju z realnostjo se fikcija poslužuje vedno bolj vratolomnih metod, so pokomentirali modreci, Mohorowitza pa je prešišal še sotrpin Modendorfer, da etno-pop Lainščka in spejs šatl Janičarja sploh ne omenjam. Potem je pa še istoimenski bend nastal in splošni kulturni nivo dvignil v čisto nove višave. Trpko, a najgenialnejši slovinski pisatelj je gotovo James Royce, ki je nekoč davno v Laibachu pozobal burek, spil turško kavo in spisal temeljno delo globalne angleščine, t.im. googlščine z naslovom Ulysses, ki se že danes v poenostavljeni obliki uporablja od Aleutskih otokov pa vse do Kamčatke in kaj šele bo. Imel pa je Mohorowitz še kvalitet. Rad je grozil, da se bo v puntarskem duhu časa preimenoval v Morović, in poudarjal, da je on di oridžinal More-of-each. Čas je pokazal, da je bolj Mor-of-d-sejm. Znal se je tudi pošaliti na svoj račun:

»Nisem kompleten idiot, nekateri deli manjkajo,« ali pa bzikniti kataklizmično puhlico:

»Vsi vejo, da ura tiktaka, a nihče ne ve, koliko je ura.«

Bil je supermeganadpejnindies in pametnjakovič višjega ranga, tipičen alfa in omega 3 samec, ki je svet dojemal kot podaljšek lastnega uma oziroma penisa. Spravljal me je ob pamet, moj alter ego, takoj sva se znašla v konkurenčnem odnosu. Hlinil je, da je strejt, čeprav se ga je pedra na daleč vohalo in seveda so ženske kar norele okrog njega. Nakar si je človek priključil še aneks z imenom Tanja, ki mi je bila tajno sila pri srcu. Pri njem je bilo pač tako – najprej futr, pijača in ostalo bazično, potem pa babe, ki so vse bile aneks. Jebenti čefurja: pride nepovabljen, gleda samo na lastno rit in užitek in od kod mu sploh denar? In redno si je našlepal pajdaša, da mu ščiti hrbet: Mohorowitz in Bridki Bambič (kot pionir se je fural na Diznilend, kasneje pa spregledal utvaro) sta se šla pametnega in neumnega policaja, pri čemer Mohorowitz ni imel nobenih težav z igranjem vloge slednjega, Bembič alias Brutko Biblič pa je iz rokava stresal antološke misli:

»Prvi ne moremo biti, lahko pa smo zadnji, ki še stojijo,« in take.

Moho je bil spreten prilagodljivec, idealen menedžer. Kot novembrska sapa v plamenček nagrobne sveče se je znal vživeti v človeka in mu ukrasti idejo, še preden bi jo ta sploh izrekel. Vse je nekako posvojil in se hitro začel obnašati, kot da Metelkova že od vekomaj pripada le njemu in njegovim. Na srečo Metelkovci niso padali na te finte. Je pa treba priznati, da je imel sposobnost osvobajanja ujetega ptiča tožbe od kreativnosti v vseh nas, tako da smo mu bili, čeprav nas je neusmiljeno izkoriščal, na koncu za to ožemanje še hvaležni. Karakterizirala ga je vztrajnost, da ne rečem zagrizenost. Stvari, ki se jih je lotil, je vedno izpeljal do konca in to temeljito. Ne pa kot jaz, razpršeni površnež, večstezni multiartist, ki sem bil v dnu duše vendarle predvsem in najprej lenoba. Na dlani je, zakaj sem mu bil fouš. Mohorowitz je realno, se pravi na terenu, penetriral metelkovsko ter širše alternativno tkivo postopoma. EMK Para festivalu je udaril kvečjemu bled vodni žig, nakar je bil za špico konico Teatra Gromki itak na vrsti še Dubrovnik dva. Veljalo pa je za gotovo stvar, da bo naša kreativnost poslej umeščena v ustrezen poslovni okvir.

Pritisnila je poletna vročina, metelkovski asfalt je neljudomilo zakuhal, a namesto običajnega mrtvila je v deželo bombastično vkorakal EMK in z njim Para festival. Mediji so frčali na glamur kot muhe na drek, in ker so bile heterogenost, multipolarnost in polikulturnost hudo evropske devize, jim je tudi naše smetišče zadišalo kot Kaka Šanel. Naš program je bil bomba, to itak, ampak nenadoma je bilo to širše družbeno pripoznano. Foto izdelki Frenka Fidlerja, tihega kronista Metelkove, so postali super hot roba. V dnevih pred in med festivalom sem dal toliko izjav raznim tujim televizijam ipd., da sem se že sam sebi gravžal. Do vsega po pravici skeptični Metelkovci so zavihali nos, kot češ, pa kaj se ta maneken gre. Tipično slovinsko incestuozno so vzbrsteli koruptivnostni sumi. Da me je Žućko podkupil z garsonjero, se je šušljalo. Pri čemer sem apropo njega in njemu sličnih đankijev blišča in moči še naprej čvrsto zastopal stališče, da bi bil inštitut ciklične referendumske preverbe priljubljenosti, ki bi se predvidoma končala z eksekucijo, zanje povsem in docela na mestu. Temu bi se reklo »prepucavanje«. Nakar bi denimo v brezplačniku Didl-dudl brali »Dr. Demetrios Trupl žrtev lastnega prepucavanja«. Gotovo bi nam vsaj malo odleglo. Saj nam tudi je, čeprav z nenadejane strani. Žućko nas je namreč kmalu po EMK maškaradi potrl z odhodom v Ameriko. Na klin je obesil zaupanje volilnega telesa in šel v Vašington za vrtnarja Hieronymusu Bushu, pripravljat teren za priključitev k Nori Amerikanerski Teroristični Organizaciji, NATO. Džst lajk det. Mislim, kaj pa mandat, a ni to ilegalno? Kasneje se je še nekaj poskušal v prosveti. Kot lastnik in ravnatelj diplomatske fakultete v zasebni lasti z državnim denarjem. Nato je z ničemer izzvan in v imenu vseh nas v Vilniusu podpisal prisego nacijem našega časa in si prislužil ime Jelou Kejk. Še kasneje pa si je, nezadovoljen z autputom poklicnih novinarjev, izboril eminentno duhovno parcelo v osrednjem dnevniku in za to (kot kontrapunkt kakemu Kim il Sungu) celo še zahteval in tudi dobil masten honorar!!!!!!!!!!!! – če smem na tem mestu uporabiti Nežmahove klicaje, zrcalo njegovega uma. Tudi ene Jelou Kejkove solate nisem prežvečil do konca. Jebi ga, eno so Gustinčič, Hladnik-Milharčič, Marko Zorko (brez dvoma Broj Jedan) in Boris Deželović, drugo pa nabrekli otrobi. Naposled je Jelou Kejk kot hommage Samuelu Beckettu dobil nadimek Neimenljivi, oziroma Nou Nejm. Poslej se o njem ni več izgubljalo besed. Vzet je bil iz mentalnega obtoka. Nanj je padla noč in se ni več pobrala. Za hipec je obliznil kolektivno zavest samo še na otvoritvi Para festivala, ki ga je Metelkova pričakala odeta v najlepše perje. Vseh sort umetelna svetila in dobre vibre so ustvarile tiptop ambient. Uvodni nagovor sta imela župnik in župan, pri čemer je župnika nadomeščal Matjaž Penkalo - Piki, ono drugo pa napihnjeni močeril v nadnaravni velikosti. Sledil je spotakel Nastanek sveta. Modificirani verziji komenske praizvedbe smo dodali uvod, ki je izpostavil, da sta bila ob nastanku sveta v igri pravzaprav dva boga. Ambicioznejši od obeh si je podredil vesolje, drugi lolek se je pa zapisal upravljanju Zemlje in mrčesa, ki jo naseljuje. Šlo je pravzaprav za radijsko igro z nekaj pantomime in obilico pirotehničnih efektov, ki so kulminirali v apokaliptični grand finale. Na stud Muce Kumerdej, ki naj bi za časnik Dilo spisala poglobljeno recenzijo, dobila pa je en sam hojladri kabum badabum tralala. It ženski razlagat, da je to pač relevanten odsev časa, da je vse drugo blef, mi je bilo pod častjo. Nezadovoljni so bili tudi gasilci in tiste tri marice. Spet so zamudili na prosluli spotakel. Kar se gasilcev tiče smo to kmalu popravili in že v naslednjem ognjenem spotaklu plodno sodelovali. It sploh komurkoli karkoli razlagat, mislim kritikom in to, je bilo gladko brez veze. Kar naj iščejo svoje Aristotelčke in Šekspirčke tam, kjer jih že vsaj tisoč let ni, sem si mislil, in kljub garanju z vsemi čuti užival petnajst dni arta, ki mu je kulturni program bil zgolj koža povrhnjica. Metelkova, naša javna dnevna soba, je merila slab hektar, nepredstavljivo več od posamičnih natlačenih garsonjer. Stvar je dihala in dajala vsaj iluzijo svobode. Kdor je to doumel in začutil, je bil okej, ostalim pa tudi ni grozila življenjska nevarnost. Na Metelkovi se ni bilo treba premikati kot vagon modelarskega vlakca. Opcije so bile odprte v mnogih, praktično vseh smereh, kar je pri nekaterih obiskovalcih sprovociralo horror vacui in z njim povezano navzejo, v kombinaciji z alkoholom pa agresijo. To je bila temna plat meseca, ki je sicer žarel kot ološčen srebrnik. Ideje so brez strahu in sramu krožile, lebde v mediju oziroma omaki hedonizma. Svet je bil TU, tam pa se je Arafat po 30-ih letih izgnanstva vrnil v Hebron, Simpsonovi so na grozo Dejana Steinbrucha po gledanosti prehiteli Kremenčkove, štartal je South Park. Zlobo je bil poražen na molitvah. Clingon je bil drugič izmoljen, Tony Flair pa šele prvič. Mobutu Sese Seko je dobil azil v Maroku, Katrina and the Waves Evrovizijo, Timothy McVeigh pa smrtno kazen za Oklahomo. Hong-Kong je postal spet Kitajski, kar je ena cela četrt milijona tamkajšnje perjadi zaradi leteče gripe plačala z zavitim vratom. V Londongradu so znanstveniki dokazali, da je človeštvo dejansko iz Afrike, kardinal Brodet & krucifiksarji pa v jok. V Alžiriji je euro-generaliteta šest let po kraji demokratičnih volitev takorekoč vsak vikend klala berberske staroselce in masakre v izraelski maniri podtaknila vernim bradačem in vsi smo bili za, a hit sezone je bila nedvomno princeza Diana v tunelu smrti. Kar niti ne čudi. Ni si težko predstavljati, kakšna čustvena molotovka je kisala vranico matere kraljice in celega Združenega kraljestva rozastih agresivcev: Diano jim je fukal Arabec z imenom Dodi. Še sreča, da ni bil Škot Dudi. Na puntarski Metelkovi smo slovinskim dimenzijam primerno za časa Para festivala jedli arabske specialitete, čeprav se je Gerta Kuper-Arčimboldo, ki je bila pod motom »kuhati in umreti, jesti in živeti« zopet v akciji, požvižgala na take piškave ideologizme. Zanjo je bil svet en velik bakren kotliček, zame pa nebesa, vsakič, ko sem se omastil iz njegove notranjosti. Čisti zen in zegen, kot trenutek, ko se strelec jogijevsko osredotoči pred tarčo, napne lok in priklene pogled na desetko. Gerta si je specialno za Para festival izposodila pret-a-porter filozofsko-izobraževalno brošuro, ki je med mljackanjem in cmokanjem podučila, da so kuharske knjige zbirek najbolj perfidnih opisov zakolov, sekanic, zadušitev, praženj in žganj na živem ognju in v vrelem olju. Kdor poklicno oziroma ljubiteljsko išče nove nianse peklenskih muk, najprej prečita to ali ono kuharico, ki so v glavnem sicer moški produkti, ampak evo nežno žensko izjemo iz prijetne osame samostanskih zidov, ko se ji iznenada odprejo vrata inferna:

»Da pokaže želva glavo, ji položi vroče železo na hrbet. Ko ji glavo odrežeš, prestrezi kri. Nato surovo stolci ino olupi. Da to laže storiš, jo postavi pokonci in udari s sekiro po strani. Odvzemi želvi čreva. Ko je osnažena in na štiri dele zrezana, jo popari kakor piščanca, olupi hrapavo kožo, poreži kremplje in daj kuhat. Vmešaj presno maslo z rumenjakom, prideni s krvjo prepojen kruh in oblikuj cmočke ...« juho iz mame želve serviraj v oklepih malih želvic in na mizi je v miru kongregirana vsa želvja družina, še posebej, če so držala za vilice in nože oblikovana iz oklepa očeta želvaka.

Čeprav kuharice bolj kot na ajn-špric-pa-adijo stavijo na kvaliteto, se je Gerta dotaknila tudi hitre hrane, in sicer je v poglavju Smrt in akcija razdelala podivjanega zajca Tomaža po domačijsko, srno po kleparsko ter ličarsko, jetrca po francosko (običajna s čebulico, namesto računa pa šprint) in hitrega piščanca na tisoč načinov: vzamemo srednje velikega piščanca, ga podrgnemo z mešanico soli, popra in začimb. Pod kožo potisnemo rezine slanega sira in nadevamo z ročno bombo, najbolje domače izdelave. Tako pripravljenega piščanca vržemo v ogenj in že čez nekaj minut je piščanec na tisoč načinov serviran po okoliškem drevju. Odlična dieta tudi za Semtex dedije. V razdelku Mehko kuhana mrtva priroda je Gerta zelo didaktično tudi objasnila, kako kuhaš eno uro ali pa pol ure – od navadne kuhinjske pa do rolexa, vključno z obljubo rešitve rebusa, na koliko načinov lahko serviramo zadnjo uro. Nekaj let kasneje je na predvečer srečanja Puš-Bljutin izšla kuharica sestre Vandaline, ki je že pogumneje evocirala mamo vseh kuharic, Anarhistično kuharico. Jebeš Jamie Aja Oliverja v taki cool-i-narični atmosferi. Jebeš njegov vinček, fraklček in sekspirček, če ti TLŽ spoha družinski triler Najneverjetnejše nesreče, v katerem takrat še popolnoma neznani Oliver med pacanjem file za staroljubljanski vafel Figaro po nesreči do smrti obari Petra Greenawaya, ki je ravno zaključeval priprave na življenjsko stvaritev »A-konzumacija«, v kateri bi se slovinski posranci, ki so z razvitim in civiliziranim Zahodom nadvse voljno sodelovali, medsebojno avtopokonzumirali, se do kosti obrali, kar v imenu lepše bodočnosti itak ves čas počnejo, samo da naj bi se v dotičnem primeru zares. Kakšna škoda. Ves ta čas je bil tam v kotu nek sumljiv objekt prekrit s črno svilo, in ko je tančica zdrsela na tla, se je prikazal pravi pravcati šarac, donacija Jake Barutića – prvič in zadnjič, da je kaj konstruktivnega prispeval Metelkovi – morda pa je bila tudi težka Breda, v vsakem primeru garantirano avtentična. Sledil je poziv k prostovoljnim prispevkom za ustvarjalce, ki se brezpogojno in v obče dobro razdajajo. In glej čudež, odziv je bil neverjeten. Kakšno brezmejno človekoljublje! Pa naj še kdo reče, da je čas pregazil svetle tradicije NOB. Pri nas jo je z rafali po polčevinastih bobnih in miriadi hendmejd tolkal nadaljevalo pleme The Stroj na njihovem prvem gostovanju v prestolnici, ki so ga nadgradile diabolične Peepsove plameneče orgle, nakar je metelkovski nad-um Zakladnikar suho dodal:

»Še premalo smo jih.«

»Mislim, fojbe morjo bit polne,« je navadnim umom dojemljivo prevedel Brutko Bembič.

In ljudje? Naj glede na hendikepirani slog mojih opisov ne nastane vtis, da jih ni bilo nič ali pa malo. Veliko je bilo govorečih glav in zibajočih se bokov. In bila je prva metelkovska dražba, eden od temeljnih ceglov zgodovine austroslovanov, ki jo je vodil goreči pridigar nekonzumizma Fleš Goran, ki si je že od nekdaj želel biti Tom Jones ali pa Gary Glitter ali pa Iggy Pop, čeprav mu je bil slednji že malo preveč anoreksičen. Fleš se je kljub bosanskim proporcem telesa nekako zdrenjal v rit prav vsakega poslušalca in poslušalke in se jima usral v srce. Folk je bil preč od miline. Fleš je prodal čisto vse metelkovske artefakte, kot smo jim skromno rekli in ki so zaradi hiperprodukcije že nevarno ogrožali naše nemajhne skladiščne kapacitete. Metelkove se je prvič oprijel nadimek alternativni BTC, takrat še bolj za šalo kot zares. In seveda je vesoljna Slovinija dočakala Konec sveta (sladko). Naša kiparsko-švasarska frakcija je zvarila vkup pet sodov za nafto, ki smo jih prebarvali snežno belo, v najvišjega vstavili turbo laudspiker, iz stiroporja izrezali megastičen turški turn, nanj obesili zastavo Evropski polmesec kulture Ljubljana 1997 in evo ti cakum-pakum minaret točno tam, kjer je nekoč stala Šola za vojsko Marije-Terezije & Franca-Jožefa, za Jugoslovansko ljudsko armado in za raztrgane tolpe neurejenih Metelkovcev. Namesto glavne ladje z mirhabom smo uporabili kar kuliso iz SNG Drame, saj tako resno s prvo đamijo na Slovinskem pa spet nismo mislili, in za njo skrili ozvočenje z videorekorderjem, s katerega smo predvajali zvok z zadnje jugoslovanske smotre ilahij in kasid v dvorani Zetra v Sarajevu, zraven pa pripravili mizico pogrni se polno hurmašic, tulumb in ostalih šećerlem za naše muslimanske sodržavljane, ki se že več desetletij skrivajo po nekakšnih garažah, ki sem ji olepševalno reče molilnice. Postopek pridobivanja žegna s strani muslimanske skupnosti je bil kar zapleten, ampak imeli smo zveze. Amir, sin hodže iz Prijedora, je pri ljubljanskem hodži za projekt zastavil nekaj toplih besed, ki so zalegle več kot vsa verbalna solata o pravičnem boju za pavice religioznih manjšin pri nas škrtih Zlovencih. V glavnem, ko je o naših bratih muslimanih beseda, so si čudo prišle ogledati v glavnem predstavnice nežnega spola:

»Gle bolan seko fakat ko prava.«

Čez dan je bila otvoritev za njih, zvečer pa za domorodce in ostale Evropejce. Razrolali smo praktično nerabljen državniški tepih iz Državnega zbora, po katerem se je morda enkrat sprehodil Kučan, Genscher ali kaj takega, nakar so prikorakali zaslužni Metelkovci in Metelke, z magično pudrnico Alenke Nahtigal metamorfozirani v cvet in diko slovinskega državnega vodstva in ob slavnostnih zvokih Slovinskega kvarteta pozavn pod vodstvom Otta Senegalnika slavnostno razglasili slovinsko demokritično džamahirijo. Iz zvočnika so spet zadonele ilahije i kaside, ki so povprečnemu Slovincu ali pa Švarc-Šilingu zvenele absolutno kot muezinov klic k molitvi. Veličastno, še posebej z obetom, da bo tako vsak dan, petkrat na dan. Celo korenjaški Fajt, ki je glumil Igorja Bavčarja, je skrivoma potočil solzo ganljivko. Brozić, ki je ceremonijo skrivoma opazoval iz po urinu vonjajočega grma, me je takrat pribil na križ, na kol in spekel na ražnju. Pravi mali Gerta Kuper. Nakar smo v Gromkiju interventno gostili še performans slavnega belgijskega tancteatra na špric turneji po zametkih nove Evrope in je nastala cela kurbarija. Najprej na odru in potem še za njim. Med post premiernim nazdravljanjem so vsenaokrog snežili puhasti kosmi erotike, nakar smo se proti zori štirje odpeljali v Iški Vintgar, se pod perotmi zadnjih kopren teme izvili iz oblačil in se prepustili tistemu, česar nas je oropala nova družbena ureditev, kulturi FKK. V vodnem koritu smo se nekje med floro in favno prepuščali toku Ižanke, kot basu Adriana Celentana. Vse je bilo na tanane in voljno in potem se je zgodil nek preskok na krvoločne pirate. Naenkrat sem imel nos in jezik v tuji pički, Višnuja v tuji glavi in tuje prste v riti, ki so mi interno stimulirali prostato in svež zrak in prebujajoča se narava in drget stegen na mojih ramenih in okrog lic, noge, ki so se izprožile v baletniški špički. En tak horjulski gon nas je presekal vse skupaj, gromka strela, zaradi katere so tropi veprov zavzeli obrambni položaj in je jelenjad prhnila v više ležeče lege okoliških hribov. Zelena bratovščina bi ziher reklamirala faul, nova ablast in stara morala pa bi dobili svoj prav, če ne bi šlo vse tako hitro in silovito. Bil je to masaker v Iškem Vintgarju. Komot bi me lahko vklesali v spomenik poleg ostalih padlih borcev NOB, pa da se spočijem v miru. Za bis sem z najbolj vztrajno od vseh, eno emigrantko seveda, končal pri Hublpihlerju doma in ji iz petnih žil priredil Kamasutro. Bilo bi vse čisto v redu, če začasna Belgijka ne bi že čez pičlih nekaj ur pod vrata Gromkija potisnila pisma, ki je tam in takrat zahtevalo poroko za vse večne čase z najmanj tremi otroki in če te neslanosti ne bi prišle napačnemu naslovniku, se pravi Mani v roke. To pa je bila pizdarija. Da je zvestoba stvar navade, je bila čisto aut izjava, čez minutko, dve sem že skrušeno gledal v tla in kmalu mislim da tudi jokcal, nakar sem še dobro fasal in v kengurujski sobi oddelal živalsko pokoro. Dobro me je zjebala tale fejk belgijanska razplodnica. Morda ne prvič, gotovo pa ne zadnjič sem ugotovil, da me bodo babe stirale v grob.

Z Mano sva brez ceremonij odprdela nazaj v Dubrovnik. Ni se kujala, samo da je brnela cesta pod rito in ob prvem jagenjčku se je zdelo, da je sklenjen pobot. Moho je ostal zadaj v Ljubljani, kot dobro vržen trnek, file v paci, obljuba lepše bodočnosti … Kot takrat, leta 1991, ko sem se nostalgično šetkal po depresivni goličavi med Koprom in Semedelo in naivno sanjal, da bodo kmalu povsod obče koristna senčna drevesa, marelice, češnje, fige in to, zdaj, ko je svoboda, dobil pa sem tri plastične palme popovače petnajst let kasneje. Tak je bil filing, ko sva prispela na cilj. Perla iz obrezanega apnenca se mi je kar naenkrat zazdela malce turobna in brez barv. Vsaj meni. Mana se je takoj sinhronizirala z Džo, ki je priletela dva tedna pred nama in z domorodci. Z naglušnim Vikijem je celo začela študirati plesni duet. Ker jo je dobro metal v zrak, je rekla. Posumil sem, da jo meče tudi kako drugače, a bil sem v ultraslabi poziciji, da bi karkoli kvakal. Življenje kot stekleno vlakno. V duhu Andreja Tarkovskega sem nekaj dni preždel na valobranu Porporella s pogledom na Lokrum in se prepuščal komatoznemu dihanju Jadrana, ki v poletnih mesecih s svojo inertnostjo zelo slabo vpliva na storilnost domačinov. Nekatere med njimi je dodatno zavrlo, ko sem pobegnil v napad in na sestanku Art radionice lazareti sistematsko in z žarom plediral za nove smernice in delovne podvige. ARL sem videl kot mednarodno propulziven umetniški laboratorij, produkcijski center, vzgojno središče in seveda avantgardno srečevališče. Oni so videli patološko naspidiranega Janeza, ki jim nekaj pamet soli, medtem ko jim bijele ćarape izpod riti kradejo vse, kar so do takrat ustvarili ali podedovali. Nisem izpadel baš nek hit dneva, a imel sem še žezel v ognju. Rapidno se je bližal 1. mednarodni festival Karantena, poleg tega se je kazalo urgentno lotiti dveh plesno-gledaliških projektov, ki jih je sofinancirala tudi slovinska država. Tiste čase je vse, kar je dišalo po mednarodnem, bilo pri naših državnih škricih jako v modi. Kdor je to vedel, je krepko izboljšal možnosti za zadetek na subvencijski loteriji.

Julij se je pritihotapil v Kamengrad kot udbovski ovaduh. Turistov ni bilo niti za vzorec, a čeprav je človeški spomin kratek kot naciskinova čupa, so bili ljudje na skrivaj veseli, da vsaj pokalo ni. Nekaterim je Karantena prišla kar prav – opazovanje benignih marenj nekonvencionalnih fureštov, preden se spet vsuje zlata prha enodnevnic iz še večjih, še imenitnejših morskih hotelov in zračnih zabojnikov. Tudi nastopajočim je bilo fajn: obilo časa za druženje, nobenega stresa z medijskim komolčarstvom, hvaležno občinstvo. Trčeni Šime je vsak dan pekel ribe in nam prepeval na liniji San Remo – Split. Tuintam je padla kaka zabava, najraje kar v Lazaretih, da je še Ebola bar imel kaj od kulture. Karantena je bila nekakšen hedonistični simpozij-festival, simpa fest skratka. Spalo se je pri ljudeh, recimo pri Safetu, ki je na račun vojne invalidnine dobil krasno hišo s pogledom na Stari grad, dokler mu je od pohlepa blazni beli štunfi niso zopet vzeli. Med publiko je balet Dalmatinskih labodov še enkrat zvonko odjeknil, na račun česar so v naslednjih dneh svobodomiselnejši kafiči častili nekaj zastonj rund. Niko Kovač je bil pri zrelih sedemdesetih zadovoljen s premiernim debijem v avantgardni predstavi alter Teatra Gromki »You dig!«, ki niti ni bila bila tako strašno avantgardna. Še bolj pa se je veselil gostovanj v severni republiki Sloviniji. Odtod je pripotoval čarovnik odrskih desk Ivan Pet in sprožil ustvarjalni proces naslednje predstave. »Je v glavi« je bila olala, morda za odtenek preveč avantgardna: štiri godrnjajoča bitja v pižamah, ujeta v labirintu elastičnih spon, ki nekaj bi, pa ne morejo, da ne bi bila besna. Kot vedno sem moral na silo premagati začetno inercijo, tisto nejevoljo: čemu delo, zakaj rabota? In ker se je bilo treba potopiti v svet, ki je s človeškim imel zgolj biološke vzporednice, je bila šljakanja polna kapa. Je v glavi. Bili smo polno zaposleni, ampak Mana je še vedno našla nekaj časa za plesni duet z Vikijem.

Točno sredi avgusta, za sam Veliki šmorn ali za Veliku gozbu, kot so rekli bratje Hrvati, se nam je na presenetljiv način oglasil Mohorowitz. Z nekaj pajdaši je od nesramno premožne Študentske organizacije izpulil nadvse spodobno doto za organizacijo literarnega srečanja in delavnic v Dubrovniku. Bil je to afirmativen projekt. Ne more namreč pesniška duša kvalitetno opravljati svojega poslanstva, če ni morja, sonca in vina, tako kot belo-štunfkarski politiki in podjetniki ne morejo brez ovir krasti in ropati, če jim tega ne omogoča mazohistična blejavost zadostnega števila ovc. Reč je bila po karakterju bučen simplozij, na katerem se je konstituirala in konsolidirala založba Balerina, ki je koj zatem začela samozavestno participirati na naši pisateljsko-založniški sceni. Nadimek slovinske literarne Čebine je bil na mestu in baletniki iz Balerine niso zaman zasloveli v strokovni javnosti kot Rdeči Kmeri. Vrhunec bakanalij tinte in črk je bil dosežen na vrhu Šipana, pri Hajru in Mare, ki sta se vpisala v zgodovino sveta z najboljšim kozličkom pod peko ever. Po štirih urah cmarjenja in uri ohlajanja smo ga pokonzumirali na njuni terasi, stoje v skoraj religiozni zamaknjenosti, v popolni temi. Samo prsti, brbončice in požiralnik so peli, čisto počasi, jebenti, kot bi ponotranjali telo, kri in dušo Isusa K. Spomnim se okusa z vsakega prsta obeh rok, migljanja in šelestenja po malem že olesenelih trtinih listov v burinčku, polnosti meseca nad južnim obzorjem. Obviti v čvrsto vato domačega vina smo pozaspali pod starimi oljkami, se naslednjega dne v uvali Bige naužili ostrine reza med odprtim morjem in kopnim. Nekateri smo se splazili v lepo osigano jamo, ki je malo nad, malo pa pod morsko gladino in se pregnani od žeje z zamolklo vibrirajočo Postiro vrnili v Dubrovnik. Vsi siti, vsi zadovoljni. Mohorowitz je položil nove tirnice tovrstnim družabnostim in nedvomno več kot pokompenziral morebitni šibkejši talent za tastaturo pisalnega stroja. Vesela humanistična družba se je počasi raztepla na sever.

S prihodom jeseni, ki je na morju nežen in dišeč, smo mi trije dobili več prostega časa. Po štirih mesecih suše je prvi od mesecev z r-jem, ko ostrige veljajo za dobre, odprl sezono zadevanja s čistimi proteini, kar je dvignilo vobči nivo libida. Posebej Džo je jadrala pestro, deloma na način, ki se je tikal vseh nas. Namreč naš gazda Maro se je do pleše zacopal vanjo, tako evidentno, da se je celo njegova mamka zdramila iz egotripaške kome. Iz smeri Marove trinoge žene, ki smo jo nemudoma zavedli pod Besna Hudini, je privršal tajfunski halo, Džo pa ne kriva ne dužna. Naj bi si odrezala joške, zašila volhke ustne in razvaljala rit? Maro jo je zanimal manj, kot je denimo zanimal mene, ki sem si ga, odkar sem mu bil prinesel nove plavutke, vzel za učitelja potapljanja na dah. Pedagog je bil dober. Na Petki me je ob podvodnem sedlu, ki rt povezuje z razdrapanimi Grebeni, spravil do minus dvajsetih metrov, od koder sem opazoval, kako delfinčka deset, petnajst metrov globlje v sivo-modro temino. Morje je bilo enakomerno ogreto, brez junijskih šokov, edino žarki so padali bolj poševno in se topo lomili v dip blu, iz katerega je zelo od daleč prihajalo enakomerno nabijanje pnevmatskega kladiva. Bil je to zvok planja zgoščene krvi v ušesih. Te so bile ob vrnitvi takoj polne take ali drugačne ljubosumnostne vibre. Vikija je žena za vuha in mu ukinila plesne duete. Z njo ni bilo zajebancije. Za razliko od Besne Hudini, ki je plahutala kot dvotonska manta, ko razglasi izključno ribolovno območje in požanje posmeh pelagičnih rib. V igro se je odločno vmešal Slaven, ki mu je bila žena pianistka preveč črno-bela ali kaj in se je gorko napalil na Mano. Že prej je bil bolj rezervirane sorte, poslej pa je vsakič, ko smo se znašli v istem prostoru, mižal in skušal z lasersko meditacijo omehčati Mane srce. Ma-ne, s tako metodo se pri Mani ni daleč doguralo. Je pa v zraku ostajal vonj po prismojenem etru. Občasno sem se počutil kot bik brez jajc, vol. Še posebej, ko se je vame zagledala duševno nestabilna oseba iz uvale Zaton. Ampak s fenomenalnim imenom. Zeta. Vzel sem to kot namig, da moja zvezda zahaja. Z velikim veseljem sem skočil do bele Ljubljane in pustil, da se odnosi spocajo v lastnem soku. Z Mohorowitzem sva minimalistično, a profesionalno napolnila jadra praznovanja četrte obletnice osvoboditve Metelkove. Vešče sva izkoristila prvi koncertni obisk tovariša delikatnega M. Breclja v YHD, pa gostovanje legendarno marljive Antje Schirmer iz Berlina, ki je sama nadaljevala tam, kjer se je poleti upehala Fajtova mednarodna četica mladcev – pri velikem mozaiku na fasadi stavbe Hlev. Nasploh so bili mozaiki veri mač modni, kot učinkovita obramba pred permanentno prisotnimi rušilnimi grožnjami: kateri domači Turek bi si drznil devastirati umetniške mozaike in freske, ki so kot kaposijev sindrom prerasle Metelkovo in bile poleg tega tudi avtorsko zaščitene. Smo rekli. In umetnost uporabljali kot puntarski arzenal, s katerim smo preventivno udrihali čez želvjo oblast. Slogan Metelkova mesto – Ljubljana selo je bil že debelo udomačen in javno priznan. Mohorowitz je pripeljal neke pesnike in neodvisne založnike, ki so se poleg izdajanja knjig ukvarjali tudi s strojenjem in tetoviranjem kože, mislim, saj je neka analogija. Amirjeva Kapa je prispevala Orto punk fest, Fleš Goran je zapapriciral župico z avkcijo podcenjenih umetnin in delavnico za cenjene avkcionarje. Vse skupaj smo zasolili s posebno edicijo TLŽ »Najneverjetnejši splavi«, ki je bila poklon tisočem razjarjenih pro-čojs babnic pred parlamentom, ko se je Vatikan v spregi z domačimi izdajalci zapičil v njihova mednožja in maternice. Na vago smo vrgli še mikro spotakel »Splav pri Sovíci« in to je bilo to. Nou badžet, nou pejn. Valjhun Kajtimara. Pred začetkom 48-urnega Orto punka, ko sem se že po tradiciji z izostankom solidariziral s sonornim trpljenjem metelkovskih sosedov, sem v program stisnil še en džez džem sešn in prav dobre volje sondiral razpoloženje naših in vaših deklet. Zaključil sem, da sem od andropoze, moške menopavze, oddaljen še vsaj nekaj petletk in naslednjega dne Lepi Brini, ki sem jo celo noč bril (in za nagrado sprevidel fazon britja), kot Lepi Dasa obljubil, da se ji kmalu javim na mejbitel. Ah, paše, tupatam. Prešerno žvižgaje sem gnal polija v smeri zaprte črnogorsko-kravatarske meje. V Malem Stonu sem pribavil košaro ostrig, da bodo punce vesele, in ugasnil motor v čustvenem Nagasakiju. Stvari so vtem eskalirale. V absolutno nikogaršnjo korist. Zdelo se je, da so šli vsi malo v tilt. Bilo je precej dretja in veliko megastičnih surl. Kurac, pri pički se vse neha. Prostor se je dramatično zožil, vsa vrata so bila blokirana z ljubosumnimi ženami in zlobnimi jeziki. Jasno je bilo, da dubrovaćka županija ne bo več dolgo lepa naša. Z Nikom Kovačem, ki je edini ostajal nevtralen, sem obiskal nekaj bakic, ki so oddajale stanovanja, ampak cene so se nekako čez noč približale tokijskim standardom. Jebi ga, živeli smo pa le. Solidariziral sem se po nacionalnem ključu in se z dekletoma zakadil v finalno konzumacijo naravnih užitkov. Obredli smo vse lokacije višje sentimentalne vrednosti, posebej kaskadersko plažico, do katere je vodila potka, ki so jo v živo skalo Konavoskih stijen izklesale poslušne roke vojakov rajnke JLA. Tisti en kvadrat proda pod stometersko steno, ki ga je vsak malo večji val juga spremenil v smrtno past, je odlično simboliziral naš položaj. In gromozanski betonski tunel – delo taistih rok, ki je služil odvodnjavanju Konavoskih polj, do katerega je bilo v mirnem morju mogoče priplavati, je bil metafora naše bodočnosti: vhod v srce teme. Obrnili smo žepe, postrgali bančne račune in kake tri tedne intenzivno furali medžik-nostalgija-misteri-tur, in ko smo se še zadnjič hoteli po ta dolgi poti spustiti v Brsečine in smo v Trstenem zavili dol k arboretumu in nas je od zadaj speštal kamion vlečne službe in nam je zavarovalnica brez zapletov izplačala dva in pol čuka mark za totalko, čeprav je bil poli še vozen, samo pol metra krajši, smo se brez nekih travm vrnili v civilizacijsko superiorni Ljubljanistan. Jebogaja.

Jesen je poleg z njo povezanih malodušij, opijanj in besnih kengurujčkov minila v znamenju prerojenih torkovih TLŽ soarej in medlih, če ne ciničnih upov, da se bodo z nastopom nadomestne županje Vike Bjuti-Potočnik Metelkovcem zjasnila vremena. Slejkoprej smo vztrajali pri zahtevi, da se nam prizna status laboratorija novih družbenih praks, ki je izvzet iz realno obstoječih nepremičninsko-političnih preklanj. Če smo že bili indijanci, smo zahtevali še svoj rezervat. Logo, valjda. Bjuti in njeni se kljub kot češ simpatijam kakopak niso hoteli nikomur zameriti, se pravi so jezdili status-quo kljuse. Celo izpolnjevanje že sprejetih obveznosti jim je šlo prav počasi od rok. Na državni ravni je bil novi katehet za kulturo in vino že nekaj mesecev Josip Školjka, član iste liberakarsko levakarske stranke kot Bjuti in kakopak se ni hotel nikomur zameriti, še najmanj pa kanu Vatikanu, ki mu je v stilu što-pije-kafana z našimi soldi pospešeno apgrejdal cerkve, farovže in škofije in »vračal« v dolgih stoletjih nagrabljene nepremičnine, v katerih so se med ostalim stiskali že itak zapostavljeni centrčki mladinske kulture po slovinskih mestecih in vaseh. In seveda so mladinci prvi leteli na cesto z glavo naprej, ker to je taktika in doktrina naše cerkve, da se mularijo za nekaj let pahne v pekel alkoholizma, nasilja, droge in prostitucije, da bi se potem presrana in skesana poklapano vrnila pod kiklo matere cerkve. Zato se članom te satanistične sekte reče ovčice. Tudi sicer je Školjka jahal status-quo kljuse, sklenil z neko pripadnico nasprotnega spola Tanjo pakt o nenapadanju: štedilnik, frižider, klima, arty mansardica in to je bilo to. Toliko o preporodu s človeškim obrazom, ki ga Školjka resnici na ljubo in za razliko od nekaterih drugih strankarskih kameradov niti ni prepogosto omenjal. Njegov besedni slog je bil kot padanje mokrega jesenskega listja in vsebina tudi. Bil je v dobri formi, kot bi rekel Miheljak, formi izpraznjeni vsakršne vsebine, čeprav, Borut Pohar je na tem področju dejansko nenadkriljiv. Žarko Dren, ki je iz tretje vrste gverilsko še vedno izvajal nekakšne politike, je pompozno sklical sestanek Školjke, Metelkovcev in strokovnjakov. Uro, dve mlatenja prazne slame in brcanja pod mizo, nakar smo stopili pred kamere javne in privatne televizijo, ki jih je bilo vedno težje ločiti med sabo. Školjka je obznanil, da so bili pogovori tehtni, plodni in da se stvari premikajo v pravi smeri, nakar sem mikrofone pofafal še jaz:

»Tradicionalno zabijanje časa tudi tokrat ni dalo nobenih rezultatov in tako bo kot kaže na žalost tudi v bodoče, ne glede na to, katera elita bo v rokah držala krmilo narodne sreče.«

Precej defetistično, priznam. Jebote, za nazaj je lahko biti pameten. Še isti večer se je limonada sprevrgla v ljutico na kvadrat. Mater smo si jih v TLŽ privoščili. Mimogrede, ker se s takimi smetmi načeloma nismo ukvarjali. Tajne lože so si hitro povrnile in nadgradile kultni status. Tudi na račun okrepljene zasedbe: Mohorowitz kot Memento Mori, Mana kot Ajrn Džejn, Džo kot Džo Frejzer, občinska gledališka prvakinja iz Kranja kot Besna Hudini, Gogi Demagogi alias Fleš Goran end d gouldn flešbek institjušn 4 protekšn of uajldlajf on alkohol and adr drags, Primus Delgado in jaz, ki sem nadimek že imel: Bajrami. In pa seveda Mimoza Brutal, ki je imela za očeta Škrata s klobukom, jezičnega godrnjača, ki je ves čas sumnjičavo oprezal, da mu ne bi onečastil hčere. Džabe se je naprezal. Pa smo tudi to preživeli, kakšna seks Atacama! Škratu pa je treba priznati, da je znal z besedami. Kot nihče drug jih je markantno sidral v čas, prostor in telo naroda in nasploh je precej perfidno širil svetovljanske nazore. Edino ko je bila njegova žlahta v igri, ga je svetovljanskost izneverila. V TLŽ se nam je včasih k.g. (kot gost) pridružil še Jaka Muda, aka Jaka Moda ali pa kaka zvezda iz tujine, denimo Zdravko Dren ali Lenko Fuks Helizim s pogorja Ruše pri Mariboru. Pa da ne pozabim Monce Mavec-Gips. Od nje smo vsi cucali in kopirali ideje, še najbolj Memento Mori, ki je tudi izven Tajne lože kradel njene članke in kolumne in jih iz oporišča v Klagenfurtu pošiljal v objavo nemškemu časniku Die Welt, iz katerega je potem zopet rad črpal car darkerskih kolumnistov Švarc-Šiling, pa je bil krog zaključen. Čeprav je pritiskal mraz in je gašperček v Gromkiju slabo vlekel, so naše zadeve šibale kot avion. Čez noč je prišlo vabilo iz Dubrovnika, z nenadejane strani. Mesto je organiziralo hrvaški knjižni salon. Pri hribovski neonomenklaturi beletristika ni bila dobro zapisana, založniški ceh je udaril plan zvona in se domislil, da bi s popularnim spektaklom ljudstvo zopet namamil med učene besede. Zbasali smo se torej v rentakar, nekje do Knina spohali scenarij, na minidisk posneli saundtrek in ga popoldne zmiksali v studiu Tea Martinovića. Zvečer smo v vegastem dvorcu za restavracijo Jadran zažgali z burlesko o knjigi samohranilki in se še isto noč vrnili domov. Bil je to naš najhitrejši ekspresni spotakel.

Mana se partout ni hotela ločiti od polija. Zahtevala je restavracijo. Kleparska in ličarska dela so požrla ves denar od totalke, na koncu pa za boga nisva uspela najti zadnje šipe, padla na tehničnem in ga bila primorana prodati za dele. Eto, kako škodljiva so lahko pretirana čustva. A mi smo bili borci. Mohorowitz, ki je bil še slabši glumac kot jaz, je vtem iz vseh vetrov spretno namolzel finance za nakup čisto novega kombija, kar je naši kooperativi odprlo povsem nove perspektive, za mano pa je kot slab zadah prišla slava. Miša Molk me je povabila v TV šou »Res je«. V televizijsko mrežo me je ujela ravno v dneh, ko sem se med sanacijo duha in telesa odpovedal alkoholu, čikom in kavi ter trem belim smrtim in se predal čudežem urinoterapije. Poleg tega sem si teden dni staro scanje vtiral v lasišče, ki je nekam sumljivo hitro plešavilo. Pomaga. Tako odišavljen sem pristopical v veliki RTV studio in utonil v morju parfumov. Kot da bi ljudje televizijo vohali in ne gledali. Tudi Miša je bila do te mere nalita s Koko Šanelom, da ji ni sinilo, kako zaudarjam. Okej, stvar je šla v redu skoz in vsi v studiu smo se imeli res radi. Z Mišo sva se še enkrat rokovala in prav toplo kušnila, saj sem jo vsemu silikonu vbrk najgloblje cenil. Ker ni bila putka. Malo me je tudi rajcala, čeprav sem načeloma padal na frišne subjektke. Trenutek nežnega spoja ajurvede in botoksa sem podaljšal s šprintom na WC, kjer sem Desanki Šakić prepustil, da dokonča posel. Ker je bilo zaradi narave dogodka treba pohiteti, sem pohitel. Bolj ko sem hitel, bolj sem se oddaljeval od smisla in cilja. V ekvatorialnih legah je bilo že vse zariplo, moda so plahutala, Višnu je postal rdeč in špičast kot zvezda komunizma, tam v tisti toaleti RTV institucije, ki bi vendarle morala bolj uravnoteženo služiti vsem slojem in filozofskim proveniencam, nakar je Višnu postal plav kot bandera Združenih držav Ojrope in ko se je zašajnal še svetniški sij tistih zlatih zvezdic … Fak, Miša, razdevičila si me na obraten način. Najina DNK-ja sta se za vedno povezala v ljubavno kitko. Kot pravi Marquez: Seks je tolažba, če se ljubezen izjalovi.

Ker vem, kako slabo so plačane čistilke na RTV, sem se namenil lepo pobrisati za sabo, ampak na vrata so že prav živčno trkali drugi, ki so se rokovali z Mišo, mislim, da Franci Slak ali pa Tomo Križnar, v glavnem dvomim, da sem ves tisti beljak vzorno pobrisal, ker na RTV je med ostalim kriza tudi s sekret papirjem, sem pa gotov, da če bi se dandanes kak forenzik na dotični higienski enoti pozabaval z DNK analizo, bi mu tam na steni z velikimi črkami pisalo: Miša in Bajrami sta tukaj fukala! In zdaj pomislimo, do kokšnih zlorab bi to lahko pripeljalo. Mislim, zame je vseeno, za Mišo pa ne, ona je ipak persona in ne neka čefurska smet. Ja, znanost je lajdra trač teroristov.

Kolateralna finoča dogodka je bila, da je na »Res je« bil moj gost presenečenja Niko Kovač. Tako je na državne stroške prifrčal v Ljubljano. Ravno prav za slovinsko premiero predstave You dig. Izvedli smo jo v starem bazenu v Kranju, ki je fenomenalna lokacija za gledališče. Mana in Džo kot brhki tlačanki, Niko kot fin džentlmen in jaz kot režiser plesne prigode o starcu, ki po liniji socialne supremacije napada mladenki, ki namesto otroka povijeta štruco belega, potem mu je pa žal, se ne glede na furiozni balet za dve motiki in enega Stravinskega nismo izkazali. Resna strokovna javnost je ostala hladna. Videl sem tiste disgustirane poglede. Bajrami, človek mnogih talentov, ga je posračkal. Jasno je bilo, da se kljub propulzivnosti od kateheta za kulturo in vino in njegovih ekspertnih komisij v bodoče ne kaže nadejati širokogrudnih potez. Se zgodi tudi najboljšim. Mana in Džo mi nista prejako zamerili, Nikotu se je pa itak fino zdelo, da je na stara leta probal nekaj sasvim drugačnega.

Premiero, ki je doživela samo še dve ponovitvi, smo obilno zalili v Skaručni, vrhunski krčmi, katere patron je svoje delicije obvezno podlagal z opernimi arijami. Ko so ga razgrele izborne žganice, pa je z mesnato šobo in mokrimi brki poljubljal goste na usta. To je bil pravi diverzant, unikum. Ko je prišel račun, sem se kljub pijanosti streznil. Svet je šel po svoje, moja finančna potenca pa je neomajno usihala. Skaručna je bila za moje žepe kot NBA za slovinsko košarkarsko ligo. Normalen Gorenc bi si poiskal kako redno zaposlitev, Bajrami pa udri brigu na veselje, avanti popolo, ful špon naprej. Vzel sem zalet kot Sergej Bubka na olimpijadi v Los Engelsu. Je bilo od silne energije ali kaj, zdelo se je, da se je Gromki izvil iz kroničnega pomanjkanja kadrov. Razširili smo program še na ponedeljke in kljub stalnim zagatam z vodo in elektriko z enim očesom vehementno škilili v smeri četrtka. Edino za vikend, ko je bilo mesto itak polno vseh sort družabnega šodra, smo bili odločeni ostati zaprti. Lux je vzorno skrbel za šankistični mikrokozmos, ki je nudil top of d pops tekočine, če odmislim standardno dialektiko Union/Laško. Prostor je bil permanenten uork in progres, z vsako seanso bogatejši za artefakt ali dva. Urša je na eminentno mesto postavila »Metelkovski drek«, zelo realističen kip zadnjice z njenim produktom. Nato je nekdo klobaso odlomil (kdo ve, kaj je z njo počel v osami ljubega domka) in je ritna luknja postala pepelnik in ko je bila rit polna čikov, smo jo začepili s čudovito tigrasto školjko z otoka Pukapuka. Na strop smo zavijačili prometni znak za prenehanje vseh omejitev in pripisali »prepovedano sonce«. Naša eklektika je segala od nabožnih podobic, etno krame iz celega sveta s poudarkom na musličih, reliktov socializma in visokotehnoloških bizarnosti. Naj izpostavim steklenico tekočih kristalov z napisom »Metelčica« – polnovredno kombinacijo bistre tolmunčnice in zdravilnih kristalov. In imeli smo semafor v horizontali: zelena je bila uelkom, rumena a ne bi vi počasi …, rdeča pa fakof bolan. Ne glede na odurno škripanje civilizacije se je v takem človek enostavno moral dobro počutiti. Publika je bila miks razširjene družine po meri modernega človeka, satelitov iz drugih krajev naše širne domovine in padalcev iz tujine, ki jim praviloma ni bilo čisto nič jasno. Nam pa vse. Medkulturni nesporazumi so bili torej mus in le redkokdo se je trudil z objasnjevanjem. Vzemi ali pusti. Takrat enkrat smo uprizorili legendarno Tajno ložo »Najneverjetnejše energije« in na primeru nuklearne družine javnosti predstavili cel kup visokotehnoloških inovacij s področja pridobivanja in šparanja alternativne energije. Tam, kjer se srečata nuklearna cepitev in kranjska klobasa, je bil moto večera, na koncu katerega se je Tajna loža logično preimenovala v Trajno ložo živih. Baje da sta se takrat in tam rodili ideji za nastanek vrhunsko konkurenčnih podjetij Kon Tiki solar in Amon Ra Systems, ki še danes predstavljata špico eksploatiranja obnovljivih virov. Naslednji teden so nas zabavale »Najneverjetnejše trajnice«. Začeli smo z revijo metelkovskih žilavk: podganjega šilolista, urinskega bezga, laškega kostanja, lepljivih mazavk in revolucionarne golf trave, ki raste na počenih akumulatorjih, mrtvem apnu in starem premogu, končali pa smo z bolj delikatno floro: navadni davkoplačevalec, jedki homobranec in hlapec Jernej. Mimoza Brutal je bila kot rojena za ta šou. Kot gostji sta nastopili mme. Zihercvirn in slavna botanistka Joška Hegel, ki je šokirala z genialno preprostim in varčnim modelom za preseganje narodove razklanosti na črne in rdeče: teza – antiteza – fotosinteza. V dneh, ko sta bila svetovna novica namber uan Billov klinc in žnablji Monice Lewinsky, so luč reflektorja uzrle »Najneverjetnejše Mone«, ki smo jih inscenirali s pederfilskim sindikatom slovinske plesne scene. V tanc-spotaklu na meji med karaokami in akrobatskim rokenrolom smo reanimirali dela svetovnih velikanov: Škespirčkovo Junija in Julija, Cervantesovega Don Kašljota (antikadilska kampanja), Zločin za kazen F. Dostojevskega in Hemingwayev Komu zvoni (mejbitel). Šejk Ahmed Yassin je prispeval Telebanski valček, Jack London pa emocionalni Jackpot. Slednji je bil odličen primer umnega upravljanja s človeškimi viri: sredi primerno opremljene dnevne sobe postavimo v ravno črto tri azilante, ki se na znak začnejo sukati okoli svoje osi, se kot na ukaz ustavijo in servirajo grimase, označevalke določenega čustva. Kdor zadane tri nasmehe je većji Đek od Đeka Londona in azilantom z veseljem skuha sirove štruklje z drobtinami, nakar prestopi meje verjetnega in jih pod motom samo korak je od pekla do raja še prenoči.

Mohorowitz, ki je tačas kar nekako pozabil na svoje poslanstvo – kracanje fantazijskih doživljajskih spisov, je imel v malem prstu ustroj subvencijske mašinerije. Nasral je plejado projektov in nas prijavil povsod, kjer je bilo to vsaj teoretično možno. Še na Ministrstvi za Filance in za Obrambo nas bi, če ne bi bil preglasovan. Kombi, ki smo mu takoj napopali nalepko »prevoz za slastne potrebe«, je spremenil marsikaj. Postali smo mobilni in cenejši. »Je v glavi« je brez težav zaokrožil po Sloviniji. Tudi TLŽ smo lokalno izvažali in bili kmalu zraven pri vsaki pasji procesiji, recimo pri otvoritvi Šuhparadiža Štifelkronik ali pa renojevega prodajnega salona v Domžalah, na katerega smo priprdeli v renoju Kangla, čeprav nam je bila bolj pri srcu lanča Thelma & Louise ali pa korejski avto Imun. Poznalo se je to na računu. Predvsem pa nam je kombi odprl vrata v svet velikih, mislim takih rekvizitno zahtevnejših projektov. Ognjenim kiparjem se je odprla avtocesta kreativnosti, vsak kos odpadnega pleha, ki ni vagal ravno sto kil, je bil košer. Kovinske skulpture smo bogato obložili z vnetljivimi sredstvi in dobili ognjene fontane, slapove, žareče samokolnice, eksplozivne stroje s sumerskim štihom. Močno sem okrepil vezi s tovarno moje mladosti, smodnišnico v Kamniku, ki je poleg črnega pudra izdelovala še marsikaj drugega. Kot so gasilci radi piromani in policaji mafijaši, so bili tudi smodnišničarji radi bombaši. Navdušeno in brez problema so nas zalagali z belim dimom, bengalskimi ognji, vžigalnimi vrvicami, minerskimi vžigalicami, električnimi detonatorji in vso mogočo pirotehniko. Tuintam so primaknili pošteno dozo aluminija v prahu, ki je poleg kalijevega nitrata, belega sladkorja in bencina bil osnovna sestavina naših bum preparatov. Betonska ploščad med Garažami na Trgu brez zgodovinskega spomina je bila idealen poligon za eksperimente. Tam je nastal ognjeni slap, brutalna manualna priprava, ki je proizvajala sedem metrov visok stolp gorečih bencinskih hlapov, pa magmatično vedro, ki sem ga na dolgi verigi vrtel okoli sebe, medtem ko je v njem zmes kalijevega nitrata in sladkorja satanistično gorela s sinje-vijoličnim plamenom in s svojimi 1200 stopinjami celzija scvrla pocinkano železo skozi vse mavrične odtenke, ali pa termajt dreki, ki so goreli pri 1600 stopinjah in zlahka talili pod raznimi koti nastavljene pločevinaste poličke, dokler niso v pršcu zlatih isker zgrmeli na tla. Ognjeni kiparji smo bili kiparka Urša, fizik Luka in Bajro Bajrami. Tačas je ustanovni član TLŽ Primus Delgado v rodnem Laškem konsolidiral pleme urbanih tolkalcev The Stroj, ki je nabijalo po reliktih propadle železarske industrije in to dobro. Bili smo kot rojeni eni za druge. Tako je nastal projekt Baza, z Mano v vlogi koreografinje in dramaturginje. Mojca A. Purgerčan nam je sešila rdeče-črne kombinezone iz negorljive snovi. Ker je bil spotakel namenjen širšim množicam, je bila zgodba sila preprosta: najprej se ljudje naučijo govoriti, nakar z ognjem, dimom in pokom razbijajo vse, kar jim pride pod roke. Guy Debord in Baudrillard s socrealističnim štihom, skratka. Mana za mase. Goldinar Mohorowitz je bil navdušen in je takoj prekanalizaral nekaj sredstev na konto bodoče uspešnice. Vadili smo v opuščeni tovarniški hali v Laškem, koreografijo pa kar po okoliških hribih, ali pa na livadah ob Savinji, med sprehajalci psov in otrok. Zanalašč v najtežjih pogojih, da nam bo potem, ko bo šlo zares, lažje.

Prišel je maj, mesec ljubezni, dela in mladosti, čas velike generalke, ki smo jo pred začetkom turneje izvedli na lokaciji nekdanjega Velikega hangarja za Zapori na Metelkovi. Malo je škripalo, predvsem uvod, ampak ko se je stroj začel valiti, je bilo o-ho-ho. Aplavz precejšnje množice naključnih opazovalcev je dal jasno vedeti, da smo na pragu nečesa velikega. Nejprej v obliki velikega odreda kapsov, ki so navalili kot mutavi na telefon, češ da smo »občutno motili nočni mir in počitek«. Čeprav smo se razšli na omikan način, so nam skracali kolektivno/individualno prijavo, ker da smo »razbijali po kovinskih sodih in se drli nerazumljive besede oziroma zvoke, kateri so se slišali cca. 500 do 600 metrov daleč. Prav tako so pred našim prihodom zakurili ogenj v enem od kovinskih sodov, iz katerega se je močno kadilo, prav tako se je iz njega širil neprijetni vonj po ognju. V razgovoru je bilo povedano, da uprizarjajo predstavo na odprtem. Vendar je bilo nato ugotovljeno, da zanjo nimajo dovoljenja. Po opozorilu policistov so imenovani s kršitvijo javnega reda in miru prenehali.«.

Pod šifro »Oberžan in ostali« so kapsi naš akt predali sodniku za prekrške. Da ne bi kdo mislil, da pri nas sodišča niso ažurna, nas je ta v stilu ekspresnih spotaklov kot krdelo devetih brezposelnih oseb oglobil s 15.000 sit + 4.000 sit povprečnine po glavi. Dober biznis takale skupinska opalka: 171.000 sit ali 712 današnjih jevrčkov. In to bend, ki je dvakrat igral na proslavi Dneva državnosti, če omenim samo The Stroj in o nas drugih niti ne tratim besed.

Promptno je bil spisan ugovor zoper odločbo o prekršku, in sicer iz vsebinskih in formalnih razlogov:

1. Vsebinski razlogi: Policijska enota PP Ljubljana Center je proti devetim obdolžencem sprožila postopek zaradi gledališkega spektakla BAZA. Omenjenega dne smo člani Teatra gromki in glasbene skupine The Stroj dejansko izvedli javno vajo omenjenega gledališkega projekta, katerega izvedbo so omogočili Ministrstvo za kulturo RS, MOL – kultura in Zavod za odprto družbo Slovenija. Poudarjamo, da ni šlo za predstavo na prostem, za katero ne bi imeli dovoljenja, temveč za vajo. Dotičnega spektakla v zaprtem prostoru pač ni mogoče vaditi. Vaja je bila končana precej pred prihodom policijske patrulje, katere poveljnik je, nasprotno trditvam policista Mihe Klajnščka, po preverbi podatkov izjavil, da ne vidi razloga za prijavo sodniku za prekrške. Ugovarjamo zoper trditev, da naj bi se hrup razlegal 500 do 600 metrov daleč, saj policisti s Trdinove v tem primeru sploh ne bi potrebovali prijave »sosedov«, ker bi ga prav dobro slišali tudi sami. Opozorili bi radi, da v bližini Velikega hangarja na Metelkovi ni stanovalcev in da smo prav iz obzirnosti do njih to prizorišče tudi izbrali za vajo. Verjetno vam je znana stigmatizirana podoba, ki jo o AKC Metelkova mesto v javnosti ustvarjajo nekateri državljani, predvsem sosedje, ki jim gre v nos goli obstoj tega dragocenega kulturnega centra. Če primerjate število prijav policiji, zaradi domnevnega hrupa ipd. in dejanskih predlogov za uvedbo postopka o prekršku, boste ugotovili fenomenalno nesorazmerje med prvimi in drugimi. Trdimo, da v primeru omenjene vaje ni šlo za nikakršno kaljenje javnega reda in miru ali za kakršenkoli drugi prestopek.

2. Formalni razlogi: Retorika odločbe o prekršku in predloga za uvedbo postopka o prekršku je skrajno žaljiva. Že karakterizacija obdolženke in obdolžencev kot oseb brez zaposlitve je zavajajoča. Ustvarja se vtis, da je omenjenega dne skupina podivjanih klošarjev kalila javni red in mir. Opozorili bi radi, da nihče od obdolženih ni brezposeln. Nasprotno, gre za osebe, ki se ponašajo najmanj z visoko izobrazbo, oziroma absolventskim stažem in ki so vse po vrsti ali zaposlene (Inštitut Jožef Štefan, Akademija za likovno umetnost, odvetniška pisarna) ali pa imajo status svobodnega kulturnega delavca – umetnika s pravico do plačila prispevkov za zdravstveno, invalidno in pokojninsko zavarovanje iz državnega proračuna. Če se vzame v obzir slednje in zgoraj navedena dejstva, ki jih lahko kadarkoli dokažemo, bi težko govorili o skupini ljudi, ki razbija po sodih in se na ves glas dere. Še več, predstava BAZA je predstava brez besed, kar lahko potrdijo televizijske reportaže, posnete na prireditvah kot so festival Lent, festival Ana desetnica, festival Kontrada in Mediteranski festival.

Zato odločbi o prekršku v celoti ugovarjamo in vas prosimo, da v nadaljevanju postopka z navzkrižnim zaslišanjem vseh prizadetih sami skušate priti resnici do dna.

Lep pozdrav

Vaši umetniki

Po tem pisemcu je kliše o naši justici vendarle obveljal. Model se ni več oglasil, medtem ko smo mi z Bazo zažigali od Izole do Maribora in od Ormoža do Kanala na Soči, kjer smo Ivotu Hvalici alias Ivu Balilli avtorizirano kratili spanec in dušni pokoj. Predpremiero smo imeli na pank festivalu v Spodnji Rečici, premiro pa nedaleč stran, v gigantskem kamnolomu pri Laškem. Dimenzije so bile take, da sem preventivno fasal muskelfiber in postal kar nekam pohleven. Na srečo sta vskočila dva naciskina od fare, ki sta hotela pomagati.

»Ja ni problema fantje, bomo metali bombe na folk«, sem ju z arabsko zvijačo namamil v šerpovsko nošnjo železnega soda in 220 litrov bencina na polico nekaj sto metrov nad prizoriščem, medtem ko so The Strojevci montirali grušt, Ognjeni kiparji pa peklenske igrače. Obritoglavca sta prišla na svoj račun, ko smo na vrhuncu razpaljbe kot trije Ben Johnsoni zašprintali v steno in prevrnili sod z dvesto litri gorečega bencina, da se je kataklizmična Niagara vsula skoraj vse dol do nastopajočih in publike. Kljub takojšnjem skoku v zaklonišče nas je vročinski val osmodil. Majkemi, tudi če bi bila klinca rastafarijanca, bi bila po tem izrezana obritoglavca. Jaz sem prišel na svoj račun, ko so bili na vrsti kometi. Izjemno preprosta pogruntavščina je dala infernu malo sveto-trije-kraljevskega štiha. Plastenko radenske se odreže pri vrhu, se jo trideset centimetrov pod robom na dveh mestih preluknja z razžarjeno žico, tako da dobimo pol metra dolg ročaj, na žico se naveže trak bombažne tkanine, ki se ga stlači v plastenko in prelije z dobrim litrom bencina. Nato se globoko vdihne, vklopi čakro za koncentracijo, vzame v vsako roko en žičnat ročaj (lahko tudi več), asistent z baklico prižge bencinsko radensko, nakar se s faznim zamikom zbrano zaniha z rokami in lansira komete v globino. Stvar leti, leti, gori, gori, nakar jo težnost obrne in vuuuuuš, zažari na nočnem svodu ogromen komet. Bil sem jako nakurjen za metanje, a sem dobil boljšo idejo in raje zaposlil oba plešca pod pogojem, da ob vsakem metu v falzetu zajavkata »nate sovražniki!«. In sta navdušeno javkala in posrano metala, kometi pa vuuuš-vuuuš. Hrup iz globine je preglasilo tuljenje množice. Če bi jim takrat stisnili vile v roke in zatulili »gremo na občino, spucati onega Šrota!«, bi šli. To je bazična demokracija, Schrott pa v nemščini pomeni odpadno železo, oziroma kar smeti on ženeral.

Šrota smo po koncu spektakla tudi mi imeli cele kupe, namreč stranski produkt gorečega kalij-nitrata in cukra je bila trdovratna toksična zdriz, ki ji je zavdalo šele dolgotrajno izpiranje z vodo, ki je pa na prizoriščih praviloma ni bilo. Bila bi to precejšnja zagata, saj je bil kombi čisto nov in naj bi služil tudi prevozu ljudi, če nam Viktor z Metelkove, vodja edine avtohtone slovinske tovarne hudo unikatnih avtomobilov, ne bi zvaril fenomenalnega inox prtljažnika oziroma bazena s priročnim lulčkom za odtekanje strupenih izcedkov na koncu. Tako smo zmetali vso nesnago na streho, zbasali kombinezone v PVC vrečo in bili redi za bal v frakih in smokingih. Naciskina sta pa še kar hotela pomagati. Ob robu je gruča Ciganov špegala, če bo kaj starega železa ali kaj, pa sem jima potisnil v roko dva sikspeka union piva rekoč, odnestita to tistim tam in vsakemu lepo v falzetu »nate sovražniki«, kot smo se naučili. Cigani so pivo vzeli in jima razbili nos. Hvaležnost pa taka.

Tisto poletje je bilo v znaku Baze in ognja, ki sem ga fatalno vzljubil. Rad sem se smukal med plamenečimi bunkami in se kot podlasica ogibal potencialno smrtnih pasti. Tudi ko se je med Gromki festivalom name skoraj zvrnil ognjeni slap, sem ostal enako zagret. Prometej, ogenj, magma – nekaj v meni je zahtevalo to. Kot vedno sem si izbral drag hobi. Socialna dinamika trinajstčlanske skupine, plus Moho za volanom in Mana na grbi je bila komplicirana. Apetiti so rasli, pa že tako nismo bili ravno poceni, kar je v Sloviniji, ki je nihala med ekspanzionistično fatamorgano in depro stagnacije, postalo problem. Poslovno nisem bil nek hud mag, poleg tega sem nam za konec sezone dramaturško zgrešeno serviral piškava oreha. V separaciji delovnega kolektiva Siporex Zagorje, ki nas je Metelkovce velikodušno zalagal z gradbenim materialom, smo absolvirali simpatičen, a gratis nastop in takoj nato še enega na metalskem festivalu v Hočah pod Pohorjem, od koder prihajajo baje največji norci. Ne vem, glede pirotehnike v njihovi vasi so bili nekam posrani, naše denarnice pa prazne. Krah je prišel z zadnjim nastopom, na košarkaškem igrišču v Rogaški Slatini, ki ga je zaznamovala tehnična napaka na »vulkanu perja«. Narobe vstavljen raketni motorček je Primusu skoraj odčesnil glavo. Kar me je razpištolilo: čeprav kaskader, eni pravijo kamikaz, šlamparij ne prenašam. Tudi pospravljalo se je preko kurca. Ocenil sem, da sta Luka in Urša zabušanta, občutno zašpičil jezik in filing, nakar je šlo vse skupaj čez rob. Za razliko od drugih Hanibalov se sicer nisem ustrašil zidov Rima, a kaj, ko sem kmalu po uspešni penetraciji mesta vse skupaj zasral. Plodnega sodelovanja je bilo konec. Nekaj časa se nismo niti pozdravljali, jaz pa sem v glavi že napredel nov spotakel z novo ekipo, brez The Stroja in v ta namen navezal stike z elektro duetom Ransom Logic. Minidisk, midi ozvočenje, maxi ogenj, pa bo.

Tudi sicer je bilo pestro. Na Metelkovi se je Drenov zavod Kretina izpuhal z obnavljanjem stavbe 6/8, v katero se je brez hvala lepa vselil cvet etablirane alternativne umetniške produkcije, ki se je pospešeno institucionalizirala in temu primerno banalizirala. Jasno, vsak bi rad imel ziher službo, ampak za ene stvari je to smrt. Ne moreš štempljat kartice in mesit umetnosti, čeprav bi prav to želel marsikdo, predvsem pa oblast. Ta nas je pohlevno kopirajoč razne »evropejske« procedure, recimo kake 80-milijonske Nemčije, vse skupaj silila v vedno večjo birokratizacijo, za vedno manjše denarce. Večina je pohlevno upognila hrbtenice in iz ustvarjalcev mutirala v administratorje, računovodje, poslovodje. Nekateri smo se upirali. Predvsem tisti, ki nismo imeli česa izgubiti. Okej, pojnt je Drenova Kretina, ki se je po zaključku velikega projekta znašla v vakuumu. Finančna klobasa je splahnela, finančnica in direktorica sta pobegnili na boljše in Drena prepustili čekanom demokracije. Na krvoločen način, s preglasovanjem, smo mu potegnili kompleten Kretinski kilim izpod riti, da je od vseh zapuščen občemel na mrzlem estrihu. Tudi zveze s politiko mu tu niso pomagale. Moho se je oklical za šefa, jaz pa sem za izvršnega direktorja nastavil Janeza Štembergerja, ki je v mariborski Pekarni fural priljudno Bukvarno, dokler ga niso prav grdo zdriblali. Finančnici smo se odrekli, mastnim plačam takisto. Poslovati se je začelo bolj po domače, zato pa bolj smiselno. Garaže so dobile železna vrata s šipami iz kaljenega stekla, rokodelcem, ki so doslej bili vreča brez dna, smo privili pipico in jih z raznimi prijemi začeli spodbujati k bogatenju javnega dobra, za kar so bili konec koncev tudi plačani. Notranjost prostorov je bila do neke mere konsolidirana, začeli smo se posvečati celostnemu friziranju zunanjosti. Kolman je bil v čuzi zaradi afere s faks-helizimom, in ker je bil glavni in skoraj edini član njegovega bajkerskega klana, je ta rapidno izgubljal teren. Njegovi dve garaži so že prej prevzeli kiparji, bivši striptiz klub je zasedla Mariča s svojim takratnim gravžem, prostorno Menzo so dobili najprej Skirocorovci, nato pa Skejterji in galerija Alkatraz si je pripojila depo. Trg brez zgodovinskega spomina je prešaltal v tretjo in postal popek kreativnosti Evrazije in Avstralazije.

Za kontrast se je zgodil kak Zgaga festival v Litiji, kjer je nek bajker fental brata po oktanu. Žalujoče pleme Satan's Brothers je priredilo pogrebni sprevod za svojega firerja. Kje drugje kot pri nas. V dolgi koloni s kilersko auro so prihrumeli na svojih bi- in triciklih. In potem smo stali kot vkopani, na eni strani mi, na drugi pa so oni nabijali obrate motorjev s prirezanimi dušilci. Moja vsega hudega vajena jajčka so skrknila v biserne uhančke. Pa še te sem koj snel, da ne bi kdo v meni prepoznal pedra. Na srečo je ostalo samo pri prdenju, ki je za sabo pustilo čuden vakuum v prsih. Kot knjiga Immanuela Velikowskega »Previranje svetov«. Kot naš, od vseh možnih najboljši svet, v katerem se je poleg ostalih miazem RKC Inc. širila kot aids v Zimbabveju in z duhovitimi idejami in veščim obvladovanjem domorodske šprahe skrbela za kvalitetno državljansko vzgojo. Recimo z napisom na župnijskem panoju poleg cerkve Sv. Jožefa obrezanega na Poljanah:

»Papež na dirkališču v Randwicku. Kakšne so možnosti? 500.000 : 1.«

A to kdo razume? Ali pa takoj zraven:

»Zakaj bi bil luzer, če si lahko faca?«

Yo man, Rapostol, hip-hop odrešenik. Mic po mic so bivše MKC-je izrinjali MIC-i – Mladinsko informacijski centri. In podobne cvetke so se pod sloganom »vsaj eno bedastočo v vsako zlovensko faro« množile kot musliči v Pakistanu:

»Tema današnje kateheze: Jezus hodi po vodi. Jutrišnja kateheza: Iščemo Jezusa.«

»Zbor nadšestdesetletnikov za vse poletje preneha delovati, s hvaležnostjo vseh župljanov.«

»Župnijska košarkarska turneja se nadaljuje s tekmo v sredo zvečer: pridite navijat za nas, ko bomo skušali premagati Kristusa Kralja.«

»Za vse, ki imate otroke, pa tega ne veste, imamo prostor, opremljen za otroke.«

»Skupina za ponovno pridobitev zaupanja vase se zbira ob četrtkih ob 19 h. Prosim, vstopite pri zadnjih vratih.«

»V petek ob 19 h bodo otroci iz oratorija v župnijski avli uprizorili Shakespearovega Hamleta. Župljani ste vabljeni, da se udeležite te tragedije.«

»Drage gospe, ne pozabite na dobrodelni sejem! To je odličen način, da se znebite vseh tistih neuporabnih stvari, ki vam jemljejo prostor v stanovanju. Pripeljite svoje može.«

»Cena za udeležbo na seminarju o molitvi in postu vključuje vse obede.«

»Prosimo, da vaše darove položite v kuverto skupaj z rajnimi, za katere želite, da molimo.«

»Župnik bo prižgal svojo svečo pri oltarni sveči. Diakon bo prižgal svojo svečo pri župnikovi, potem se bo obrnil in prižgal vse vernike v prvi vrsti.«

»V torek zvečer bo v župnijski avli večerja na osnovi fižola. Sledil bo koncert.«

Evidentno so bile na delu višje sile, ki so v prečiščeni obliki hočeš-nočeš vplivale tudi na prejo dogodkov pri nas, ki smo pljuvali čez kapitalizem in monštranco, a bili hkrati njuni vazali. Iz ozadja metelkovske nomenklature se je kot muhavi veletok Mura izluščila Meša Serec. Mislil sem, da so imeli njeni šegavi predniki v mislih telesno izločanje, a so me pametnejši podučili, da je serec v prekmurščini vranec. Meša Vranec je vešče prevzela vajeti KUD Mreža in že takrat trasirala tok metelkovske novejše zgodovine po zvoženi liniji teza – antiteza – fotosinteza, se pravi Dren – Bajrami – Maša Serec & ostale metelkovske bejbe, ki so sprva plaho, a vztrajno prevzemale dolžnosti, še raje pa pravice, ki jih je nudil metelkovski univerzum. Meši smo v duhu razprševanja kompetenc recimo predali finance, ki smo jih nagrebli za peto obletnico, nakar jih je ta zelo kreativno prerazdelila. Moderna ženska. Najprej štrik, potem bik. V stekleni krogli sem ugledal bodočnost Metelkove: manj radikalizma in zajebancije, več alternativnega podjetništva, lobiranje namesto direktnega strela na gol, trinožen kas z državno in privatno berglo. Čeprav je poniknil, je Dren pustil svoj prstni odtis, mi pa smo se ne glede na razlike družno ubadali z ekipo matere županje, ki jo je po novem v stilu raperjev krasila debela verižica iz masivnega zlata, nekje med faraoni in sidrno verigo. V tem stilu je bil stil v ospredju, vsebine pa daleč zadaj.

Enkrat takrat me je potrla vest, da je Gerto Kuper-Arčimboldo srečala pamet v obliki prostovoljnega služenja službi. Sicer nam je bila v vlogi distributerja kandidatov za Javna dela v precejšnjo korist, ampak ostali smo brez mega kuhalnice. Razmišljal sem, kaj ko bi mi kot družbeno-razvojni laboratorij, kot zrela in preskrbljena nacija, začeli posvajati tujce. V zmernih količinah seveda. Denimo na deset domorodcev bi vzeli eno deprivilegirano osebo iz Afrike, Azije ali Južne Amerike. Nekoč so naciji za enega svojega postrelili deset talcev, mi bomo danes, ko smo se že nekaj naučili, na deset svojih posvojili enega tujca. Koncept se je veselo udejanil v praksi. Eden prvih posvojencev je bil Iranec z ne povsem posrečenim imenom Feri. Komot si ga zamenjal s Prekmurcem iz Pušče, vsega podhranjenega in prejkone mrkega, in šele ko je spregovoril svoj Farsi, se je izkazalo, da tu nekaj ne štima. Skladno s pričakovanji je Feri vnesel dobršno mero barvitosti: prebarval je Črno kuhinjo z živopisanimi ornamenti, posodobil kuhalno infrastrukturo in tudi hrana je bila košer. Ko je tudi on šel na svoje, ga je nasledil rojak Mansur, njega pa alpsko-palestinska naveza, ki je vpeljala falafle in novo ime: Šengenska kuhinja. To je potem nasledil Pančo iz kreditno razjebane Argentine, njega fantje iz Gane, Liberije in Sierra Leoneja, nakar se v daljni zlati prihodnosti odpremo na Vzhod, ko jo tercet Kitajk prekrsti v Šangajsko kuhinjo.

Bil sem ves iz sebe od zanimanja za družbo, z redkimi intimističnimi popadki. Mana je bila vsa v delu, z rednimi napadi gnezdenja in bolj redko sva se ujela. Pravzaprav sva bila že kar nekaj časa bolj dobra tovariša kot kaj več. Nujen je bil parni remont. Kar sredi obletnice Metelkove sem na jedvite jade izpulil Mohotu kombi. Začel ga je privatizirati, voziti turistke v Maroko, da jim razkaže Magreb ali kaj, zaradi česar smo ga klicali Marokowitz. Z Mano sva se odpeljala v Zavalo na Hvaru in v hiši kolega iz The Stroja preživela fejk robinzonske počitnice, katerih hajlajt je bilo preganjanje nedoraslih hobotnic po okoliških uvalicah s kuhinjsko vilico. Ma ni to to, je nekaj kljuvalo v meni. Tako sva se že pod četrtek odpeljala do Velike nedelje, do katere je bil možen dostop z vozilom in nadaljevala pot peš, oziroma jaz z mauntinbajkom, ki pa je kmalu končal na ramenu, saj je strma pot postala praktično neprehodna. Prebijala sva se skozi grmovje in čez škarpe in vsa opraskana in dehidrirana prispela do grofa Kacandriča. Mislim, tipa sploh nisva poznala, a ko naju je ugledal in okarakteriziral za čista marsovca, so nama bile dveri njegovega posestva širom odprte. Imeli smo se fino, se basali z jastogi in pili Putnikovića beli pinot, nakar so se nam za podaljšan vikend in za srprajz pridružili še Mojzes iz Škurca z lokalno prikolico in Mohorowitz s poduhovljeno in komplicirano Meglo. Spali smo malo tu, malo tam, mislim soban in terasic je bilo kolikor hočeš, nakar me je Mana nekega jutra, ko sem tradicionalno šibak in ko sem z Mojzesom, ki je bil mim'grede največji tračer v Zloveniji, dokler ga ni vzela emigracija, ravno sipal vodko za zajtrk, pred vsemi kolegi pribila na pranger:

»Če mi lahko neznanec v enem večeru nasuje več komplimentov, kot si jih zmogel v petih letih, bi se celo ti lahko malo zamislil.«

Z neznancem je bil mišljen Kacandrič, za prijatelje Kaco. Mirno sem posrebal Illy kofe, ki ga je Mojzes ekstra prinesel s sabo, in zajahal kolo. Nihče ni tekel za mano. Pravičniško užaljen sem zagonil v hrib in naprej do Jelse, kjer sem suh kot poper v usta ugotovil, da je moj keš ostal Kacotu. Besno sem nadaljeval v strm klanec ter skozi neosvetljen, makadamski, preko kilometra dolg predor, ki so ga v krš spraskali krampi nabornikov JLA. Težko bi se reklo, da sem videl luč na koncu tunela. Cesta se je spustila strmo navzdol pa spet strmo navzgor. V Ivandolcu sem izprosil kozarec vode, mater so škrti ti otočani, in sredi poldneva prisopel do kombija s pulzirajočim ozvezdjem pred očmi. Odpeljal sem se do vikendice, zmetal Manine stvari v njeno spalko, jo vrgel na balkon, zaklenil in šel, ker kao, če mi je Celjski krof zaupal ključe, mu bom te tudi vrnil. Vodka se je pošteno priglasila k besedi šele med paralelnim slalomom do Sućurca, od koder sem izvedel desant na kontinent in Ljubljano. In enkrat doma, gonjen od žeje in vseprisotnega vakuuma, sem se še zaklenil iz stanovanja. Če bi mi tisti hip kdo potisnil vile v roke rekoč »gremo na občino, spucat onega Šrota«, bi šel.

Medtem se je Mana na Hvaru brezskrbno zabavala, dokler je ni mejbitel telegram obvestil, da je njen najljubši dedek pokojni. Patron lokala Aloha jo je z gliserjem zategnil do Zavale, a njene spalke ni bilo več. Najboljši sosed je sezonsko pljačko podaljšal v september. Tudi »prijateljem« je malo na skopo udarilo in tako se je Mana v kopalkah, brez papirjev in z mojimi plavutkami, ki sem jih bil v ihti pozabil, prebila v domovino. Kot čuk je obstala pred zaklenjenimi dvermi Beethovnove, medtem ko sem jaz jagal jurčke in turke po Kočevskem rogu in kuhal mulo v kombiju.

Nekako se je vse uredilo. Srečala sva se kak teden kasneje na Metelkovi. Bil sem strašno zaposlen, Mana pa je v njej lastni maniri izstrelila »A ne-da, da je zdej konc?« in se silovito razjokala. Še meni se je pocedilo. Katarza in to. Rez v meso in dušo. 3D maketa minevanja, dokončnosti, z odsevom zadnje pregrade – smrti v šavju na horizontu.

Če ne drugega, sem od Mane pobral navado, da v kinu do zaključne špice med prsti svaljkam vstopnico v čimbolj perfekten tulec. Stanoval pa sem kar še pri njej. Plimovanje usode me je deponiralo v najmanjšo, slavonsko sobo. Kengurujsko je po novem zasedala Džo. Nam umetnikom je ekonomska kriza že pošteno krehala za ovratnik. Da proletarcev in nou nejm brezposelnih ne omenjam. Mana si je hitro našla drugega – bili smo torej že štirje, jaz pa sem z votlim pogledom ždel v dnevni sobi, za šankom pri Pehtri Grajo, ki je sočustvovala in si mislila svoje. Tam me je premeditirano snela cukrček manekenka Ida, s pažem, pernatim šalom ala Liza Minelli in staroegipčansko mandljastimi očmi. Bila je lepa, kot si je zaman želela biti lepa Brina Sweet Merat, pa se je ta morala umakniti med pametne in kultivirane ter dominirati nad Ing. Pawlom Premrlom von Premmersteinom pl. Lavrininom van de in podobnimi zahojenci, ki so se po pravici sramovali običajev lastnih očakov. Vzemimo mlaj: oskubljena hoja z zelenim kalamarčkom na vrhu. Kaj naj bi to simboliziralo? Ida je prej hodila z lastnikom dalmatinskega cucka, ki je potom Pawlovega refleksa pomigal z repom, če si izustil Janez Janša ali pa zgolj Janša, ker je bil naučen, da psovki sledi Chappy, potem pa s fanatičnim članom Opusa dei, ki je s škrlatno kapuco ala Kukluxklan strašil po Toledu v Španiji, jo zlorabljal in poniževal, dokler mu ni utekla nazaj čez Pireneje. Vmes sem bil jaz. In bilo nas je pet. Gospa Kojak je bila nežno indisponirana. Fejst baba, vsekakor. Ida pa je bila moja največja lepotica. Dobesedno. Višja je bila za angleški palec, neprimerno lepša od Nicole Kidman, pa ene dvajset let mlajša od mene. Ko sem ji prvič poskusil razkazati Jakšetove slike v moji slavonki, je urno počepnila, ubila dva jajčka in mi potegnila žirafo. Višnu je bil baf. Pehtra me je upravičeno gledala postrani. Takrat se je tudi pri nas že šušljalo o pedofiliji, čeprav je javno mnenje nekoliko zmotno verjelo, da je to ko DRUGI strici fukajo tvojo enajstletno hčerko, ne pa ti sam, kar je denimo Sabini Obilnar iz splatter publikacije Ono, ki ji je ravno začelo primanjkovati moralistične vate, prišlo strašno prav. No, kmalu je izobraženo, fukaželjno duhovništvo s sedežem v Artičah postavilo stvari v pravo luč, ko je zase reklamiralo kvalificirano večino zlorab, preostanek pa prepustilo tistim, ki so pogrnili na sprejemcih. Pozanimal sem se, Ida jih je imela že sedemnajst in njena mama, ki bi roko na srce bila bolj primerna, a je izgledala in se obnašala kot žilav dec, ni imela nič proti. Vsaj nič ni rekla. Kljub sonček energiji, mehki kot vietnamska polt, se za Ido kar nekaj časa nisem dramatično vnel. Dokler mi ni transplantirala regrat ljubezni v trebuh. In istočasno sama občutno pridušila plamenček. V sekundi sem bil herc džanki na krizi. Sistola – diastola. Ritmični obrazec najine zveze je bil spisan. Tlak za triletni ping-pong položen.

Treba je bilo kompenzirati marsikaj. Njena mati je bila iz Bosanske Dubice, oče pa iz dalmatinske plemiške družine. Pravi hrust, a docela v oblasti psihopatskega arhetipa mediteranske matere. Ko je visoko nosečo soprogo neprave krvi in provenience pripeljal domov, ni stanovala v hiši na hvarski pjaci, temveč v konobi s posebnim vhodom. In ko je, še ta udarec, povila deklico in ne sina, je padla komanda, da nema micanja. Tako sta Senada in Idomena živeli polno leto v pomijah ponižanja in krepostne hvarske sociale, dokler Senada ni svoje štručke vzela pod pazduho in pobegnila na sever, k staršem v Novo gorico. Zdaj so bili ata hrust hudo prizadeti. Nezaslišana sramota, da mu Bosanka pobegne. Plačevanje preživnine je bilo aut of z kveščn, saj so bile restavracija in vse silne nepremičnine napisane na mamo. Idomena je zrasla v Ido, se naučila pisati in desaparecidosu to redno dokazovala z razglednicami in kasneje s pismi. Odgovoril ji ni nikoli. Zanj ni obstajala, čeprav se je s Senado, potem ko mu je škripnila mamka, zopet začel srečevati. Vedno na samem, za kozlat. Ko sem Ido šuntal, naj nojevsko zmene vendar stoži do gat, ga je pa branila. Da to ni moja stvar. Vsekakor je bilo somnambulno hlipanje »tata, tata« zelo moja stvar. Ida je skratka imela več kot dovolj municije za tisti bes, iz katerega se je rodil feminizem. Pičkica je bila pod ključem na samo njej znanem mestu. Odklepanje pa strogo numerirano in pogojevano. Potrebne so bile žrtve antičnih dimenzij, ako se naj bi Višnu smel sneti z verige. Tako. Ko se mi je zazdelo, da sem več kot odplačal svojo porcijo historičnega dolga, sem si rekel, pa dobro, saj ni konec sveta in zaskoparil z emocijami. Ida pa v paniko, v drug ekstrem in jaz spet kot mutavi na telefon, dokler je ni prešinilo, da je dala preveč, in smo bili zopet na ključu.

Senada je tolkla socialo, delala je za mafijaše, ki so jo nonštop nategovali. Prirodno je izpadlo, da je bila Idina eksistenca prejkone moja skrb. Poleg skoraj pedofila torej še kešman ataman. Kar ne bi bil noben problem, če ne bi ugotovil, da se v pogojih pospešenega ekonomskega klanja ne obnesem baš silno. Na svet sem začel gledati skozi špranjo v denarnici. Bila je to sila poučna perspektiva. Začelo me je zanimati, kdo vse je še v kurcu in zakaj, ter kmalu ugotovil, da skoraj vsi in to brez tehtnega vzroka, da smo do kolen v eri eksploatacije človeka po človeku, brata po bratu. Da se je vsa ta kokoškarska odcepitvena farsa zgodila zgolj zato, ker so si domače pijavke zaželele parazitiranja na »svojih« človeških virih, brez konkurence od zunaj. Dejstvo, da so s tem fentali osrednjo nacionalno identifikacijsko točko – lik Martina Krpana in z njim našo glavno gospodarsko panogo – šverc kavbojk in kave za širno yougotržišče, so pustili vnemar. Dobro dečki, sem si rekel, plan B.

Nekje okrog novega leta sem imel v Gromkiju govor z dolgim naslovom »Oslomba na lastne sile z elementi racionalizacije«. Poslej se je štelo, da bomo olala avantgardni klub, še bolj kot doslej, a da mora naša osnovna dejavnost v celoti financirati samo sebe. Subvencije in ostalo so zgolj maslo na kruh. Ker smo vstopnino le izjemoma pobirali, je bila naša osnovna dejavnost strup alkohol. In če je že tako, naj bo vsaj najnaj kvalitete, sem si rekel in navezal stike s proizvajalci, ki so darove narave stiskali prvenstveno iz ljubezni, šele nato za denar. Kmalu smo imeli tiptop kantino, v kateri je bil vsak korak, od transporta, skladiščenja, hlajenja in serviranja cakum pakum. Takega vina še Miki iz Pen kluba ni obvladal. Razširili smo program. Voditi smo začeli knjige, varčevati povsod, ampak s stilom. Reciklaža je dobila status najvišje umetnosti. Kmalu sem se počutil kot Žid, ki mora vsak dan izvršiti nekaj sto ritualov, če naj bo svojemu bogu všečen. Lux, ki je slejkoprej vodil šank, je obratno sorazmerno nakazoval, da to ni ravno njegov kap of ti. Človek je moral študirati. Po rimskem pravu je vedno bolj pritiskalo pravo pravo oziroma petorček oziroma trojček plus dvojček, kot bi se danes reklo. Škoda. Njegovo razdeljevanje presežkov, ki nam jih je po svoji volji delil vedno zapakirane v duhovita darila, se je počasi iztekalo. Za Dan žena smo recimo dobili XXL kondome, napolnjene s perlitom, v njih pa januarski in februarski iztržek. Ampak šou ma da traja. Frišnih kandidatov, ki bi delali za šankom, četudi zastonj, da bi le bili zraven, je bilo več kot dovolj. Institucija sprejemnih izpitov in uvajalnih dob je bila že tradicija. Moho se je izjemno potrudil pri vedno bolj skoporitih kulturnih inštancah in nam zagotovil sredstva za nekaj projektov, med ostalim tudi za nov pirotehnični spotakel z neposrečenim imenom »Pur«, na katerega sem se pospešeno pripravljal. Skratka, Klub Gromki je v novo sezono, tisto ta zaresno, ki se začne s prihodom pomladi, ki jo je El Nińo vpeljal milo zgodaj, pričakal pripravljen kot grška flota pri Salamini. Naposled smo imeli vodo, prava stranišča in elektriko in kompletno nov notranji dizajn. In kot rdeči jagodi na smetano sta nas usodno podkrepila še maestro otipljivega sveta – Edo in Zakladnikar – mag duhovnih dimenzij in kvalitet. Edo je k nam na priporočilo Gerte Kuper Arčimboldo prišel preko Javnih del kot prekerni učitelj tehničnega pouka, štromar, vodovodar in še pa još. Pri nas je dočakal penzion, Gromki in sčasoma celo Metelkovo pa je kot Mojzes popeljal iz vic samoorganiziranih čiščenj, ad hoc remontov in tehničnih improvizacij. Človek roka, junak dela. Zakladnikar je bil z druge plati poosebljena senzibilnost, erudit s slonjim spominom, enciklopedija na dveh nogah. Oplemenitil je Gromki z glasbenimi presežki svetovnega formata, vzdušje v klubu z dokončno afirmacijo koncepta dnevne sobe, širši kontekst pa z veščino usklajevanja. Dobrodušni mali veliki mož je na notorično atomizirano metelkovsko sceno deloval kot sekundno lepilo. Hokahej!

No, kot slaboten poodmev El Niña je Dren najprej iz rokava potegnil poslednji adut. V belo Ljubljano je pripeljal pariški kulturni center La Vilette in ga predstavil kot kopi-pejst razvojni model za Metelkovo. Genialno. Francozi so imeli genialnega prosvetljenca Jacka Langa za kulturnega ministra, mi pa miopičnega Kurza od Ofce van de. La Vilette je štartal z nekaj milijoni frankov državne podpore in z garancijo rednih dotacij, mi smo še vedno žicali Sladkogorsko Sladki vrh za rolce sekret papirja z napako. Dren je maškarado priredil v veliki mestni sejni dvorani, z mamo županjo in vsem, kjer so naduti Frankoflanci eksplicirali, kako in zakaj se vrti svet in nam celo mahali s tremi predstavniki hendikepiranih, ki so izgledali kot Sergej Bubka, če veste, kaj mislim, ker da pri njih so vsi segmenti družbe enakopravno zastopani. Pa je nekdo iz našega YHD dvignil krhko ročico z vozička:

»Kaj pri vas hendikepirani ne morejo govoriti v lastnem imenu?«

S tem je bila debata zaključena. Delegacija poparjenih žabarjev je sofisticirano preklinjajoč Drenovo matko odfrlela nazaj v Parigi.

Korist od te safalade je vseeno bila. V degutantno rokokojski sejni dvorani smo drajsali riti na preklopnih sedežih iz usnja in haj kuoliti hrastovine. Ker je bila mestna kamarila že v kompletu navlečena na Ikeo, so le-te kmalu zatem nadomestili z ultramodernimi jajci iz črne plastike. Da si bodo iz njih poslej skrajno stajliš metali polena pod noge, slejkoprej v varnem zavetju špehatih angelcev in nabrekle pozlate. Mislim res, kriminalen ognjemet neokusa. Hrastovi fotelji so čakali abmarš na deponijo na Barju, ko sem na namig tajnega informatorja preusmeril šoferja kamiona na Metelkovo in s preostankom za majhen bakšiš osrečil celotno ljubljansko alternativo. Tako danes mozoljasta rit nekega pankerja, rejverja ali pač neohipurja poljublja isto sedalo, kot so ga še nedolgo tega kušvali rokoko spojlerji naših mestnih svetnikov in mučenikov. Dobra stvar, tale demokracija. D stroj za mešanje jogurta. Ma dobro, našemu parniku je to zgolj okrepilo propeler. Zadeva je laufala, interno in tudi eksterno. Opletajoča sinusoida znotrajmetelkovskih odnosov je spet enkrat letela v nebo. Sklepala so se sveža zavezništva, projekti, akcije, kar je rezultiralo v top konjunkturi.

Z Zakladnikarjem sva imela dolgo zgodovino delikatnih odnosov. Ko se je bil pred mnogimi leti v Škurcu alternativno poročil z znano igralko, sem ga v čelni bajramični maniri ozmerjal z vikend-anarhistom, kar je najino druženje zamrznilo za sedem, osem let. Majkumu, sem se potem žrl. Nima Ljubljana neskončnih zalog kul ljudi. Ampak skupni prijatelj in mečmejker Bonrut naju je vendarle spravil. Za ogrevanje je Zakladnik naravnost z Druge godbe privedel londonske Pakije Fun<da>mental, ki so s peklenskim, pošteno kritičnim DJ setom dali tinte pit poltisočglavi množici v in pred Gromkijem. Take mase še ne. In potem so ljudje kar ostali: čisti zen, radost in Batageljevo vino. Nobenih medčloveških tenzij nikjer. Okajena kot vinski spužvi in bratsko objeta, sva z Zakladnikom ugotovila »no, zdaj smo pa tu res same pičke, naj se to pozna tudi imenu« in Gromki prekrstila v Klub Gromka. Da bodo zadovoljni tudi državni inšpektorji, ki so nam v neenakih curkih viseli za vratom, sem na modificirano tablo nad vhodom dopisal »samo za članice«. In Metelkova je postala Cura Metka. Zakladnik, mož mnogih imen, ki se je rad pošalil na svoj račun in se skladno z okoliščinami predstavljal kot Polizdelnikar, Zamudnikar, Prezgodnjikar, Popravnikar, oz. Repetentnikar, Cerflajšnikar (človek, ki se žre zaradi pizdarij, ki so jih spohali drugi), a je najraje slišal na Fatman, pa tudi Batmana se ni branil, je pariral z Defonijo, programsko perlo, ki je hvaležni klienteli servirala džez raritete in kuriozume furiozume. Marc Ribot je z gratis koncertom denimo napolnil Gromko do amena, pa Ken Vandermark, Henry Grimes, Robert Pjotrowicz, Johannes Bauer, Trionacria, Francesco Cusa v vseh pojavnih oblikah, Šejk Lô, The Sun Ra Arkestra, Manu Chao in Vinko Globokar. Če niso ravno igrali, so pa pri nas izživeli svoj prosti čas. Haj kuoliti. Vmes je nonšalantno kapnil kak DJ Plankton, Dani Kavaš, Terrafolk ali Čompe, kar nam je nakopalo sveto jezo patriarha džez kluba Grajo, ki je ŠPEHATO subvencioniran posiljeval klientelo z astronomsko dragimi napitki in parketarskim džezom, ki so ga povsod drugod že pol stoletja nazaj odpremili v notni muzej. Sveto jezo, ker je bil mnenja, da ima v metropoli samo on monopol nad džezom, pa tudi naše tršate, mislim tršate subvencije so mu šle ultra v nos. Udrihal je iz vseh kanonov, bilo je to oportuno, hkrati pa je dim smodnika zamaskiral 40 milijonov subvencij letno, ki jih je sam cucal iz državnega proračuna. Ampak vsak bik enkrat sreča svoj štrik: tudi Grajo nam bo enkrat hevi metal zašpilal. Lepo je rekel Erik Boros Vialka, ko je spet stopil na oder Gromke:

»It's so nice to be back in the fake banana republic of south german Slavs.«

Čeprav, bil je malo za časom: avstro-ogrci so bili aut, in je bilo teksaško salo. Zamolklo je drhtelo na mrkem obzorju in čez nekaj let tudi naši deželici ukradlo luč sonca. Mićo Mrkaić alias Mile Mrkva, diplomirani ekonomist ultra konzervativne ameriške šole Crnekie Melon, se je kot morska krava valjal v mulju dolarskega talibanizma in kot Duracellov zajček skovikal »super-market« in »smrt-parazitom«, to je tistim, ki za razliko od njega nič konkretnega ne počnejo. On bi take eliminiral. S pomočjo najmodernejših tehničnih pripomočkov in srednjega prsta ene roke je naračunal, da metelkovska golazen milijardno parazitira na državnih financah. Nima veze, če ni res. Mile se je hrabro zavzemal za enakopravnost vseh ljudi NA tržišču. Ker kogar ni na tržišču, ga ni. Samoumevno se je boril tudi za enakopravnost lastne riti. Le zakaj namreč bi on moral vzdrževati (SUBVENCIONIRATI!) lastno rit, če pa ta, z njegove perspektive gledano, samo jemlje in nič ne daje. Poskusil je vse živo, tudi bajpas, da bi s črtno kodo oplemeniteno rit priklopil direkt na možgane in preko zvitih kapitalskih povezav prispeval k pospešeni rasti trebuha, kamor je zaradi ugodnejših konjunkturnih kazalcev preselil vso svojo inteligenco. Ta kromirani mikser megle in jogurta iz uvoza je krasen, dasiravno grenek klimaks zlovenske mentalitete, ki rado hefta na križ po liniji – če ne delaš, si šoder, če pa delaš predobro, si gnil bajkonurc. Prava mera je v Zloveniji vse, pri čemer žal nihče ne pozna merskih enot. Opa cupa, v dva kalupa, gremo kokoškarji, gremo!

Tako nekako so si morali popevati klošarji in narkiči iz obližnjega metadonskega centra, ki so se pod plaščem povečanih mas in naše kratkovidne permisivnosti ulili na Curo Metko. Skupaj z razvajenimi sinovi čez noč obogatelih borznikov, menedžerskih prevzemnikov in drugih herojev privatizacije. Ista bagra. Sen miroljubne, do vseh odprte dnevne sobe s pripadajočim dvoriščem je bil kratkega daha. Otom potom. Tu naj zadošča, da je povečan priliv žejnih ust in drugih telesnih odprtin zahteval ustrezno povečanje rok, ki bi naj to servisirale. Kadrovnikar in jaz sva stalno iskala nove hišne didžeje, programce in kelnerje. Pri tem sva bila včasih bolj, včasih manj srečne roke. Zaposlil sem denimo Ido, kadar je špricala šolo, pa mamo Senado tudi in potem nekako po difoltu še njene mafijaške kanalje, ki so kajpak kmalu zahtevale več. Neke noči sta se ob uri slovesa pojavila neznanca in v ne preveč ubranih jambskih enajstercih zahtevala reket, oziroma varščino. Na grožnjo s pestmi je Filozofnikar odgovoril s Hobbesovo krilatico »človek človeku teniški reket«, jaz pa sem spontano predal blagajno in ključe:

»Eto, kar sama furajta celo zadevo, če se vama stvar zdi tako profitabilna.«

Striktno v dvojini. Majkumu, tega ni bilo v njunem scenariju. Dobila sta otkaz. Senada tudi. Idin zaslužek pa je bil poslej dosledneje pogojen z mojim zadovoljstvom doma. Kjer je bilo nekako takole: vonj, okus in viskoznost intimnega organa so zrcalo ženske. Oziroma izbranca, ki sme prenicati vanjo. Delijo se na kristalke in černozjomke. Mislim pičke. Ime korektno označuje njihovo kvaliteto, pri čemer barva las ne igra baš nobene vloge. Anja iz Irana in Corinne Daena sta bili denimo kristalki, medtem ko so angležinje v glavnem černozjomke. Logično, če se pomisli na masten krompir in stare ribe, s katerimi si njihov rod že stoletja ubija jetra. A ne gre samo za prehrano, kompleksna je to stvar. Rusinje so na primer zvečine kristalke in seveda jih imam raje kot černozjomke. Kakorkoli, ali je gost žmoht ali bistra studenčnica, odloča več faktorjev, od katerih je kardinalna hipoteka psihopomij. Fri majnd je kristal, veliko psihopomij je černozjom in Ida jih je imela čez glavo veliko. Pa sem jo vseeno rad lizal. Ona pa ne. Preferirala je penetracijo, da ji držim gazelje noge čim više in čim bolj narazen, da se počuti kot seks Jezusa, Anuša ali kaj in da sem čim dlje od njenih polnih ustnic. Tako blizu, a daleč. Poznamo to. Adam in Reva.

Ljubil sem jo kot Lenko Fuks. Da bi dobri trenutki trajali večno. Ostalo pod tepih. Vsake toliko me je ipak prijelo, da ji odguzim enega Džingiskana, samo toliko, za kontrapunkt, za konfirmacijo atamana. A Džingiskan je bil v nulo nou gou. Pravzaprav je vsak izbruhec strasti sprožil železno roleto.

»Si končal?« bi vprašala Ida, na način, ki je bil bolj kot vprašanje ukaz. No ja, te pa sem zehal in se zlagoma levil v Lenko Fuksa f kompletu. Opazovalec, kronist.

Idino provenienco je izdajala poudarjeno pravilna izgovarjava, z drobnimi lingvističnimi zdrsi: »kaj si si pričakoval« ... ultra simpatično, kar za domov vzet. Doma pa se je v nebo pela stena El Capitana, smer oče-moški-ljubimec, brez oprimkov in klinov, hudournik granita, ki ga ni kazalo preplavati. Znala mi je fenomenalno kravžlati živčke. Enkrat me je pritirala tako daleč, da sem jo našutiral v rit. Po trodnevnem embargu na stike pa je namignila:

»Želim si, da bi to storil ob kaki drugi priliki.«

Tako sem postal kralj spen-kinga. Ida je bila spenking fajn girl, Zlovenija pa pridružena članica evropske družine držav podpornic postmodernih spolnih afinitet. Kako zlahka žrtev privzame vlogo rablja in zmagovalec sprivatizira vse lastnosti premaganca, predvsem tiste najslabše. Tako na osebni kot na masovni ravni. Hja. Sicer smo na Beethovnovi shajali čisto v redu. Samo zrak je bil gost. Preveč duš, preveč zgodb. Ko se je ponudila priložnost – Hublpihler je spet nekam smuknil, sem svojo nomadsko jurto preselil k njemu. Idi se je prikazala Marija, mislim, iz slavonske čumnate v trisoben flet. Rimski zid in Dallas rekorc za soseda. Pa niti volilne pravice še ni imela. Takorekoč Julija Timošenko ljubljanskega Barja. V švarcvajs ediciji. Pa samo smehljala se je in bila lepa. To je pauer, čisti vudu. Oči odgovornih urednic revije Fortune so se zapičile v južno flanko srednje Evrope. In zgrešile poanto. Pauer in vudu sta dogajala na Metelkovi. Večstezno, večplastno in vsepočez. Godili so se čudeži in mirakeljni. Folk je kar prihajal. Denimo Bine, mizar iz Pijave gorice, ki nas je fri of čardž, za jerbas kvalitetne zabave zalagal z vrhunskimi produkti samoniklega tišlerstva, z ročno poliranimi in po meri izgotovljenimi plohi iz sadnega drevja. Skrajno kul. Za razliko od mestnega izobraženstva, ki je prejkone cuzalo ali pa paslo zijala – kot bi vsi polagali doktorat iz antropologije vsakdanjega življenja –, se je Binetu zdelo prirodno, da če nekaj dobi, tudi kaj da. Od srca in to, kar je kulminiralo v donacijo impozantnega šanka na L. Zasedel bi pol Gromke, pa smo ga podarili novi pridobitvi Metelkove, klubu Mevža pri koritu, ki je vzniknil v Hlevu za galerijo Alkatraz. Kompleten MKNŽ Ilirska bistrica je presedlal k nam, vključno s frštekarijo in komet-pop bendom Žoambo žilet workestrao. Staroselci smo takoj parirali z ustanovitvijo benda Zlati kastrioti, po Kastriotu – albanskem domoljubu, ki Albanijo reši Turkov in V. Simonitija. Šefa Zlatih kastriotov sta bila Mare K in Iztok M. Slednji je po novem fural Šengensko, kasneje Šenkensko kuhinjo, drugače pa živel od spektakularnih odrsko-astroloških ekshibicij. Ko smo denimo na nekem fuzbal prvenstvu premagali Yougo s 3:3 je primerjal horoskopa Z. Zahoviča in F. Prešerna in bogme, pesniku zvezde ama niso bile baš naklonjene. Nič čudnega, da mu golobi še danes sredi mesta in belega dne serjejo po glavi. Slava mu. Imeli smo še enega mizarja, avtohtonega Prekmurca Daniela Giorguttija, ki je bolj nerad mizaril, zato pa je toliko raje soustvarjal TLŽ epizode. Te so doživljale svoje prirodne metamorfoze in po novem parodirale žajfaste serialke, ki smo jih menjali kot papirnate gate. Esmeraldo smo odpikali v petnajstih sekundah. Mestece Peyton, Izgubljenje v vesolju, Dinastija in Vrtičkarji so vzeli malo več časa. Giorgutti je bil s svojo smrtno resno predanostjo za crknit smešen. Enako Babaloo, ki se je na begu pred odvisnostjo loteval stvari, kot bi bila njegova glava na kocki. Sami borci in DJ Borke, vajeni surfanja po paralelnih svetovih. Multitasking smo imeli v mezincu, še preden so amerikanerji sploh zguglali ta begrif. Imeli smo skratka ekipo, ki bi z malo več inklinacije do Downovega sindroma mimogrede osvojila Belo hišo, Dau Džouns in Downing strit. Nekako je vse sedlo vkup: na eni strani Mavrica, gostišče Iskrica, legendarna Naproza, na drugi hotel Pank in Taborska cerkev. V neposredni bližini sta se nastanila Rastko Mučnik in Slavuj Žužek. Milan Pajk je z džanksi iz metadonskega centra držal okope, Silvan Omerzu in Tomaž Šalamun tudi, prištulil se je še Švarc-Šiling. Sama krema od elite. In Đoko, romski kralj Friškovca, ki pride iz Freistätte, pa musli molilnica na začetku Grablovičeve, pa Orto bar in Druga pomoč in naš dobri kolega Rade s.p. Mohorowitz je šestdeset na uro šopal pisateljsko kariero. Presedlal je na S/M prozo in bil za to deležen kritiško-mee-dijske hvale. Konzervativci, se pravi velika večina, so mu sicer očitali rahitičen dramaturški lok in psihološko nedodelanost karakterjev, a Moho se je tolažil, da bodo prave face, že znale ločiti flanc od semenčic resnice. Zbirko romantičnih črtic mu je ilustriral sam Miljenko Licul, avtor zlovinskega pasoša in thalerja, valute, ki je sicer bolj redko zatavala v moje roke, a sem zato imel toliko več časa za občudovanje njenih estetskih vrlin. In še set rezervnih thalerjev je Licul oblikoval, ki so ga ziheraški Zlovinci naročili za primer, če bi jim kak čefur spet uzurpiral bančni sistem. Mislim, velika so bila to imena. Jebeš Brkli in Beverli hils. Friškovec je bil center Ljubljane, Zlovenije, oziroma srednje Evrope, se pravi planeta. Energija je bila sto procent prava. In primerno razparcelirana. Organizatorske dolžnosti sem lahko mirno zapostavil na račun kreativnega šusa.

Z bratskega severa je prišlo vabilo na gledališki festival v Leningradu, ki se je že spet imenoval Peterburg. Mislim, odloč'te se že enkrat, al' bo tič al' bo miš. Leningrad ima hudo podzemeljsko, promenadne tekoče stopnice, ki strmogljavljajo sto metrov pod zemljo, resne tunele, ne tista klavstrofobična londonska čreva. Hiše imajo žlebove, v katere bi mirno stlačil Kate Moss in do riti tudi princezo Diano. Mislim, Rusi niso picajzlarji. To gre Angležem tako na kurac. Bil je poletni solsticij, s povsem nadstandardno vročino. Stare sovjetske hladilne skrinje so pod pezo povpraševanja stahanovsko hrople in pljuvale mlačen pir. Ne samo zato so si domorodci raje natikali sto- ali dvesto gramske naočnike vodke in to kar za zajtrk. Svet je potem prijetnejši na otip. Tektonske spremembe v deželi so najbolje ilustrirale nove tablice z imeni ulic in trgov, pod katereimi se je šopirila reklama za koko-kolo. Kdove, če ni bila natisnjena tudi na dnu novih ruskih potnih listov. Morda je naš ekspresni spotakel v Puškinskaji, leningrajski sestri Metelkove, ravno zato žel mešan odziv. Dramatizacija ponovne združitve vseh Slovanov v Vsemirju in v proto ruščini se je reformistično kalibriranim mužikom vendarle zdela preveč obešenjaška. Zna biti, da je bila severnjaška zadržanost v igri. Pušenje kubanskih cigar, uživanje nemškega müslija in srfanje po internetu v breztežnostnem stanju je vsekakor izmamilo nekaj hahljajev. Bistvene so bile itak bele noči, križarjenja po kanalih severnih Benetk, s progresivnim jačanjem dioptrije vodka naočnikov, ki so v dopoldanski sparini nabreknili v enook teleskop. V takem stanju je bilo snovanje reportaže za liberalistični časnik Gladina vse prej kot lahko. Jebenti postranski zaslužek. Nič čudnega, če sem izzvenel kot surogat Blaženega Ogorevca. Tistih nekaj ur povratnega leta je bilo premalo za kvalitetno streznitev, ko smo se že znašli na kuclju nad Kranjem, kjer smo dramsko inavgurirali digitalizacijo vesoljne Gorenjske. Malo smo binarno skovikali, pogreli nekaj ruskih astro-fint in krepko omolzli tolovajski koncern Telekom. Maščevanje za vse tiste divje privatizirane samoprispevke in voluntersko kopanje jarkov smo proslavili na poti v grad Mala loka, na n-to edicijo festivala Forbidden Fruits of Civil Society in po predstavi omagali v mokri detelji bele Dolenjske. Zjutraj sem imel glavo kot baron Münchhausen in nos kot Cyrano de Bergerac, a poletje, ko so se festivali in prireditve kar vrstili, je zahtevalo svoje, pa še jubilejni četrti Gromfest se je ekspresno bližal. Bil je bolj glasbeno naravnan, pa dokaj eklektično, od šiki-miki ciganov Amala, preko raznih elektronskih permutacij, do morda najboljšega benda pri nas, tria Lolita. Iz tujine je prišel Roberto Castello s tanc-instalacijo Bioscultore in pa retoromanski Circo immaginario. Zraven je bil tudi Najmanjši leteči cirkus B. Petkovića-Olija, ki je sicer posnel vizionarski filmček Pobeg z Metelkove in kasneje zaslovel v Parigiju. Ana Monro je prikazala Piknik, Dejmo pisn't teater pa dramo Rezervar dogz. Čez vse so tolkle Postinformacijske dražbe, kot parodija na neoliberalistični teror, vsako noč uro pred polnočjo. Gogi Demagogi je mlatil z gorjačo iz penaste gume: prvič, drugič, prodano moronu v šesti vrsti! Na Gromfestu je premiero doživel naš novi pirotehnični spotakel Pur, za katerega je glasbo sprogramiral duet Ransom Logic. Zažigalne tehnologije so od prejšnjega leta doživele skokovit razvoj. Razvili smo vrsto novih kinetičnih strojev, ki so nadgrajevali izume iz filma Life of Brian in v kombinaciji z modificiranimi kitajskimi pokalicami ustvarjali avtentično Sodomo in Gomero. V izogib kadrovskim lomom zaradi mojih spornih karakternih potez ali pa pomanjkanja časa, sem si omislil dve ekipi sodelavcev. V prvi sta bila srčni prijatelj Bonrut in njegova Masara, v drugi pa Jaka Moda in Renata Granata, kar je rezultiralo v flegmatični in papreni inačici Pura. Verno sledeč praktični zasnovi spotakla, ki je bil ultra low-key, brez dragih tehnoloških kapric, brez reflektorjev in mešalk. Ozvočenje je bilo skrb organizatorjev. Veliko infernalnih viž za malo denarja skratka. Pur je šel dobro v promet. V radost dežurnih gasilcev, ki so komaj čakali, da se kaj sfiži, da bi potem oni lahko spasili huliganski svet. Uzalud su se nadali. Renata Granata se je tudi sicer močno angažirala v Gromki, programsko in kadrovsko. Osrečila nas je s fantom, ki je slišal na ime Pero O'Šiška. Zaradi brata frančiškana na pravi poziciji so mu bile odprte dveri in jasli, o katerih smo ostali Metelkovci lahko samo sanjali. Tudi če bi hoteli. Pero je imel dostop do najsvetejših vatikanskih relikvij in tako je enkrat pospravljal za konspirativno kongregacijo v Bad Tölzu na Bavarskem. Križarske kislice so po opravljeni ceremoniji enostavno pozabile kosti svetega Frančiška Asiškega, mislim, kakšna šlamparija, pa sta jih Pero in brat po krajši kontemplaciji večnosti naložila v gepek volcvagna, smer kanclija zakladnika msgr. Severinija. Asiškovo zarebrnico in ostalo bi mu gotovo strumno predala, če ju ne bi tik pred ciljem dokaj nemilo prestregla mobilna enota hudo zašvicane švicarske garde. Le korak je od poštenjaka do bedaka. Mislim, Pero je bil kampeljc od fare, vedno napušen kot Mario Špinel, s crknjeno hobotnico na lasišču in nazaretsko flegmatičen, kar nam je nemalokrat prišlo sila prav. Poleg tega je bil vrhunski kulinarični mojster. Njegov zajček v pečici je bil osmo čudo sveta. In prav je bilo, da je osrečeval Re-Nato Granato, ki je bila v prejšnjem življenju isker arabski vranec, če veste, kaj mislim. Ne veste.

Pod črto vzeto je bilo leto 99 Zlata doba Metelkove in širše, tudi zame seveda – točno na prehodu iz epohe, ko smo čevlje še loščili z globinom, v čas, ko je Zlovenec Zlovencu postal največji Cigan. Ida pa je pogosto mislila na očeta. Na veliko je nastopala v žajfnici Družinska & občinska sirota. Res, bolj redko sem bil doma, a ko bi vedela, kolikokrat sem med službenimi potovanji z Levanko Šakić tolažil Višnuja, ki je furt na furt mislil nanjo, bi … se škandalizirala. Masturbacijo je dojemala po muslimansko. Če se ne motim. Če me več dni vkup ni bilo doma, mi je do ure natančno vrnila s kampiranjem pri Senadi, ki je za svoje poslovne operacije vtem najela garsonjero v Šiški, čeprav še za najemnino ni imela. In ko mi jo je uspelo spravno odpeljati na obed v japonsko špajzo Sušinama, cene pa kot pri Tiffanyju, jebenti in se je že zdelo, da bo Višnu vendarle pokonzumiral svojih pet minut slave, se ji je to spet zdelo pretiravanje v drugo smer, piškavo fračkanje. Z Ido je bil križ. Vedno sem bil en korak zadaj. Kot ena mona, ki izgublja kas s časom. Včasih sem se dejansko zalotil buljiti v sekundni kazalec na uri, misleč, kako v nič tratim dneve za turobno pičozo. Potem pa so spet tatinsko zažareli trenutki, ko se je svet zgostil v obstret kuhinjske svetilke ali pa vzglavnika na najini postelji. Mislim, bila je Hublpihlerjeva, a stesal sem jo jaz.

Za Silvestra 2000 sem jo peljal na Cres, Lubenice, kjer sva parkirala ritensko nad prepadom, bingljajočih nog pila najin šampanjec in nazdravljala Jadranu, ki je dimil na jugozahod. Škura bura je kombi stresala kot kastanjeto, a midva sva pod sibirskim puhom ležala zlita v izjemen koitus reservatus, z vso dolžno bližino in samo razrvanemu mrdanju fedrov gre hvala, da nama je med koraldami smeha prišlo. Nekaj dni zatem se nama je pridružil kompleten zbor mojih prijateljev, Ida jih niti ni imela in tam na obali Vranskega jezera, ko je neuspešno poflirtala z vsemi, mi je dokončno sinilo, da je najin odnos vojna, war, rat, da bo vedno tako in da nov milenij ter Y2K tu ne bosta nič spremenila. Neopazno mi je v srce zarinila kol čustva, ki ga do takrat praktično nisem poznal, in sem ga pri drugih silno preziral, kol ljubosumja. Zadeva se je odločno poglobila med čipičip počitnicami v Antakyji, Turčija, kjer sem odkril, da domorodci en masse obvladajo tajni trik pridobivanja naklonjenosti nežnejših polovic: tarči se tiho približaš od zadaj, se s sladkim mrmotom neopazno izluščiš iz šuma akustičnega okolja in flop, se desiderati userješ v srce. In kaj vidim tam v Turčiji? Da je moj alkimistični trik takorekoč nacionalni šport, da modeli igrajo vsi proti enemu in da sem ta eden jaz. Ida me je z mrzlo dlanjo držala za jajca. V bistvu ji moram biti hvaležen za spoznanje, da je življenjski motto »coito ergo sum – fukam, torej sem« morda vendarle prej »coito ego sum« in da je suma summarum pojnt lajfa to, da puščaš stvari za sabo. Pa da to niso samo ruševine. Po možnosti.

Nisem imel srca, da bi jo pustil in si nojevsko rekel ah, bo šla že sama. Ko bo. Začel pa sem se stransko udejstvovati. Kot se pogosto zgodi, se je Petra Potiho kar sama izbrala. Potem, ko sem ji že šestič rekel, da pri nas že ne bo delala in sem zapahnil dveri Gromke, me je vsrkala v svoj tunelček ljubezni stoje, s kavbojkami do gležnjev. Pa neka konceptualna artistka me je snela, ki je na krilih homobranskega pedigreja doživljala nesluten uspeh, tudi internacionalno. Sem mislil, da bo ne vem kaj, fukat kolaborantko, pa je bila pod kožo rdeča kot Pepca Kardelj. Seks je dojemala kot garaški projekt, s ciljem, da partnerju od vseh žensk na svetu ravno z njo najlepše pride. Gnala se je kot zver, jaz pa sem ekumensko ležal na hrbtu z dlanmi za temenom in jo šuntal, da še. Santa Maria, zna seks biti zabaven. Ljubil sem, če sem videl, da se kdo trudi zame.

Potem sem se jaz laže trudil za Curo Metko, kjer je vse teklo kot po loju. Če odmislim epske boje z džankiji in klošarji, ki so po porciji v metadonskem centru množično romali k nam in z domišljeno ofenzivno tehniko reklamirali teren zase. Kot češ, kaj vi tu skvotate ilegalno, pa še davčnim obveznostim se izogibate. Preko dneva, ko sem bil v glavnem sam v akciji, je postalo neznosno. Najgromoglasnejši in najpametnejši je bil Tomo alias Lojk, ki je odlično govoril špansko. Zakaj le? Vedno znova je dajal impulz za vročo debato, recimo o karakteristikah novega bemflna M5, kar se je neminovno izrodilo v živalski krulež z elementi sumo borbe. Trideset modelov, ki kot pacifiške haloge opletajo sem ter tja čez Trg brez zgodovinskega spomina, enostavno ouvr d top. Občasno je Lojka na Metelkovo prišla iskati trpka mati, k čemur je ta hipoma mutiral v krotko pišče in šel. Na južino ali kaj. Kako sem ji bil hvaležen. A najkasneje čez dan, dva je Lojk spet zakurblal svojo Jerihonsko trompeto. In bili so tam še dilerji – novopečena kranjska bagra, bosanska mafija, srbska in albanska in cvetober kronikov: Dule, Jasmin, Žibert, ki so, ko jim je oktanska mešanica naredila slabo, iz čistega miru kaj zažgali, razbili in to. Bil sem na koncu z živci. In precvikanih jeter. Mislim, žolč mi je plinkal z ušesnih mečic. Neredko sem navlekel rumene rokavice in, čeprav bojazljive nravi, pograbil kol ali polcolsko cev. In se potem še ure in ure interno tresel. In kromirane čeljusti trudoma zverižil v nasmeh, ko je Hikmet Preljocaj s kombijem dostavil novo porcijo alka za klub. Hikmet je čez teden delal kot Kitajc, po štirinajst ur plus, za vikend pa je švignil na Kosovo, v boj za svobodo, ki je že prišla. Naučil me je par hecnih albanskih besed – dreka, darka in to, kar sem takoj s pridom vnovčil: z Darko na dreko (kosilo) in na darko (večerja), nakar oba dranka k njej na slam dunka za kvaliteten relaks. Tako mi je Hikmet rihtal bejbe in me tudi indirektno nasral, da sem si šel ogledat Albanijo, ki se je povsem po krivici drži neugoden sloves. V zadnjem bastionu Ilirov sem se naučil še več besed in ugotovil, od koga so stari heleni kradli ideje. Blazno mi je sedla beseda škriptor – pisec, ki mi je plastično iluminirala možgane s kombinacijo učene latinščine in škripanjem nalivperesa. Pa mladi župan mesta Tirane, ki je vse tiste kurnike dal prebarvati z živimi barvami, da je narodu nemudoma zrasla morala. Spal sem v hotelu makina štepija, pri čemer makina ne potrebuje prevoda, štepija je pa hiša. Se pravi sem Mohotu spet enkrat spulil kombi v privatne namene.

V Gromki, ki je bila zame center vesolja, sem se med ostalim tudi oblačil. Opremljal sem se z vsem tistim, kar je pozabljiva raja pustila tam: rekelci, puliji, majice, marele, nahrbtniki … Babe, torej mama, sosede, ljubice in to, se niso utrudile govoriti »joj, kako mladosten še vedno izgledaš«. A je kaj čudnega, če pa sem bil v veliko prekratkih hlamudračah reperja Klemna Klemna, ki jih je usral na lokaciji, ko se ga je spet enkrat ucmakal do jaja s pod pazduho prešvercano ceneno žganico in sem ga s Tito-Ranković metodo moral vreči čez prag. V treznem stanju je bil model čisto prijazen. Svašta so ljudje puščali pri nas. Spočetka me je še imelo, da bi kakega raztresenca izsledil in mu vrnil lastnino, pa sem se hitro premislil. Le kdo vam je kriv, da živite v kulturi preobilja? Edino ko je Rudi Šeligo za šankom pozabil smoking, sem mu ga naslednjega dne lastnoročno odnesel na sedež kateheta za kulturo, v upanju, da bo padla kaka spodbuda iz ministrovih specialnih rezerv, ampak jok, taki bonbončki so bili rezervirani za režimskega fagotista D. Janičarja. Za nas so bile bolj primerne beraške opere ala »Ko me vidiš v gibanju, veš, da odhajam«, ki sva jo z Mohotom sproducirala z združeno luknjo in figo v žepu. Prizorišče je bilo postavljeno v operacijsko dvorano, kjer se trije specialisti ubadajo s sanacijo pacientke, za katero ni gotovo, da ji sploh kaj manjka. Ker so tudi doktorji zgolj ljudje, se med posegom pojavijo komplikacije, ki jih rešujejo z dodatnimi posegi, ki sprožijo nove komplikacije. Ena tistih zdravniških dram iz črne kronike, ki svoj epilog rade dobijo v onostranstvu je bila to, darkerska komedija, ki je eksponirala pozicijo vseh nas, v primežu med naravo in zvečine toksično kulturo. Rdeča nit je vodila od Frankensteina do genske tehnologije in valjda to ni mogel biti nek hit. Ljudje ljubijo uspavanke, poskočnice in koračnice, za kaj drugega niso pripravljeni razvezati mošnje. Igralke in igralci, ki so bili plačani po učinku, so naju z Mohotom gledali izpod čela. Spet enkrat se je začelo šušljati o poneverbah in klientelizmu.

Prvo leto tretjega milenija je bilo sicer nerazburljivo. Vsaj na prvi pogled. Bilo je to leto vulkanskih izbruhov po vsej zemeljski obli. Pa leto, ko je dokakal Milošević, se naduval V. Putin, ko je Ariel Šaron aka Plavi Radion šel v spremstvu stotin holivudsko oboroženih robocopov na edukativno ekskurzijo v mošejo Al Aqsa, leto, ko so smart klinci pognali Mozillo in ko je Buš Pavijan mlajši sfingiral volitve. To se je preprosto moralo zgoditi. Zadrtim neokonzervam in cionistom se je že bledlo od nepofukanosti. Mislim, pripravnica Monica Lewinsky je že zdavnaj deponirala Klintonovo spermo v laboratoriju za plemenitenje dedne zasnove v Dimoni, oni pa še vedno na suhem. Ma jebeš dummykracijo, so si rekli in po partizansko vpadli v predsedniško palačo. Pri nas, v zakompleksanem kvazi Portoriku, so se župniki in županje menjavali, trip pa je ostajal isti: v tujini so se ob vsaki priložnosti bahali z našimi dosežki, doma so nam trmasto sporočali »niste potrebni«. Okej, morda je to dejansko bila vsa resnica, res pa je tudi, da so driblerske sposobnosti naših političnih oponentov občutno napredovale. Janičarske metode so izpodrinile satenaste rokavičke. V bistvu so nam brez sramu kradli finte, kar je človeka – če je za trenutek stopil iz lastnega okvirja – vendarle navdajalo z določenim optimizmom. Eppur si muove in to. Na obzorju se je denimo izčrtala nova grožnja, scenarij, po katerem naj bi umazano raboto naše eliminacije sprovedli kar bratje in sestre kulturniki sami. In ti so, kot vemo, najbolj krvoločni, mislim lastni bratje in sestre. Če v primeru ljubljanskih akademij o kulturi sploh lahko govorimo. Skratka, uvaliti so nam hoteli glasbeno, likovno in igralsko akademijo, pa da se bomo glede prostorskih detajlov potem že sami med sabo zmenili. Metelkova bi gotovo končala v šesti kletni etaži ali pa na sinjem firmamentu, toliko je bilo jasno. Bili smo proti, kakopak, a tu je bila medijsko-javnomnenjska kleč: le kako smo lahko proti plemeniti kulturi? Smo mi barbari ali kaj? Rešila nas je neartikulirana popadljivost dotičnih dekanov, na čelu katerih je šavsala Meta Hočevar, ki so se lastnoritno posrali v svoj PR lonček. Poleg tega smo preventivno parirali z ustanovitvijo Evropske akademije za 1., 2. in 3. življenjsko udobje. In ko smo bili že pri stvari, sem se še malo zatopil v učene spise. Predvsem najbolj neoprijemljiva vseh znanosti, ekonomija, me je zaintrigirala. Pri čemer sem kolateralno odkril teorijo UTD, Univerzalnega temeljnega dohodka in Srečne brezposelne. Teorija gre takole: v današnjem stanju družbe preizobilja na eni strani in strahovite neenakosti na drugi, je logična in nujna zahteva, da je vsak Zemljan, ne glede na raso, nacionalnost, spol in starost, od rojstva do smrti prejemnik Univerzalnega temeljnega dohodka, v višini, ki mu omogoča dostojno preživetje. In to ne glede na to – to je posebej pomembno – kaj v življenju počne. Če pa kdo poleg tega želi biti še kapitalist, s'il vous plait, ic a fri kantri. Poenostavljeno: revnim komunizem, bogatunom kapitalizem. Bolj praktično nastrojeni Srečni brezposelni so si na prapor zapisali čudovit Tsai Wenov kroki:

Ko sem dejaven, me gleda gora

ko sem nedejaven, gledam goro

oboje se morda zdi enako

vendar to ni

ker nedejavnosti prekaša dejavnost.

Glede na to, kako sranje producira človeštvo, kako škodo povzročajo zaposleni, Srečni brezposelni preprosto zahtevajo, da so za svoje nedelo ustrezno nagrajeni oziroma finančno renumerirani. To so zahteve, ne pa tisto sindikalistično hlipanje za procentek gor ali dva. Notorično nerazgledanemu čitateljstvu beletristike bo to kakopak cel misterij, da ne rečem bavbav, a stvar absolutno lahko funkcionira. Če je le malo volje v igri. Ki pa je ni. Kar mi gre strašno na jetra, še bolj, kot so mi na jetra šli klošarji, džanksi, njihovi dilerji in še posebej Tatjana Greif, ena teh tolerantnih ameb, ki me je na sestanku pri mami županji, ko sem ultimativno zahteval, da organi pregona razredčijo poplavo podivjane drhali, zgroženo napadla, češ da sem nestrpen in netoleranten.

»Lahko tebi, ki sediš v belo ofrajhani pisarni in maštaš o boljšem jutri, ki je stvar definitivne preteklosti. Ko pa zakoračiš na ulico, kjer te prejkone ni, recimo v klub Monokel, in pred vrati za las uideš incidentu, pa tekaš k nam na pomoč,« sem še jaz opral umazano žehto in nediplomatsko zapustil brezplodno čajanko.

Vojna za malo več varnosti je imela tudi svetle momente. Edo je recimo nekje zbrskal odsluženo varnostno kamero, ki sva jo potem pritrdila nad vhodna vrata, kabel zatlačila v luknjo v siporeksu, pod njo pa pričvrstila tablico:

»Smile, you're on internet!«

Bilo je to ravno v času, ko so fantje iz Kible začeli fantazirati, da bi celotno Metelkovo brezžično omrežili. Ali pa medeninasta plaketa naše obveščevalne agencije SOVA, ki sem jo z brati po kriminalni žilici nekega jutra sunil s sedeža te cenjene institucije in ga z epoksi lepilom zacementiral na Gromki porton. A taki štosi so bili za tiste z IQujem nad absolutno ničlo in ti niso bili v večini. Ko mi je res počil živec in mi je žolčnik naredil polucijo, sem pogoltnil ponos, zavil do bratov Črnogorcev in izpogajal, da bodo to oni počistili. Plačal sem in pikolovsko vztrajal, da usluga izključuje kakršnekoli morebitne bodoče zahteve, kar smo podčrtali po indijansko, s krvjo. Jebiga: kakorkoli obrneš, pri njih vedno dobiš po pički. Dokazati je pač treba, da je tudi tebe fotr maltretiral in mat zapostavljala in da ti za bolečino ni mar. No, jaz sem tako šefa silakov nevede okužil s hepatitisom C. Majkemi. Nekaj časa je potem na Metelkovi pokalo. Tudi zato, ker se je ob sredah, pa tudi druge dni, pri nas začel sestajati Motorkult. Ekipa intelektualistično naravnanih bajkerjev je s svojim izgledom in grmenjem dodatno ojačala preventivo. In je bil kmalu mir. Ki pa me je drago koštal. Kmalu po drugi svoboditvi Metelkove sem moral skočiti v Mavrico na Maistrovi, to je tam, kjer danes ždi Republiški katehet za kulturo. Prižgal sem vse štiri smernike, zaklenil kombi in skočil po kilo gipsa za Gromko. Ko sem bil čez minutko nazaj, je bil kombi vlomljen in moj nahrbtnik adijo. V njem pa dokumentacija našega zavoda Gromki z žigom, mejbitel z vsemi številkami, kompleten set ključev od Gromke, od Hublpihlerja, Mane in Bonruta, ki je bil na študijski sekluziji v Londonu in, kot višnja na vrhu Sacher-Masoch torte, celotedenski gromki izkupiček. Pred poplačilom računov, zaposlenih in pufa pri Preljocaju. Ostala so mi samo sončna očala, zelo priročno. Tako so manj izstopale solze, ki so se mi ulile kot potok. Jebenti mast. In potem sem še trčil v smoltajm dilerja Duleta, ki je ravno pobasal vse uporabno, ostalo pa vrgel proč. Lepo se mi je nasmehnil. Stoposto je bil on. Da bi ga žical za ključe in papirje, sem bil pač preponosen. Vlomil sem k Hublpihlerju, kar je zaradi jebenih antivlomnih vrat trajalo debelo uro in se še enkrat spontano zjokal, tokrat v slušalko. Hublpihler je izbral ravno tisti trenutek, da mi najavi skorajšnjo vrnitev domov. Dan zatem je Ida, ne da bi mi karkoli omenila, naposled, takorekoč zunajsodno končala gimnazijo in se preselila k dedku in babici. Njen mejbitel je bil gluh.

»Zdaj živi v Novi gorici,« je bila kratka Senada.

Iztok M me je potolažil, da najhujše šele prihaja. Fantastično. In čas mu je dal prav. Skupaj s puncami iz Tajne lože, Zakladnikom, Ferijem in samoniklim slikarjem Samotom sem se preselil v družinski kurnik za bežigrajsko obvoznico, ki je bil na ugodno razpolago, dokler lastniku, gostilničarju iz Kosez oblast ne skoti vseh potrebnih dovoljenj za temeljito obnovo. Bil je to krasen socio-eksperiment. Samouprava z minimumom sestankovanja, s krasno teraso za žure, oranžerijo in celim podkletjem za goste, študij, kramljanje in to. Dva pauer gejma in eno napsihirano samohranilko z dojenčkom kasneje je vse skupaj abortiralo v zaključno sceno iz Goldingovega romana Gospodar muh. A dan je tako lepo počeo …

Bilo je to tudi leto, ko sem se za preživetje honorarno začel ukvarjati z računalništvom. Nič pretresljivega, otvoril sem uindouse, dvakrat prebral navodila, se za bekap povezal z nadebudnim hekerjem in za skromno protiplačilo inštaliral programsko opremo ter trebil plevel s trdih diskov raznim književnikom in slično zapoznelim levakom. Modelom denimo, ki bi ob dveh zjutraj zagnali alarm, ker da njihov »Windows is shouting down« in da kaj zdaj.

»Aha, dopustite mu, da pove svoje, in previdno zaprite pokrov.«

Bolj paranoične je ogrožal »windows is shooting down«, analno nastrojene je motil »shitting down«, ljubimca neke preuranjene vdove pa »widow«, ki da ga bo v spanju ustrelila. Taka vraževerna bagra je bila to. Iz našega Emonca je ratala e-monca, kaj č'mo, jaz pa sem vsakič imel jurčka v žepu. Izdal sem celo brošurico »Windows za Talibane«, ki pa ni šla ne vem kako v prodajo. Pa tudi sicer, Linux mi je bil bližji. Čeprav sem buljenje v ekran črtil iz dna duše, sem do neke mere pofafal misterije svetovnega spleta. Če si njegov suženj, je internet vse, drugače pa nič. Kot loto ali trnkarjenje v septični jami. Šanse so, da ujameš kak odpadek človeštva, orodje je pa prav res zanič. Moj namen je bil kajpada ta, da lastnoročno sezidam osebno spletno stran. In ker mi ni šlo za infantilno samopromocijo, sem kak odpadek človeštva skušal zvito obrniti sebi v prid. Bil je kar dolg proces, preden sem dogural do sajta, na katerem so se kopičile svinjarije, ki jih počneta Izrael in njegov lobi. Ves tisti verski fanatizem, rasizem, umori, kraje, goljufije, cinizmi in cionizmi, dvoličnosti in licemerne laži, AIPAC, Jewish National Fund, The Ringworm experiment, Himnuta, Arkadij Gaydamak, Alan Dershowitz, Wolfowitz, Perle, Bilderberg Group, Mensch/Unmensch ideologija in Tali Fahima. Židje so valjda krivi za vse. Arabci za vse najebejo. Če se pozdravljajo salam in šalom, ob molitvi tumpajo eni z glavo ob zid, drugi pa ob tla in oboji pogrešajo kalamarček na lulčku, med njimi že ne more biti take razlike. Zbiral sem vse živo, od propagandnih flajšmašinc tipa CNN, Fox, BBC, Maariv, Yediot Achronot, pa do člankov, napisanih extra za Informationclearinghouse, na kratko ICH. Tako se je imenoval moj sajt. Trajalo je nekaj let, da je zadeva postala popularna, odmevna in donekod referenčna, pa se je nekega dne pojavil kodrolasec ovčjega pogleda in oslinjenih ustnic ter mi ponudil zajeten špeh zelembačev, če domeno prepustim v upravljanje neznani tretji osebi. Ni blema. Tudi če je tretja oseba Larry Brin, soavtor GIGANTSKEGA brata, ne tiste burleskne miniaturke, ki sliši na big brother in ljudskim masam zamegljuje pogled, ali pa zaradi mene sam Lev Leviev, magnat iz Buhare, ki v španoviji z izraelsko državo Palestincem krade še tistih nekaj preostalih zaplat zemlje. Pobasal sem doll-arse in mrtaf hladan iz čiste zlobe fural zadevo naprej, kot Infocleaninghouse ter nato kot Infocleaningmouse, dokler me nista obiskala kodrolasca ovčjega pogleda z ustnicami na žilet in mi izbila iz glave igračkanje z besedami.

Pa sem spet zbezljal petletko naprej.

Če skesano curiknem na premočrtni tajmlajn: skoraj me čudi, da tretji milenij ni dobil nadimka raketni. Po naših pirotehničnih dosežkih. Najnovejši spotakel Purissimo je dobesedno žgal. Bil je to zrel produkt – dobro domišljene novitete na solidno preverjeni bazi. Ničesar preveč, ničesar premalo. Udarno glasbeno podlago je sešvasal kolektiv B.A.S.T. Med tehničnimi novotarijami je kraljevala umno modificirana visokotlačna pršilka za pranje, ljubkovalno wap. Namesto z vodo in milnico sem ga filal s takrat še cenenim čistim alkoholom, ker se država še ni domislila pljačke, imenovane trošarina. Tako sem dobil eno- ali večgrbi plamen diaboličnih dimenzij in karakterja. Poleg spektakelskega je imel wap tudi jak dramaturški moment. Vsak informiran Zlovenec je vedel, čemu vap oziroma štrajfiks služi, namreč obrednemu pranju hišnega bogeca – jeklenega konjička in si potemtakem zlahka živo predstavljal, kako zlodejev zubelj požira njegovega vse. Izjemen identifikacijski moment je bil to. Pravi čudež, da nas RKC Zlovenija Inc. ni angažirala za svoje propagandne potrebe.

Kot se to rado zgodi, smo po začetnem uspehu poleteli na krilih konjunkture. Vsaka vas nas je hotela imeti. Nekako prirodno nas je doletela čast zastopanja R Zlovenije na svetovni razstavi Expo 2000 v Hannovru, ZRN. Čast, ki je bila izborjena po krutem boju s Čebelarsko Zvezo Zlovenije in cerkvenim oktetom Ajdovski štrukeljčki iz Artič pri Brežicah. Ne vem, komu gre slava, a cela stvar je imela odločno alternativni štih. Bili so tam The Stroj, cvetober pouličnih gledališč in Ana Monro s Piknikom. Slednjega si je ogledal tudi naš modri predsednik Milan K. Pripeljal se je v lepem mercedesu in z močnim pratežem GSG7. Nemci niso ničesar prepuščali naključju. No, Cajnko, ki je igral senilnega dedka na invalidskem vozičku, je refleksno dvignil svojo flinto in jo nameril v našega predsednika, komandosi GSG7 pa so bliskovito potegnili svoje Glock samokrese in jih naperili v Cajnkota. Nekaj mučnih momentov smo srca pestovali v gatah, nakar je osredotočeni Milan K rekel »je že v redu« in smo se vsi od srca nasmejali. Kot norčki na dvoru Ludvika štirinajstega. Piknik je skratka krasno uspel, nakar nas je protokol kot dobra mamka osrečil z darovi rodne grude, jedačo in pijačo.

Pot do našega ognjemeta je bila nasprotno znojna in solzna. Švabi so mi izpili kri s t. im. scenskim elaboratom, zapičili so se v vsako podrobnost, ki jo je bilo treba prevesti v njim razumljivo tehnično špraho. Namesto da bi užival, sem tako cel dan improviziral in iz globin spomina bezal gimnazijsko znanje fizike in kemije. Pri vsem tem picajzlarstvu so nas postavili pod nekakšna plastična jadra, instalacijo ali kaj, ki sem jo zaradi neprespanosti tudi sam zagledal šele, ko so prve rakete razparale nočno nebo in se od jader začele odbijati med razstaviščne paviljone in zbrano množico firbcev. Ti so za svojih dvajset mark vstopnine dobili svoj Feuerwerk. Ker ni bilo treba šparati, smo si špogali viskotemperaturni azbestni skafander, v katerem je čemel Jaka Moda, od glave do peta oblepljen z dinamitaško galanterijo. Ko sem ga prepražil z alkoholnim štrajfiksom, je pokal, piskal in cvrčal kot kitajsko novo leto. Veličastno. Za las je bilo alles in Ordnung, mišji lulek je ločil triumf od aresta. Švabi so tudi dobro plačali (se pravi naša država, da se je lahko pobahala pred Švabi), kar za Lahe ne morem trditi. Iz Hannovra smo namreč šli naravnost v Rim, v skvot Forte Prenestino, ki je bil nekoč papeževa smodnišnica. Sveti oče je v kupolast grič dal izgrebsti ogromen krater, preostali kolobar zemlje pa je prepredel s tuneli in vanje skril tone požegnanega smodnika. Zgodovina, cinična pička kot je, je potem v ta epicenter moči pljunila pleme ekoanarhistov in kot nekakšno historično sintezo še nas. Ampak najprej so nas morala rimska pezdeta okrasti. Komaj smo parkirali kombi, ravno toliko, da s starim prijateljem Albertom Brunijem spijemo kofe, je nek zmene vlomil v našo ropotarnico oksidiranega železja, in ker ni nič našel, je odnesel kovčič kaset, ki sem jih leta in leta, ure in ure pedantično snemal, sami hitovi max in jih verjetno za prvim kantonom, majkumunabijem, vrgel v koš za smeti.

Ker je bil Forte Prenestino v žlahti z Metelkovo, smo nastopali za materialne stroške in hrano. Organizator je kljub nelikvidnosti iz Neaplja pritrogal impozanten kup pirotehnike s poteklim rokom uporabe. Simbolična vstopnina je primamila množico ljudi, ki so se strateško umno razporedili po s treh strani privzdignjeni travnati brežini. Idealen pogled na inferno, rahlo od zgoraj. Nažigali in kurili smo v radost prisotnih oponentov kapitalizma. Rajnkega Svetega očeta nismo izneverili, in kapse v civilu, ki so komaj čakali, da nas pod pretvezo ogrožanja javnosti zašpecajo justici, je ljudstvu v zabavo izdal nervozen interes. A samo to. Forte Prenestino je bil tako kot bratska eksteritorialna entiteta Vatikan suvereno telo in če bi kapsi – la pula v lokalnem argoju, kaj več kot le gledali, bi hitro postali polizia nastradale. Bil je to verjetno naš najboljši samovžig. Čeprav jesenski spotakel v Piranu, za kriminalno združbo Zlati bober, tudi ni bil od muh. Specialno za priložnost nas je glasbeno spremljal mag novodobne elektroakustike Helmut Schaeffer, ki je tako divje trpinčil svoj laptop, da je pettisočvatni woofer zgrmel s podesta in na srečo ni nikogar ubil. Mi pa smo v zrak poslali morje smodnika. Oglaševalci so bili hin od sreče. Po seriji incidentov, ki so jih zakrivile neomejene količine sponzorskih napitkov, se je lokalna skupnost Fornače čoporativno pritožila na občino, nakar je organizator moral vsem plačati pranje avtomobila. Pa se je še vedno hvalil, kako poceni da je prišel skoz.

Na Fornačah, kakor v Rimu, ko sem z vodenim tirolskim pivom poplaknil saje solitra, fosforja, žvepla, minerskih vžigalic, aluminija v prahu in železovega oksida, bencina, etanola, parafina, scmarjenega kartona, perlita in kurjega perja v želodec, me je nekaj svinjsko zaštihalo v trebuhu. Refleksno sem se pretipal in istočasno dojel, da se do lastnega teleščka, ki sem ga bil nekoč z ljubeznijo negoval, obnašam kot krušna mati država. Že dolgo, predolgo sem živel na kredit. Bajrami je Bajramiju postal Nova ljubljanska banka. Magmatični ognji so me sicer fopali z energijo, a vmes so se raztezale planjave temnine, ki je kot slana puščava cucala viriliteto. Tudi Ida, po vokaciji najlepša človeška bogomoljka, je zavohala priliko in zopet izkazala okrepljen interes, ki je bil nasplošno slejkoprej v konstantnem upadanju. Spet sem se bolj pogosto vozil v Novo gorico in v njej fračkal svojo mladost. Moja pumpica, sem jo rad klical, Ido. Nekod sem prebral, da ima človeška ribica sonce, se pravi melanin, skrit v jajčnikih. Zato eni menijo, da pička hrani zadnjo troho spomina. Seveda ne škodi vedeti, spomina na kaj. Meni osebno se je bolj kilavo svitalo, razen to, da bo nekaj treba ukreniti. Odreagiral sem po pohorsko: nea boš ti fumflek mene jebo, pri čemer je bil s fumflekom mišljen verjetno bog ali kaj takega. V Nemčiji sem nabavil Basico, prašek za bazično korigiranje presnove, ki je ključ vsega zdravja, in pičil dalje z minimalno korekcijo kursa. Zdaj vem, zakaj se je tisti ruski podmornici reklo Kursk.

Nekaj več poudarka sem namenil brezdimnim predstavam. Mobilni spotakel Parada, ki sem ga insceniral z Maretom K, epohalnim odkriteljem Plastosov in Samotom L, magistrom alternativne elektrike, je pogojno že šel v tej smeri. Centralni akter je bil mobilni stroj, seštevek vseh umotvorov človeštva. Ultimativno vozilo, ki poteši absolutno vsako potrebo srečnega lastnika. Z njim sva upravljala bitji iz nekega drugega časa. Misija je bila dognati, na kakšni razvojni stopnji so okoliški domorodci. In tu sva se znašla v težki dilemi: naj jim stroj podariva ali naj raje počakava, da jim evolucija še malo dvigne omiko. Z Maretom K sva se pošalila s kreacionizmom, oziroma »inteligentnim načrtom«, ki se je kot konkurent evolucionizmu ironično uveljavljal ravno takrat, ko je postalo definitivno jasno, da če je vse to sranje božja zasluga, potem je on totalen kreten. Postulat frontmena kreacionizma Ceesa Dekkerja »vsaka živa celica je vreča polna nano-mašinc«, sva evoluirala v »vsaka nano-mašinca je živa stvar«, je ergo v jurisdikciji keptn Darwina, ki je bil BTW hud kreacionist. No ja, tudi v Paradi je kar precej pokalo. Za Dan mesta Ljubljane sva bila angažirana, da zaflanirava po za promet zaprti Titovi. Kakšen užitek, to bi morali redneje organizirati! Pred Notranjim ministrstvom sva zakurblala roštilj in obrnila dve kranjski klobasi, namesto deserta pa na štab kapsov odvrgla slab ducat dimnih teles – maščevanje za cirkus, ki nam ga je priredilo »harmoniziranje« z Nevarno Ameriško Teroristično Organizacijo, za Star Wars oklepnike, NATO konformna krepela in za izbris priljudnih mož v modrem, s katerimi je bil načeloma vedno možen dogovor, potom namrgodenih mrg z licenco za ubijanje v očeh. Ko je bilo to urejeno, sva zagnala sirene in druga zvočno-svetlobna trobila in se s piščalkama v ustih odpeljala naprej. Pri centralni pošti se je okrog najinega aluminijastega konjička sumljivo začel motati golobrad uniformiranec in na vsak način zahteval dokumente. Ko ga je najino brlizganje pritiralo v rokovanje z NATO krepelom, sem le vzel piščalko iz ust in ga nahrulil, da ovira umetniško kreacijo, ki jo je naročila mama županja osebno, in da naj se v ponedeljek zglasi na Mestni upravi, Kresija 1, šesto nadstropje, soba 666, če bi kaj rad. In potem sva z Maretom K kot predčasni Danilo Izlivnik kar on d fejs of d plejs aktivirala vse rdeče knofe in sprožila urnebesni raketomet, ki naj bi po scenariju simboliziral zaključni pobeg naju marsovcev z Zemlje. Ne vem, če je policajzar potem zares šel špecat k mami županji ali ne.

Bila je še Ana desetnica in občenarodni pasijon pouličnih teatrov, na katerem smo bili seveda tudi mi zraven. Sedem skupin nas je z nekajminutnim skečem na predelanih katrcah z zložljivim odrom namesto strehe krožilo po obodu Kongresnega trga v Ljubljani, da bi se za grand finale spektakularno zdužili v njega središču. Mi smo se pripeljali kot baterija katjuš in z bruhajočim wapom, ki je puščal. Iz središča so se že oglasile Peepsove ognjene orgle, ko sem opazil, kako s črnega neba nežno pada košček gorečega papirja, točno v lužico etanola, ki se je naredila pod wapom. Puf, smo bili v modrih alkoholnih plamenih. Še preden sem uspel ustaviti kripo, ki jo je Viktor Cars bolj za silo poklepal, je gorel tudi motor. In to kar fino. Dežurni gasilec, oziroma njegov aparat, je zatajil. Kolega je bil pa na kavi. Mislim, pir je žlampal v Platani, kaj drugega. Prisebni Džoni Bomba se je gašenja lotil z analognimi sredstvi. Z mično ovčko, ki jo je izdelal ekstra za Pasijon, je začel mlatiti po plamenih. Žal se je iz solidnega kitajskega poliestra izdelana ovčka še sama vnela.

»Moja ovčka, moja ovčka,« je žaloval Džoni Bomba, medtem ko sem šprintal do našega kombija po ročni gasilnik, za katerega sem se v stiski domislil, da je del obvezne opreme. Zadnji hip sem udušil plamene, ki so že nevarno lizali rezervoar, v katerem je bilo sicer le še 3,5 litra bencina. Diht na diht speštana tisočglava množica, ki je hotela verjeti, da je vse to planirano, pa v delirij. Zaključni ejakulat smo čisto normalno speljali. Večina nastopajočih, ki so v finalni sliki pod ogromno plastično ponjavo glumili zlovensko morje, je spodrsljaj itak scela spregledala. Mestni škric Karlo Poljak nas je vseeno zašpecal mami županji, tako da je bil to prvi in tudi zadnji Pasijon.

Skratka, šele predstava »Ne bom več krvavela« je bila, kar se varnosti pri delu tiče, donekod košer. Bila je to lezbična družinska tragikomedija, ki je odslikavala tipične zakonske zgode povprečne zlovenske družine. S strogo realističnimi postopki je dosegala direkt surealne učinke. Prva prava uspešnica Teatra Gromki bi naj to bila, kar pa spet ni ravno držalo. Za zlovenske standarde smo bili enostavno preveč sofisticirani, jezni, sarkozyčni. Folku se je šele med potjo domov posvetilo, kaj smo umetniki pravzaprav rekli. Pridem več kasno. Ampak tam nekje v globinah virtualnih svetov smo imeli fanatičen fen klub, skrivnosten kot pojnt lajfa, neotipljiv kot Schrödingerjev mačkon.

Poleg brige za zdravje me je še nekaj polnilo z E-nergijo, namreč ples. Ne čudi, da se je to najbolj kvalitetno počelo ravno pri nas. Smo precej energije vlagali v to. V Gromki se je blazno fino in čutno plesalo in potem se je nekako naravno šlo naprej seksat, praviloma kvalitetno, sproščeno in brez zlih namer. Pa naj mi zdaj Brina Sweet pove, katera od svetovnih institucij nudi take kulturne užitke – Modern Tate, Louvre, muzej v Bilbau?

Ida je bila v Novi gorici, jaz pa sem padal iz objema v objem. Očitno ollraund model: malo tip, malo pička, malo pusi, malo dasa, malo ajn, malo štajn. Zakačil sem se z modno kreatorko Moniko Brombeer. Njena rita v stilu Rodinove Miloške Venere z nulto stopnjo celulita me je patološko obsedala. Kot narajcan pes na kolenu sem ji lizal zadnjično broško in ko nisem več mogel, da ga ne bi vtaknil, mi je v petih sekundah prišlo. Še sreča, da se je šokirani Višnu pozabil izključiti in je dekle pogojno vendarle skusilo vzorec sreče. Vedno isto, na isti način. Kot sciklan majkrosoftov program, dokler me superduper Monika ni zataušala za klarinetista skupine Zlom in madež. Ta je bil sicer na horsu, a je kljub živahni karieri bil radodarnejši s časom. Vsaj upam. Ni lahko ženskam. Em smo vsi isti, em so one vsaka zase čisto posebne sorte unikat. Apropo Ide, sploh nisem opazil, kdaj so tista terenska ljubljenja v kombiju scela in čisto presahnila. Enkrat pač. Bil je že skrajni čas, da se ta debilana konča. Kar pa me sploh ni motilo, da se ne bi takoj zapletel v identične debilane.

Ivo Rakočević sem snel za pultom albanske špecerije Košarica. Mišljena je bila potrošniška košarica, ki naj bi se v Košarici ekstra obilno obrejila, sklepam, lastnik je bil intelektualec. V vsakem primeru Iva o tem ni imela posebnega mnenja. Zanimala jo je zgolj in izključno neposredna okolica zdaj. Spoznavni večer sva imela pri Hublpihlerju, kjer se je vedno dobro jedlo. Po nekaj glažkih vrhunskega rujnega se je Iva izprsila z anekdotami o svojem bivšem, strastnem potapljaču, ki je bil skoraj utonil pod ledom Bohinjskega jezera. To je tam, kjer se je odigral državniški obisk etiopskega vladike Haileja Selasieja, ki so ga s četrt pločevinke globina izpeljali bratje po zagovednosti in najboljši sosedje Blejci. Saviški krščenci so na železniški postaji Bohinjska Bistrica dali vse od sebe: godbo na pihala, eht zlovenske dirdnle, irharce, kravje zvonce in celo nekaj šnitk planšarske gaude. Njegovo veličanstvo Haile Selasie, popularno Ras Tafari, pa je zašvical, nakar je s pratežem in prevajalcem postavil skupinski svetovni rekord v teku na 15 km z ovirami, mimogrede postal mesija rastafarijancev, pa še Bohinjce je nategnil kot mačke. V slednjem je po Ivinem pričevanju blestel potapljač Tomaž, ki jo je intimno osrečeval desetkrat na dan, vsak dan, in preko tega vsak akt dokumentiral na VHS kasete, ne pozabivši analnih perverzij in podobnega.

»Sm to sva bol na izi in počas, ker v štartu mal zaboli,« je bila didaktična Iva. Hublpihler je nihal med šokom in gnusom, mene je pa zabavala. Ko sem jo naposled s polnim trebuščkom položil v horizontalo, je po kratkem Višnujevem prologu, krhko kot sigasta čipka zamrmrala »vroče, vroče« in zdrknila po brzicah orgazmov, brez konca in kraja. Zelo juzerfrendli. In bolj ko jo je metalo, bolj kul je bil Višnu. Mislim Monika Brombeer je bila lanska plundra s Havajev.

Kakor se je Iva zdela lahek zalogaj, se je odnos izkazal za gigantsko bitko med spoloma. Zame to ni bil problem, navajen sem se bil boriti. Problem pa je bil, da mimo ščegija nisem uspel locirati Ivinih šibkih točk. Če jih je sploh imela. Kolikor je bila neumna, je bila zame prepametna.

»Joj, tko pametn, pa tko neumn,« je koka rada ugotovila in se potem spravno prižela k meni:

»Si kaj moj?«

»Per partes,« sem enkrat že rahlo sit vzorca misteriozno odvrnil in tako samemu sebi – nje to niti ni prida tangiralo, povedal vso resnico o sebi kot atomiziranem človeku, ki nikoli nič ne izpelje do konca in nič ne začne od začetka. Vzemimo Moniko B: še preden sva se dobro predstavila, sem ji dropnil Višnuja v garažo, ko me je mesec kasneje pustila, bi se pa nenadoma verbalno spoznaval.

»Ah, ti moj kranjski hajduk,« me je bejvočersko pogledala Iva, misleč, da s perpartesi okologuzno cikam na neke znane pirate, ki vsi po vrsti zgledajo ko Džoni Depp in so ful strastni. Depp pomeni v nemščini tepec, pustimo zdaj to, bejba mi je kompletno zmešala glavo. Kar me je naučila Ida, je prišlo tudi pri Ivi do izraza: obsedeno sem jo zalezoval pred hišo njenega potapljača Tomaža, ki je živel še pri mami, in si zelo zlovensko naenkrat zaželel odkritega razgovora z eks-ljubo. Kar je načeloma čisto okej. Vendar ali smemo v današnjem pokvarjenem svetu verjeti na besedo? Da je šlo le za pogovor? Kaj pa nižje strasti? Po športni zasledovalni vožnji sem preventivno dežural pod Tomaževim blokom v Črnučah, sem vsaj videl, kje te Črnuče so, ne vedoč točno, v katerem nadstropju se osumljenca skrivata. In ko je Iva naposled odbrzela s svojim oranžnim twingotom, na katerem je poleg podobe rogonosca v čudni gotici pisalo »Mojstrovina narave«, sem kombi brezupno zakopal na razmočeni zelenici. Šele s pomočjo nalomljenih vej sem se rešil iz blata in zadnji hip ušel lati blaznega domorodca, ki sem mu uničil zelenico in frišno podtaknjeno živo mejo. Težko sem se ognil vtisu, da javno dobro uzurpira samo zato, da se lahko znaša nad nič hudega slutečimi tujci in s to žalostno ugotovitvijo izgubil sled za Ivo. Toda nak, sreča spremlja pogumne, spazil sem jo na bencinski v Domžalama, kjer sva ob dveh zjutraj končala večer. Iva je lizala mekdonaldcov softajs, jaz sem pušil Drino brez filtra. Poanta je bila, majkumu, da Bajro, der Depp, nisem bil njen per partes, temveč v kompletu.

Ivo je zlorabljal očim, in ko je pri trinajstih ušla k biološkemu očetu, še on, meni pa se je zdelo, da moram na bazi spolne pripadnosti odcolati ceh, saj sem konec koncev tudi jaz za časa zločinskega totalitarnega sistema v Kamniku spolno nadlegoval desno krilo belgijske pionirske rokomentne reprezentance. Postal sem mehek kot softajs. V življenju mislim.

Iva ni bila fenica Cure Metke. Preveč ji je bila umazana, zbirališče preveč čudnih likov. Raje se je pajdašila z domžalskimi kapsi in politesami, ki so bili zvečine tudi sami iz defektnih družin in ergo agresivni do sebe in drugih. Strašno jih je veselilo, če se je na Metki zgodila kaka pizdarija. Metelkovci smo poleg kvalitetne državljanske šole tako skrbeli tudi za dobrobit naših organov gona in pregona. Pa smo bili vsi zadovoljni. Tudi jaz, saj me Iva ni spravljala v zadrego v miljeju, kjer sem ipak malo drugače kotiral in v katerem mi je trač, da hodim s trgovko, prodajalko vžigalic, ki zgleda kot Pamela C. Andersen spočetka po liniji smelega kartografiranja neznanih kotičkov planeta Človek celo dvignil ceno. Dokler me ni Hublpihler zasačil na semaforju nasproti njegove hiše, ravno v trenutku, ko je na relaciji Košarica-Domžale neomajno švignila mimo Iva in sem obstal tam milih oči in sklenjenih dlani kot romunski Rom na Tromstovju, potem ko je EU tudi njih naguzila v rit. Zares pa je Hubija alarmiralo to, da ob srečanju najinih pogledov, ko me je torej pofotkal v skrajno poniževalnem momentu, nisem niti trepnil z očesom. Kot da svet s Hubijem vred ne bi obstajal. Kljub frendovi silni diskretnosti, je pripetljaj seveda neustavljivo preniknil direkt v ljudsko zavest, kot voda v pičko kraške planote, v kateri počiva, to zdaj že vemo, sonce, sonce, sonce.

Fatalno sem se nakuril še na Meto Wrabec, ki je bila pravzaprav Böblerjeva bejba, a je on grdo delal z njo, ona pa z mano, in v Jasno Podložnik, ki je bila od Maneta Životinova ljubica, ki je bil poročen in z otroki, sicer že ločen, a z otroki še vedno, kar mu je Jasna obupno zamerila. Pravzaprav je vse moške treščila v isti koš, mimogrede tudi mene, dokler grda prometna nesreča ni zaključila še te epizode.

Skratka, nič kaj spodbudno na romantičnem polju, tudi širše prejkone bedno poletje, če se ne bi zadnje dni avgusta pojavila tista dva lika v rebrastih črnih nošah in snežnobelih srajcah. Belih kot sneg v Domžalah. Snaga srednje skratka. Ne kot istoimensko beograjsko podjetje, ki je kdove zakaj spadalo v Javni Holding Ljubljana in svoje radikalno podplačane delavce v bivšem samskem domu držalo v neznosnih higienskih razmerah. A neki deviški planiki z vršaka Jungfraujoch pa tudi nista bila. Bila sta Thomas und Holle iz tesarskega ceha Axt und Kelle, ki je negoval svetle srednjeveške tradicije. Tiste ta dobre. Velika večina sorodnih cehov v germanskem prostoru je bila tradicionalistično, da ne rečem reakcionarno orientirana, Axt und Kelle pa so bili levaki kot mi. Člani so se obvezali, da po končanem uku in preden potonejo v mulj rokodelske kariere, za dve leti zapustijo kraj bivanja, ki se mu v tem času ne smejo nikoli približati na več kot petdeset kilometrov, da vandrajo negotovinsko in če že kje sprejmejo plačano delo, da je to po lokalni tarifi. Naša tarifa je bila praktično nič, rokodelska potenca enako, pred mano pa dva mejd in Džrmani profija. Hipoma sem jima predlagal, da bi Gromko povezali s fundusom in delavnico, ki sta bila v sosednjem Hlevu in na ta način dobili krvavo potreben bekstejdž. Material je bil, mislim debla in bruna in sekondhend dile, siporex pa je vdano sponzorirala istoimenska fabrka iz Zagorja. Čast in slava Rdečim revirjem! In tudi nekaj orodja bi se našlo. Fanta sta bila za, za materialne stroške, vino in pir in malo podgurske domačice. Slaba dva tedna kasneje je bekstejdž že stal, opremljen z gašperčkom, luksuzno sedežno garnituro, ogromnim sovjetskim zemljevidom sveta, ogledalom oziroma psiho za lišpanje in buletpruf omarnim regalom za inštrumente in frštekarijo. Drug Rade je priskočil na pomoč s pol hruške kvalitetnega estriha, ki smo ga enostavno razgladili čez originalni asfalt in dobili izvrstno izolirana tla. Ravno prav za sedmo obletnico osvoboditve Metelkove. To je Zakladnikar vrhunsko zapolnil z odbitimi godbeniki svetovne klase.

Vsaj za moj okus so eni šli malo čez rob. Kot tisti angleški virtuoz saksofona, ki ni niti enkrat zares pihnil v ustnik, temveč je cel koncert samo nekaj sesljal in krožno dihal. Baje da zato, ker je bila v Angliji kriza. Ne samo, da jim je tri leta nazaj zelo nearistokratsko preminila namber uan princeza Diana, vsi njihovi najboljši pisci, na katere hohštaplersko nosljajoča noblesa toliko dà, so bili hudi čefurji. Še najmanj Zejdi Smit, ki je napisala Uajt Tit. Poleg tega je drugo najbolj pogosto ime postalo Mohamed, že čez nekaj let je bil vsak deseti prebivalec Velike Britanije Poljak in pronto je njihovo Neretvo, se pravi cinemaskopski spotakel Elizabeth, režiral Shekhar Kapur, Remi Adefarasin je snemal, A. R. Rahman je pa za muziko poskrbel. Mislim, kakšna kriza? Imperij vrača udarec. Počakajmo sto let, da še mi Zlovenci dobimo svoj porcijon. No dobro, možakar je res bolj preko kurca igral, še Bill Klingon ga je po desni prešišal, z mandatom OZN ali brez. Verjetno so ravno taki ne-dogodki spodbujali Džez Grajota k besnim napadom na nas. A mi smo imeli svoj bekstejdž, idealne pogoje za ležerno hiperprodukcijo pikrih šegavosti. Thomas in Holle sta bila zadovoljna. Predlagala sta, da bi naslednji Sommertreff – poletno srečanje oziroma delovno akcijo vseh aktivnih članov ceha organizirali prav na Metelkovi, z zadržkom, da bo treba najprej na Wintertreffu v Nemčiji z ustrezno predstavitvijo projekta prepričati Axt und Kellejev plenum. Mi zagotovimo bivanjske in delovne pogoje, oni dajo mesec dni svojega dela, nakar se vse skupaj zaključi s tednom dni veselega druženja Metelkovcev ter aktivnih in podpornih A und K članov. Na super, sploh nisem dvomil v uspeh in že naslednji dan skočil na MOL:

»Poslušajte, renomirana nemška rokodelska akademija z večstoletno tradicijo je naslednje poletje en mesec pripravljena vlagati svoja ekspertna znanja v plemenitenje vaših nepremičnin. In to zastonj. Ali ste v duhu dobrega gospodarja pripravljeni kriti materialne stroške projekta?«

MOL je z levico na srcu in z desnico na Bibliji svečano prisegel, da to ni problem. Imeli smo ustni dogovor in s tem je bila stvar zame ad acta. Privoščil sem si malo dopusta na Mohorowitzevi jahti, za katero se je šušljalo, da so jo financirale metelkovske spletke in mahinacije. No, kot pri vsakem trač govnu, je bilo treba ohraniti mirno kri in hladno realizirati temeljno intenco jadralnega športa, namreč da se pozicioniraš med nasprotnike in svoj cilj, pa bodo vse poti samo preko tvojega trupla vodile v Rim. Barka je bila v vsakem primeru solidna. Takoj po izplutju iz marine Trogir nas je počil tak garbin, da smo se vsem mojim mojstrstvom vbrk do Visa privlekli s povprečno hitrostjo vozla in pol. Moho je bil zelen v obraz, Črtomir Štručko-Spidi je mrknil v kajuto rekoč, da je dolgčas, bejbe so pa navdušeno vriskale od pene in valov. Tisti večer so med pojedino v viški konobi Vatrica moj mejbitel začela ožarjati prav zares hot sms sporočila. Od neznanke. Nekaj časa sem jih še prebiral družbi v zabavo, potem mi je postalo nerodno zaradi silovitih Višnujevih reakcij. Mislim, sploh niso bila slaba sporočilca, nesramna do amena. Kdo bi si mislil, da je krmežljav mejbitelovski medij lahko tako močna zadeva. Nič čudnega, če je petletko kasneje postal osrednji medij za distribucijo zabavnih vsebin, jaz pa sem se kot takorekoč pilotski projekt zastonj cel teden grel na notranje izgorevanje, dokler mi v zasilnem zalivčku Male Palagruže ni erikson med pohotno drgetajočimi prsti potonil na dno morja. Ko sem ga stauhal, je še nekaj prdel, a bil je to kurcšlus, ne vibra. Na srečo mi digitalna doba še ni scela zradirala nekoč fenomenalnega spomina za telefonske številke in tako sva se z neznanko čez pet dni dobila v Vesolju pri Lipi. Naenkrat vsa plašna in sramežljiva od silnih presežkov poguma.

»Ma kurc,« sem rekel, »a greva k meni, da ti razkažem hišo?«

Bilo bi kaj videti. Sobo sem si uredil v bivši garaži, ki je bila zastekljena s treh strani, s pogledom na hruške, jablane ter kupe sosedovega tervola in azbestnih salonitk. A nisva izgubljala časa. Seksat je laže kot blebetat. Še posebej, če je že vse izrečeno … Bila sva res hitra. Ocena za slog bi bila maks tri do štiri, a ko se mi je zazdelo, da bodo brenčeča moda prestrelila Višnuja kot cigaretni papir in sem zahropel, »kam lahko pridem?« mi je odgovor »v usta« spustil rolete ter zaklenil perinej in spremenil Višnuja v športnega delfina, ki kot za šalo preplava Veliko lužo, sem ter tja in nazaj. Spontano sva zgruntala, da sva oba velika kričača, nakar so vibrirale borove deske, strop je drhtel in majkemi tudi šipe v oranžeriji so ihtavo šklepetale. Tita je bila škrlatno rdeča v obraz, v zenicah tista opiatska mehkoba nekoga, ki je uspešno odpikal etapo v življenju.

Zna biti, da je serenada dala dodaten poriv debaklu naše antikomune. Takoj je namreč postala stalnica za abonma in izven ter se, ko sva se s Tito pobliže spoznala in ujela glede analanih nagnjenj, stopnjevala z mastnimi psovkami. Folk je pa mimo hodil na skret ali ubit jajček v kuhinjo. Tudi težka žametna zavesa, nato pa še antihrupni povšter na vratih nista kaj prida pomagala.

Sicer je bila Tita mila, visoka in senzibilna kot vitka breza. Nekaj ruskega je bilo v njej, saj so njeni predniki v osemnajstem stoletju prijahali iz Ukrajine. Dobil sem to, kar mi je dr. Bloesy pred leti narisal kot idealen herc aranžma: dekle, ki me brezmejno občuduje in podpira v vsem. Ki vzame, kar je, in ne tečnari, če ni. Ki se je kar zavezala, magari preko sms medija in to je potem bilo to. Bivala je študentsko skromno v sobici na Gregorčičevi in si kuhala ječmenove župce, če je pritisnila lakota. Pri tem je tudi ostalo, dokler ni naša antikomuna složno šla v franže. Istočasno sta Bonrut in Masara poceni kupila stanovanje poleg norišnice Polje, s čimer se je sprostil skvot na Štrosmajerju, poleg cerkve svetega Jožefa obrezanega, ki je finančno zelo ugodno postal najprej moje, nato pa najino gnezdo. Tita je mlačno študirala zgodovino in ruščino in dekorirala za nianso pretemačno stanovanje – za slikanje je bila silno nadarjena, jaz pa sem organizatorično blestel v Gromki in kompenziral njene kuharske pomanjkljivosti. Ne bi bilo napak, če bi jo za teden, dva vzela v roke mama Arčimboldo. Še instant juha ji ni šla od rok. Bilo bi to bolje, tako pa sva v Gromki divje plesala, nekam brez popra, v prazno, saj sva že bila par. Vsaj jaz sem ples dojemal kot paritveni obred. Zakaj bi sicer skakal, se zviral in švical, saj nisem nor. Okej, denimo zaradi izboljšanja prekrvavitve, čeprav, meni je pumpa delala čisto okej.

Zima je bila keks, če odmislim duhamorno troganje kurilnega olja s črpalke v Mostah in božične kranclje, ki so s pričetkom decembra preplavili sicer izumrlo historično mestno jedro. In na tradiciji temelječe življenje v dvoje, v nepretresljivem bloku, ki sicer še ni bil vnešen v kataster, ker so ga zgradili zmagoviti partizani v času, ko papirčkanje ni bilo baš nek faktor.

Prišel je Wintertreff, v rent-a-graščini pod Hannovrom, ki je sovpadel s praznovanjem novega leta in na katerem sem v hudi konkurenci Švice in Italije Metelkovi zagotovil sledeči Sommertreff. Za piko na i sem se rahlo okajen zapletel s krepko Axt und Kelle tesarko. Nazaj v Ljubljani sva s Tito ravno objeta capljala domov, ko me je prestregel Manin klic, ki je imela težave s svojim fantom glumačem in je jokala, pa sem jo pač šel tolažit. Nakar je jokala Tita. Kako lahko grem druge tolažit, ko pa imam njo? V silni jezi je ustavila poštarja, mu v grmu ob Ljubljanici ponudila oralni tajm-aut in potem sramežljivo dodala, da je revna študentka … Vrli možak ji je stisnil dva tisočaka in potem je še bolj jokala, Tita. Bila je šibka v veri, jaz pa še bolj. Mehki trebuh – ahilova šesta, se je razodel. Jebi ga. Nihče ni popoln. Najin velikonočni pirh je fasal drobno razpoko, tam, sredi stare Ljubljane, oropane vsega življenja in vseh, vsaj donekod koristnih štacun. Naprodaj so bili le še futrčki, muflčki in žnjavčki.

A kaj da je to?

A ne veš?

Nujno, ampak pod mus jih moraš nujno imeti. Če si globalno ozaveščen Zlovenec. Kar midva nisva bila, vsaj ne na tak način. Kurc gleda, vsak je malo popustil, pa sva zakopala bojno sekiro. V eri globalne destabilizacije bi nama notranje razprtije lahko samo škodile. Bil je to čas terorističnega atentata na delavski razred, anihilacije proletarskih pravic, mukoma izborjenih od časa industrijske revolucije naprej. Big boys so vse skupaj enostavno zaobšli in preselili proizvodnjo na Kitajsko, v Indijo, pač nekam, kjer je bilo delo zastonj. Pri nas so za težko industrijo in metalurgijo, propadle še tekstilna, lesna in predelovalna panoga. Mislim delavstvo, ki je bilo v njih zaposleno. Nad gladino so se obdržali praktično le še avstro trgovci, ki so se shisterizirali v permanentno dobrodelno akcijo. Recimo Zoran Januković, ki je na brzaka skopipejstal Fikreta Abdića-Babo. Edino pri humorju je malo pogoljufal. Nič več ni bilo povpraševanja, bila je samo še ponudba. Vedno slabše kvalitete. Za svoj čas, ergo denar, je človek dobil vedno manj štofa in vedno več smeti. Naši mali big boysi pa so z raznimi legalističnimi prijemi hiteli grabiti še tisto malo javnega dobra, ki ni izginilo v sifonu egomanije. Do absurda. Na Hrvaškem je denimo ginekolog Asim Kurjak kradel človeška jajčeca. Da bi jih pod mizo dilal jalovim babam. Zahteva po ponovni nacionalizaciji vsega divje sprivatiziranega premoženja je scela na mestu. Takoj!

Tako to je: ko človeku spodrsne na osebnem terenu, zvizne v biznis ali v politiko. Slednjo so tistega leta sovražno prevzele karikuture tipa Buš, Bler, Berluskoni, Džon Hauard, Perverz Mušaraf in Juničiro Kojzumi. Jebeš potrese, suše, poplave in hurikane, to je bila mati vseh katastrof. Ki je hitro imela konkretne posledice. Tudi pri nas, v slepem črevu sveta. Sfabricirana je bila afera z lažno molotovko na dvorišču ali pa pred vrati veleposlaništva lažne republike Italije. Vrgle da so jo antidemokratične sile, anarhisti, teroristi, kajvemkaj. Mi. Torej je bilo treba z našim denarjem na hitro dokupiti še nekaj krepelc in ostale specialne opreme od naših braderjev amerikanerjev. Koga čudi, če je mladina v odgovor ustanovila Molotow in zaskvotala samevajoče poslopje Slovenskih železnic vizavi pivovarne Union, ki jo je ravno naskakoval malo laško Boško Šrot. Bil je to drugi realno eksistirajoči center upora v Ljubljani, bolj fundamentalno politične narave. Če ne štejem moribundne Amore in živahnega Uzija, ki pa nista imela fizičnega naslova. Molotow me je spominjal na berlinske skvote moje mladosti, pa sem ga obiskoval predvsem iz kurtoaznih oziroma nostalgičnih vzgibov. Hudo, prehudo so bili resni. Večini so bo to zdel slab vic, ampak jaz bi dal Breclju obrambno ministrstvo, Kurniku javno upravo, Beznecovi pa okolje in prostor. Si, porque no. In seveda, Krivicu bi zaupal tajništvo v šahovskem klubu Zalog-Polje, kjer bi končno lahko realiziral svoj prav. Dopolnilno, dve uri tedensko pa tudi upravljanje RKC nepremičnin, kapitalskih naložb in investicij. Kakorkoli, aktivizem je bil v razmahu. Bližala se je orgija prebogatih in premočnih, ki so nabreknili v G8, v Genovi. Še en manever ustvarjanja lažnih ekscesov, da bi se zameglila logika najmodernejših tehnologij za posilstvo sveta. V zraku je bila tenzija, neke kužne spore, aluminijasto sem jih čutil v želodcu. V bistvu star film, ki se mi ga ni ljubilo spet podoživljati. Raje sem se kot aspirin raztapljal v delu. V Gromki in okrog nje ga nikoli ni zmanjkalo. Dobili smo hevi djuti talni premaz iz epoksidnih smol, da se zatre vonj prelitega piva in Edotu olajša delo. Damjan Kracina nam je trajno posodil ogromen neonski napis »Decoration«, katerega črke so bile sestavljene iz ljubkih telesc človeških ribic. S Pirmanovo Alenko smo realizirali Religiozni kotiček in ladijsko trobljo, ki je preveč predanim obiskovalcem nazorno namignila uro odhoda. Z enim očesom na Sommertreffu sem razširjal kooperantske kontakte in pospešeno vzpostavljal nove. Kljub impozantni samograditeljski kilometrini je ta projekt daleč prekašal vse dosedanje. Že nastambena in prehrambena logistika je bila rahlo strašljiva: trideset ljudi en mesec, zadnji teden pa stotka. In ti ljudje definitivno niso jedli in pili kot ptički. Malo so se mi tresle gate, priznam. Predvsem glede prenočišč. Moja edina karta so bili Zapori oziroma mladinski hostel Marelica v nastajanju. Vse poti v Rim so vodile preko Danka Brozića, ki sem se ga potom nevtralnih posrednikov ultra previdno lotil z baražnim ognjem lobističnega mehčanja in naposled z velikim olajšanjem ugotovil, da je človek v srcu in dejanjih dejansko dober kristjan. Zelo uvidevno in fleksibilno je bilo tudi Axt und Kelle odposlanstvo, ko je med preliminarnim obiskom ugotovilo, da je marsikaj še v zraku. Na koncu smo se zedinili, da bodo kar v lastni režiji poskrbeli za prevoz orodja v Zlovenijo. Dil dan. Stopil sem še na MOL, da konkretiziramo oralno menico, in zgrožen ugotovil, da se je MOL čohal po srcu in Bibliji s figo v žepu. Gospoda je enostavno doživela amnezijo. Nemški rokodelci, nikoli slišali.

»Kaj so to zdaj za ene manire, vaša moralna integriteta bi morala biti za vzgled!« sem impotentno robantil, ves osmojen v dušo in docela izgubljen. Urgiranje pri Voščenki, Štrajnu in Slaku je bilo bob ob steno. Doma sem se katarzično scmeril Titi v naročje, nato pa skadil čik in trezno razmislil.

»Nea bote vi fumfleki mene jebali.«

Pogoltnil sem cmok in začel trkati na vrata raznih pauer broukerjev, kot se to baje dela. Izbral sem mehko tarčo, ženske seveda, in preko Tjaše Žganc prišel do Danice Simšič in preko prve komisarke kateheta za kulturo, gospe Rihterjeve do poslanca Janka Vepra iz Kočevja. Danica je veliko pomagala in malo dala, Rihterjeva je dala veliko, Veper je pa dva šleperja svežega hlodovja, vključno s prevozom zrihtal. Osramočeni MOL je najprej zakokodal o manjkajočih dovoljenjih, potem pa urno primaknil simbolično vbogajme. Ravno toliko, da ne bi čisto izpadel iz špila. Ampak brez Zavoda za odprto družbo, ki je požrtvovalno doniral prvi milijon tolsov, bi ne bilo nič. Eureka. Naenkrat smo bili ouver d top preskrbljeni, v konvertibilnem fedru in v materialu. Ja, vem, s pomočjo sil kontinuitete, glavonožne komunajzarske mafije, itd. Čeprav mi je gola dimenzija projekta slejkoprej kositrno klenkala v kosteh, sem se takoj bolje počutil. Že s tem, da je bila anksioznost eksternih spremenljivk z mize in je bila stvar vsaj na papirju pod streho, sem spet našel notranji mir. Kar se je čudovito preneslo na Tito, ki je cvetela le, če je bila harmonija zemlje in nebes. Stres jo je ubijal.

V pomlad smo zakorakali z zmernim optimizmom, ki je inficiral splošno metelkovsko klimo. Prava milina je bila po opravljenem delu razkomotiti se v kakem kotu šegavo brundajočega Trga brez zgodovinskega spomina. Na Metelkovi so stvari najlepše tekle, ko so tekle same od sebe. Medtem ko so se v realnem svetu politiki batinali z interfelacijami ter vsled cucanja starih jajc masovno zbolevali za salmonelo, ko so podjetniki cimprali Slovenian Economical indeX, na kratko SEX, misleč, da jim bo poslej bolje stal ali kaj, čeprav je denar kot erekcija – bolj te skrbi, manj ga je, smo se mi hahljali Borutu Poharju, ki je skušal tudi pri nas vnovčiti »tretjo pot« oziroma je prodajal razredni boj kot Smoking class in namesto heroj proletariata postajal Smokig class hero, ki bo nekoč, če bog da, nastopil v No smoking areni v Dallasu. Sproščeno vzdušje je zavohal tudi novi oberkomandant policije Marko Pogorelič. V duhu novega časa je stavil na soft sex oziroma dihanje za ovratnik in mahersko občevanje z mediji, pa se je rad nastavljal kameram na Metelkovi, spil kako pivo ali v klubu Magnus toplo objel sodržavljana. Doselil se je namreč v našo sosesko, se po moji teoriji pogosto pričkal s soprogo, in ko mu je zmanjaklo štrene, je pihnil »prav, grem pa med Metelkovske rokovnjače«. Nam ni to niti najmanj škodilo. Nasprotno, tako nam nikoli ni zmanjkalo štofa za entertejnanje tujih novinarjev, ki so vedno krepkeje curljali v Zlovenijo in skoraj vedno tudi k nam. Neredko pa obratno.

Zaradi Axt und Kelle projekta je bila tisto leto umetniška produkcija malo v ozadju. Tudi zato, ker so za že itak skope subvencije po novem lahko kandidirali tudi gostinski obrati s svojimi vamos-ala-plaža koncerti. V Ljubljani je bilo kmalu tako kot avgusta v Dalmaciji za časa stare Juge, samo da je muzičarje namesto skopuških turistov tokrat sponzoriral državni budžet. Tudi mi smo nastopili v tem kontekstu, pri Mojzesu iz eks-Škurca, ki je po novem na Tromostovju fural kavarno Pljučnik, in sicer z Wet T-shirt kompetišnom s spektakularnim skakanjem v Ljubljanico, medtem ko je Gogi Demagogi ilegalno trnkaril. Še dobro, da je zahakljal dva tolsta klena, sicer bi ostali lačni. Mojzes nam je šenkal nekaj mehiških pirčkov in skodelico kikirikija, s čimer je bila subvencija, kar se njega tiče, pod streho. Mislim, nič čudnega, če Mile Mrkva zahteva, da se vse to ukine. Pivo škodi zdravju. Še ne docela posušeni od objema povodnega moža smo dočakali predhodnico Axt und Kelle, ki naj bi tri tedne pripravljala teren za pravo stvar. Uf, turboprop. Naenkrat sem se znašel v kozmosu zlovenskega podeželja, ko sem dirkal od obrtnika do obrtnika, na lovu za manjkajočo opremo in potrošnimi deli, ki naj bi zaokrožili hardversko sliko. Brezovica, Šenčur, Polhov gradec, Besnica, Iška, Turjak: občeval sem z orenk fejst ljudmi in tudi z govejeki. Vsem je bilo skupno, da niso marali Ciganov in Ta južnih. Nekam sramežljivo ali pač pretirano samozavestno, predvsem pa brez kakršnegakoli povoda, so to vsi po vrsti poudarjali.

»Čakajte, da vam na dveri potrka Žolta horda in pa Ta črni,« sem jih strašil, oni pa refleksno v cerkev ali na brankomat. Mitja Ga-špari jih je namreč navadil, da po spovedi odmolijo še en očenaš pred brankomatom, ponavadi v nedeljo, ko se je na ekranu kot ukleto izpisalo »oprostite, vsote vam trenutno žal ne moremo izplačati«. Ne »sorči, zmankal je fedra«, to ne, kar je zakompleksanim Zlovencem nabilo še dodatne občutke krivde. Ampak robo so pa imeli: diamantne svedre in rezila za žage, tesarske žeblje, cvinge in cvikcange, pocinkan pleh, klanfe, kljuke za žlebe … Noro, kaj vse se kopiči na zlovenskih dvoriščih. Mislim, to so pravi off-shore paradiži.

Namesto dnevnice sem skočil še k čarodeju na Brezje, ki te je stoposto odvadil kajenja. Verjel sem, da mi bo energija, ki jo krade parfumiran tobak, v naslednjem obdobju prišla zelo prav. Možic skrušenega videza me je odpeljal v odurno pokahlano kletno sobico, kjer ni bilo nič, razen mizice, dveh stolov, aviatičarja na križu in Biblije. Kramljala sva, da nama mine čas, medtem ko me on obseva z bioenergijo. Po lastnem zatrjevanju je imel devetdesetprocenten uspeh. Žal sem spadal med preostalih deset. Da se potolažim, sem si namesto še ene dnevnice na AC postajališču Voklo častil šteko rdečih galvas. Nato sem preprosto podvojil dozo Basice in to je bilo to, kar se tiče mojih psihofizičnih priprav.

Topla pomlad se je brezšivno prelila v vroče poletje. S Teatrom Gromki smo rutinsko odpikali nekaj manjših turnej, enako z novo scensko podpaljbo s tavtološkim naslovom Burnout. Administrativno se je piro-situacija zelo zaostrila. Povsod so v evropski maniri zahtevali scenske elaborate, z žigom in podpisom dipl. ing. kem. ter mag. varstva pri delu, kar nas je tiralo v vedno večjo ilegalo in zaradi zmanjšanih prilivov tudi v šlamparije. Učinek poostritve je bil torej točno obraten. Plačal pa je Zadružni dom v Železnikih, ki je skorajda ostal brez slemena. Bonrut si je v Brežicah skuril srce, Maretu K, ki me je ob nekem performansu poprosil za pirotehnični support, pa je tleče antitelo ušlo za ovratnik in ga osmodilo vse tam do riti. Fajtova hčerkica je dobila gorečo kanglo v nosek, v Murski soboti pa je defektna raketa nekemu rovtarju storila škodo na šuškavcu. Glavni šus fokusa je bil očitno adijo, samozavest mojih sodelavcev je bila načeta in potem je tudi mene postalo strah, ne zase, temveč za njih. Edino na Metelkovi se je še kurilo full on. In še vedno so kapsi in fajermeni prisopihali ravno toliko prepozno, da so zamudili vse in potem užaljeno bevskali »kdo je avtor, kdo je avtor«, mi pa, da smo tu samo na obisku, čeprav so bili naši kričeče rdeči ognjevarni kombinezoni dokaj zgovorni, bi rekel. Okrog randija Puš-Bljutin na Brdu pri Kranju ali kje že, so kapsi postali tečni kot afriške muhe. Zlovensko uspavanko se je na vse mogoče načine plemenitilo z ritmom izrednih razmer. S kanoni nad vrabce. Za bis absurda je poskrbel Marko Pogorelič, ki nas je izbrane Metelkovce v zanj tipični napad-je-najboljša-abramba PR-genialnosti povabil, da bi predavali na policijski akademiji v Tacnu.

»Zakaj ne, če plačate? To bo za nas nova izkušnja v življenju,« sem farovškemu politkomisarju konstruktivno stopil nasproti.

Sprejeli so nas z vsemi častmi, z mlekom, sokovi in radensko. Na vratih je bil pedantno nalepljen list z voznim redom tistega gospodovega dne:

10.00 h – sestanek vodnikov policijskih psov

11.00 h – delovno srečanje s predstavniki RKC Metelkova mesto

13.00 – kolegij policijskega sindikata

So nas spet snubili, da bi vodili stavko varuhov javnega reda in miru? Sproščeno smo sedli: Pogorelič, nekaj civijev in peterica uniform z zvezdicami na epoletah, na drugi strani pa dr. Roškerjeva, dr. Lešnik, dr. Zadnikar, mag. Bombič in Cura Metka Bajrami van de. Pol ure kasneje je bil kurikulum zakoličen in petnajst minut zatem še honorar. Tako je naneslo, da sem nekaj tednov zapored pobezljane kadetke in kadete strašil s homoseksualnostjo, drogami, anarhizmom in podobnimi deviantnostmi, pod noč pa na Metelkovi njihove starejše kolege šarmiral z nissan ya odawde trepalnicami. Posebej jih je zmedel glavni spotakel sezone ob uradnem prihodu Axt und Kellejevcev. Malo so buljili v tri osmojene vražiče, bistveno več pa v četo ta gmašno opravljenih cehovcev, ki so izključno v imenu nalikovali na jehovce. Glede njih mi je najprej padlo v oči, da so vsi pili Union. Zaradi rdeče barve in revolucionarnega imena. Pa še všeč jim je bil. Čudno, s te perspektive še nikoli nisem pogledal na ta pir. So potemtakem naši skini in Grin Dragonsi skrivni komunajzarčki? Ali je samo pomanjkljiva razgledanost v špilu? Kakorkoli, Sommertreff se je začel fulminantno.

Tudi zjutraj je kljub mačku vse štimalo. Zapori so po desetih letih prvič imeli spet vodo, zahvaljujoč airborne konekšnu z WC-jem Zavoda za odprto družbo v sosednji stavbi. Zajtrkovalnica v največji sobi v pritličju je bila tipitop založena. Garaža 1, ki sta jo zaradi predaje tolmunom družinskega življenja oportuno izpraznila Urša in Luka, pa je služila kot manufaktura dnevnih in večernih kulinarij. Za otvoritev je poskrbela sama Gerta Kuper Arčimboldo z ekipo. Tako dobro Nemci še niso jedli. Ampak, da ne prehitevam. Točno ob desetih so Axt und Kellejevi vstali od zajtrka in potem na Metelkovi nič več ni bilo tako, kot je bilo. Prišel je nek duh kolektivne zavezanosti, ki je Zlovencem in tudi Metelkovcem taklamakanska fatamorgana. V oči je padla tudi splošna nakuliranost, vsaj meni, ki sem žužnjal naokrog kot trot na amfetaminu. Ampak nisem bil čisto sam, domordska asistenca je udarjala na videlo z nepričakovanih koncev in krajev. Metelkovska infrastruktura se je spreminjala v rial tajmu. Od podalpskega sonca opaljeni Nemci in Nemke (razmerje med spoloma je bilo fifti-fifti) so delali kot črnci, se pravi marljivo, ampak na izi, ter pili pir, se sladkali z našimi kulinaričnimi presežki in žurali cele noči. Po mestu so se začele širiti vseh sort govorice. Do vsega ignorantske Zlovence je premamila radovednost. Niso mogli, da ne bi prišli pošpegat kva to za ene blondinke hendlajo hoblne in motorke in pri najboljši volji tudi najbolj zlobnim med njimi ni uspelo najti dlake v jajcu. Lep stranski učinek huronskega žaganja in tesanja je bil, da so tudi najbolj žilavi džanksi in klošarji for gud obrusili pete. Vse je bilo v maslu, kot bi se izrazili Nemci, edino jaz se za razliko od ostalih pomagačev nikakor nisem zmogel sprostiti. Ali je bila to moja posesivna narava ali predimenzioniran čut odgovornosti, ne bomo nikoli izvedeli. Potem me je neke nedelje ob sedmih zjutraj – komaj sem dobro legel k počitku, poklical dr. Zadnikar, rekoč, ali bi lahko takojci sedajci skočil na Metelkovo.

»Ni blema, saj veš, da je to moj najljubši spot,« sem odmomljal in rahlo alarmiran zagonil pedala. Sem se bal, da je spet požar, poplava ali potres, ampak ne, bili so naši tacenski prijateljčki in širše. Mislim mnogo širše. Vsi rodovi policije so bili zbrani na kupu: modri pajaci, krimiči, forenziki, bombaši, cariniki, specialci in psi. Trg brez zgodovinskega spomina je bil zabasan s cvetom delovne mehanizacije Notranjega ministrstva. Okoli mogočnih Zaporov je bil dvojno napeljan rumen trak »pozor policija«. Kaj zdaj, da ne pademo not ali da oni ne uidejo ven? Skoraj me je prelomilo od smeha. Dr. Zadnikar se je čemerno držal, valjda, že davno bi bil rad pod odejo, meni pa so solze tekle raz lice in smrkelj iz nosa. Za silo sem se očedil in se nadvse tenkočutno pozanimal, kod da tiči seme zla. Pristopila sta dva krimiča s fakulteto in zelo vljudno objasnila, da iščejo sedež Uzija.

»Aha, a ni to izraelski kanon?« sem nakazal kooperativnost.

»No, gotovo vam je znana naša domača inačica, ki jo povezujemo z dogodki pred italijanskim veleposlaništvom in z določenimi izjavami, ki bi lahko vsebovale elemente kaznivega dejanja,« je bil instruktiven Krimič A.

Uzi je bil virtualna združba intelektualcev, predvsem akademskih copat, ki so blago kritizirali fašistoidne aspekte naše mlade republike.

»Aha in vi zdaj na Metelkovi s kužki iščete sedež domačega Uzija?«

»Imamo informacije, da se tu zadržuje večja skupina tujcev.«

»Ja, nekaj jih je tudi v hotelu Union, pa na italijanskem veleposlaništvu … Se opravičujem, rana ura.«

»Ja, saj je tudi za nas zgodaj.«

»Torej tujci, a pa niste rekli, da iščete sedež DOMAČEGA Uzija?«

»Dajte no, saj ste že slišali za globalizacijo,« je krimič B stopil na gas.

»Torej tujce sumite, da kolaborirajo z domačim Uzijem?«

»Mi bi jih radi zaščitili.«

»No, saj vam gre kar dobro od rok, v vašem rumenem obroču je dejansko kakih trideset tujcev … Ampak, a se zavedate, da gre za člane folklorne skupine z večstoletno tradicijo? Saj razumete, plesna skupina Tine Rožanc, Katice, Putrovke, v tem stilu?«

»Ja, no, saj, malo bi preverili, če vam je prav.«

»Ampak folklorci še spijo … No prav, pojdimo mi trije, diskretno, če se le da, ostali pa naj ta čas ne zganjajo šundra, neka pieteta vendar mora biti, tudi če gre za tujce,« sem na poti k statusu neformalnega sodelavca krimiča za rokco odpeljal v Zapor. Sta bila krotka kot ovčki. Notri, ko sem ju z baržunastvo rokavičko držal za pššššt jajčka, jima eno za drugo odpiral celice z blaženo spečimi Nemci in Nemkami in jih šepetaje poimensko predstavljal, vključno z imeni njihovih staršev in rodbinskimi pikanterijami, sta hitro imela dovolj. Še preden smo odpikali pritličje, sta hotela spet ven.

»Veste kaj, za tako površnost pa nisem ob sedmih zjutraj prebicikliral celo Ljubljano. Če mislite preveriti, preverimo do konca,« sem se razburil in ju zvlekel v prvo nadstropje, kjer sta videla vse, vključno s tuši in WC-ji na sposojeno vodo ter kako rito ali dojko, ki je molela izpod belih rjuh. Vmes sem sintetiziral epohalnost našega projekta:

»Včasih smo mi delali za Nemce, zdaj pa Nemci delajo za nas.«

Za konec sem ju nagnal še na podstrešje, ker če je kje kaj sumljivega, je to na podstrešju ali pa v kleti. In res, tam so še vedno visele fotke z razstave Urbicid, tako da sta na koncu prečekirala še slike razjebanega Mostarja.

»Morda je pa tu sedež domačega Uzija,« sem bil piker.

Krimiča sta na zrak prišla zdravo zelena v obraz. Pristopil je neki zvezdičar in se začel okorno opravičevati.

»Že v redu gospod, vedno na razpolago, edino bi prosil, ali bi se dalo izpeljati pavšalno enomesečno prijavo za celo skupino, smo se ravno v ponedeljek nameravali priti prijaviti, ampak v tej klimi nezaupanja mislim, da to ne bo šlo.«

Je rekel gospod, da se bo to uredilo, nakar je mavrična armada brez vključenih siren odkapljala z Metelkove. Svašta. Še trak, vključno s podstavki so pozabili. Sem ga kar pustil na prizorišču zločina, da bi Axt und Kelle ne bil prikrajšan za porcijon avtohtono zlovenskega humorizma. Stvar se je izkazala tudi s praktične plati, saj so firbci nehali riniti v Zapore in tako je artefakt ostal na svojem mestu do zaključnega žur tedna. Zato sem dva dni kasneje, ko sta ga pod okriljem teme dva zelena kapsa skušala tatinsko odstraniti, neznačilno popizdil: kar se da, se v črno zemljo zakopa!

Tale Pogorelič je bil stoposto lud.

Axt und Kellejevci so bili v glavnem vsi mojstri lesa, donekod je bil to tudi izdelovalec orgel Haiko, imeli pa so tudi zidarja in dva kamnoseka. Njiju sem razveselil z donacijo firme Granit, tono granita in z dvema tonama neobdelanega marmorja, darilom Marmor Hotavlje d.d.. Naslednji dan po policajskem kurentovanju, sem ju poprosil, ako bi nam iz odpakov hotela izgotoviti ustrezen spomenik, in voila, nekaj dni kasneje se je prav tam, kjer je tistega jutra čemerno ždel dr. Zadnikar, šopirila dvodelna statua. Na eni je pisalo UZI, na drugi pa SEDEŽ, za primer, če bi kurentom prišel na misel riplej. Mislim, mar bi karantansko stolico prinesli nazaj v domovino, namesto da težijo nam in po Klagenfurtu luzersko ropajo penzioniste, ali pa iščejo morilca Ivana Krambergerja, Veselina Stojanovića-Vesota in akterje afere Nova kreditna Manka. Čisto bajdevej, slednja je bila res genialna: budžotom in tajkunom so iz sefov postrgali ves doup, nakradene juvele in keš lovo od davčnih utaj ipd., ti pa tega še prijaviti ne morejo. Hahahahaha. Do gat.

Štiri tedne kasneje je bivša kasarna 4. jula na Metelkovi izgledala kot javanski monument Borobudur. Gromka in Menza sta dobili fantazijsko valujoči strehi in Menza še umetelno notranjo galerijo in oder. Na temeljih nekdanje Šole je v sodelovanju s faksom za arhitekturo v stilu rimskega atrija nastala Mala šola. Nad depo-delavnico med Garažami je zrasla terasa, hodnik za Garažami je dobil streho s čebelarsko platformo. Stražni stolp, ki smo ga privlekli na sredo Metelkove, se je spremenil v dvoetažni objekt za priljudno bingljanje. Dobili smo kipe in fontano, za katero je MOL obljubil vodo, pa je še danes suha. Arhitekt Jožef Plečnik bi se zgrizel od foušije, skratka, dipl. arh. Koželj se dejansko je, mi pa smo vstopili v zaključni teden, ko se je marljivi trideseterici deklet in fantov priključilo še sedemdeset starejših kolegov in kolegic. Da se malo obudi spomine, polemično invigorira tradicijo in skozi naočnike Unionovega progresa zazre v prihodnost.

Kulturni program je bil ves čas na višini, zadnja noč pa je bila non plus ultra. Tudi zato, ker je to bil prvi junajtid Gromka-Menza koncert. Sviral je romski ansambel Karandila iz Bolgarije. Menza je bila totalka polna in ves čas dvournega koncerta je bilo več nog v zraku kot na tleh. Norija. Risto, lastnik zalogajnice Iskrica pod Veletekstilom, v kateri smo se – če ne v Galeriji bar trenutek, ki je bila tajni štab za specialne projekte – radi konspirativno dobivali na krepkih zajtrkih in večerjah, je bil v devetih nebesih. Z lepljenjem nemških stotk na čela prepotenih muzikantarjev je raztalal majkemi če ne celotedenski keš flou. In če bi bil ta dvakrat večji, bi bilo isto. Bila je to Ristova noč. Samo upam lahko, da ni zaradi nje bil nedolgo zatem Iskrice primoran prodati. Številčno močno Karandilo, ki sploh ni nehala igrati, smo tudi nekako stlačili v bodoči hostel Marelica. Potem ko je pol Ljubljane posodilo spalke in ostalo gudnajt opremo. Bilo je to le nekaj ur zatem, ko mi je Hublpihler skoraj histerično urgiral, da moram nujno takoj prileteti na ogled njegove nove plazma televizije, na kateri so furt na furt ponavljali posnetke avionov, ki amatersko zbušita Twin Towers ena in dva. Pro forma sem se malo poveselil. V bistvu mi je res dol viselo. Kapitalisti izvajajo permanenten teroristični napad na človeštvo, floro, favno in Zemljo v celoti in zdaj bi me moralo brigati en leteči drek, če se razvajenim parazitom kdaj malo zatakne. Zaradi mene lahko pocrkajo vsi zdaj in povsod in se pohlepna goveda na vekov veke cvrejo v peklu. Karandila se nam je potemtakem zgodila enajstega septembra. Slab dan zatem, ko je na tiskovki naci Rumsfeld zamomljal, da ima državna blagajna, odnosno Ministry of D-fence, za 2,3 bilijona dolarjev neizkazanih odhodkov. Pazi dikcijo »po nekaterih ocenah ne moremo izslediti za 2,3 bilijona dolarjev transakcij«. A po nekih drugih ocenah jih pa lahko in je torej vse kul? Dva cela tri krat milijon milijonov dolarjev!!!!!!!!!!!!! – tu so Nežmahovi klicaji enostavno mus. Za ta denar bi lahko organizirali koncert Karandile na Jupitru za dvesto tisoč ljudi, poskrbeli za ustrezno ogrevanje in atmosfero, vsakega posebej s taksijem Metro prepeljali domov in še bi ostalo, da se nahrani in napoji planet za naslednji milenij. Saj ne, da bi hotel kaj namigovati, ampak to je dva cela tri krat tisoč milijard dolarjev, ki sicer super rapidno izgubljajo na ceni, a takrat to še ni bil slučaj, Rumsi je pa kar obsedel na državniškem sedežu. Halo? Kot naš Rupsi. Proti temu izpade dolgoletni najemnik Twin towersov, ki je Dvojčka slab teden pred srečo v nesreči zavaroval za pet milijardic dolarčkov, čisti amater. E-sad.

V glavnem, Karandila še ni čisto do konca odtrubila svoje, ko se je pod motom »obtožba je dokaz & kdor se pritoži, se je obtožil sam, brez možnosti samokritike«, začel teror »proti« terorju. Vesoljna Nova Evropa je kot Židje v Aušvic stopila v koalicijo vojnih. Eni bolj, drugi manj spretno. Nič ne bom namigoval, ampak s temi Twin towersi nas je nekdo živalsko nategnil. Cel svet je v norem fast forvardu iz slabega skočil v najhujši pekel. Demokreteni so postali to, kar so si od malih nog tajno želeli – die besseren Nazis. Arabunski trinogi in hermafroditi so naenkrat predstavljali ideal standard. Monarhi sveta so od absolutizma pobrali absolutne smeti in se s tem potem še bahali. Koliko je bila Zlovinija spet enkrat zadaj, ilustrira sledeče: medtem ko je razviti Zahod prihuljeno legaliziral izvensodne poboje in mučenja, je pri nas še kar trajala rabuka glede fojb in neoznačenih grabnov. In to se je kot kurja čreva vleklo še nekaj let. Dokler LSD iztrebljevalci, zmotno imenovani Rdeči baroni, ki so se zelo mondeno in brezčasno mastili do nezavesti, niso odkakali na molitvah. Rdečkarji so že debelo desetletje atavistično reklamirali »podpiramo sposobne!«, črnuhi pa »podpiramo spodobne«! Kot za časa Vojne vrtnic v Angliji leta 2 pa 3, se je bìl neusmiljen spopad za oslovo senco. »Sposobni« so bili v tri krasne spretnejši in uspešnejši, kar je »spodobne« zlagoma do te mere razkačilo, da so postali sposobni in izrinili »sposobne«, nakar so ti cvilili faul, da to se pa ne spodobi. Otroci. Družno so se brez diskriminicije posluževali vseh metod iz zakladnice zlovenske dediščine: podlosti, zavisti, privoščljivosti, komolčkanja, podtikanja, sosedove krave, laži, vseh odtenkov nasilja in silom prilike kakega umora. Kradli so ves čas in to vsi. Varno skriti pod krinolino svetovne zaplankanosti so forsirali koncept »storitvene družbe«, se pravi ekonomije obračanja štunfov. Bučmani med njimi so se eventualno šlepali na naložbeno-finančne inženiringe, kar spet ni nič drugega kot obračanje štunfov. Na volitvah in molitvah pa so se ne glede na strankarsko opredeljenost in jakost veroizpovedi vsi dobrikali raji s frajtonarco in klobaso. Jebala jih varikina.

Dobro, naslednji dan je bil d dej after. Axt und Kelle so odšli. Poljska kuhinja je pospravila lonce in šefle, živ-žav na Trgu brez zgodovinskega spomina je iznenada potihnil. Zazijal je krater praznine in me karameliziral s sentimentom zlajhanega Zlovenca, ki naposled spravi hišo pod streho, soproga, ki se je tačas sosedu vdala, pa vloži zahtevek za ločitev. Vseokrog mene se je alternativni svet ugreznil v zaslužen relaks ali pa se vrnil v objem meščanskih komoditet, jaz pa stotko na spidu. Kot doberman, ki je ugriznil ob rojstvu in še vedno ni spustil. Tita je bila tu v slabo tolažbo. Njen natančno kalibriran mir, ki je blago valoval med harmonizacijo in hormonizacijo, sem doživljal kot osebni napad, skoraj žalitev. Kot da ne obstajam zares, če že, pa kot muhojeda rastlina, v najboljšem primeru plenilec bilk. Kot siamski dvojček Alma y Tito Entre Montańas Menendez la Mala Sorsa. Bil sem pač tak: ko sem se ufural, me noben razum ni več ustavil. Ali pa sem zakuhal pizdarijo in bil potem še užaljen. Partnerice pa v jok. Ki ga je v Titinem primeru hudo podkrepilo dejstvo, da sva zanosila. Dvakrat zapored. Ona bi. Jaz ne bi. Da bi se razmnožil? Vsi globalni poslovni sistemi, se pravi religije, predvsem pa kapitalizem, podložnikom stiskajo golt tam, kjer je to najlažje – pri prokreaciji, razmnoževanju, družini … Pri malih srečah, ki jih prinesejo krhka bitjeca, za katera so roditelji pripravljeni pogoltniti marsikak šit. Oziroma, če se z druge strani pogleda, ni je slajše in originalnejše stvari, kot spohati novi generaciji to, kar so starši zamesili tebi. Preprosto nesprejemljivo. Prvič sem jo dobro odnesel, vdrugo je bil pritisk z vseh strani hud. Ne bodi no taka cicija po dedni zasnovi, je tuintam kljuvalo v meni. Malo ga boš v vrtec sprehajal, ga na prehodu za pešce pri Lutkovnem gledališču učil umetnosti preživetja, mu brisal smrkelj in menjal plenice, pa bo osemnajst let in devet mesecev mimo. Skoraj bi klecnil. Šele ko je Mana sklicala pravcato nosečniško konferenco, katere primež argumentov in čustev mi je silovito zacvingal jajca, sem spet našel k odločnosti. Ne. Nissan do konca speloff. Kar je seveda imelo posledice. Za ceno lastne riti sem žrtvoval Tito. Po malem, a zagotovo. Ona se je enostavno morala razmnožiti, njena ukrajinska kri je tako zapovedala. Slabo leto sva še vztrajala skupaj, nakar je zahakljala kao naivnega Američana Sigmunda. Majkumu, od vseh ras in pasem na svetu. Američan Sigmund je naredil, da je bilo. In bil potem tudi sila napreden oče. Mejl, čet, uestern junjon in to. Pa sem ji lepo rekel, da je razplodništvo danes recidiv zgodovine, da ne rečem hud greh.

Na spletu teh in podobnih okoliščin sem spolzel v letargijo. Pa še Basice je zmanjkalo. A Nemčija daleč. En klik, če bi imel kartico. Počutil sem se kot izpraznjena vreča, malo pa tudi kot Kalimero. Tačas, ko je z vseh strani podprti Marko Pelikan blestel s svojim Narkolabom, ko je Čoske raztural medmrežje, si je Mare K zaživa postavljal muzej, pleskarsko podjetje Erwin pa je imelo lastno državo in se je celo upogljivi tovariš Mancini aboniral na svoj porcijon hvale, sem jaz cucal pomožno bohinjsko veslo. Kot pravi drugi Švicar sem z lopato metal v brezno državne blagajne in dobil ven nič. Kvečjemu žalitve in posmeh. V Gromki sem, namesto da bi zakraljeval, napovedal upokojitev, a me nihče ni vzel resno, češ da je to ziher spet kaka moja fora. Foraminifora. Kot uvodničar novorojene autremondistične publikacije Le mort diplomatique sem se pustil nategniti lastnikoma zlovenske franšize Cuzeju & Arse-n-checku. Nista plačala, pa tudi nobenega takega namena nista kazala. Z ukrivljenim flohajznom sem se postavil pred vrata njune tajne pisarne na Tavčarjevi 12, gledal v aluminijasta, že večkrat vlomljena vrata in poslal vse v maloro. Dobra zvezda, beri energija, me je zapustila. In s tem tudi bratje po intencah. Mohorowitz na primer je strateško modro zazvzel ekvidistanco med mano in živim svetom. Za vsak slučaj, če bo morda vendarle še kaj od mene. A v srcu me je potihem odpisal. Vseeno bi rekel, da sva bila prijatelja. Minila so ga babja leta, prakticirati je začel »resne« zveze in si našlepaval vedno bolj nemogoče bejbače, ki so ga terorizirale, zasmehovale, tuintam tudi teple. Krona vsega je bila Nora Powder, ki je storila tisto, česar Švarc-Šiling ni storil, pa bi moral. Zamenjala je ime, čeprav bi se Norma Plauder bolje podalo. Ex Milica Gojić je imela hud temperament. Če ga je cuknila več kot dva deci, kar se je redno dogajalo, je iz osladno zgovornega in super frendli dekletca izbruhnil gnev v tako čisti obliki, kakor ga je mogoče doseči zgolj v hipotetičnih pogojih čistega vakuuma. Preko buzdovanske polemičnosti – tema je bila nepomembna, je erupcija eskalirala v dretje, prevračanje stolov in razbijanje inventarja ter se neminovno končala s krikom v smeri Mohorowitza »jor faking džuiš mader, faking džuiš mader« in treskom vrat. Ne glede na to, kdo je bil zraven. Torej smo obsedeli z bajoneti v želodcu, Moho je pa odcapljal na hodnik, furijo mirit in tolažit. Nakar se je ta vrnila in čez minutko, dve naredila riplej. Kot morski mesec mola mola je bila nora nora. Pri čemer je treba dodati, da je faking džuiš mader kupila king sajz mansardo, verjetno pod zakletvo fiksnega partnerstva, saj taka darila nikdar niso gratis, v katerem je Norma zabezecala kabinet s pogledom na Ljubljanico, fri of čardž in tudi sicer jo je mamin sine živel. Naslednje jutro je bil njen trdi disk irejz in dilit, edino med očmi je blip-blip utripala rdeča dioda, fajeruol ali kaj. In mi, ki smo teatru po naključju prisostvovali, smo bili pa ta zadnje pizde. Imela je težko otroštvo, mamo na tabletih in fotra, ki je kot ravnatelj podružnične šole uporabljal kabinet predvsem za telesne inspekcije sodelavk, da, ampak ni bila edina. In ker je babše bilo totalen kontrol frik, je Mohotu pod grožnjo odtegljaja ljubezni prepovedalo druženje z mano, ki rad kdaj tudi kaj komentiram. In papak je to požrl. Si misliš. Sodelovanje je bilo adijo, kot bi nikoli ne bilo nič. Kat.

Minili so dnevi in tedni. V meni se je kopičila impotentna zamera. Moho je bil dovolj ignoranta, da ga ni bilo strah smrti, a na smrt ga je bilo strah ponižanja, da bi ga kdo v boju mož na moža položil na hrbet. Ob priliki sem ga čisto spontano razmontiral kot Mehano igračo. Zbil sem drek iz njega, majkemi, prav nič ni dišalo in si prislužil nadimek Črnogorec z napako. Krasno. Norma je zmagala na celi črti. Brez možnosti popravca. Lahko si je predstavljati, kako nerodno je to v naši vasi, ko se srečava na Popovi, Naserjevi, Zlomškovi ali Ciganetovi, magari pred najlepšo stavbo v mestu, v kateri Sanolabor terorizira že itak na smrt splašene upokojence in si ne rečeva niti hell-ou. Mohorowitz se grabi za mejbitel, jaz gledam v nebo. Ali pa berem grafite:

»Janez je gej, Janez je okej«, »raje epruveta, kot Drobnič za očeta«, ipd.

Kombi smo prodali. Kar je med ostalim pomenilo, da sem se poslej premikal kot cesar na sekret. Pa gostovali smo bistveno manj. Zadnjo predstavo Tetra Gromki, v kateri sem tudi jaz sodeloval, je zakrivil Manin sentimentalizem. Zbobnala je vkup oltajms golden ekipo, zapovedala, da bo to čisti zero-badžet projekt, nakar smo se stlačili v eno tistih samosestavljivih čud – sposojen iglu, in zaprli zadrgo. Sredi odra in mraka je stal akrilni jurček, ki so ga diskretno iluminirale naše naglavne svetilke, zašumel je videotop, prišla sta slika in zvok, kaotičen scenosled detajlov teles in opazk, ki so nastajali medtem, ko smo si podajali ali pa kradli kamero iz rok v roke. Nista minili dve leti, ko je fora pod imeni »Kmetija«, »Gmajna« in »bar Bar« osvojila TV sprejemnike širne Zlovenije. Fak d'sistem je vedno bolj spretno in hitreje vnovčeval tuje ideje. Vsega humorja oskubljena Evropa je združitev na papirju zacementirala s papirjem, ki se mu je reklo evro, histerični Amerikanerji so v odgovor izumili amer, Afrika afro, nakar so pač še Kitajci rekli, evo vam kita. Poden od podna.

Resno sem začel razmišljati o emigraciji. In sicer v Argentino. Tamkajšnji fašizem je izgubil elan, bankrot je dežela tudi že doživela, domobranci so se odondod masovno zgrinjali k nam, pa sem sklepal, da se je prostor zame naredil. Idejo sem kmalu radikaliziral in optiral za brezmejno plovbo po svetovnih morjih. Ošilil sem penkalo in se maksimalno potrudil s poslednjim kulturnim projektom, za potrebe katerega sem ustanovil Evropski sklad za samoizgon umetnikov in filozofov iz matičnih dežel. Šlo je za prošnjo za financiranje skupinskega eksodusa alternativnih umetnikov. Skratka, čisto razumno sem državi ponujal, da nas še zadnjič podpre, pa bo imela za vekomaj mir pred nami. In tudi nikomur drugemu ne bomo težili. Se pravi bi vsaj Evropa morala kaj primakniti, če že ne Rotšild, Rokefeler in Fulbrajt. Naslov projekta je bil Takoj away. Mislil sem, da bo internacionalna niansa lažje penetrirala srca ministrantov kateheta za kulturo in v ta namen prifingiral sodelovanje s podjetjem Seaway. Žal niso padli na finto. Izpustili so enkratno priložnost, posebej glede na dosmrtno trajanje projekta. Morda so bile pa cifre ovira. Štiristo petdeset tisoč današnjih jevrčkov. Za barko, ki zanesljivo prepluje sedem oceanov in permanentno kroži okoli zemeljske oble, ni to nič. Vmes se je celo izkazalo, da imam malo do nič somišljenikov. Stvar se jim je zdela špasna, ampak da bi se odpovedali Merkatorju, Koloseju in Upravni enoti, to pa ne. Takoj away je neslavno končal v kanti za reciklažo, čeprav sem še danes prepričan, da je ideja direkt vizionarska.

Nekaj retardiranega priznanja je vseeno prišlo. Konec marca 2002 smo imeli čast zastopati našo deželo na Bianalu v Sao Paolu, Brazilija, ki je skupaj z Benetkami in Kasslom tvoril top trojček sveta. Moto Bianala so bili urbani procesi in kdo bi bil tu bolje poklican zastopati našo vas, kot Metelkova mesto. Na letalu smo malo zastrašeni od protiterorističnih ukrepov zelo pridno pomagali nemškim stevardesam pospraviti nepopito vino iz prvega in biznis razreda. V vrsti za prtljago na letališču smo že ponotranjili prvo brazilsko besedo – nestao. Vrečao d' spavao ni bila mus, saj smo spali v super hotelu, v trinajstem nadstropju, sredi tridesetmilijonske aglomeracije. Bajka. Edino najedli smo se prvi večer preveč brazilskih dobrot, namreč v njihovem širokopoteznem stilu in potem vsi bruhali kot vidre in niti okna v klimatizirani sobi se ni dalo odpret. Jebiga, vsak začetek je težek. Naš razstavni paviljon je tvorilo pet ogromnih fotografij Metelkove, natisnjenih na plastificiranem platnu, dimenzij šest krat devet metrov. Pritrdili smo jih na po meri zbite panoje in mednarodni publiki pricoprali vtis, da je pristala v srcu Metelkove mesta. Proste površine smo ovesili s cvetoberom naše umetniške produkcije, na večeru, posvečenem našemu paviljonu, pa smo prodajali delnice Metelkove, ki so šle strašno v promet. Lastniška struktura je tako postala še bolj nepregledna. Bolj škrtim obiskovalcem je bila dana možnost, da na priročen kartonček narišejo umetnino, ki smo jo na licu mesta odkupili in takoj tudi razstavili na steni, ki je bila zgolj temu namenjena. Po trdih pogajanjih z direkcijo Bianala smo dosegli, da se je za naš performans vstopalo pri zadnjih vratih, zato pa brez oderuške vstopnine. Večer je bil svojega truda vreden, silni profiti pa so nam omogočili lagodno bivanje v industrijski metropoli južnoameriške velikanke. Naš prispevek je bil v absolutnem kontrastu s terorjem neke amerikanerske pičoze, ki je razstavila stopetdeset golih, anoreksičnih in seveda črnih manekenk in s tem kao protestirala proti eksploataciji ženskega telesa. Koliko je s tem resno mislila, je dokazovala popolna prepoved fotografiranja in snemanja. Razen za izbrance. Baba si je uzurpirala svetlobo in zrak! In seveda smo slikali kot nori, magari v prazno, da so bili njeni izvršni kodrolasci, ovčjega pogleda in slinastih ustnic, penasti od pravičniške jeze. Prosti čas sem izkoristil za pitje sokov iz sveže stisnjenega sladkornega trsa, pohajkovanje po fascinantnih pokritih tržnicah in kvalitetno druženje z bogatimi domorodci, ki so z veseljem na široko odprli vrata svojih vil in mošnjičkov, samo da so se lahko pajdašili s pravim umetnikom. Tudi prav.

Vrnitev v Ljubljano, ki je ena sama ljubezen, je bila kot gastroskopski pregled, ko ne bruhaš izključno iz strahu, da se ti pobruhani doktor želodca ne bi potem na kak perfiden način maščeval. Tita si je tačas v Gruziji in Abhaziji privoščila malo skupinskega seksa. Nič kaj dobro ni bila razpoložena. Kmalu zatem sva šla narazen, kot lista, ki del poti družno padata z jesenskega hrasta. Nekaj tednov sem užival vakuum izpraznjenega stanovanja, potem sem šel malo ven, med ljudi. Tačas sta vrata odprla dva zares fletna brloga – Daktari, takoj za vogalom in Jazzbina v na smrt obsojenem Kolizeju. V Jazzbini se je kvalitetno plesalo in pecalo bejbe, Daktari pa je bil kot rojen za postprodukcijsko obdelavo. Lahko pa seveda tudi obratno. Spečal sem se z altovsko pevko iz Opere. Zelo pošteno, stvarno, brez cigumiguja. Z Bonrutom sva visela v Daktariju, ko mi je prečesala trebušno mreno z globokim vokalom, nakar se je Bonrut diskretno umaknil. V Jazzbini sem spoznal Luno, poklicno lutkarico, samohranilko z enim prestrašenim sinčkom, ki si je poleg alkohola zaželela še malo drugačne zabave. Po dveh tednih sva že sanjala, kako bova prodala njeno stanovanje v bunkastem poslopju s hecnim imenom Meksiko in kupila Takoj away jahto. V glavnem jaz. Mesec kasneje sva bila spet ledik, leto kasneje pa sem jo visoko nosečo srečal na tržnici. Valjda.

Na Metelkovo sem bolj malo zahajal. Bil sem žrtev silovitega metelkolitisa. Samo pomislil bi na določene stvari, sploh ne nujno na dehtenje gromkih toalet ob devetih zjutraj, in bi postal psihofizično sik. Pravzaprav čudež, da sem tako dolgo vzdržal. Še bolj v luči post festum spoznanja, da je metelkolitis pravzaprav hepatitis C, z virusi katerega je splašena kura Sova s pomočjo amerikanerskih služb v obdobju največje paranoje, se pravi med letoma 96 in 2000, selektivno inficirala Metelčice in Metelkovce. Z virusno fračo so nas ščinkovci obstreljevali in zraven v falzetu žgoleli »nate sovražniki«. Dobro, vsaj Creutzfeldt-Jacoba, ebole ali aidsa nam niso našlepali. Sova ipak ni CIA, pa tudi nevarnost, ki naj bi jo Metelkova predstavljala ustavnemu redu R Zlovenije je bila v akutni deflacijski spirali. Kljub občasnim napadom – odmevom političnega mesarjenja, ki se je zgolj obrobno tikalo Metelkove same, se je situacija zlagoma stabilizirala. Kar je bilo za Metelkovo, ki je živela in se hranila od kriz, takorekoč smrt. Mislim, folk je treba jebat v glavo, kapiš. Če ne, se začnejo med sabo. Inbreederstvo pa to. Kum kumu kum laude. Začel se je poniglav boj za metelkovsko nasledstvo. Za dneve in leta po točki, ko bo nek pragmatičen politik naposled izustil »evo vam, mejte in furajte, kakor vam milo«. Aleluja. Bil je to boj na bazi gensko nemodificirane Sonje, t. im. bitka za Sonjino mleko, v katerem so imele najboljše adute maratonsko talentirane metelkovske bejbe: Maša Serec, Mariča, Kaja Drisković, Jordanka, Dirt Dunka in Jasna Megla. Nek napredek torej vendarle je, a če citiram Barbaro Streissand: There's too many little people, can't get their names. Pa Lou Reeda: Fuck her nad the little people. Pa mene: Jebo rotvajler njega, Barbaro Streissand, pa še Arafata povrhu. Metelkova je neopazno postajala alter BTC, nekaj med du it jorself Gardalandom in Minimundusom, AKC Metelkova mesto je postal RKC, rekreativno-kulturni center za kulturne brezdomce. Še posebej po drugem delovnem obisku Axt und Kellejevcev, ko je celotni Hlev bil prekrit z novo streho, mansardami in povezovalno teraso. Prišel je nov val ljudi, videast Neven Korda, ki je na Metelkovi končno diplomiral, in sicer iz metelkovske umetniške produkcije, prišli so pregnani Molotowci, mlade slikarke in orto zasebnik Stripi. V tem času sta Iztok M in Uasim postavila Yallo Yallo, ki je za nekaj časa prevzela primat najljubšega kluba. Yalla je v duhu družbenih sprememb in pedigreja obeh ustanoviteljev ubrala odkrito profitno politiko – nova, ne nujno zaželena kvaliteta, ki pa ji, če ne drugega, ni bilo mogoče očitati bleferstva. Dokler ni nova ablast v četrtem poskusu zradirala Male šole, na mestu katere je takoj nastala Osnovna šola in pritisk inšpektorjev in egoistično splašenih Metelčic ni zapahnil Yallinih vrat. Iztok M jo je prekrstil v fotografsko Temnico in v eni zadnjih kreativnih akcij, v izogib zakonskim pastem, dostavljal pir žejnim konzumentom potom foto seanse. Najprej te je fotografiral, šele nato si dobil piksno laškega kozla. Lepa zbirka portretov je bila tudi razstavljena, nakar je Temnica postala Meka. Šank je prekril črni kubus iz Kabe, prodaja pijač se je decentno prenesla za DJ pult. Slednjič se je ukinil tudi ta. Opremo se je prodalo na ibeju, zaradi racionaliziranja stroškov. Itak je vsakemu gostu po novem nonstop sviral elevejtr mjuzik v glavi. Iztok M je imel čez glavo gverile. S prihranki je udejanjil otroške sanje, obiskal Stalingrad in novo geopolitično središče sveta – centralno Azijo. Pol leta kasneje ga je zaposlil Mirko Tuš kot področnega vodjo komerciale.

No, ampak pred tem je bilo vseeno še nekaj zelo zanimivih dogodkov. Zopet v režiji Zakladnika, ki je bil sicer sila dejaven v zavodu Kino teka; dokler ga antikulturni puč ni zradiral v nulo, je Metelkovo počastila ikona svetovne glasbene avantgarde. Vinko Globokar je podaril brezplačen nastop. Ker je bila Gromka za njegove štirimeterske švicarske orglice enostavno premajhna, mu je bilo mehko postlano na Menzinem odru. Prav tam sva z Zakladnikom predstavila meteoritski fenomen, ansambel Patetico, ki se je delu Zlovenk in Zlovencev čez noč posral v srce z bootleg posnetkom krstnega koncerta v Mariboru. Pričakovati je bilo naval, pa smo zasneženo Ljubljano prečesali za dodatnimi stoli. Verni compańero Rade se je izprsil z brezplačno posojo kombija, v katerem je pustil odslužen hladilnik, ki se ga je bilo treba za protiuslugo nekako znebiti. Napolnili smo ga z ostanki iz Šenkenske kuhinje, dodali liter skisanega mleka in se odpeljali pred ravnokar končano vilo bana Jelenčića poleg ugonobljene Tobačne tovarne. Stvar smo mu skipali direktno pred vrata, pozvonili in šli po stole. Uro pred koncertom smo v desetih minutah prodali vseh 220 kart. Oltajms rekord. Med samim koncertom, jebenti, je folk jokal od ginjenosti. Patetico, zares. Drugačnega mnenja je bil samooklicani scenosledec B Mehle, ki se je naslednjega dne v Dnevniku zgražal nad taksiji na Metelkovi, nad našim snobizmom in krneki. Valjda, zamudil je dvigniti brezplačno press karto. Skupaj s Cinišo Gačićem je tvoril jedro tistih levakarskih žurnalistov, ki so verjeli, da je bistvo alternativne kulture poceni, po možnosti gratis pir. Mislim, ne imenuje se naša republika džabe Zlovenija. Javna debata o prostorih drugačnosti se je zreducirala na dilemo pir ali ne pir. Fantom ni bilo lahko, to je res. Klima je skrenila v smer kamnoloma. Zastavonoše javnega mnenja so postali replikant Dean Steinbruch – hozentregerska parodija Jamesa Deana s patino štiridesetletne zamude, Vinko Ošlak ali pa Axel Pixel Zorn. Dean Steinbruch je s položaja prevajalca navodil za uporabo tirolskih lizik naprdoval v urednika eminentnega tednika Žural, Rural, Total ali kaj, kjer je v vsaki številki objavil celostransko modrost, ki se je brala, kot bi žvečil vrhniški šoder. Fant je verjel, da je Adidas bejba glavno mesto Etiopije, zato se ga je pri rosnih tridesetih oprijel vzdevek Nunca Kremenčkova. Vsakič, ko imam toksične prebavne vetrove, pomislim nanj. In potem je bila tu še sauperla zlovenskega novičarstva Ana Jud. Deželo je skupaj z amerikanersko invazijo na Novo Evropo impregniral gnili duh primitivizma. Kronologija je šla približno takole: najprej je bil preliminalni brodolom Jeffreyja Sachsa, čudežnega dečka s Harvarda, nakar se je pojavil holivudski klobasar, Marcel J. Štefančič aka the missing link, ko se je on upehal pa Mile Mrkva, Jože P. Damjak in plejada mulcev z natupiranimi kravatami tipa Rok Struck, ki so prebirali izključno in samo Filance, ideološko trobilo neokravatarjev. Pripravljen je bil teren za prevzem »naprednih« družbenih modelov ala Japonska, kjer je garaškemu ljudstvu namenjeno teden dni dopusta na leto, ali pa ZDA, kjer si garaško ljudstvo prostovoljno ne jemlje dopusta, tako močna je indoktrinacija, češ delo je vse in na to so potem še ponosni. V bitki za nove vrednote je bilo košer vse, tudi trupla potencialnih somišljenikov. Jože Pljučnik denimo, zlovenski politični disident in tudi kasneje nadvse prominenten v svojih prizadevanjih za boljši svet, se je načakal do smrti, preden ga je vrhuška pripoznala kot zgodovinsko relevantno osebo. S pokopališča, kjer je čisto fino počival, ga je odvlekla na mednarodno letališče Brnik in poskrbela za enega boljših vicev v samostojni Zloveniji: Pljučnik zaprt zaradi megle.

Gonilo napredka je postal strah, elementarni strah za lastno eksistenco, ki so ga generirale kriminalne združbe tipa National Endownment for Democracy (NED), National Democracy Institute (NDE), Freedom House in podobno. Pri žogi so bili paranoični darkerji, ki so v spregi z islamističnimi brati po veri dosegli, da se sezuvamo, t.j. obnašamo po njihovo celo takrat, ko na NAŠIH letališčih vstopamo v NAŠA letala, ne samo v njihovih mošejah, v katere itak nimamo vstopa. Ko je burleska s prevaranim ljubimcem Sadamom šla čez vsako mero razuma, sem se spontano priključil spletni kampanji za ustavitev vojne v Iraku. Logika je bila, da če se zadostno število vsaj na papirju dragocenih bledoličnikov pojavi na licu mesta, bo vojna mogoče preprečena. Tako sem šel za Človeški ščit v Bagdad, pod taktirko bivšega marinca ZeDeA in bivše diplomatke Združenega kraljestva. Lolek sem seštel ena in ena, nisem pa potegnil ročne zavore. Bil je to moj turning pojnt glede izgube stika z realnostjo. Z amerikanerskega stališča smo bili čisto far aut, tudi domačini so nas gledali kot marsovce. Saj vse v redu, solidarnost in to, ampak globoko v njih si čutil nejevero, da na svetu obstaja bedak, ki se gre nastavljati za evidentno spušeno stvar. Bilo je nekaj svetlih momentov, kot recimo Piknik na mostu čez biblično reko Tigris, a odločilen pečat vsemu skupaj je dalo dejstvo, da smo baj de rivers of Babilon prepevali Ui šel overkam, in to pod mostom, taka beda je bila to. Tiste tri tedne sem zaradi blokade informacij preživel v permanentnem strahu, da pride vojna in z njo bombe še danes. Ker pa je strah po svoji naravi zelo kratke sape, sem imel čast na lastni koži izkusiti, kako sta humanitarna in še posebej mirovniška dejavnost izrazito nespodbudna za seks. Zato se ju večina ljudi otepa kot papež polmeseca. Mislim, tisto iz filmov, ko se ljudje v kleti med bombnim napadom vsepočez začnejo dajati dol, je hud larifari. Zapletel sem se v bljutav bombenfuk z dekletom bizarnega imena Indok Trina. Le kaj je hotel oče umetnik povedati, mar Indo Kina ne bi zadoščala? V glavnem, slaba dva tedna pred dejansko invazijo sem nabrusil pete, nakar so Amerji najprej razsuli, kar se je razsuti še dalo, nato pa inštalirali na ablast modele s holivudskimi imeni Iyad Allow-me, Ahmet Čelawi, Morat Maliki. Pa smo bili spet pri Sumercih in mezopotamski kulturi, kot si jo predstavlja teksaška smetana.

Na ljubljanski tržnici sem postal predmet posmeha upokojenim bananarjem z buševo značko na reverzu in se zatekel v objem Bojane Bertok. Klical sem jo kar Beta, Dečko, Beta samec in še marsikaj – toliko imen pač, kolikor osebnosti je imela na puklu. Kar ji sploh ni bilo po godu. Ampak saj ne more biti vedno vse v življenju po tvoje. Bila je radoživa konzerva, oblečena kot zmes hercegovske seljanke in kamniške šolnice s ščepcem Portobello rouda. Samo še tongice so ji manjkale. Ko sva prvič razkopala njeno posteljo v Zgornji Šiški, sem raztreseno stopil v kopalnico, kjer je na školjki že sedela ona in čisto popizdila, da ni vstopa brez trkanja. Okej-okej, šanti-šanti. Mislim ravnokar sem z Višnujem kopal po njej, zdaj pa taka sterila. Furala sva prejkone japijevski seks. Higiensko neoporečna sva se najprej lizala, se pravi jaz njo, ker ji vaginalni orgazem ni šel od rok. Sledila je penetracija, da sem še sam nekaj od tega imel, nakar sva zadovoljno srebala kako fino vino in gledala Odisejo 2001 v houm muvi sistemu. In naslednjič spet isto, samo muvi je bil en drug. Trpela je za bizarno imunsko okvaro z imenom mononukleoza, ki jo povzroča Epstein-Barrov virus, ljubkovalno Kissing virus, meni pa je bilo takrat razodeto in potrjeno, da sem kronik po hepatitisu C. Po eni plati mi je kar odleglo – moja žolčnost, da mi je toliko zadev šlo tako zelo na jetra, je dobila alibi. Po drugi so se mi kajpak pošteno gate zatresle, še posebej, ko se je izkazalo, da sem fasal najbolj zagamano varianto in da medicina ne premore ustreznega leka. Nič novega, ampak krasno vseeno. Beta je stuhtala, da ne bi bila par, zgolj laverski status ji pa tudi ni ustrezal in me brez utemeljitve dala na čevelj. Verjamem, da si je enostavno želela zdravega dedca. Kdo bi vedel. Odhopsal sem na Infenkcijsko kliniko, si po hudih bitkah izboril kilersko terapijo z Interferonom in Ribavirinom in po petih mesecih družno z doktorico ugotovil, da to pri meni ne pali. Evo, Gatto Silvestro, ki ga spešta valjar. Filing širhakla na dnu Marianskega grabna. Pešačenje v četrto nadstropje je bilo enako Messnerjevim himalajskim podvigom. Počutil sem se kot družinsko podjetje Femina d. n. o. – ded je bil faca, oče genialec, sin copata, vnuček je pa vse skupaj spravil na kant. Sto let zgodovine in en Bajrami. In brez bejbe. V depresivnem trenutku sem ugotovil, da Ema, Ida, Mana, Iva, Tita, Meta, Beta …, da nobena moja punca ni bila daljša od štirih črk. To verjetno že kaj pove. Štimunga je bila daleč od šampionske. Stal sem v dnevni sobi, vlekel čik, ki ga ne bi smel, pil Batagelja, ki ga ne bi smel in odprl štunf. Prihranki so bili zanemarljivo nad ničlo. Zadnji kapital je treba ekstra umno investirati, po možnosti s pogledom v prihodnost, pa sem na impulz kupil starodobnega kralja brezpotij znamke Lendlaver. Kripo mi je prodal znanec, navdušeni vikend mehanik, ki je na polovici restavratorske sage omagal in zamenjal hobi. No, opravila sva prepis, plačal naj bi kasneje, saj nisem imel s čim.

Šli smo na poskusno vožnjo. Iztok M, vegetarjanka Sarina Potočki in jaz. Plan je bil preko Kočevskega roga osvojiti Dolenjsko, a smo že nekje za Ambrusom obtičali v snegu. Štirikolesni pogon ni delal ali kaj, turiral in ril sem skozi pomrznjeno blato in drsel vedno globlje v grapo. In potem so za holivudski dodatek iz razkopane plundre zaštrleli rogovi in lobanje mrtve govedi. Tudi zadišalo je sutrezno. Bili smo direkt na mrhovišču in v trenutku direkt polni elana. Iztok in Sarina sta porivala, jaz pa sem ju z gasom do daske okopal v pršcu parkljaste crkovine. Sarini je dogajalo, vem. Ni nam preostalo drugega, kot da se ga v Žužemberku zatolčemo s šnopcem.

Džip, ki je tudi sicer precej čudno delal, sem garažiral pred blokom in se za nekaj časa posvetil teoretičnemu humanizmu. Oziroma premlevanju življenjske filozofije. Ko človek sprejme dejstvo, da je razmnoževanje danes nesmiselno, se pravi uničevalno, mu preostane boj za človeka vredno življenje oziroma dostojno smrt. Kar je glede na to, da me nihče ni vprašal, ali sploh želim biti rojen v ta svet, tudi že svojevrstno nasilje, saj je ta boj permanentne narave in zahteva celega človeka. Ful tajm džob, bi rekli Amerikanerji. In seveda imam pravico do prehrane, strehe nad glavo, oblačil in kvalitetne izobrazbe ter zdravstvenega in socialnega varstva ali pa vsaj pravico do nekontaminiranega okolja in pitne vode. In seveda lahko grem, kamor želim, ker Zemlja ni nikogaršnja last. In imam pravico, da se po določenem času ozrem nazaj in se vprašam, kje smo, kam gremo in ups, zakaj postaja razkorak med državljanom in človeškim bitjem vedno bolj v oči bijoč? In zakaj znaša uporabnina za moj zaskvotani flet kar naenkrat 400 jevrčkov in kako lahko Bine Kradež dobi 350 milijonov jevrčkov kredita, z njim kupi firmo Mrkur, v kateri je bil prej zaposlen, jo torej ha! menedžersko prevzame in ji zdaj že v vlogi vsemogočnega lastnika za vrat obesi vračanje njegovega osebnega kredita, medtem ko naš premier brska po smetnjakih in poroča, da o kaki krizi ne more biti govora, če iz smetnjakov štrli vse polno štruc kruha, jebo ga pas s teden dni staro bageto. Mislim, še skvota si nisem več mogel privoščiti. Da o zdravju ne govorim. Če sem si pri dr. Ostanku že izboril napotnico za specialistični pregled, so čakalne dobe znašale denimo pri ortopedu osem mesecev, pri dermatologu pet mesecev, pri kardiologu osem mesecev, ultrazvok tri mesece, pregled dojk do enega leta. Mislim, slednje so mi začele poganjati. Več kot dva tisoč zdravil se je izdajalo le na beli, samoplačniški recept, dvesto petdeset zdravil si brez doplačila dobil le pod določenimi pogoji, tristo šestdeset zdravil je bilo dosegljivih z doplačilom.

A bilo je zdravilo!

Poljanska pošta je omogočala učinkovito ekonomsko in s tem splošno rekonvalescenco. Na univerzalnem okencu so bili naprodaj metri športnih stav, hitrih srečk, da trikrat tri toto loto niti ne omenjam. Poleg tega pa duracell baterije za rinvigoracijo pejsmejkerja in, izredno ugodno, očala za branje. Očala za branje.

Tiste dni sem bil nekam zmatran in vsega naveličan. V trebuhu mi je kljuvalo, v jajcih me je vsake toliko neprijetno zaštihalo. Na bolšnjaku sem si kupil yougo daljnogled, da sem v rani zori, pa tudi kasneje, lahko gledal nune v njihovem samo-stanu poleg cerkve obrezanega penisa Sv. Jožefa. Po dve sta si delili sobo. Lepota, ki jo opazijo, bi rekla Martina Fajfež. Mislim, RKC bi lahko vsaj za firnke dala. To je bilo to, moj prispevek k zgodovini. Ali kaj. Najbližji prijatelji so mi cepali kot muhe. No, cepali so tudi, če niso bili prijatelji. Cela generacija naivčin se je poslavljala od tega sveta. In to nič kaj spektakularno. Brez žalosti, hvaležnosti in to. Preživeli so bili enostavno preveč zatopljeni v lasten film. V lasten sms, mms, pms. In mene je šraufalo na vseh koncih in krajih. Uporaba strogih redukcij in umnih, turobnih rešitev je postala predpogoj za preživetje, a kaj ko je bil avtodestruktivni satan vztrajno v igri. Kajenje denimo sem opustil najmanj dvestokrat, skoraj kot Mark Twain, ki pa se je vendarle lahko oslanjal na kvalitetnejšo dedno zasnovo in okolje. Preživetje je tudi sicer viselo na kocki – ekonomska situacija se je za nas sajberprolete vnovič dramatično zaostrila. Oblast je cepnila z oblasti. Izpraznjene prestole so zasedli hribovci, ki so kremenito prilomastili v dolino. Recimo posranka Eva Eargle – tako mlada, pa že taka konzerva. Saj ne, da bi bil prejšnji nabor kaka blazna planika, ampak to je bilo res depresivno in potem me je še Višnu, po novem Luli Muli pustil na cedilu. Kot zarjavel skakavac se je vkopal v pozi staroste, Barbapape, ki se ne pali več na vsak firelfanc. Sem ga preveč silil, da preko eksterne molitve nežnemu spolu pomagati uvideti devico Marijo, pa me zdaj pošilja v vica in pekel razkuhane hrenovke? Preventivno sem tuhtal, katero religijo bi izbral, saj škode ne bo, če se položi temelje prijateljskih odnosov, v primeru, da je tam zgoraj dejansko kaj na stvari. V bistvu sem razobesil belo zastavo, iz pitbula sem ratal pitstop.

»Mater sem zmatrana,« sem jecal kot Laž iz Magna purge, ki teka in teka, a ima kratke noge. Polne krčnih žil in težkega svinca, ki tira v suicidalno brezdelnost in goni spiralo navzdol. Trikrat zapored sem sanjal, da sem se bil prisiljen poročiti z Majo Vidmar, sicer bi ata Vidmar naredili res grozne reči meni in mojemu narodu. In čeprav sem se vdal, so se grožnje uresničile. Sploh ni šlo za dosego nekih ciljev, temveč za čisti teror, destrukcijo. Zbujal sem se ves prepoten, plitko dihajoč od groze in kot hroma činčila čakal, da od nekod pripolzi kača.

Temeljito preplašen sem se zatekel k uslugam največjega vrača, ki je bil v življenju že vse živo, neuko ljudstvo pa je bilo mnenja, da je niko i ništa, na kar se je vrač s prikladnim imenom doktor Kavez, žolčno odzival. To, kar sem si jaz od nekdaj srčno želel postati, je on zlahka bil. V očeh drugih. Niko i ništa. Ko je z rentgenskimi očmi nad mano izvršil okularno vizito, se je z neizrecljivim gnusom in sadističnim štihom v glasu zmrdnil:

»Poooln dreka,« pri čemer je zaškrtal z r-jem kot Bruce sidro po kamnitem dnu.

Dejansko sem bil sumljivo napihnjen.

»Saj, ravno zato sem prišel k vam,« sem žoknil nazaj, Kavez pa je naredil fris, ki bi ne mogel jasneje odraziti neodobravanja duhovičenja s strani pacientov. Bil je pristaš zdravstvene religije, verjel je, da je bolezen kazen za greh in temu primerno strog je bil do svojih pacientov. Maltene angel maščevanja. Po njegovih napotkih sem vstajal pred zoro, se naposlušal cvilečega prdenja tomosove štirke raznašalca uravnoteženih medijev, hodil spat s kurami, za zajtrk in večerjo srebal krompir s krompirjem – župo iz navadnega in sladkega krompirja. Sol je bila dovoljena. Ne vem no, za kompenzacijo sem enostavno moral žvakniti kaj bolj pikantnega, saj nismo le številke, smo ljudje. Med ostalim sem se moral vsako jutro polivati z vrelo vodo po trebuhu in z ledeno po nogah. Muda od labuda so obvisela nekje vmes. Ne tič, ne miš. Za Kaveza je bil to itak postranski organ, dober za prokreacijo, če že kaj. Še imena mu ni privoščil.

»Nič ni narobe tam spodaj,« je bilo vse, kar je izustil. Zdravje je bog in zdravilci so njegovi svečeniki. Satan se vmeša, ko nas začnejo razjedati bolezni, tako nekako. Tonil sem v morast nečesa, kar nisem bil jaz. Kavez je bil videc, telepat, bioenergetik in še pa još, a vrli gospod je v svoji biti hotel biti pisatelj. Medtem ko mi je cmaril jetra pod nekakšno mikrovalovko, sem moral poslušati zatikajoče prebiranje njegovih pravljic in za to sranje mi je potem brez kančka slabe vesti zaračunal okroglih 10 čukov na roko. Naposled sem ga zaprosil, ali bi lahko s temi bralnimi vajami prenehala, ker so pravljice slabe. Zelo milo sem se izrazil. To je domišljavca tako prizadelo, da je samo iskal priložnost za čimbolj spektakularno nogiranje. Ki je kmalu tudi prišlo: telefonsko sem ga kanil prestaviti, ker mi je uletel nujen zoboderski termin, kar je Napoleončiča jako vznejevoljilo, še bolj pa to, da sem med pogovorom nekaj žvečil in to nekaj prepovedanega, kajti on mi je čez dan dovolil konzumirati samo presno, glasno hrskajočo zelenjavo. Vzrojil je, jaz pa »dajte no, saj ne gori voda«, kar mu je komplet odpihnilo pokrovko.

»Midva sva končala, gospod Bk,« se je zadrl in treščil slušalko na vilico. In to je bil potem konec mojih holistično-zdravstvenih naprezanj. Naj gre vse v pizdo, še posebej pa ta prekleta jetra od džigerice, pa naj se spremenijo v pluto, če so tako silno navalila, sem si rekel, in se prepustil piškavemu zobu konzuma. Kurc pa vse to zdravilstvo. Zdravje je rokenrol: Dujufilgud? Dujufilolrajt? To. Če ne, pa crkn'.

Olrajt se definitivno nisem počutil. Rad sem ga pil in rad sem kadil, zmerno, ampak to je bilo zame že kao enako smrtni obsodbi. Trmasto sem se začel vdajati prehrani na bazi treh belih smrti: sladkorja, moke in mlečnih izdelkov. In je šlo s počutjem strmo nizbrdo. Stvari, ki se jih najbolj oklepamo, najbolj ubijajo. Jebi ga, sem se vsaj zabaval. Firbec me je pa vendarle matral, kako se razvijajo moji jetrni parametri. Narediti sem šel še en test, ki sem ga nameraval primerjati s prejšnjimi izvidi, ki mi jih je užaljeni Napoleončič enostavno zabrisal v smeti, je trdil, in tako sem odkolesaril v laboratorij, ki je umno hranil kopije vseh izvidov.

Med gonjenjem tja me je povozil avtomobil. V nerodnem momentu je z glavne skrenil na stransko ulico in me gladko spregledal. Tudi prav. Že dalj časa sem se nameraval vreči pod makino kakega turbo bogatuna in poklicati 080 666 Odškodnina. Poletel sem kot aviatičar iz komada Zastavnik Đemo – čelićna krila naše armije in med tejkoffom hladnokrvno pospekuliral glede višine iztržka, mentalno prelistal reklamne kataloge in primerjal cene artiklov, ki bodo prav kmalu moji, pomislil, da bo treba nujno tudi Lendlaverja zrihtati, nakar bodo bejbe kar same spet prifrlele. V tisti eni sekundi, če je toliko trajala, se je zgodilo še svašta, nenazadnje spektakularni krešlending z enkratnim roulouer ramenskim poljubom havbe in asfalta plus kotalikanje čez pločnik na zaplato trave, ki je nekam domačno vonjala. Ziher je Kavez tam sprehajal svojega šnaucerja. Pasja radost s strihninom mi je deviantno prešinila um, nakar sem se zbral in začel glumiti ranjenca s hudimi notranjimi poškodbami. Valjal sem se po tisti poscani travi kot italijanski centerfor, dokler mi ni ratalo dolgčas. Herojsko sem se dvignil, videl, da makina ni ravno mercedes, nego opel kastra in slišal skrušenega šoferja momljati, da mu je zubar ravnokar spulio prednje zube, da mu je strašno žao in to. Ime mu je bilo Mešo. Status brezposeln. Jebi ga. Poravnal sem balanco in odpešačil do laboratorija.

Izvid je dejansko pokazal, da moji encimi ipd. pikirajo v klet. Razlog več, da se ga ucmekam dojaja. S tem je bil moj potop zakoličen. Nastopil je tisti trenutek, ko tudi najbolj zagrizene fenice morajo izgubiti vsakršno empatijo z glavnim junakom. Sledila je prometejevska kazen v obliki inhibicije hoje, pa sem počepal pod raznimi grmi, objemal drevesje in gladil raskavo lubje, točno kot v kasni adolescenci, ko smo se ga zadevali s preparati za »zdravljenje« na smrt bolnih rakavcev in bili potem zadeti kot smrt. Tudi izjemoma trezen sem bil sila švoh. Preferenčno zleknjen na hrbtu sem faraonsko držal roke na prsih, prisluškoval vakuumu v pljučih in se smilil samemu sebi. Če me je slučajno zaneslo na ulico, sem na vse kriplje ignoriral bežno znane pičoze, kake smrklje, ki so mi kdove kdaj pušile na sekretu Gromke, ker za kaj več niso dobile atesta in jim je zdaj iz bistrih oči in sočustvujočega nasmeška mezelo: kaj je ata, smo malo hin, hrenovka štrajka?

Za kozlat.

Odjebal sem dr. Ostanka in se po zvezah v študentskem dispanzerju prebil do prosvetljene in angažirane zdravnice, predvidoma zadnje, ki mi je posvetila celih sedem minut in pol, preden je ugotovila, da sem pač depresiven, in me z receptom za blag anti-depresiv Coaxil potolažila, da to ni nič takega.

»Če je treba, pa pridite še po Viagro,« me je kanila finalno podpreti, ko se mi je zašajnalo, kaj za en šit to dogaja: končal bom kot tisti Indijanec iz Leta nad kukavičjim gnezdom, do nezavesti nafopan s psihofarmaki, bioavtomat brez uma in pameti. S krikom smrtne groze sem planil iz ordinacije, preskočil stopnišče, zašprintal po ulici in mahal z rokami nad glavo kot Jaka Ajdišek v vlogi nadškafa Brodeta v predstavi »Biblija – stara zavesa« Dejmo pisn't teatra in tulil »Prozac … Prozac … Prozac«, dokler me na vogalu Zlovenske in Romske ni s strokovnim prijemom umiril policaj. Zgolj impro-pravljici iz petnih žil, da treniram za nastop v ameriški stand-up & run komediji »Uan plenet, uan firer, uan Prozac«, sem imam zahvaliti, da nisem končal v arestu norišnice Polje, pri čemer sta bila pridevniček »ameriški« in domačno zveneč »firer« ključni jeziček na tehtnici.

Da bi se takim in podobnim sranjem izognil, sem se preselil na obrobje Novih Jarš, k Dragi Bajt, ki ji starost ni dopuščala doumeti, kako globoko sem pridrajsal. Z vsem žarom sem se posvetil furanju sociale. V treh varikinastih špecerijah, ki so bile nekako v nožnem radiju, sem strateško premeteno nakupoval pol belega, dvajset dek posebne, dve šniti sira in šestake piva, ki sem jih pedantno skrival v škrnicelj, da me dobromisleče sosede ne bi vlačile po protezah. A so presušene polenovke bile ostroumne kot sove. Le kaj bi lahko v tistih težkih, kompaktnih škrnicljih, ki sem jih prenašal togo kot tuj drek, bilo drugega kot strup alkohol? Doma sem sedel k edinemu oknu, buljil ven kot zapuščena doga in cucal iz piksne in če so bili že trši elementi pri roki, sem pa še njih požvečil. Super. Sladki nič. Alzheimer brez dudlanja. Frank Sematra. In če je pritisk v mehurju postal neznosen, sem se z bojnim krikom hokahej! dvignil, oddrsal do sekreta in polemiziral z muhasto prostato. Zdravje je bilo po vseh parametrih zdravstvene dogme mojemu socialnemu statusu ustrezno. Džigerica se je tarzansko gugala in jodlala je tudi tako. Kaj bi človek želel več od življenja. Udobno zleknjen na mehkem otepu pozabe sem kot zidarska klamfa tonil v židko blato, nad mano pa je mehak ženski glas venomer ponavljal »Ali naj te z listjem posujem?«. Nisem odpiral oči. Ziher je bila debela, zamerljiva in fumflasta kot Meta Galapagos Kuščar.

Žal vsak špas nekaj stane. Tudi nul koma nix sociala. Z najemnino sem bil dobre tri mesece v zaostanku. Jasno je bilo, da bo gazdarica kmalu legalno in legitimno ukrepala. Še za sprotne potrebe je rapidno zmanjkovalo, Univerzalnega temeljnega dohodka pa od nikoder. Srečni brezposelnež sem bil samo, ko sem spal. Da bi se šel freeganizem – paberkovanje čisto užitnih odpadkov pri stranskih vratih supermarketov, ni bilo šans. Za kaj takega so bile Jarše enostavno preveč f pizdi.

Prebudil sem se v mrzlo novembrsko popoldne. Zlepljene veke so se s težavo odprle. Na oknu se je delal kondenz, zunaj pa mrak. Opotekel sem se v kopalnico. Zajel sem dve pesti vode, si opljusnil obraz in ga dvignil pred ogledalo. Skrivljen nos, košate obrvi in pet markantnih gub na čelu, za katere ljudje zmotno verjamejo, da so odtis poglobljenih cerebralnih aktivnosti. Izriše jih strah. Oči še vedno zelene, a nekam motne, z nenaravno bledičnimi podočnjaki. Ustnice sta oklepali izraziti smejalni gubi, v redu. Na ušesnih mečicah in stiku uhljev z licem starikavo zakrivljene gubice, slabo. Bele in črne ščetine nekajdnevne brade. Na polički je bil moj higienski pribor: zobna ščetka Curaprox, pasta Lacalut, gel za britje, žiletka na tri klinge, ognjičevo masažno olje v vlogi afteršejva in vseh ostalih žavb … In pločevinka piva. Prisolil sem si klofuto:

»Premagali smo Mongole, Tatare, Napoleona in Hitlerja.«

Nastavil sem drugo lice:

»Izumili smo vesoljsko plovilo, parapsihologijo, komunizem in piroške.«

Potegnil sem dolg požirek, stresel pločevinko in jo zmečkal:

»Smo šampioni v šahu, hokeju, ritmični gimnastiki in odbojki.«

Obrisal sem si obraz, se predirno pogledal in odločno uperil prst:

»In TI se boš vrnil v pradomovino!«

Ugasnil sem luč, jo spet prižgal in si pomežiknil:

»Mimogrede.«

Na dvorišču pred hišo je čemel moj Lendlaver, ki sem ga krstil za Janeza, ker je bil rumen kot doktor zavisti. Viziral sem pločevinasto skrpucalo, ki se mi je kot češ dobrodušno, a prejkone omejeno nasmihalo. Stvar se je komajda še držala vkup. Malo so se mi tresle gate. Zaradi zavesti, da bom realiziral otroške, mladinske, itd. sanje, pojahal Janeza in se odpeljal v Saharo. Tresle zato, ker so moje finance nanesle za enosmerno vozovnico. Iz globin praspomina mi je mežikal Wolfgang iz Heidelberga, ki je pred leti redno lifral podobne kripe v Afriko in jih tam z dobičkom prodajal. Zveza je bil neki Antonio iz Genove, ki mu je bila ciganka prerokovala, da bo v Italiji zavladal medijski mogul, pa je zbarantal vse imetje in jo podurhal v Maroko, zibelko kvalitetnega hašiša. V mestu Agadir se je poročil z domačinko in fural off roud sekond hend biznis … Janeza bom prodal v tujino, da dvignem nacionalni eksport in z izkupičkom bom večkrat prečkal Saharo, potem bo pa že nekako, samo tega Antonia moram najti v mestu Agadir, ni hudič. Tak je bil sklep. V pol ure sem štartberajt vrgel ključ v nabiralnik. To je bilo to. Bil je mraz, Janez pa frigiden kot Rade Končar hladilnik. A vžgal je iz prve. Zavil sem na Metelkovo in se v gromkem fundusu oskrbel s plašči in kupi tekstila, ki sem jih pred sedmimi leti premeteno zaplenil nacionalni erteve. Večplastno šik zahomotan sem odprdel na avtocesto, smer Sahara.

»Agadir, Agadir,« sem se bodril, ko se je noč pod Nanosom prehodno zjasnila in so zamežikale lučke Vipavske doline. Dodatnega poguma sem natakal pri Gorazdu Batagelju iz Vrtovina pri Ajdovščini, ki čara božanska vina in za ta marketing je tudi že slišal, ma mu to ne leži. Na mejo sem se prirežal ob polnoči, kot pečen maček. Čuječnost obmejne policije je na srečo že odracala v Maastricht. Sreča spremlja pogumne. Vreme sledi lastnim muham. Snežilo je cel preostanek noči in celo dopoldne. Brisalci so bili za en kurc, a saj na avtocesti pičiš samo naravnost. Italijanske kažipote so zamenjali francoski. Janez je zadovoljno brundal. Bolj ko je bil vroč, bolj je hitel k svoji lepi Vidi. V Provansi sem malo podremal in prespal največji del sinje modrega dne. Takih bo še veliko, sem se tolažil in odjajcal mimo Arlesa, rojstnega kraja slikarja, ki si je odrezal uho. Mar bi si pusi od čopiča roko odsekal. In potem so mi nekje za Perpignanom, ravno je začelo iti navkreber, crknili žarometi. Puf, sem bil v temi, mimo mene pa divje hupajoče makine dvesto na uro. Nekako sem se prišlepal do postajališča in ugasnil motor.

Najprej en čik.

To včasih pomaga.

Ne vedno.

Oborožen z vžigalnikom sem se podal na lov za varovalkami. Ko sem jih odkril na sovoznikovi strani in nespretno odlomil pokrov, je bilo notri vse korodirano in itak nič jasno. Torej sem dvignil havbo. Frivolni vetrc je zoprno upihoval vžigalnik, zenica je panično blendala med frfotom plamena in jetično javno svečavo. Kablov pa kolikor hočeš. Opekel sem se na razbeljenem kresilu vžigalnika in v afektu nogiral pnevmatiko, ko je motor osvetlil snop luči. Za mano je stala bombig mladenka z enim tistih Samsonajk kufrov, držala fensi meglajtko in se mi spodbudno nasmihala. Sem se kar malo zmedel, madona, in do pasu zlezel v motor. Divja črna griva, šarf faca, pa ne prevelika, velike znajo biti nerodne in preveč premočrtne, male pa paprene in komplicirane, ta je pa ravno prave številke, mi je švigalo skozi okisano glavo, medtem ko sem šaril po žicah. Po nerodnosti sem nekam dregnil s komolcem in opala, luči so spet delale.

»Jasno, kontakt,« sem zinil kar po zlovensko, tam v okolici Perpignana in se koj popravil:

»Parlevu france?« pomoč na cesti pa v smeh:

»Tudi, tudi.«

»Mudi, gudi, kaj pa ingliš oder dojč?« sem rahlo nestrpno nadgradil, luči so itak že delale.

»Zdravo, ime mi je Valbone, imate vi poliglot tudi kako ime?«

S kraškim naglasom, majkumu.

»Joj, oprosti, rahlo sem skurjen, Bajrami, zdravo, Bajrami,« sem stegnil dlan v pozdrav, ki jo je čvrsto stisnila.

»Me veseli, kam pa potuješ?«

»V Afriko, na mednarodni ofroud rejd oldtajmerjev čez Saharo, Timbuktu – Nagoja, khm, Senegal.«

Ušesa so mi pordela, čutil sem to, a ohranil sem mirno kri, saj je bila noč in mraz je bil tudi.

»Aha, potemtakem bi se mogoče lahko peljala kos poti s tabo?«

Drzna znanilka sprememb, nemogoče je mogoče! Hitro sem jo zbasal v Janeza, da si ne premisli, in pognal stroj. Uvodni smoltok sem izkoristil za podrobnejšo inšpekcijo. Roko na srce, bila je lepa: pravilnega etruščanskega profila, živih črnih oči s košatimi trepalnicami in elegantno uvitimi obrvmi, polnih ustnic s smejalno luknjico in čiste, napete polti. Na oko slabih dvajset let mlajša od mene. Površinsko mirna, z možnimi turbulencami pod gladino, oblečena pa fino, vsaj tri kaste nad mano, nikakor za na cesto.

»Malo je mraz, zver je optimizirana za puščavske razmere,« sem ji namesto letalske odeje ponudil rezervno spalko. Janez je rohnel, čveket je hitro postal utrujajoč, in ker sem dejansko bil zmahan, sem se posvetil volanu in zamudil trenutek, ko je Valbone zakinkala in se zvila v klobčič. Aha, neizživeto otroštvo. Sredi noči sva sedela v autogrilu pri Tarragoni. Zaželel sem si sessos, kozličkove možgane, Valbone je bila na solati in pila čaj.

»Torej, če nimaš nič proti, bi šla kar do Maroka, saj tja greš, a ne?«

»Seveda, seveda, ni ovir za nas Evropejce,« sem odvrnil in simultano pomislil, ups.

»Po kateri poti pa nameravaš iti?«

»Po najkrajši valjda.«

»Ja, čez Melillo ali čez Ceuto?«

»Obvladaš, vidim.«

»Nekaj že in bajdvej, Senegal ni mesto, ampak država.«

»Tudi mesto, v Italiji, samo da se mu reče Senigallia – Galske prsi po naše, na obali nasproti Zadra. Sicer pa sem v Maroku bil enkrat samkrat, davnega 1985-ega, od Tangerja do Fesa in nazaj. Horde samozvanih turističnih vodičev so mi do te mere zatežile, da sem si obljubil, nikoli več.«

»In kam torej greš?«

»Ja, najprej skočim do Agadirja, pogledat prijatelja.«

»O, maroški Portorož, ti si za avanture.«

Jebote Portorož, malo je bila jezična, tale Valbone. Do Almerie, ki se je izkazala za najboljši odskok v Afriko, je bilo še osemsto kilometrov. Na pol poti do Valencie se mi je začelo tako kinkati, da sem zavil na počivališče in predlagal lepotni dremež.

»Saj lahko tudi jaz vozim.«

»Janeza? Veš to je oldtajmer, ima veliko posebnosti,« sem bil skeptičen, dokler ni lenoba udarila z rušilnim argumentom, zakaj pa ne. Dvakrat sem demonstriral vse cake in ji prepustil krmilo. V bistvu ji je šlo kar dobro od rok, menjalnik je le nekajkrat zverinsko škrtnil, mislim, Janez je bil res muhasto kljuse: volanski mehanizem je imel toliko lufta, da je venomer in povsem nepredvidljivo uhajal s pasu, prestavljanje je zahtevalo doktorat iz mehanike z elementi vuduja, zavoro je bilo treba dvakrat pogaziti, če naj bi dosegel za vzorec učinka, armaturne komande so bile grunfovske in ugašanje motorja … Okej, sem že spal. Prebudil sem se za Alicantejem, sredi odurne krajine steklenjakov in plastičnjakov, v katerih so vrli agrikulturci potom podplačanih rok brezpravnih migrantov producirali zelenjavo, ki se na naših tržnicah ob vsakem letnem času kiti z denominacijo intergrirana pridelava. Res seksi.

Zadnjih sto km sem prevzel štafetno palico. Po ogolelih zemeljskih gmotah sva se spustila do morja in, sledeč simbolu za ladjo, pristala sredi kolon do amena otovorjenih avtomobilov in kombijev sezonskih delavcev pod ogromno montažno streho. Potegnil sem vzvod za prekinitev dotoka goriva, Janez se je nejevoljno izkrehal in crknil. Šaraste vreče in omoti, fotelji, štedilniki, bicikli … Neonske luči s šibko zelenkasto svetlobo so sceni dajale eksperimentalen pridih. Odprl sem okno, oblizal me je topel morski zrak. Prva etapa je bila odkljukana. Valbone se je zaspano pretegnila in se zastrmela ven. Praktično na nos ji je potrkal mobilni preprodajalec, ovešen z urami kot švicarska konfederacija:

»Hallo madam, gute marke: citizen, žak lamanse, rolex … Bilik, nix fil geld.«

Valbone se je naveličano obrnila na drugo stran, to je k meni. Res ni bila slaba. Preprodajalec je užaljeno podvojil forco in končal z Dojčland šajze!

»Čakaj malo brate, kakšen šajze, ne vidiš, da smo Slovaki,« sem stegnil glavo in glas, a je težak že najedal naslednjemu v vrsti. Malo sva pomolčala.

»No,« sem pobrskal med dokumenti, »treba bo po vozovnico, mi daš potni list?«

Odkorakal sem proti pristaniški stavbi, si ogledal vozni red – odhod je bil že čez tri ure, cena ugodna – in se kaj kmalu vrnil. Togotno sem se zavihtel na sedež in zaloputnil z vrati:

»A nisi ti rekla, da si Valbone ali kaj!?«

»Sem.«

»In kdo je potem ta Mari Luiz du Pont!« sem pomahal pred očmi s francoskim potnim listom in ji ga vrgel v naročje. Mirno ga je pobrala:

»Ne se razburjat, saj vidiš, da sem izrezana ona.«

»Jajaja, kaj je to za en šit! Misliš, da bom belo robo v Afriko švercal?«

Valbone je utihnila, jaz pa tudi – malo je bilo aut tole zdiranje – in čez čas ubral spravljivejšo vižo:

»Šla bova skupaj. Vsak kupi svojo karto, stroške Janeza si bratsko deliva in če se karkoli, kjerkoli zalomi, se ne poznava, okej?«

»Saj poznava se tudi v resnici ne.«

Med čakanjem v vrsti sva se čemerno držala in tudi kasneje v baru, kjer sva serijsko stankala nekaj servez, je bila napetost v zraku.

»No, lahko sva tiho, lahko pa prezračiš tančico skrivnosti, samo toliko, da me narajcaš,« sem bil še vedno nasikan.

»Prav, moj oče je Albanec iz Vlore, mama pa Kosovarka. Živeli smo v Sežani, kjer ima tata zlatarno. V redu človek, samo malo po starem in žlahta se je v vse živo vtikala. Študirala sem v Ljubljani, dizajn, in potem sem se zaposlila v agenciji Prestop. Malo so me ožemali, zlati časi marketinga so bili že mimo, in ko sem na Zlatem bobru srečala nekega maherja iz agencije Ailleurs exactement, sem šla kar z njim, v Pariz ... No, službo je jemal smrtno resno in tudi privat je bil isti, prodajal je kozlove bobke za bisere. Okej, ekstravagantna potovanja, eksotične destinacije, La Mamunia v Marakešu na primer, deluks presežki adrenalina, ampak model me je zaprl v steklen zvon in se obnašal, kot da sem temeljni kamen za harem. Njegova hčerka edinka, tale Luiz …«

»A Lojzika?« sem bil že boljše volje.

»... pa si je dala sadističnega duška. Počutila sem se kot mačka v herbariju, in ko se je izkazalo, da mi je tip odtujil potni list, se je vse zgodilo v trenutku. Pobasala sem, kar je bilo pri roki in šla …«

»U, majkumu.«

»Kaj pa ti, ti si tudi nek čefur?«

»Ja, fotr je iz Podvolovljeka, matka iz Zgornjih Stranj, Bajrami je pa komentar na vse to … Mislim, da morava iti.«

Vkrcavanje se je že zdavnaj začelo, kolone so se pretočile v trebuh trajekta. Mejaši so naju komajda ošvrknili s pogledom. Ugnezdila sva se na krmi, nakar je Valbone izginila in se vrnila z djutifri vrečko v roki.

»Kopilotka pokorno javlja najdbo steklenice prvovrstne ruske vodke po bagatelni ceni.«

»Ja, zalijmo veliko zmago nad obmejnimi službami junajtid Evrope.«

Valbone je sedla na moj armafleks in mi podala steklenico:

»Privošči si, po osmih urah plovbe boš kot nov.«

»Imaš pa jajca … Z ukradenim pasošem na drug kontinent.«

»Razumem, da je za Gorenjca težko razumljivo, zame je to pač mala trofeja.«

Otipal sem jakno in pogledal v notranji žep:

»Samo da tudi moj pasoš ne postane trofeja.«

Nad morjem je brlel zadnji krajec meseca in bolj ko je vlaga Mediterana postajala mraz, bolj nama je kurila vodka. Lajf je bil veri gud.

Meja v Melilli je bila kljub biometriji, čitalcem bar kod in ostalemu sranju prijazno porozna. Maroška stran je bila mali šok. Vse tiste množice, ki so pritiskale v smeri, iz katere sva lahkega srca bežala. Tisti cunami človeških fatamorgan.

Če sva že imela Janeza, sva izbrala vzhodno, manj obljudeno in tršo inačico poti. Dan se je odvrtel kot videospot: Janez traktorira po grobo asfaltirani cesti, skozi redko poseljeno polpuščavsko pokrajino … tuintam čreda drobnice … divji gorski prelaz … spektakularna soteska … vasice v oazah … prva kamela … počitek v senci osamljene akacije … tvegano prehitevanje kičasto okrancljanega tovornjaka, natovorjenega čez vsako mero norosti … trdnjave iz blata na hribih … panorama zasneženega pogorja Atlas in na drugi strani neskončna Sahara.

Pod večer sva zapeljala kak kilometer dol s ceste in si med skalnimi osamelci poiskala zaplato rdečega peska. Taborniška logistika je bila burleskna, jasno. Metelkovske impro-kapacitete so mi prišle prav in rodile spaghetti sablonese. V glavnem, lačna nisva bila. Valbone je zanimalo, kako je s pajki, kačami in škorpijoni. Tudi sam sem razmišljal v to smer, pa sem ji diskretno namignil, da jih pri meni ni.

Noč je bila kristalno čista in mrzla.

In potem še enkrat isti spot, samo z malo drugačnimi kadri in s finalom v rodovitni dolini Souss. Po tisoč dvesto kilometrih sva zopet prispela v nekakšno mesto. Dvopasovnica je bila zabasana z vozili in živalskimi vpregami.

»Portorož to ravno ni.«

»Potrpi, to so šele satelitska naselja.«

Res, prometni kaos je kar trajal, preden naju je znak centre ville usmeril na veliko vpadnico, ki se je spuščala k morju. Iz dolge vrste manufaktur in rokodelskih garaž mi je pomahala velika delavnica s četico postrojenih terencev pred njo. Zavrl sem.

»Salama lejkum, bon žur, pardon, Antonio, l'italjan, kat-kat, toyota, nissan, lendlover,« sem napadel prvega mehanika, še preden se je lahko dobro izvlekel izpod razdrte karose. Malo se je popraskal po glavi in mi namenil džekpota vreden nasmeh:

»Antonio, italje, le gro avek ševo komsa,« je nakazoval mogočno trajno ondulacijo in dodal:

»Toyota ruž.«

»Uiuiui,« sem navdušeno vzkliknil, »adres, adres!«

Nekaj iskanja ustreznega pisala, črtanja in kracanja kasneje, sem imel džekpot črno na belem v rokah. Valbone je imela povzdignjeno obrv, jaz pa sem bil nezgovoren. Porinil sem ji načrt z naslovom v dlan:

»Pičiva.«

Najprej sva našla četrt, potem znotraj nje fino sosesko z obilo zelenja in visokimi zidovi, nakar je pri obcestni stojnici Valbone locirala hišno številko.

»Evo, triintrideset.«

Res, tam je bila rdeča toyota in za njo še srebrna.

»Počakaj tukaj.«

Spustil sem se po stopnicah, odsunil vrata na vrt in pozvonil. Odprl mi je energičen dolgolasec v safari hlačah in mikici, deset odstotkov višji in sto posto težji od mene. Malo zmeden od loterije, sem navalil s kartofel nemščino:

»Hal-lo, majn frojnd Wolfgang hat gesagt …«

Antonio me je prekinil v polomljeni angleščini:

»Sori, no kapiš, ju spik ingleš?«

V zadregi sem se prestopil in poskusil po njegovo:

»Maj frend Wolfgang from đermani, hi …«

Antonio me je vnovič prekinil:

»Wolfgang, vat zis old foks duin, haha, kamin, kamin, haha!« me je začel ročno vleči v hišo. S težavo sem ga zaustavil:

»Maj frend, amika, in z ka, uejting.«

»Get frend from z ka,« se je zadrl Antonio, najprej name in potem še v notranjost:

»Naila, abjamo ospiti!«

Sredi dnevne sobe, prepolne raznoraznih memorabilij trka dveh kultur, smo nekaj piv in očitno obveznih džojntov kasneje, omaščeni s kokošjim tažinom, sirčki in salaminčki in goro slaščic, ugotovili, da smo perfektna kvadriga: z Antoniom sva žlobudrala v italijanščini, Valbone in Naila – drobna bellezza v evropejskem kostimu, pa po francosko. Naila je bila bolj tihe narave, Antonio pa glasen in zgovoren uživač. S kosom peciva v eni roki in z džojntom v drugi se je krohotal:

»... Wolfgang prodajalec avtomobilov, hahaha, da se je zresnil … Ne morem verjeti! Kaj pa je z Barbaro, sta še skupaj?«

Dvoumno sem kimal, kar je itak gladko prezrl:

»Včasih sva se podila po celem Maroku, v lovu za najboljšim hašišem, zdaj pa v kravati avtomobile prodaja, hahaha …« mi je podal hašiš kanon. Naila je Valboni kazala družinski fotoalbum.

»Kje pa je vajina punčka?«

»Na obisku pri babici,« se je nasmehnila Naila.

»In kje je to?«

»To je Chinguetti.«

»Činguetì? Prvič slišim.«

»Pozabljeno mestece sredi Mavretanije, kjer je bila ustanovljena ena prvih islamskih univerz in ki slovi po dragoceni zbirki starih rokopisov.«

Antonio je zazehal in začel devati posodo vkup. S preostankom sem mu sledil v kuhinjo in asistiral pri filanju pomivalnega stroja. Ko sva končala, mi je natočil kozarček doma narejenega limončela:

»Kot v Italiji, za lahko noč.«

»Vprašal bi te glede avta …«

»O avtu se pa res ne bi zdaj pogovarjal. Jutri je nov dan. Na zdravje!«

Naila nama je odkazala sobo, dobila sva vsak svojo posteljo. Zaspal sem, kot bi ugasnil luč.

Iz sna me je vrglo razbijanje po vratih. V sobo je butnil Antonio, energija je brizgala iz njega:

»Halo ekipa, gremo na potovanje!«

Medtem ko sva z Valbone ob kavi in slaščicah počasi prihajala k sebi, je Antonio v kuhinji mrzlično pakiral vse potrebno za pot. Pristopil sem mu:

»Glede tega posla …«

»Kakšnega posla prijatelj, zdaj je čas za zabavo …«

Podal mi je kanistra z vodo, zgrabil prenosni hladilnik, ga do vrha napolnil s pločevinkami piva in me nagnal ven. Naila je že sedela za krmilom srebrne toyote. Z Valbone sva se skobacala v Janeza, Antonio je stlačil glavo skozi okno:

»Vozil bom spredaj, Naila pa za vama, da se nama ne izgubita.«

Valbone je dvignila palec. Med hrumenjem skozi prebujajoče se mesto sem izsilil postanek v trgovini z železnino in se oskrbel z osnovnim posodjem in miniaturnim gorilnikom. Oddrveli smo do mesteca Tiznit, kolikor je Janeza neslo, in potem ob obali do Sidi Ifnija, kjer smo se spustili na neskončno Pljaž blonš. Divjali smo ob obali Atlantika, se lovili z valovi, se prehitevali in režali. Peljali smo mimo nasedle, od rje počrnele ladje. Valbone je odsunila okno in zlezla ven. Sedela je na robu vrat in se držala za strešni profil. Samo še pol ritke je bilo moje. Zapeljal sem v val, ki se je razsul pred nama, da naju je zalil pajčolan vode in je Valbone kriče in vsa mokra zlezla nazaj. Antonio je pospešil in začel voziti v krogu, priključila se mu je Naila in slednjič midva. Valbone je imela svoj žur. Potem smo se pokrepčali, sloneli na havbi in opazovali igro oceanskih valov. Antonio mi je razložil posebnosti svoje mrcine, recimo specialne amortizerje:

»Petnajststopenjska nastavitev trdote. Ne glede na teren, drsim kot po vati.«

»In motor?«

»Dvesto petdeset konjev, sfrizirali so mi ga v Švici. Takega avta v Evropi sploh ne bi mogel registrirati.«

Valbone se je povabila na en krog. Antonio ji je z galantno gesto odprl vrata:

»Prego sinjorina, si akkomodi!«

Raketno je speljal, in ko je prignal do četrte, je s hrupom, ki je mejil na eksplozijo, iz auspuha bruhnil oblak črnega dima. Ko se je razkadil, je bila toyota le še pikapolonica na obzorju.

»Pauer buster,« je pokomentirala Naila.

»Smoukin' ruster,« sem petelinje dodal, bolj sebi kot njej.

Nadaljevali smo ob Atlantiku, dokler ni Antonio zakrožil okrog do nerazpoznavnosti zarjavelega tanka.

»To je od vojne,« se je zadrl skozi okno.

»Kakšne vojne?«

»Neumne vojne.«

Pod noč smo zapeljali nekoliko v notranjost in parkirali na U. Udobno razsvaljkani ob tabornem ognju smo pekli meso in za spremembo cukali vino.

»Zaradi takih stvari sem emigriral v Maroko,« je zagodel Antonio. Valbone ga je popolnoma razumela:

»Kako pa sta se z Nailo spoznala?«

Naila in Antonio sta se zasmejala:

»Pred desetimi leti sem se po treh tednih puščave pripeljal v Agadir. Zmanjkalo mi je čistih srajc. Stopil sem v trgovino in zagledal prekrasno prodajalko. Kupil sem kavbojke … V naslednjih dneh sem kupil še ducat kavbojk, ki sem jih potem za pol cene prodal prijateljem.«

»Ko je končno kupil srajco, sva šla na randi,« je dodala Naila. Zaljubljeno sta se spogledala, midva sva se smejala, nakar se je Antonio zresnil in me predrl z očmi:

»No, zdaj pa povej, kakšen posel te že zanima?«

Znašel sem se v hudi zadregi, se zagledal v tla, proti Valboni in zopet v tla:

»Ee … pravzaprav … nič … sem mislil …«

»Pa kaj ti je ta Wolfgang natvezil?«

»Rekel je, da mi boš pomagal prodati džip.«

Antonio je bruhnil v smeh:

»Ta džip?«

Valbone ni mogla verjeti svojim ušesom, odprla je usta, pa jo je Antonio prehitel:

»Wolfgang je star hipi, z džipi se v Maroku že dolgo ne trguje več pod roko. Če bi to kripo res rad prodal, se bosta morala stegniti najmanj do Mavretanije.«

V spremenjenem vzdušju, ki bi ga lahko rezal z nožem, smo pili naprej. Antonio je vstal in z nekaj gibi dvignil streho svoje toyote.

»Eko, puščavski hotel je pripravljen.«

Naila se je spodbudno nasmehnila:

»Lahko noč.«

Antonio in Naila sta izginila v svoj hotel, midva sva obsedela v tišini.

»Si me mislil prodati v paketu z džipom, ali posebej?«

»Sem ti kaj obljubil? Hotela si do Maroka in evo te v Maroku …«

Valbone je za trenutek povzdignila glas in ga takoj zopet stišala:

»Tako torej!? Gre za neko treking presenečenje? Lahko noč, mister prijaznost.«

Sunkovito je vstala, a sem jo zadržal:

»Oprosti. Res je, hotel sem prodati avto. Še sam nisem vedel, v kaj točno se spuščam, pa tega nisem obešal na veliki zvon. Jasno pa je, da te v nobenem primeru ne bi pustil same.«

Počepnila je in se mi iz neposredne bližine strmo zazrla v oči:

»Ni me strah samote, to ni problem. Problem so ljudje, ki manipulirajo druge.«

»Poslušaj,« sem jo zopet ustavil, »evo poštene ponudbe: greva v Mavretanijo, prodava avto in si dobiček razdeliva pol-pol, minus nakupna vrednost.«

»Veš kaj, jaz grem zdaj spat.«

Obsedel sem, počasi srkal vino, potem iz predala vzel zguljeno mišelinko 953 in jo v soju pojemajočega ognja dolgo študiral.

Ko sem se prebudil, sta Nailin in Antoniov džip že hrumela. Stopil sem do Antonia in čez havbo razgrnil mišelinko.

»Dobro bi bilo, če bi za začetek tudi ti pognal motor, na ta način mu boš občutno podaljšal življenje,« me je podučil Antonio. Odkorakal sem k Janezu in prestregel Valbone s spalko v rokah. Malo težko mi je šlo iz grla:

»Antonio in Naila se vračata, jaz grem naprej, oprosti še enkrat. Če misliš iti nazaj, je najbolje, da se zdajle posloviva.«

Valbone je brez besed zagnala spalko na zadnji sedež:

»Pol-pol.«

»Minus nakupna vrednost,« sem olajšano dodal. Pognal sem motor in z Valbone stopil do Antonia, ki je odpredaval:

»Okej, od tukaj do asfaltne ceste, ki pelje do Mavretanije, je slabih 50 kilometrov. Ves čas vozita ob obali, ko prečkata drug vadi, sledita desnemu bregu, dokler ne prideta do ceste. Zavijeta desno in potem ves čas naravnost. Tisoč petsto kilometrov. Bodita previdna z vojaki, policaji, predvsem pa s kraljevo žandarmerijo − nobenega fotografiranja, pa ves čas lepo vljudno in z nasmehom. Od tukaj naprej je uniforma bog.«

Segel je v avto in izvlekel jamarsko baterijo in kompas:

»Simpatična sta mi, me spominjata na mlada leta: veliko srca in malo manj pameti …«

Baterijo je dal meni, kompas pa Valboni:

»Verjetno ga sploh ne bosta potrebovala, ampak na takem potovanju ga je včasih le dobro imeti pri roki.«

Na, pa sva ostala sama. Nadaljevala sva ob obali, bistveno počasneje, s težavo prečkala prvi vadi in pred drugim zavila v hrib. S strmega brega sva opazovala strugo krmežljave reke Draa in iskala primerno mesto za spust. Vključil sem štirikolesni pogon, previdno odslalomiral navzdol in kot po jajcih odpeljal čez poplavljeno kamnito mostišče. Na drugi strani sem pospešil, da je Janez pometal po sipkem pesku in sredi klanca obtičal. Nestrpno sem pritisnil na plin, kolesa so se zavrtela v prazno. Valbone je pogledala skozi okno:

»Stop, stop, zakopala sva!«

Šit, zaguzil sem do akse. Iz prtljažnika sem potegnil lopato in začel odrivati pesek. Valbone je sodelovala z rokami.

»Potrebujeva velike ploščate kamne.«

Tačas, ko jih je Valbone nosila vkup, sem naju odkopal. Stlakovala sva nekajmetrsko kamnito stezo. Valbone je sedla za volan, jaz sem se uprl v Janezov zadek:

»Na izi, pa odločno … Zdaj!«

Valbone je štartala, dobila hitrost, jaz pa sem še kar porival, dokler se nisem spotaknil kot ploh, in se s polnimi usti peska drl:

»Vozi, vozi!«

Profesionalno je speljala vkreber in na vrhu ustavila.

»Ho-hooo, dominatorka peska, vodi me žeeejnega preko vodeee,« sem visoko dvigal stopala, da ne zmotim kake nasikane kače v njenem naravnem habitatu.

Zacikcakala sva med velikimi bunkami trave, ki so se zdele kot kamelje grbe, odtod kamel gras. Valbone je žonglirala s kompasom:

»Če bi bilo v tej bedni strugi malo več vode, bi bila orientacija lažja.«

»Ja, ampak potem bi jo še težje prečkala.«

Vijugala sva skozi prostranstvo, ki je zaradi traktoristične godbe učinkovala nestvarno. Potem sem sunkovito pohodil zavoro.

»Zmaga!«

Trak obledelega asfalta se je levo in desno izgubljal v neskončnost. Opa cupa, sva pospešila v desno. Ognila sva se mestu Tan-Tan, naselju Tan-Tan-Pljaž in namesto v Banano Split in Mandarino Trogir zavila na črpalko, ki naj bi učinkovala evropejsko, a je hudo evocirala Mad Maxa. Peščena tla so bila impregnirana z ostanki razlite nafte. Števec se je ustavil na šestdeset L. Uf, je šlo kar na tesno. Janez je bil v pesku dizel-pijanec. Za vsak slučaj sem napolnil še rezervna kanistra. Valbone se je med brisanjem rok vrnila:

»Tale WC bi bilo treba dati na listo Unescovih monumentov.«

»Še boljša novica pa je, da sem za nafto plačal pol manj kot doslej, pa že v Maroku je bila občutno cenejša od Španije.«

Poleg sekreta je črpalka premogla še rest-au-rant, v katerem sva bila kot edina gosta deležna kraljevske postrežbe. Tačas se je znočilo, pičila sva naprej. Žarometi so zasilno osvetljevali neoznačeno cestišče. Ko sva prečkala vadi Čbejka, sem zelo dobro razumel Antoniova svarila pred kraljevsko žendarmerijo in nasploh uniformami. V barakarski naselbini Sidi Akhfenir sva se do polzavesti najedla zobatcev in šargov in se ponorčevala iz mantre dalmatinskih patriotov, da so njihove ribe krona sveta. Nekaj kasneje sem švignil mimo suhljate postave, ki je energično mahala iz teme. Valbone je protestirala:

»Ustavi, ustavi.«

Zavrl sem:

»Kaj pa je?«

»Pa ja ne boš sredi noči pustil človeka samega sredi niča.«

»Kaj pa jaz vem, kdo je ta človek.«

Tačas je on že potrkal na sovoznikovo okno, ves nasmejan. Njegovo zdemolirano zobovje je imelo svoj šarm in njegova nemščina tudi:

»Gutn tak … Finf kilohmeter, stop, hauz …«

Sumničavo sem odzdravil in demonstriral z razprto dlanjo:

»Finf kilometer, ja?«

Malo me je čudilo, da človek ne govori francosko, a poizvedovanje je obrodilo zgolj nix šprehen, kar pa sem tudi sam že opazil. Pet kilometrov se je raztegnilo na dvajset, res pa je, da je bil Janez bolehen na števcu. Salama, tako mu je bilo ime, je bil ribič in kar spodobno je obvladal izgovorjavo nemške zavozlanke: friše Fiše fišt Fišer Fric.

»Bravo, bravo!« sem bil navdušen, mislim to še meni ni šlo z jezika, pa sem imel po ta malem sedem let prakse. Sredi smeha je Salama burno nakazal, kje naj zavijem dol s ceste. Minutko kasneje smo obstali pred kolibo, zbito iz naplavljenih desk. Salama je odklenil vrata:

»Vilkomme … Tee trinke!«

Vstopili smo v majhen prostor brez pohištva. Na tleh kičaste plastične preproge, stene in strop ovešene s kosi različnih tkanin. Sedli smo in se predali tihemu ritualu pripravljanja čaja. S svojo krhko postavo in milim obnašanjem je Salama pridobil simpatije.

»Hir šlafe … Gut.«

Z Valbone sva se spogledala in nasmejala:

»Zer gut … Zer danke.«

Ne vem, če sem dobro potonil v spanec, ko me je Salama razburjeno zdramil:

»Aufštehe … Mus!«

Odprl sem krmežljave oči in splašeno vstal. Ni bila vojna ali konec sveta. Fišer Salama je hotel friše Fiše. Sredi noči in brez lune. Nekaj točk je začasno izgubil. Janeza smo nafilali s koli, kantami in dalmatinsko dehtečimi balami ter sledeč Salaminim gestam odjajcali po surealni podlagi. Ustavili smo nad plažo in se spustili v hrumenje oceanskih valov. Stal sem kot lolek s podvitimi hlačami. Salama je razvezal balo, raztegnil mrežo in na vsak konec pričvrstil kol. Potem je mrežo rokohitrsko zložil v dva kupa, mi prvega potisnil v naročje in si drugega zadegal na rame. Zeblo je, nikakor me ni vleklo v valove, saj ne, da bi se jih bal, toliko sem mu že zaupal, da me ne bo nagnal na kakega elektro skata. Salama je brez predgovora zavpil skozi morski hrum:

»Fertik ... los,« se pognal v divje valove in me pocuknil za sabo. Spotikal sem se, gazil v luknje in se tepel z valovi. Ko nama je ujma prišla do prsi in so zavihane hlače res izgubile svoj smisel, je Salama zagrgral:

»Ject!«

Kot dva kronika, ki sta se malo zravsala, sva se začela ritensko oddaljevati eden od drugega. Ko je bila mreža do konca razvlečena, sva jo s kolom, ki sva ga držala navpično, začela vleči proti obali. Bil je to titanski boj, z valom je šlo, a ko se je masa vode obrnila, je bila edina opcija zasaditi kol v dno in vzdržati. Za trenutek me je spodneslo, adrenalin me je kot vzmet vrgel na noge, z valom forverc, proti valu halt. Kot prava heroja sva se prebila iz oceanskih pen in se rešila na suho. Salama je stekel ob mreži, v kateri se je zvijalo nekaj špehatih rib:

»Sol! Sol! … Gut … Gut!«

Njegovo razburjenje se je preneslo tudi name in na Valbone, ki je poskakovala od sreče:

»Moje prve ribe v življenju … Poglej, kakšni komadi!«

Salama je ulov zmetal na kup, ekspresno pripravil mrežo in mi skoraj ukazal:

»Noh,« a lovski gon je že preniknil tudi v moje kosti. Po tretji rundi smo imeli polno vedro brancinov, ribonov in listov, Salama pa je pospravljal mrežo za naslednji poskus. Stopil je do Valbone:

»Du auh?«

Valbone je navdušeno prikimala in se zakadila v morje. Še smo ponavljali vajo, Salama očitno že dolgo ni imel Fiš-partnerja, dokler nisem postal od napora in mraza zakrčen kot kos ebenovine.

Medtem ko sva se z Valbone drgetajoča in gotovo plava v fris preoblačila za Janezom, je Salama podkuril in z nekaj ribami stekel do vode, da jih očisti. Iz prtljažnika sem potegnil aluminijasto škatlo, iz nje pa roštilj, ki sem ga vrgel na ogenj, da se razkuži in se pred Salamo gledališko potrkal po prsih:

»Zer gut kuhen!«

Videl sem tisti njegov skeptični pogled, a se nisem dal motiti. Roštiljada, tu sem bil mojster. Ogenj je bil, zaplenil sem mu dve vrečki oglja za čaj in pronto je kmalu začelo dišati, da so se sline cedile kot mleko in med. Na improviziranem pladnju – naplavljeni deski, sem serviral prvo rundo in prisotne presenetil z Batageljevo skrito rezervo cuvee:

»Vajn?«

Salama je rigorozno odkimal in uperil kazalec v nebo. Okej brat, tebi v nebesih, nama na zemlji. Redko, da mi je prvi grižljaj tako teknil in še bolj redko, da sem se do amena nesramno napokal z ena a ribami. Prebavila so stala pred monumentalno nalogo. Brez vina bi bil hudič. Salama je prinesel razmahan kasetofon in električno kitaro. Iz nje je štrlel kabel, ki ga je skušal zvezati s kasetofonom, a je bil mrak v oviro. Na glavo sem mu poveznil Antoniovo jamarsko baterijo:

»Fir dih.«

Salama je skromno pokimal, prijel kitaro v roke in začel igrati. Glasba je bila nekje med tradicijo in solističnimi vložki Jimija Hendrixa. Bil je tam še nekakšen duo-bobenček iz gline. Salama je spodbudno namignil, kar sem kao fino zavrnil, Valbone pa je pokazala svoje skrite talente. Ko se je ogrela, je absolutno razturila. Mislim res, direkt za v studio. Pomislil sem, da sem v rosnih letih želel postati rock zvezda, in se odkupil z demonstracijo šejkit bejbi vrlin. Nadvse kvalitetno smo dočakali spektakularen sončni vzhod. Benigni, rožasto-oranžno obarvani oblački nizko nad obzorjem, lomeči se valovi skoraj črno modrega oceana, blago nagnjene ploščadi peščenjaka, ki so se razgubljale v mivki na plaži, silhuete črno zarjavelih nasedlih ladij v daljavi, še ena koliba tik ob obali in mi trije, edini primerki svoje vrste. Ko smo videli vse to, je bil res čas za počitek.

Salama se je diskretno umaknil v nižje ležečo kolibo. Z Valbone sva se razkošatila na tleh in utonila v sen, vsaj jaz.

Prebudili so me sončni žarki, ki so skozi špranje v strehi lasersko prebadali prostor. Valbone je bila budna. Naslonjena na komolce si je mela oči. Nenadoma so se vrata kolibe s treskom in cviljenjem odprla in spustila v notranjost slap slepeče svetlobe, sredi katere je Salama kot preantično strašilo telovadil z živima jastogoma v rokah:

»Frištek!«

Majkemi.

Bilo je pozno popoldne, ki sva ga z Valbone prebila s preganjanjem hladnih valov, in ko je padla noč, smo šli še v en lov. Brodili smo po ploščah peščenjaka, ki so tuintam preživele trk z oceanom in s pomočjo Valbonine meglajtke z mrežico za lovljenje metuljev šarili po luknjah za jatami škilj, oziroma kozic. Vsake toliko smo bežali pred velikimi valovi, ki so v cikličnih razmakih preplavljali ploščadi. V kolibi smo kozice ocvrli kot pomfri. Od presežka proteinov se mi je mešalo.

Ob zori je bila Valbone čisto nakurjena, da ostaneva še kak dan, a sem jo strogo razumsko prepričal, da posel propade, če ni tempa. Salama je bil žalosten, ampak saj se še vidimo, inšala.

Prazna asfaltna premica se je izgubljala v daljavi. Valbone je malomarno razsvaljkana v šoferskem sedežu z eno roko lovila Janezove pobege s ceste:

»Jastog za zajtrk, tega si še tisti jet-set ušivci niso privoščili … Ležiš na krasni plaži, nikjer nikogar, in ko zakruli želodec, stegneš roko v morje, pa to je raj.«

»Po mojem bi po enem tednu imela dovolj, si videla kakšno revščino tolče Salama, še jedilnega pribora nima. Sicer pa, zakaj nisi ostala?«

»Ne pozabi, midva sva partnerja v poslu. Dokler ne zadilava Janeza, se me ne rešiš.«

»Je to grožnja ali ponudba?«

Valbone je pomežiknila in mi repersko pokazala mednarodni simbol za hudiča. Medtem ko sem gesto mentalno nadgrajeval in plemenitil, sva pustila za sabo Tarfayo, kjer je pristajal Saint-Exupery, je vedela povedati Valbone in malo večje mesto Lajun, ki so ga od morja ločile visoke, naravnost kičaste sipine, med katerimi so se svetlikala jezerca vode. Ustavila sva v ribiški naselbini Buždur, ravno ko so se pisani čolni z visokimi premci zgrinjali v pristanišče. Kupil sem deviško sveža polkilska ribona, ki ju je nek malček ekspresno očistil in potem je bil tam še stari, ki je za skromno protiplačilo nudil roštilj usluge. Malo je bil šlampast, ampak okej, minus pet. Za Buždurjem smo se komaj vidno dvignili na plato, ki je odsekano padal v ocean. Zavila sva s ceste, ker je bil čas za WC. Malo nerodno, namreč totalna ravnina, brez enega grma, do koder je seglo oko. Valbone me je poslala na drugo stran in počepnila za Janeza. Stopil sem do roba pečine in se filozofsko zazrl v daljavo. Luli Muli je zabingljal v značilni polpresni divoti in izdal enosmerno vizo konjskemu curku urina. Pogled mi je zdrsnil v globino. Poleg čolnov je na majhni plaži stala gruča ljudi in me radovedno motrila. Skočil sem nazaj in hitropotezno popokal zaklad. Prišajnal se mi je dokumentarec z neko amazonsko ribo v glavni vlogi, ki gre na urin. Tudi človeški. Medtem ko žrtev ščije v reko, se riba potuhne v centru žuborenja, dokler ne locira vira, nakar se izstreli iz vode in se nemilosrdno zažre vanj. Rešitev je zgolj in samo samopohabna, oster nož. Auč.

»Pridi, Valbone, greva naprej.«

»Kaj pa je?«

»Skoraj bi popiškil ene ljudi dol na plaži.«

Bruhnila je v smeh in zakorakala k robu.

»Ej …. Valbone … Hej!« ona pa je že mahala občinstvu in izmenjavala pozdrave:

»Bon žur … Sa va? Tre bja … E l'travaj?«

Ogledala si je steno pod njo, se sprehodila nekaj metrov po robu in izginila. Ziritirano sem vlekel cigareto, ma porko dindijo, jo pohodil in še sam stopil do roba. Valbone je živahno gestikulirala sredi gruče domačinov, ki so oprtani z velikimi vrečami počasi grizli v strmino. Stopil sem v njihovi smeri in prišel do podolgovate kolibe z betonskim balkonom. Metelkovska konstrukcija za dviganje tovora je nevarno, predvsem pa krhko štrlela nad prepad. Izza roba se je pojavila Valbone v družbi šestih razcapanih možakov. Nič kaj zgovorno so mi pokimali v pozdrav in se nemudoma lotili dviganja vreč iz globine. Valbone mi je rutinirano pomežiknila:

»Tovariš, še eno morsko pojedino sem uredila.«

Sedel sem v kotu gole sobe z dvema školjkašema, kadil in opazoval tri druge, ki so na drugi strani šarili okrog loncev. Školjke, ki so bile kot naše klapavice, le da so bile rjave barve in občutno večje, so skuhali, odstranili lupine in meso pajcali naprej skupaj z zelenjavno mineštro. Po naših pravilih bi se morale že zdavnaj skrčiti, a te ne. Vstopil je še en mož in razpostavil pločevinaste krožnike, na sredo pa vodo in kruh. Kot v MGL drami se je za njim na vratih pojavila še Valbone v temno rdeči večerni toaleti in z dvema Batageljema v rokah. Od presenečenja se mi je povesila čeljust.

»Smem?« je sedla poleg mene. Eden od moških je začel razdeljevati obed, ki se ga je Valbone lotila elegantno in z užitkom. Ker so prisegali na avtohtone relaksante, so vino pili le redki. Zato ga je toliko več ostalo zame. Nisem si mogel kaj, da Valbone občasno ne bi obliznil s pogledom.

»Tole pojedino jim bova pošteno plačala,« sem se odhrkal.

»Po mojem bi jih s tem užalil. Ti ljudje imajo družine daleč na severu, vsake tri mesece jih za nekaj dni vidijo in to je to. Šef jim občasno pripelje osnovna živila: kruh, čaj, krompir in pobere ulov. Plača pa ravno toliko, da vsi skupaj ne pomrejo od lakote, pol evra na vrečo oziroma petdeset kil školjk. Moderni sužnji, gastarbajterji po sili in nategu.«

V novi luči sem si še enkrat ogledal nekontrolirane razplodnike, si mislil, res žalostno, kdo vam je kriv in dodal:

»No, torej jim bo denar še toliko bolj prav prišel.«

»Ne gre za denar, gre za odnos. Si predstavljaš, da bi te v Podvolovljeku sosed povabil na večerjo, bi mu tudi želel plačati?«

»Hja no, če bi me povabil, okej, bi pa vsaj kakšno buteljko prinesel.«

»No, saj tu si jo tudi, čeprav jo bolj sam piješ. Na zdravje.«

Okisano sem se nasmehnil:

»Dobro, jutri jim sestaviva spodobno darilo, na zdravje.«

Tisti večer nisem bil baš zgovoren, najini gostitelji pa tudi ne. Iz majhnih pipic so vlekli hašiš s tobakom in polnili sobo s težkim dimom. Edino Valbone je imela živahnega konverzacijskega partnerja. Izdatno sem se zahvalil za hrano in stopil do Janeza, ki sem ga parkiral malo stran od kolibe. Plašč iz umetnega krzna, ki je tu učinkoval rahlo potujevalno, sem vrgel čez štrleč spodmol, prižgal cigareto in se zastrmel v ocean. Čeprav je prvi lunin krajec visel potuhnjeno nizko nad obzorjem, je bilo svetlobe dovolj za spremljanje neskončnega niza vodnih gub, ki so počasi hitele in se gromko razbijale ob skalnati obali. Kmalu se mi je pridružila Valbone in začela brskati po prtljagi.

»Še eno steklenico vina imam, dokaj perfektna priložnost, da jo odpreva,« sem jo ogovoril.

»Vsaka priložnost je dobra, če je družba dobra …«

Poln elana sem odprl steklenico in sedel na skalo. Pila sva v tišini. Nekajkrat sem odprl usta, da bom spregovoril, a je bil lom valov prepričljivejši. Valbone je gledala v daljavo. Steklenica je bila skoraj prazna. Odpil sem zadnji požirek in ustrelil:

»Te mogoče zanima seks?«

Valbone je bruhnila v smeh. Vstala je, stopila do Janeza in se s spalko v roki vrnila:

»Tole si pobral v kakem priročniku, jaz pa za strokovno literaturo nimam smisla. Naenkrat sem si zaželela malo samote.«

»Lepa si kot Afrodita.«

»Afr dita pomeni v albanščini, oziroma ilirščini jutrišnji dan, malo morgen po domače. Lahko noč.«

Obsedel sem: mala me zajebava. S prsti desnice sem zamišljeno nihal izpraznjeno steklenico in jo slednjič vrgel v prepad.

Počasi in nerad sem se trgal iz sna. Poleg mene je Valbone na ogenjčku cmarila kavo in si prešerno žvižgala v brk. Imel sem alkoholnega in moralnega mačka. Valbone mi je podala skodelico kave. Vzel sem jo, ne da bi ji pogledal v oči.

»Ne se sekirat, Ivan, malo si spil, od doma sem navajena bistveno bolj penetrantnih tipov.«

»Se je že zgodilo, da mi je katera rekla ne hvala, ampak potem ni bilo treba naslednje jutro z njo kave piti.«

»Še kar nekaj kav bova morala spiti, preden se rešiva Janeza …« mi je s sestrskim poljubom prilepila čelno.

Odpravila sva se do kolibe. Školjkašev nikjer. Pogledala sva čez rob prepada in v plitvini videla čolne. Na kljuko sva obesila šteko cigaret in se odpeljala.

Dolga in ravna je bila pot do Dahle, po najino Kahle, zadnjega mesta pred Mavretanijo, ki je ležalo na koncu dolgega in ozkega polotoka. Ker je bila Kahla malo s poti, sva se za južino ustavila kar na brežini s pogledom na neresnično rumeno-rjavkasto pokrajino s fascinantno laguno, ki jo je polotok tvoril z obalo. Sredi lagune, ki je bila tako plitka, da je ob oseki skopnela, se je v nebo pela grmada špičastega kamenja. Ko sva pomljackala školjke, sva se odpravila na dolg pohod do napol-otoka, brodila po lužicah in nabirala odmrlo bogastvo morja. Nazaj grede, ko je prišla plima, sva do kolen gazila toplo in kristalno čisto vodo.

Kmalu zatem sva prečkala Rakov povratnik. Bila je že trda noč, ko sva si nekje v bližini meje uredila bivak.

Zjutraj sva spila planinski čaj, pozobala nekaj datljev in odbrzela naprej. Pot nama je zaprla veriga čez cesto. Ko jo je vojak spustil, sva zapeljala v obzidan areal:

»Gospodična Mari-Lojzka, potni list, prosim.«

Brez zapletov sva opravila z maroško carino in policijo. Asfalta je bilo konec, nekaj kilometrov kaotične piste je bilo kar zahtevnih, ampak Janez je bil v elementu. Spretno je poskakoval čez grbine in grabne, rojen čefur. Ustavila sva na zapori – dveh bencinskih sodih s štrikom čez, vsenaokrog pa 359 stopinj prazne pušče. Uniformiranec je okularno poskeniral dokumente in ležerno pomignil. Petsto metrov naprej je bila glavna zapora, dve kolibi, vojaški kamion in gneča uniform vseh rodov. Tu so naju razstavili na prafaktorje, šele tam mi je postalo jasno, kakšen kaos sva imela v prtljažnem prostoru. Nekaj oblačil sem kar na licu mesta razdelil in se polotil logičnega osmišljanja prtljage. Valbone si je grizla nohte. Nekam dolgo nama niso požegnali dokumentov. No, za dvajset evrov sva kupila vstopna vizuma, uredila še Janezovo papirologijo, za konec dobila prisrčen stisk dlani in dobrodošli v Mavretaniji.

Neatraktivno namiksano puščo so zamenjale bledo rumene sipine. Sveže asfaltirano magistralo za glavno mesto Nuakšot sva zapustila kmalu za brezimenim naseljem. Namenjena sva bila v Atar, edino mavretansko mesto, ki sem ga preko rejlija Paris-Dakar (torej je trgovina z avtomobili in deli florirala), poznal vsaj po imenu. No, Valbone se je spoznala še na Činguetì. Zavila sva proti vzhodu in sledila bledikavi pisti, ki se je cepila v nešteto stranskih, med sabo prepletajočih se sledi. Kot plitka reka, ki presiha v pesku. Pri odmrli akaciji sva se nagarala, preden sva si izborila nekaj žilavega lesa, in ko se je spektakularno spustila noč, sva bivakirala.

Naslednjega dne je po svežem jutru opoldansko sonce izničilo sence. Ustavil sem na vrhu vzpetine, da se malo razgledava. Na vse strani isto. Čez havbo sem razgrnil zemljevid, čezenj položil kompas in obkrožil območje:

»Tu nekje sva, če se strogo drživa vzhodne smeri, bova slejkoprej trčila na cesto za Atar, ni druge.«

Pokrajina je postajala vedno težje prehodna. Verige nizkih sipin so naju vztrajno pošiljale na severovzhod. Po občutku sem skušal kompenzirati pravokotno v desno in slednjič zaplužil v slepo črevo. Morala sva se vrniti. Nedaleč na severu je morala biti železniška proga, vsaj na mišelinki je bila, a da bi kar pobegnil v njeno zavetje, tako v riti še nisva bila. Se mi je zdelo. Nervozno sem kadil, prestavljal, speljeval in pumpal z volanom, ko je grozilo, da bova zakopala. Poskakujoči kompas, ki sem ga zaradi zahtevnega terena le redko lahko obliznil s pogledom, visoko sonce in pokrajina brez senc, so navidez preprosto orientacijo spremenili v kviz z elementi rulete. Valbone je vznemirjeno pogledovala z zemljevida na okolico in nazaj. Naenkrat se je oglasil zoprn zvok, izpod havbe je sikala para.

»Sranje!«

Zauzdal sem Janeza, izstopil, dvignil havbo in se genialno spekel na pokrovu hladilnika. Skakal sem in stresal z roko, Valbone je pograbila kanto z vodo in mi zalila dlan:

»Poščij se gor, to je dobro proti opeklinam.«

»Daj se mi raje kar ti,« sem poduhovičil skozi stisnjene zobe, »to je zadnja stvar, ki jo zdaj potrebujeva.«

»Sedi, bom skuhala kavo, nekaj pojeva in trezno razmisliva …«

Medtem ko je Valbone iz prtljažnika jemala stvari, sem koračil gor-dol kot puma v kletki. Na koherček je postavila čajnik, natočila vodo in ga prižgala.

»Od kod se je pa ta vzel!« sem vzkliknil. Iz daljave se je približevala človeška figura. Valbone je začela energično mahati.

»Saj je v redu, proti nama gre.«

»Misliš, da se je on tudi izgubil?«

»Če se je, mu razbijem glavo.«

Valbone je dotočila še nekaj vode v čajnik. Figura se je zlagoma večala in postala vitek možak v plastičnih sandalih, dolgih hlačah iz sedemdesetih in karirasti srajci, živih oči in z nasmehom do ušes:

»Bon žur, sa va?«

»Sa va, mersi. Ju spik ingliš?«

»Smol, smol, maj nejm Said.«

Valbone je zašarmirala s tekočo francoščino:

»Vuala, žm'apel Valbone, onšonte. Sivuple, prene votre plas.«

Jaz sem raztreseno zamomljal svoj Bajrami, na katerem si je Said skoraj grlo izpahnil. Zmogel je Bar, iz česar se je razvil Barbar, otom potom, meni se je mudilo:

»Kje smo? … Je tu kakšen mehanik? … Kako daleč je do Atarja?« sem kazal na zemljevid in na motor, iz katerega je še vedno uhajala para. Said se je neprizadeto smehljal. Valbone mu je ponudila skodelico kave.

»Mersi,« je flegmatično srknil, »tre bon l kafe.«

Nepotrpežljivo sem pokimal, zeksal svojo porcijo barkafeja in se še interno opekel. Said je ujčkal skodelico kot nekdo, ki ne zna povedati, niti kateri dan je niti kdaj se bo to končalo. Poskusil sem vnovič:

»Mehanik?«

Said je prikimal in z mirnimi gibi v čajnik natočil nekaj vode. Z njim in s kanto v roki je stopil do Janeza, v hladilnik motorja z eno potezo zlil kavno usedlino in dotočil vodo. Razburjeno sem planil na noge:

»Pa kaj je zdaj to, a se je tebi zmešalo! … Moj avto, KAVO si zlil v moj avto!«

Said je miril z nasmehom:

»Hladilnik fuč … Kava super …« in z roko pokazal v daljavo.

»Moj brat mehanik … čakaj tukaj … Kmalu nazaj.«

To rekši je šel. Valbone mi je poslala sudoku pogled, jaz sem klical za njim:

»Počakaj … Počakaj malo!«

Ko je padla noč, sva spacala večerjo in potem v spalnih vrečah ležala ob zamirajoči žerjavici in opazovala zvezdni spektakel, ki je bil mestoma še najbolj podoben sesirjenemu mleku, taka gužva je tam v nebesih, pod katerimi so se v ravnih linijah fijakali sateliti in bodro motrili vsak gib nas, navadnih Zemljanov.

»Oprosti, ker sem te zvlekel v to.«

»Je že v redu. Misliš, da se Said sploh vrne?«

»Upam,« sem frcnil ogorek, »če se do jutri ne prikaže, se bova morala kako drugače znajti. Lahko noč.«

Nemirno sem se premeščal pozno v noč in le s težavo zaspal.

Prebudilo naju je meketanje. Said je razpihoval ogenj in kuhal čaj. Na tleh je ob platneni malhi imel razrezan ploščat kruh in pločevinast krožnik z oranžnim zdrizom, prelitim z zelenkasto tekočino. Okrog njega sta se smukali pritlikavi kozi.

»Hotel Sahara, dobrodošli.«

Zvlekel sem se bližje k hrani in nezaupljivo inspiciral krožnik. Marmelada z olivnim oljem! Said je opazil moj dvom, odtrgal kos kruha, ga pomočil v krožnik in z užitkom pojedel:

»Zelo dobro za energijo.«

Obotavljivo sem ga oponesel in odobravajoče pokimal.

»Kaj pa tole?« sem pokazal na kozi.

»Darilo za brata,« se je Said nasmejal.

Po zajtrku sem zagnal motor in ga pustil teči v leru, medtem ko sva s Saidom z vseh strani ogledovala hladilnik. Zdelo se je, da drži. Zbasali smo se v Janeza, mi trije spredaj, kozi zadaj. Ena se je podelala, takoj zatem se je druga poscala. Imeli smo smeh treh kvalitet: Saidov od srca, Valbonin zadržan in moj kiselkast. Odprl sem okno. Said je iz nedrij izvlekel kaseto in jo podal Valboni:

»Saharska muzika.«

Posnetek je bil slab in glasba tudi. Peljali smo skozi pokrajino brez enega znaka življenja, potem smo zapeljali čez železniško progo, ki je iz niča šla v nič in v istem stilu naprej v neskončnost.

»Vlak za rudnik železa,« je bil informativen Said in me z gibi desnega kazalca usmerjal kot flegma Karajan.

»Imamo daleč?« me je zanimalo.

»Malo,« je rekel Said.

»Koliko kilometrov?«

Said je izžareval popoln mir, z nasmeškom na ustnicah, ki se je zdel večen. Njegova redkobesednost je iritirala. Vročina je pritiskala. Kot bi nekdo naenkrat odprl centralno do konca. Pesku ne konca, ne kraja. Ozrl sem se k Valboni:

»Če se bomo takole vozili v nedogled, bomo ostali brez nafte.«

Nervozno sem potrkal po števcu za gorivo:

»Koliko ur še?« in Saidu kazal na uro.

»Malo.«

Zapeljal sem v luknjo, Valbone je butnila v strop in se prijela za glavo:

»Jebemti čaču!«

Said je flegma povzel:

» … i majku, i tetku i sve po spisku!«

Odprla sva usta, izbuljila oči in bruhnila v krohot:

»Može li osim psovki još nešto?«

»Živio nam drug Tito!« je vzkliknil Said in začel ritmično skandirati:

»Tito! … Naser! … Nehru!«

Teatralno se je obrnil k Valboni in jo zaskrbljeno pogledal:

»Šta si tužna, oćemu u bioskop?«

Pogledal je naprej, dvignil roko in tlesknil s prsti:

»Konobar, donesi još jednu rundu.«

Zopet se je obrnil k Valboni in ji galantno ponudil roko:

»Drago mi je, što smo se upoznali.«

Valbone je umirala od smeha, si brisala solze in se rokovala s Saidom:

»I meni je drago, gdje si sve to naučio?«

»Pa u Beooogradu,« se je Said strumno vzravnal:

»Said uld Omar Kaziza, inženjer šumarstva, diplomirao godine osamdeset i šeste, na temu: Aplikacije trajnostnih šumarskih tehnika u pustinjskom pojasu u uslovima povećane dezertifikacije.«

Valbone se je zazrla v puščavsko prostranstvo in podlegla še enemu valu smejalnih krčev. No, pa smo imeli konverzacijo v maltene materinščini. Vloga kletvic v medčloveškem komuniciranju je bila nadgrajena.

»A što nisi prije progovorio?«

»E pa mora mali suspenz,« se je Said sklonil mimo Valbone in poškilil na armaturno ploščo:

»Stani … Stop.«

Stopila sva ven in dvignila havbo. Said je s krpo odprl hladilnik, dotočil vodo in mi pomežiknil:

»Do mehanika biće dobro.«

»Dobro,« sem zazehal.

»Ja vozim, ti spavaš, važi?«

Pretočila sva še gorivo iz rezervnih kanistrov, nakar je Said zagnal motor in z elanom speljal. Bil je zmerno športno razpoložen voznik, ki je enolični, zahrbtnih presenečenj polni puščavi izkušeno jemal mero. Sila sončevih žarkov je komaj opazno jenjavala. Toplota Valboninega telesa me je odnesla v gumijast, z udarci ob šipo natrgan sen. Prebudila me je plehnata raglja ročne zavore. Janez je nemo ždel pred zgradbo, ki jo je za silo osvetljevala gola žarnica nad vhodom:

»Tu smo, počakajta,« je rekel Said in izginil v notranjosti.

»Kje smo?« je zapredla Valbone.

»Se mi ne svita, po mojem pri mehaniku.«

Stopila je iz avta in od mraza cepetala z nogami. Podal sem ji jakno:

»Ogrni se.«

Said se je vrnil s človekoma v maskirni uniformi. Prvi je odpeljal meketajoči kozi, drugi pa se je v španščini zelo uradno predstavil kot narednik Jusuf Boulahi, vodja protokola 3. armadnega okrožja, in nama v imenu oboroženih sil Saharske arabske demokratične republike izrekel dobrodošlico, če sem prav razumel. Povabil nas je v notranjost stavbe, ki je učinkovala zapuščeno in nas skozi labirint odprtih in pokritih prostorov odvedel mimo številnih zapahnjenih vrat. Ena so bila priprta, iz notranjosti so mezele pritajene besede. Izmenjal sem »nič-jasno« pogled z Valbone, ki je Saida pocuknila za rokav:

»Pa kam si ti naju pripeljal?«

»V Mižek, ne skrbi, vse v redu.«

Jusuf nas je dostavil v sobano, katere edino pohištvo sta bila še dva uniformiranca. Njihov autfit je bil vsega po malem, nihče ni imel činov ali orožja. Said se je z neznancema patetično dolgo pozdravljal, Jusuf je odšel. Zašepetal sem Valboni:

»Padla sva v tabor nekih gverilcev …«

»Said pravi, da je okidok, samo mirno kri.«

»Ta tip nama že celo pot nekaj naklada …«

Prekinila sta me gverilca, ki sta nudila roko. Pariral sem s pomožnim nasmeškom.

»To sta moja zelo dobra prijatelja … Brahim in Mahmud … Dolgo se nismo videli,« ju je predstavil Said.

Sedli smo na plastično rogoznico, mejd in čajna, gotovo. Jusuf se je vrnil z nizko mizico in priborom za pripravo čaja, za njim je adjutant na tla postavil plinsko jeklenko z gorilnikom. Jusuf se je zatopil v čajni zen, Said in ostala dva so tiho čebljali. Neudobno sem sedel, beton me je skozi plastiko žulil v koščeno rit. Izvlekel sem cigarete in jih ponudil vojakom, ki so vsi po vrsti odklonili. Podržal sem neprižgano cigareto, kot bi razmišljal ali sploh smem kaditi. Said je predme porinil pepelnik, narejen iz topovskega tulca, iz žepa potegnil mošnjiček s tobakom, ki ga je vešče z eno roko stlačil v kovinski ustnik in prižgal. Uživaško je puhnil in se spodbudno nasmehnil:

»Čisti duhan, bez kemikalija.«

Še sam sem prižgal. Prostor so zapolnili sloji dima, ki jih je krojaško punktiral Jusufov čajni taj-či. Ali čaj-ti? Komorno vzdušje je prekinilo trkanje. Vstopil je možak mojih let, sploh so bili vsi nekam stari, zakoračil do Saida in ga toplo objel:

»To je moj brat, Sidi Baba …«

»Bajrami.«

Sidi Baba se je potrudil:

»Bar... Bar... Bar-Bar?«

»Bajrami, Bajrami.«

Z mojim imenom so imeli iste težave kot Nemci z otokom Krk. Sidi Baba je spravljivo prikimal. Zopet smo sedli. Jusuf je podal čajne kozarčke in odprl simpozij meditativnega srebanja. Jaz sem svojega nervozno obračal med prsti. Said je spregovoril:

»Sidi Baba bo avto odpeljal na popravilo … Ključe potrebuje …«

Zvrnil sem kozarček, ga trdo odložil in uperil kazalec:

»Poslušaj me dobro. Zvlekel si naju čez pol Sahare, tvoje koze so mi posrale in poscale cel avto, pojma nimam, kje smo, džip bi mi rad odpeljal, zdaj pa naj mi tile gospodje v uniformah objasnijo eno stvar: sem tukaj prostovoljno, ali sem vaš ujetnik!?«

Za trenutek je zavladala grobna tišina, nakar je Said bruhnil v smeh. Valbone je sodelovala in okužila borce, ki so se za prevod obrnili na Saida. Ta je sprožil salve krohota. Sidi Baba je vstal in me pajdaško potrepljal. Šli smo ven. Sidi Baba je zlezel za volan. Said je že držal mojo potovalko, Jusuf se je potil z Valboninim Samsonajkom. Izročil sem ključe in zahteval, da grem zraven.

»V kasarno žal ne moreš.«

»Pa dobro, koliko časa bo to trajalo?«

»Ne skrbi, naši mehaniki bodo naredili, da bo avto kot nov, tačas pa sta ti in tvoja žena naša draga gosta …« je prevedel Said. Vtem je Sidi Baba po janičarsko odgnal Janeza proč. Vrnili smo se v stavbo. Jusuf je odprl ena od vrat in prižgal luč.

»To je vajina spalnica, kopalnica je na koncu hodnika, varčujta z vodo, pa malo pohitita, ker bodo kmalu ugasnili generator. Če karkoli potrebujeta, spim v sprejemnici. Lahko noč,« je zdrdral Said.

Valbone je hvaležno odzdravila.

Soba je bila prazna, če odmislim tri rezine penaste gume. Molče sva prištimala ležišče in opravila toaleto. Voda je bila rahlo slana in mrzla, a se je kljub temu prilegla. Zleknil sem se, kadil in gledal v strop, medtem ko se je Valbone sklanjala nad zemljevid:

»Evo ga, Mijek, Mižek … Pa mi smo ilegalno prečkali mejo, spet sva v Maroku!«

Pridušeni hrum generatorja zunaj je tisti trenutek zamrl in z njim tudi luč. Valbone je prebrskala torbo in prižgala meglajtko. Čez čas sem flegma odrecitiral:

»Nisva v Maroku, nego v Zahodni Sahari. Na teritoriju, ki ga kontrolira Fronta Polisario. Ozemlje velikosti bivše Juge je bilo španska kolonija, zato tile tu, če že kaj, govorijo špansko in le redki francosko. Ko je Franco škripnil, je Zahodno Saharo pohopsal Maroko in pregnal Saharce, se pravi Polisario. Ta je v eksilu razglasil neodvisno državo, ki sta jo z blokom Neuvrščenih priznala tudi Jugoslavija in Albanija. No, zdaj je samo še Albanija v igri …«

Naredil sem vtis.

»Od kod ti zdaj vse to znanje?« je bila Valbone instantno in predvidljivo zainteresirana.

»Klasična gimnazija. V mojih časih je bila splošna razgledanost top šolska vrlina. Vi ste namesto tega že gulili šoping in marketing ali kaj takega.«

Valbone je utrnila baterijo. Skoraj sva nehala dihati v monumentalni tišini. Čutil sem jo ob sebi.

»Človek je prdec v vesolju, počutim se kot trojni dvojni v, izgubljen v slepem rokavu medmrežja,« sem rekel, ona pa mi je s poljubom odmaknila pramen las s čela. In noč je bila naenkrat ful manjša.

Jutro. Siva zgradba, sestavljena iz dveh različno velikih, med sabo povezanih okroglih enot, je markirala točko sredi neskončne, spektakularne pustinje. V senci je bil parkiran vojaški džip z odprtim kesonom in s prižganim motorjem. Ob njem sem stal s Sidi Babo. Pogovor je potekal s pomočjo rok. Sidi Baba je kleče risal po pesku, z drugo roko pa kazal nekam proti obzorju. Tudi sam sem pokazal v isto smer. Sidi Baba je prikimal. Napotil sem se v notranjost »Protokola« in potrkal na vrata WC-ja:

»Valbone?«

»M-hm!«

»Partizani vabijo ujetnika na panoramski ogled osvobojenih ozemelj …«

Prislonil sem uho in slišal grgranje vode.

»Oficirska limuzina z vojaškim spremstvom že čaka, pohiti!«

Sidi Baba je bil za krmilom vojaškega džipa, poleg njega je sedel Said. Z Valbone sva se razkošatila na kesonu in se prijela za ograjo. Drveli smo kot sneta sekira, vsake toliko nas je odbilo v zrak. Smejala sva se in z mehkimi koleni amortizirala udarce. Hrup motorja je dušil najine glasove, veter je vlekel solze iz oči. Valbone je vriskala. Za trenutek sem spustil desnico z ograje, ravno ko je džip trdo butnil, skoraj bi me odneslo in temu primerno sem vrisnil. Said je pogledal skozi okno in vprašujoče dvignil palec v zrak. Halal in košer, sem z isto gesto odvrnil. Seksi valujoča peščena ravnica je prešla v težje prehoden teren. Sidi Baba se je zguzil v hudourniško grapo. Naprej smo šli peš. V gosjem redu smo hodili proti skupini kamel, ki so mulile krmežljave akacije. V ozadju se je dvigala temna gorska veriga, čez katero se je kot kitajski zid vlekla črta svetlejše barve.

»Od zdaj naprej mirno, nobenih sunkovitih gibov,« je opozoril Sidi Baba.

»Nas tukaj že vidijo?«

»Že kar nekaj časa nas vidijo.«

Prišli smo do kamel. Said je z zavijajočim oglašanjem priklical eno od živali in jo počohal pod brado. Spustili smo se v majhen vadi. Sidi Baba je pokukal čez rob, z Valbone sva mu previdno sledila. Odprl se nam je pogled na ogromen nasip, na katerem so se vrstili bunkerji, topovska in strojnična gnezda in vsake toliko vkopan tank. Maroški obrambni zid je na obe strani izginjal za horizont.

»Pa to je kot Berlinski Zid, skoraj kot Izraelska varnostna ograja,« sem zašepetal.

»Ta je mnogo daljši, dva tisoč kilometrov. Maročani so ga gradili štiri leta, Američani pa opremili z najsodobnejšo tehniko. Na drugi strani je ostalo petdeset tisoč naših ljudi, med njimi tudi najin stric z družino …«

Videl sem neskončne gosenice bodeče žice in vojake pred bunkerji, v pozah, ki so odslikavale težo brezdelja. Eden od njih je dvignil daljnogled in začel živahno mahati. Sidi Baba in Said sta počepnila:

»Kljub temu da je premirje, se tukaj ni pametno dolgo zadrževati.«

Počasi smo se odpravili nazaj. Paralelno z večanjem razdalje je napetost popuščala.

»Čudno, da se na fronti pasejo kamele,« je pokomentirala Valbone.

»Kamel politika ne zanima, vejo pa, do kod smejo. Pred zidom je široko minsko polje,« je odgovoril Said in nadaljeval, »nomadu je meja absurd, domovina je tam, kjer je hrana.«

Med potjo nazaj smo se vsi štirje stisnili v kabino. Vozil je Said. Bili smo zatopljeni v lastne misli, Sidi Baba je kmalu zadremal.

»Zakaj se vajin stric ni umaknil na vašo stran?«

»Ljudje v puščavi so izolirani. Črede je v napačnem momentu odgnal na zahod, kjer je bila boljša paša. Ko se je vrnil, je bilo že prepozno. Že 30 let ga nisem videl.«

»Mogoče sva ga na poti sem srečala, ne da bi to vedela.«

»Dvomim. Saharci hodimo svoja pota, poznamo vsak kamen svoje dežele.«

Vozili smo skozi zlato pokrajino, iz katere so štrlele rdeče in črne mizaste gore.

»Poglej to čudo … Misliš, da bi lahko zapeljali malo bliže?« je vprašala Valbone.

»Nema problema, Sahara je najširša cesta, « je odvrnil Said, zapeljal na peščen hrbet in pospešil proti gori, ki se je kot stolp dvigala v nebo. Sredi skupka akacij pod vznožjem je ustavil in ugasnil motor. Sidi Baba je odprl oči in začudeno gledal naokrog. Said se je namenil izstopiti, ko ga je Sidi Baba ostro ustavil. Izmenjala sta rafal nasekanih besed, nakar je Sidi Baba odprl okno in skozenj splezal na keson.

»Kaj pa je, je kaj narobe?«

Said je molče odprl okno in tudi on splezal na keson. Za volan se je spustil Sidi Baba, medtem ko je Said ostal zadaj.

»Kaj se dogaja Sidi Baba?«

Sidi Baba je zagnal motor in začel previdno voziti vzvratno:

»Minas.«

Aha … Ni bila kava. Prvi refleks iz pleksusa je bil čivkniti mami, mami. Rojen šaljivec. Drugi je bil kamen, ki je implodiral v luknjo v želodcu. Tačas, ko je Sidi Baba peljal natančno po sledeh lastnih kolesnic in ga je Said s kesona usmerjal z gibi rok, sem namesto o življenju brez okončin raje vizualiziral, kaj bo za južino. Kar mi je kar dobro uspevalo, želodec je krakal kot tečna kamela. Šel sem čez smrtni strah, sladko se mi je fučkalo za med in čebelarje. Valbone, nasprotno, je bila trda kot smrt. Sidi Baba se je koncentriral na sledenje kolesnicam. Ko je pospešil, polkrožno obrnil in je Said skočil s kesona, je štimungo odneslo v luft. Edino Valbone je bila še nataknjena:

»Skoraj bi nas bratsko razfukal na edinstvene praelemente, jebo te saharski avtoput in te mine.«

»Kakšne mine, pravzaprav Said?« sem bil šanti-šanti zvedav.

»Mavretanske mine.«

»Kako mavretanske, a ni Maroko vaš sovražnik!«

»Ko so Španci šli, sta nas napadla Maroko in Mavretanija … tu je bila vojna, dokler Mavretancev nismo premagali. Mine so ostale … nihče ne ve točno, kje … in po vsakem dežju se ve še manj, ker jih voda raznaša naokrog …«

»Majkumu, toto loto na Poljanski pošti mi je ipak bliže,« sem brcnil v temo s cinizmom. Mislim, fokus je bil že čisto drugje.

Ustavili smo se ob robu nomadskega tabora. Šotori različnih velikosti so bili postavljeni v polkrogu. Z ognjišča na prostem, ki ga je pred vetrom ščitil kup dračja, se je sukal natrgan stolp dima. Mladenič je zganjal čredo koz v stajo, ki je bila zamejena z bodičastim vejevjem. Poleg je bil parkiran prapra Lendlaver. Največji šotor sta nosila s prečko povezana kola. Sešit je bil iz kosov nekoč zelenega platna. Akumulator pred vhodom je bil spojen s sončnim kolektorjem. Mladenič se je predstavil kot M’barek in nas pospremil v glavni šotor. Notranjost je bila prešita z živopisanimi krpami in temu primerna je bila svetloba, ki je mezela skozi tekstil. Na eno stran smo se posedli moški ter M’barekov mlajši brat Sidati, nasprotni breg so zavzemale njuna mama, sestra Lejla in Valbone. Poleg enega od podpornih drogov je dostojanstveno sedel oče v zlato prešiti svetlomodri gandori in z minuciozno omotanim turbanom. Neskončni obred izmenjavanja pozdravov in vljudnostnih novic se je prevesil v pripravljanje čaja, z očetom v glavni vlogi in s Sidatijem v stranski. s pomočjo različnih sporazumevalnih metod smo tehtali stanje naših domovin. Niti nismo kaj dosti šimfali. Čajno ceremonijo, ki je bila tokrat še posebej zamotana, je zaključila pedantna čišča kozarcev. Voda je bila očitno huda dragocenost. Zdelo se je, kot bi vsak gib in vsaka stvar imela svoj namen. Pa še skritega za rezervo. Ženski sta tačas oblekli Valbone v živopisano saharsko tančico mehlfo. Ali pa vrečo, kakor se vzame. Majkemi, šele tam, v zrelih letih in na drugem kontinentu, sem doumel globino rekla obleka naredi človeka. Sidi Baba je vstal in se do večera poslovil. Sidati in M’barek sta šla ven. Čez čas mi je Said namignil, naj mu sledim. Valbone je bila radovedna:

»Kam pa vsi greste?«

»Pripraviti večerjo,« je rekel Said in sprovociral Valbone:

»Napredna družina, ni kaj, moški kuhajo, ženske se lišpajo.«

Štirje napredni moški smo bili stlačeni v ofucanem šotorčku, ki je služil kot kuhinja. S stropa je visel odrt kozliček. Na pločevinastem pladnju je bila nakopičena drobovina. V zraku je bila puhteča toplota notranjosti donedavna živega bitja. M’barek se je lotil čiščenja vampov. Asistiral sem mu z varčnim polivanjem vode, medtem ko je Sidati rezal jetra, srce in ledvička, jih zavijal v trebušno mreno in koščke nizal na kovinska nabodala. Said je izvlekel pipico. M’barek je pohvalil moje mesarske talente:

»Se s tem poklicno ukvarjaš?«

»Sem neodvisni svetovalec za informatiko, perem in likam drobovino računalnikov.«

»Aha, torej nam lahko pomagaš, tukaj imamo preglavice z internetom.«

M’barekova nadstandardna angleščina je bila posledica dobrih šol v saharskih begunskih taboriščih in študija v tujini. V Pragi je doštudiral agronomijo. Sidati je v Alžiriji končal pravo, Lajla pa se je v Španiji vpisala na prvi letnik fakultete za turizem.

»Vse pogoje imate, da lansirate uspešno družinsko podjetje,« sem polaskal.

»Ja, manjka samo še zagonski kapital … in turisti, pa te lahko zaposlimo kot agenta za onlajn prodajo počitnic v Sahari. Kako sta vidva sploh zašla sem?«

»Pravzaprav sva hotela v Mavretaniji prodati džip. Na poti sva se izgubila, džip se je pokvaril, nakar naju je našel on in nama obljubil mehanika …«

»Ah, Said … Še meni bi prodal ovco za kozo,« se je zasmejal M’barek, »če vama kdo lahko pomaga, je to on.«

»Se mi je zdelo,« sem nehvaležno bleknil in hitro navrgel:

»Kdo je pravzaprav ta naš Said?«

»Ha, njegov nadimek je Univerzalni vojak, čeprav je že dolgo v civilu …«

Kot nek antropolog sem modro vskočil:

»Aha, torej imate tudi vi vojaški rok, koliko pa traja?«

»Prej bi rekel moralno obvezo z neomejenim trajanjem, ampak najmanj en moški iz vsake družine je iz tega izvzet, v Saidovem primeru je to on.«

»Univerzalni vojak, a?« sem zarotniško dregnil Saida, ki se je samo zagonetno smehljal in ni rekel nobene.

Po večerji sva šla z Valbone na kratek sprehod. Za sabo sva pustila tabor in Sidatija, ki se je zabaval z vzgojnim hranjenjem psov. Spoštovaje željo gostiteljev, sva obstala nedaleč stran, prisluhnila vetru in se zazrla v mehko nočno nebo. Valbone je še kar originalno zavzdihnila:

»Kakšen mir, narava in ljudje, čisti zen.«

»Predvsem ljudje, tako mirni so, da me delajo nervoznega, in ti, tebe pa …« sem za trenutek zastal, »veš kaj mi je na tebi najbolj všeč? Obnašaš se, kot bi bila povsod doma …«

Bila sva na tem, da se kušneva, ko naju je obliznil snop avtomobilskih žarometov.

»Opa, kot bi mi sredi filharmonije pocuknili gate z riti,« sem se nasmejal in Valbono pobožal po licu:

»Perfekten tajming.«

»Ja, ravno pravi čas je prišel.«

»Gudifning lafberds,« je pohupal Sidi Baba.

Naslednjega dne sva bila deležna uradnega kontakta s Saharsko oblastjo. V sprejemnici sva delala družbo Saidu, ki nama je razčistil pojme in objasnil nekaj detajlov, ko je vstopil možakar s plusminus abrahamom na grbi. Vstali smo in se odsekano rokovali, nakar je namignil, da lahko sedemo:

»Ime mi je Hassana uld Hamdi uld Faraži, sem oficir za zvezo 3. armadnega okrožja. Prosil bi vaju, da iskreno odgovorita na nekaj vprašanj. Od tega bo odvisna vajina nadaljnja usoda.«

Pokimal sem in suho pogoltnil.

»Kot že vesta, sta na osvobojenih ozemljih Saharske arabske demokratične republike, na vojnem območju. Kakor sem slišal, sta imela privilegij, da si ogledata območja, ki so za civiliste zaprta.«

Premolknil je v podkrepitev svojih besed:

»Kaj je razlog vajinega obiska?«

»Izgubila sva se nekje v Mavretaniji, imela sva okvaro. Said naju je pripeljal sem, sploh nisva vedela kam...«

Valbone mi je skočila v besedo:

»Said nama je velikodušno pomagal.«

Oficir se je naučeno zamislil:

»Izgubila sta se … Kakšne podatke imata o Fronti Polisario?«

»Borite se za pravico do samoodločbe, skladno z resolucijami OZN,« sem podjetno zastavil, nakar je Valbone povzela:

»Zahodna Sahara je bila španska kolonija. Po smrti diktatorja Franca in odhodu Špancev sta jo napadla Maroko in Mavretanija. Polisario je ljudsko gibanje, ki združuje saharsko ljudstvo v boju za neodvisnost.«

Oficir jo je pozorno pogledal:

»Dobro sta poučena.«

»Šola pač,« se je Valbone pretkano našlepala na ABC geopolitike.

»Vajina bivša domovina je poleg Albanije edina evropska država, ki je priznala SADR … Dobro, kakšni so vajini načrti?«

»Torej, ehm, rada bi obiskala begunska taborišča.«

Oficirjev obraz se je enigmatično skisal:

»Tako preprosto to ni. Taborišča ležijo na alžirskem ozemlju. Za obisk potrebujeta uradno vozilo, šoferja, vodiča in nekaj dovoljenj.«

Z Valbone, ki je naredila obraz ala Madonna Čikone, sva že delovala kot uigrana ekipa:

»Avto kmalu dobimo … Said se je izkazal za odličnega šoferja in tudi vodiča.«

Oficirjev obraz se je omehčal:

»Vidim, da se znata obrniti na prave ljudi,« se je spet zresnil in vstal:

»Mislim, da tudi sama razumeta, da je vajina situacija precej neregularna. Bomo videli, kaj se da storiti. Obljubiti ne morem ničesar. Nasvidenje.«

»Opravičujeva se za vse preglavice, hvala.«

Zleknil sem na blazino in teatralno izdihnil:

»No, zdaj sva pa v riti.«

»Vse bo v redu BarBari,« me je Said pajdaško potapkal. Valbone se je odhrkala:

»Sicer sem bila res rojena v Jugoslaviji, ampak zdaj imam francoski potni list …«

»No in?« se ni dal motiti.

»Je na drugo ime.«

Said je obnemel in v živo prikazal senčno stran fizionomije saharskih obrazov. Čez čas, ki se je vlekel kot večnost, je mrko odrezal:

»Daj, da vidim.«

Dva dni kasneje je Janez poprdeval pred Protokolom, ovešen kot novoletna jelka. Na strehi je kazal mišice domiselno sešvasan prljažnik, ki je bil oprtan z naročajem akacijevih polen, vojaškimi platami za pesek in peterico ročk za gorivo. Pred odprtim motorjem sem stal s Sidi Babo, ki je poropotal po hladilniku:

»Bueno.«

Pokazal sem na prtljažnik in na čelu sproduciral vprašaj.

»Para ti,« me je potrepljal Sidi Baba.

»Mučas gracjas … jerhamualdik,« sem v zadregi položil roko na srce.

»Halas, de nada,« je odmahnil Sidi Baba.

Pridrvel je vojaški pikap, iz katerega je skočil Said, in pomahal s papirji.

»Vse urejeno, jutri zarana odrinemo, smer taborišča.«

Bila je še praktično noč, ko smo odrinili. Said je vozil naravnost v slutnjo vzhajajočega sonca. Valbone ga je podrezala z zadnje klopi:

»Si prepričan, da se nam ne bo treba še enkrat voziti vzvratno?«

»Ne skrbi, pot pred nami je čista, če ne bo še kakšnih presenečenj z dokumenti,« ji je Said vrnil milo za drago, »po vajini zaslugi bom postal največji saharski pravljičar. Zdaj si lahko zapomniš, da si Mari Luiz, imenovana tudi Valbone …«

»Ja, ampak saj nisem mogla vedeti …«

»V puščavi je prostora za eno samo resnico, katerokoli že. Novice potujejo hitreje kot veter, spomin ima dolgo brado.«

Hoho, sem s prstom pokazal v daljavo:

»Mine v redu, kaj pa aviacija?«

Sredi puščave je kot srednjeveška trdnjava stala vojaška baza, ob kateri je pristajal bel helikopter. Said je upočasnil in odmahnil z roko:

»Ah, to je Minurso. OZN že četrt stoletja prešteva volilne upravičence za referendum o samoodločbi. Helikopter jim s Kanarskih otokov dovaža hrano in druge dobrote, malo dirkajo naokrog in nadzirajo premirje, drugače pa odštevajo dneve v svojih klimatiziranih kantah …«

Baza je bila ograjena z visoko bodečo ograjo in zabarikadirana z vrečami peska. Na vogalih pravilnega pravokotnika so stali drogovi z reflektorji. Said je pospešil. Kmalu so izginili zadnji znaki civilizacije in vegetacije. Napolnil sem Saidovo pipico, jo prižgal in se prelomil od kašlja. Manižo je treba vleči na izi, kot vse v Sahari. Said jo je smeje prevzel in uživaško cucnil iz nje. Prejšnji večer me je posvetil v lokalne misterije avtomobilskega biznisa, a nekaj malenkosti mi je ušlo:

»Kako pa izgleda birokratska plat posla?«

»Preprosto, pobereš denar in tablice, drugo ni tvoja skrb.«

»Če res iztržimo toliko, kot praviš, ti dam 5 procentov …«

Valbone se je sklonila naprej in mi zašepetala v uho:

»… ti DAVA …«

»Naslednjič lahko pripelješ tri džipe. Angleške, še bolj pa japonske kamele so v taboriščih najbolj iskano blago.«

»Koliko žen pa dobiš za eno angleško kamelo?«

Valbone me je pro forma krcnila. Said je pogledal najprej njo in potem mene:

»Eno. Če te hoče.«

Zgodaj popoldne, ko je vročina vaporizirala spomin na jutranjo svežino in je silovit veter peskal čutila, smo v senci akacije spacali odlično kozličkovo čorbo. Potem je bil čas za penzionistični šport: balinanje s perfektno okroglimi, rumeno-zelenimi puščavskimi bučkami. Vzel sem zalet in profesionalno zbil balinček.

»Opa, človek mnogih talentov.«

»Počasi boš le opazila, kakšen zaklad imaš na dosegu roke.«

»Tako blizu, a vendar tako daleč,« je Valbone stopila k Saidu:

»Kaj to pravzaprav je, je užitno?«

Said je izvlekel nož, prerezal bučko in ji polovico pomolil pod nos:

»Odurno,« se je skremžila Valbone.

»Edina žival, ki to lahko brez posledic poje, je puščavski osel.«

Prevzel sem krmilo in fural ležerno trasiran super-G čez krajino snežno belih vzpetinic na okrasti podlagi. Kolesnice so se združile v en sam, globoko zarezan kolovoz, ki se je blago spustil in v dolgem loku vodil v labirint gostih šopov kamelje trave.

»Daj plin in pazi, da ostaneš na pisti!«

Pospešil sem, speljal prvi ovinek, v drugem me je nevarno zaneslo.

»Ooooooooooo!« sem sunkovito zasukal volan, zaneslo me je v drugo stran, dokler Janeza nisem ujel in ga brez gipsa popeljal iz vadija.

»Dobro ti gre,« me je Said dregnil med rebra.

»Naslednje leto Paris – Dakar.«

Drveli smo čez popolnoma raven, z drobnimi okroglimi kamni posut teren. Iznenada smo se pri polni hitrosti dobesedno vdrli v tla.

»Sklopka!« je Said bliskovito pritisnil ročico za štirikolesni pogon:

»Druga, gas!«

Vseeno smo obtičali.

»Feš-feš … Se zgodi tudi najboljšim,« je bil filozofski Said.

Janez je bil pogreznjen do prem.

»Tu nimaš kaj. Predvideti ga ne moreš, vidiš ga ne, enkrat prideš skozi …« se je Said sklonil, zajel pest mokastega prahu, »... drugič obtičiš,« in ga puhnil v zrak:

»Puščavska ruleta.«

Odprl sem zadnja vrata in izbrskal lopato.

»Grem po kamne,« je Valbone zakorakala od džipa.

Said je splezal na streho:

»Ne bo treba,« in vrgel na tla plate za pesek.

Čas do večera je minil s prepevanjem partizanskih koračnic: »Budi se istok i zapad«, »Naprej zastave slave«, »Bilečanka« in to. Ustavili smo se sredi gigantskih bazaltnih gmot, ki so bile preluknjane kot švicarski sir. Veter je še vedno vrtinčil pesek in kotalil odmrlo grmičevje.

»Največje prirodno bungalovsko naselje na svetu. Na voljo je na stotine spalnic, enoposteljnih, dvoposteljnih, družinskih, skupinskih,« je Said reklamiral čudesa svoje dežele. No, v bistvu smo bili spet v Mavretaniji. Kje točno naj bi meja potekala, so še najbolje vedeli tisti, ki so jih v Berlinu in Parizu začrtali. Iz ene od votlin visoko nad nama se je oglasila Valbone:

»Od-danak fe-id mul-lana,« je skandirala »zbogom« v hasaniji, mavretansko-saharskem dialektu arabščine.

»Allaaa-jerhamualdik!« − »hvalabogu«, ji je pariral Said in nadaljeval:

»Postavil bom tabor, vidva pa si izberita spalnico po okusu, samo glejta, da jo bosta v temi potem tudi našla.«

Hasanija je pravzaprav zvenela dokaj domačno: spanulija je bila španščina, krapotaž štirikolesni pogon, šifo kombinacija šefa in šoferja, kar je v puščavi tudi povsem držalo, tarik salama je pomenilo srečno pot, štari pa zdravo stari, kak si kaj? Simpl ko pasulj. Edino njihov h in g iz dna grla je bil nam Slovanom prejkone tuj.

Čajček se je poveznil čez skromno večerjo, čezenj pa noč in Saidova uvidevnost, ki naju je nagnal spat. Odsev meseca je ravno prav osvetljeval polkrožni strop votline. Ležala sva na hrbtu, vsak v svoji spalki.

»Odlična izbira, pesek je čisto mehek,« je rekla Valbone.

»Ja, za nizkoproračunske medene tedne kar v redu,« sem zaduhovičil, »idealna priložnost, da se posvetiva zakonskim dolžnostim.«

»Dragi, žal so prišli tisti dnevi …«

Obrnil sem se na bok, prislonil glavo na dlan in jo skeptično gledal. Dvignila se je na komolce:

»Kaj je, bi se rad sam prepričal?«

Pozorno sem jo skeniral:

»V bistvu bi.«

Valbone je legla nazaj, spravila roke v spalko in se zadrgnila do nosu:

»Izvoli.«

Počasi sem odprl zadrgo in vstal. Valbone je široko odprla oči. Ugasnil sem baterijo, pokleknil k njej in jo poljubil na nos:

»Bom še malo počakal.«

Zlezel sem nazaj v toplo vrečo in čez nekaj časa prekinil tišino:

»Najina avto epizoda gre h koncu. Si že razmišljala, kaj potem?«

»Verjetno bom šla nazaj v Ljubljano in se spet udinjala reklamni industriji,« je globoko zavzdihnila. »... uf, ne vem. Kaj pa ti?«

»Domov definitivno ne. Ti kraji so mi v bistvu všeč. Izumil bom kakšen posel, našel smiselno delo … Te votline bi se dalo spremeniti v krasen hotel.«

»Človek z vizijo,« se je porogala Valbone.

»In ženska s provizijo.«

Sredi popolnoma ravne ilovnate ravine sem scal. S curkom sem ciljal brezoblično sivkasto bulo. Spravil sem Luli Mulija, ki je zadnje čase spet zavzemal bolj državotvorno držo. Pogled mi je obstal na sprani kamnini. Počepnil sem in si jo pobliže ogledal. V jutranjem soncu se je svetlikal čudovit fosil, okamenel in kristaliziran popek neke pra-pra-rastline velikanke, nekaj takega. Za hip sem okleval, zgrabil fosil in ga odnesel s seboj. Postavil sem ga na havbo, triumfalno zapoziral in priklical Valbone in Saida.

»O, je deževalo?« je bila Valbone malo meščanska. Nisem se dal motiti:

»Dežela neskončnih možnosti.«

Ozrla sta se v prazno puščavo in me pogledala z vprašajem na čelu:

»Mi smo bogati.«

»Aha?« je rekla Valbone.

Pokazal sem na trofejo:

»Fosili, poglejta malo naokrog, tega je tukaj na tone. V Evropi bi se s tem dalo bajno zaslužiti.«

Said je pohvalno prikimal:

»Od preprodajalca avtomobilov do trgovca z rabljenim kamnjem?«

»Če mi zorganiziraš tovornjak do prvega pristanišča, lahko na borzi fosilov v Rotterdamu obogatimo čez noč.«

»Prav rad bi videl čudaka, ki bi bil pripravljen karkoli plačati za tole,« je zagnojil, Valbone pa je pomodrovala:

»Zahodna kultura dejansko temelji na produkciji in distribuciji nesmiselne krame, a je konzumente predvsem treba znati prepričati, kar niti slučajno ni lahko...«

Očitno sem bil edini z vizijo.

Ustavili smo na vrhu vzpetine. Nedaleč stran je stalo poslopje z anteno na strehi. Iz stražarnice je stopil vojak in pozdravil Saida. Poleg stražarnice sta bila parkirana do vrha naložena prekambrijska Lendlanverja, ki sta bila namenjena v nasprotno smer. Said je vojaku predal papirje, ki jih je ta odnesel v poslopje z anteno.

»Dobrodošla v Alžiriji.«

»Spet meja?« sva bila začudena.

»Tukaj se skoraj stikajo štiri države: levo za temi hribi je Maroko, desno Mavretanija, za nami je Zahodna Sahara.«

»Lojzka?« sem na plano potegnil potni list in pogledal v retrovizor.

»Ne bo potrebno,« je rekel Said, »ta teritorij kontrolira Polisario. Alžirija nam je prepustila ozemlje, dokler se naša težava ne reši.«

Kmalu smo smeli nadaljevati. Poskakovali smo po obupno razriti pisti in za sabo dvigali morje prahu. Kamor je segel pogled, so se nizale rjave gruščnate vzpetine.

»Kako to, da so vam Alžirci odstopili tako velik kos zemlje?« je zanimalo Valbone.

»Odstopili so nam več, kot se zdi, je pa to eden najbolj negostoljubnih predelov Sahare. Poleti je pekel, 50 stopinj v senci, viharji, nič vode in vegetacije. To zemljo si drugače lasti tudi Maroko. Alžirija je z našo prisotnostjo okrepila svojo pozicijo.«

»Ne razumem, zakaj toliko hude krvi okrog neuporabne zemlje,« sem vskočil.

»Nisi edini.«

Vsake toliko nam je naproti prikrehalo kako do amena preobloženo pravozilo, v primerjavi s katerim je bil Janez stara sablja pravi dojenček. Naenkrat je bila v puščavi gneča, je bil občutek.

»Veliko naših se iz taborišč čez zimo vrača domov.«

Sredi apokaliptično oguljene prirode smo že zdaleč uzrli tujek. Na stotine kontejnerjev je bilo zloženih v gigantski, surealen krog.

»Kaj je to, fatamorgana?« sem nasmejal Saida:

»To sta Rdeči križ in Rdeči polmesec, steber naše ekonomije – humanitarna pomoč.«

Ustavili smo pred vhodom v logistični center, sredi katerega se je kopičilo še več kontejnerjev.

»Vsa pomoč se steka v alžirsko pristanišče Oran, od koder jo s tovornjaki transportirajo najprej sem in naprej v posamezna taborišča.«

Od vhoda se nam je približal stražar. Said je prešerno gestikuliral, stražar pa odkimaval. Naposled je obveljala njegova.

»Ne marajo gostov.«

Nekaj kilometrov naprej smo se znašli sredi široko razmetanih stavbnih kompleksov in naenkrat, popolnoma presenetljivo zapeljali na asfalt.

»Hurra, civilizacija!« sva bila z Valbone navdušena.

»Rabuni, upravno središče naše države v eksilu. Tukaj ne živi skoraj nihče. Ljudje tu samo delajo, kot v glavnem mestu Brazilije ali v Canberri, sem slišal,« je Said postal zgovoren in nama kazal turistične znamenitosti:

»Parlament … predsednikova palača …«

Preproste, enonadstropne stavbe z nenavadnimi kupolami so bile skoraj boleče živih barv.

»... notranje ministrstvo … vodni stolp.«

Na vzpetini sta stala dva vodna stolpa, manjši je bil očitno opuščen.

»Nisi rekel, da tukaj ni vode?«

»Rabuni pomeni v arabščini vodnjak. Stolp oskrbuje alžirsko mesto Tindouf, do katerega pelje asfalt. Taborišča so v drugi smeri, nam vodo dovažajo tovornjaki ...«

Na levi smo zagledali verigo preprostih štacun.

»Uuuu, upam da imajo čokolado,« je bila navdušena Valbone.

»Pivo, imajo hladno pivo?«

Said se je prizanesljivo nasmehnil:

»Ne pozabita, prihajamo v begunska taborišča. Naše edino bogastvo je kakih 200.000 ljudi.«

Parkirali smo sredi ograjenega areala in skozi luknjo v zidu stopili na popolnoma prazno dvorišče.

»To je glavni Protokol, prva postaja vseh obiskovalcev begunskih taborišč, razglejta se,« je Said odhitel na drugo stran dvorišča in izginil skozi vrata, nad katerimi je bingljal napis »Oficinas«. Sedla sva na betonsko klop v senci edine tamariske in dala vse štiri od sebe. Kot bi se ustavil čas in bi se znašla sredi zapuščene kulise mehiške haciende. Said se je čez celo večnost vrnil, zatopljen v živahen pogovor z uslužbencem, ki se je zadržano predstavil kot Rahman, in mi predal dva formularja.

»Tole bo treba izpolniti,« je rekel Said.

Brezvoljno sva si ogledala nemarno skopirano tiskovino.

»Vpisati morata osebne podatke, namen in trajanje vajinega obiska ter seznam taborišč, ki bi jih rada obiskala.«

Said in Rahman sta zopet odšla, gotovo je bil čaj v igri. Midva sva zašilila svinčnik. Poškilil sem k Valbone, če bi se dalo kaj plonkati, pa je imela enako prazno glavo kot jaz.

»Namen obiska: humanitarna pomoč, seznam taborišč: vsa,« sem predlagal.

»Pod namen obiska bi lahko vpisala testiranje medevropejskih zvez v ekstremnih okoliščinah,« je Valbone spet našla svoj um. Said se je vrnil ves dobrovoljen, z rokco v rokci z moškim njegovih let:

»V naši kulturi so bratranci Institucija. Povemo si vse, tudi najbolj zaupne stvari, brez zadržkov, in to je moj bratranec Mulaj.«

»Aha, naša turista-kaskaderja, dobrodošla v raju,« je Mulaj takoj demonstriral smisel za hec. Said je stvarno dodal:

»Kupca ni v taboriščih, treba bo počakati.«

»Kako dolgo?«

»Šel je v Mavretanijo. Kakšen dan, morda teden.«

Pristopil je Rahman, preveril formularja in prikimal:

»Zelo dobro, dobrodošla, stopita z mano, da vama pokažem sobo.«

»Z Mulajem imava opravke, lepo se namestita, se vidimo kasneje,« je bil na spidu Said.

Soba so bile štiri železne postelje, vegasta miza in dva stola. Stene so bile prebarvane z oljnato barvo, v drzni sinje-rozasti kombinaciji. S stropa, ki je bil ovešen z obledelim tekstilom, sta akrobatsko viseli neonki. Tla je prekrivala velika modra preproga z napisom RASD – Republica Arab Sahraui Democratica. Skozi edino, zapahnjeno in s krpami zatesnjeno okno je po koščkih mezela dnevna svetloba. Razparcelirala sva prtljago in si privoščila krajši sprehod. Na griču sva se po zarjavelih klinih gverilsko povzpela na vrh opuščenega vodnega stolpa. Na dlani sva imela vladne in druge upravne stavbe ter strogo zastraženi tabor UNHCR-ja, sredi katerega je plapolala zastava OZN. Videla sva Protokol, nekaj kontejnerjev in vodno cisterno za njim. Parkirišče je bilo prazno, če ne štejemo Janeza. Trak črnega asfalta se je razblinjal v brezkrajnost. Veliko rdeče sonce je utrujeno viselo nad obzorjem. Trenutki tranzicije. Z vsako minuto je temperatura občutno padla.

»S te perspektive je Rabuni res majhen,« je rekla Valbone.

»Ja, in midva sva res majhna v primerjavi z Rabunijem.«

Prekinil naju je klic v hasaniji. Pod stolpom je stal vojak in mahal, naj prideva dol. Z mednarodno pantomimo je potrdil, da je vzpenjanje prepovedano. Branila sva se z milim obrazom in roko na srcu. Pokazal sem na tabor UNHCR in vprašujoče skomignil z rameni. Vojak je odmahnil z roko in naju povabil v notranjost stražarnice. Ponosno nama je razkazal razdelilno omarico z nekaj varovalkami. Ponazoril sem prst v vtičnici in odplesal električni šok. Vojak je živahno prikimal in se zahihital. Čuvaj vode in toka v zimskem času naju je torej povabil na čaj.

Vrnila sva se v Protokol in natančneje inspicirala še vedno prazno dvorišče, ki ga je snedla noč. Nad vrati na nasprotnem koncu je rahitična neonka razsvetljevala lično izrisan napis "Comedores".

»Hrana, gotovo lahko tu za spremembo dobiva tudi skodelico kave,« je rekla Valbone.

Vstopila sva v temačno sobano z visokim stropom in sinjemodrimi stenami. Sredi prostora je bilo nekaj miz, pogrnjenih s plastičnimi prti. Edini obiskovalci so bili trije polplešasti Evropejci, ki so za eno od miz cukali pivo in živahno brbljali v italijanščini. Poželjivo sem izbuljil oči in pristopil:

»Čao. A tukaj kdo streže?«

»Ne, to je menza. Lahko pa z nami spijeta pivo,« je eden od njih stopil do velikega hladilnika v kotu, ga odklenil in vzel ven dve mali piksni. Prisedla sva in se predstavila Nicoli, Gianniju in Albertu. Naredil sem dolg požirek in uživaško izdihnil.

»Tirolsko pivo, edina zabava daleč naokrog.«

»Koliko časa pa vi že čakate?« me je zanimalo.

»Čakamo?«

»Kaj ste napisali na formularje?«

Italijani so se začudeno spogledali.

»Ne boste rekli, da ste domačini,« sem preciziral. Družba se je zakrohotala.

»Mi tukaj DELAMO, prostovoljno. Delamo v štiritedenskih turnusih in potem gremo domov. Ko ne delamo, pa tukaj pivo pijemo,« je razložil Nicola in sprožil še eno salvo smeha.

»Humanitarci?« se je Valbone diskretno namrdnila.

»Humanitarci,« je prikimal Gianni in nazdravil. Čeprav so bile pločevinke zlata vredne, je Nicola še nekajkrat odklenil hladilnik. Vsi trije so bili upokojeni vodoinštalaterji iz Taranta na petki italijanskega škornja. Razlaga, da kaj sva pa midva poklicno, je zahtevala nekaj pesniških in filozofskih prijemov. Vzdušje je židano raslo, ko je v jedilnico privršal njihov sodelavec:

»Fantje, emerdženca, počila je glavna cev, Matilda pa je ravnokar krepnila.«

Družba je spustila nekaj mastnih meridionalnih porkamadon.

»Kaj pa je narobe?« sem potipal.

»Nujno moramo na teren, naša kampanjola pa spet enkrat štrajka.«

»Jaz vas lahko zapeljem.«

»Imaš avto?«

»Angleško kamelo.«

Zeksali smo in vstali od mize. Valbone je obsedela:

»Ti kar pojdi, jaz bom počakala Saida, se vidimo.«

Medtem ko sem zagreval motor, so Italijani navlekli svoje profi torbe in aplicirali sedala, da je Janez kar klecnil. Užgali smo prečno čez gmajno, smer centralni vodovod ali kaj, in se hitro znašli v popolni temini. Prečkali smo asfalt in odjajcali skozi usnulo taborišče, mešanico saharskih šotorov, ilovnatih kolib in podolgovatih stavb z belo fasado.

»Tukaj živi vodstveni kader, ker sta blizu Rabuni in voda, prava taborišča so daleč,« je Alberto nedoločno nakazal nekam v desno. Izven zaselka se je pista zgladila. Osredotočil sem se na vožnjo, medtem ko me je Alberto usmerjal s skopimi gibi dlani. Za pokušino sem se počutil kot človek z misijo. Daleč na desni sem zagledal snop svetlobe. Kot zmozgan črv je bolščal v negibno pokrajino, ki bi lahko bila tudi morje. Na črpališču nas je pričakal mogočen curek iz debele, nadzemno speljane cevi. Pravljična srebrna tančica v soju žarometov. Slap Rinka sredi Sahare, postavljen na glavo, pa malo postrani. Prižgal sem dolge luči in pustil teči motor. Fantje so se takorekoč na glavo vrgli v problem, razen Alberta, ki je bil evidentno commendatore. Počene cevi so se lotili s specialno, slabega pol metra dolgo kovinsko manšeto, ki so jo enostavno poveznili čez cev. Provizorično so jo stisnili, na horuk porinili nad razpoko, da je Rinka divje brizgala v vse smeri, in začeli zategovati objemke. Curek je hitro presahnil, čeprav ne docela. Mokri smo bili vsi, heroji fronte pa še prav orenk blatni. Majkemi, ne znajo Italijani samo blebetati.

»Jutri bo tukaj vam v čast zrasla palma,« sem jih pohvalil in ugasnil motor.

»Si, si,« je zamrmral Alberto in častil rundo grappe iz dobrovoljčka. Iz teme je pridušeno basiral motor črpalke, ki je preko sanirane cevi dovajal vodo v mogočen zbiralnik. Podenj je zapeljal tovornjak cisterna, se polnil z vodo, medtem ko je šofer cucal manižo in pet, deset minut kasneje odhrumel v noč.

»Težko si predstavljam, koliko vode potroši dvesto tisoč ljudi v enem dnevu, tudi če so to varčni Saharci,« sem med potjo nazaj načel pogovor.

»Ja, karo mio, situacija tu je sod brez dna. Naša organizacija je aktivna že vrsto let in nismo edini, pa je kljub temu edino v Rabuniju nekaj, čemur bi lahko pogojno rekli vodovod,« je potarnal Nicola.

Če ne drugega, smo ugotovili, da so taborišča Polisaria najbolje organiziranan begunska taborišča na svetu.

»Kar pa spet ni tako neverjetno, saj so sredi te pustinje že trideset let,« sem moral malo zrelativizirati.

Valbone je spala kot top. Ko sem z brutalno silo vendarle uspel odpreti zagamano okno, da malo razredčim zatohli zrak in mi je to skoraj ostalo v rokah, se je samo obrnila in spala naprej.

Naslednjih nekaj dni sva se srečevala v glavnem, ko je bila ura cajt, sem pa bil v mislih ves čas pri njej. Recimo navsezgodaj zjutraj, ko sem bil še globoko zabubljen v komi, Luli Muli pa trd kot kamelja stegnenica in sta ponjo prišla Said in Mulaj. V razklamfanem Lendlaverju muzejske vrednosti so se odpeljali do Polisariovega čekpojnta in naprej proti taboriščem. Če odmislimo zaselek funkcionarske elite 27. fevrero, so bila taborišča štiri: Smara, Lajun, Auserd in Dahla, poimenovana po štirih največjih mestih Zahodne Sahare. Do Smare je peljal asfalt, ostala taborišča so bila bolj odročna, še posebej Dahla, skoraj dvesto kilometrov na jug.

Ko je ob priložnosti Said tudi mene povabil k mami v Smaro in nama je stražar na kontrolni točki ležerno odmahnil naprej, se je odprl pogled na ponvasto dolino z ogromnim taboriščem nedoločljivih proporcev. Poševni žarki pozno popoldanskega sonca so evocirali futuristično-apokaliptično velemesto, nad katerim visi pokrovka smoga, ki so ga dvigali skozi taborišče poskakujoči Lendlaverji. Močan prizor.

»Tukaj živi 40.000 ljudi,« je rekel Said.

»Zakaj pa niso vsa taborišča skupaj?«

»Zaradi bombnikov. Ko smo se umaknili sem, so maroška letala našo bedo zasula s fosfornimi bombami. Zato so taborišča vsaksebi, v udorinah in tudi tloris taborišč samih je začrtan čim bolj na široko.«

Spustila sva se po klancu navzdol. Taborišče je obkrožal pas improviziranih staj za drobnico iz črno oksidirane pločevine, ki je v prejšnjem življenju imela funkcijo sodov za nafto. Zdelo se je, da se Smara nahaja v železnem obroču. Peljala sva po nekaj sto metrov širokem križu gole zemlje, ki je taborišče delil na štiri enake dele. Točno na sredi so kot desetka na tarči stale upravne stavbe in županov kompleks, vse v globoki bordo rdeči in z belimi kupolami v stilu albanskih čepic. Zavila sva desno in pripeljala na vzpetinico, po kateri so bile razmetane improvizirane prodajalne z gradbenim materialom, plinskimi jeklenkami, čučavci in podobnim. Malo vstran je počivala odslužena prikolica šleperja z ogromnim reklamnim napisom »Chocolat« in podobo črnčka, ki se smeje. Francoski humor. Said je zmanjšal hitrost in previdno zapeljal med bivališča. Krevljast kolovoz je bil poln živahnih otrok, otovorjenih žensk in anoreksičnih koz. Peljala sva mimo vrste oštevilčenih pločevinastih kvadrov s pipami. Iz enega je ljubko dekle kleče pretakalo vodo. Ustavila sva pred nevisokim ilovnatim zidom.

»To je hiša moje mame,« je rekel Said.

Dvorišče je vibriralo z blejanjem koz in otroškimi vriski. Ženski nedoločljive starosti sta prekinili z delom, vstali in naju pozdravili. Otroci so se sramežljivo skrivali ali pa se pretvarjali, da so zelo zaposleni. Mamino bivališče, v katerem je živela še babica ter Saidovi sestri z otroki so tvorile tri zidane kocke različnih velikosti. Najmanjša je bila stranišče in tuš, srednja kuhinja in shramba, največja pa dnevna soba in spalnica. Če bi človek odmislil eksterier in pomanjkanje pohištva, bi bila sprejemnica lahko mimogrede bivalni prostor skromne podalpske koče pol stoletja nazaj: majhna okna, gobelini na steni in živopisane preproge po tleh. Opazoval sem Saida, kako izjemno zna ravnati z otroki in posledično tudi z ženskami, kakšno brezmejno potrpljenje in predanost je sposoben kadarkoli stresti iz rokava. Iz srca, brez blefa. Meni recimo smrkavi drekači kaj hitro presedejo. Tam v Sahari in verjetno pri vseh musličih pa ima otrok status žepnega božanstva, na katerega se lepi vse, kar je človeškega na človeku. Utrnila se mi je čisto pragmatična rešitev njihovih emigracijskih teženj in naših bejbi anomalij. Razviti Zahod naj jih nekaj milijonov uvozi za potrebe haj kuoliti kindergartanja. Volk sit, koza cela. Poleg tega mi je padlo v oči, da so Saharci suhi kot Bobi palčke, ženske pa – ne bom nesramen, če rečem – obilno obilne. Lepotni ideal naopačke: mor špeh, mor bjuti. Raj za Daso Smuck skratka.

Zgodnja večerja je bila kmalu pripravljena, najboljše od najboljšega. Nezaupljivo sem se zazrl v obtolčeno skledo, polno temno rjavih vlaken in bele masti. Pari oči so me pozorno motrili. Monumentalno zgubana babica, ki je sedela v kotu, kot bi bila del inventarja, mi je s priljudno gesto in z nasmehom brez zob nakazala, naj jem. S koščkom kruha sem obotavljivo zgrabil nekaj vlaken in jih vtaknil v usta. Zaprtih oči sem dramsko obmiroval, nato pa pogumno zažvečil in prikimal. S tem je bil dan štartni signal za frontalni napad na dobroto.

»Vsi tuji gostje imate s posušeno kamelo v masti iste težave …« je rekel Said in zajel iz sklede, »... dokler je ne poskusite. Potem je v slast vsem, celo vegetarjancem.«

Nasmejal sem se s polnimi usti:

»Povej mi nekaj, tukaj so same ženske z otroki, kje so pa moški?«

»Moj oče je umrl pred dvajsetimi leti za posledicami poškodb, ki jih je dobil v vojni. Ostali smo sami: mama, moj brat, jaz in štiri sestre, ki so vse ločene.«

»Kako ločene …«

»Misliš ločene muslimanke?«

»Ja no, govori se vse sorte …«

»Pri nas je drugače: nomadska ženska ima že po tradiciji močnejšo pozicijo, je lastnica šotora in vse drobnice, moški poseduje samo kamele, saj je večino leta na poti. Vojna in dejstvo, da gremo Saharci svoj pot, sta trend še ojačala: ženska se lahko loči kadar se ji zdi, pri čemer ohrani premoženje, status pa ji celo zraste. Taborišča dejansko vodijo ženske, moški pa …«

»Matriarhat,« sem ga prekinil.

»No ja …« je bil Said neodločen.

Večerjo je zaključil obvezni čaj. Medtem sta sestri pospravili in pospremili otroke v posteljo. Said mi je podal kozarček:

»Si videl te otroke, vsi so rojeni tu, to je edino življenje, ki ga poznajo.«

Ostala sva sama z mamo, ki je sedela kot buda in spala.

»Rodila me je pri štiriinpetdesetih, neverjetna ženska,« je zašepetal Said, vstal, jo nežno prebudil in poslal spat.

»Zakaj pa ti še nisi poročen?«

»Moja zaročenka živi z družino na osvobojenih ozemljih.«

»Nepraktično, kako dolgo sta pa že skupaj?«

»Osem let,« je bil Said zadregi.

»Osem let!?«

»No ja, se mi zdi, da še ni napočil pravi trenutek za ženitev,« je pomencal, kot bi jemal zalet in se slednjič izkašljal:

»Žena potrebuje denar. Če ga ni, te zapusti.«

»Ah, to pa zlahka razumem,« sem bil kolegialen, nakar sem se mu izpovedal, kakšen socialni primerek da sem, tam, pri meni doma. Ne vem, če mi je čisto verjel.

Med krehanjem vedno bolne, nikoli mrtve angleške kamele nazaj proti Rabuniju, sem ga pobaral o stvari, ki mi je dolgo bingljala na konici jezika. O človeškem dreku. Ne o ljudeh kot takih, temveč o njihovem glavnem kolateralnem produktu: kako to vi in kako mi. Že od mala sem bil firbčen glede tehnike dobre miljarde in pol, ki teka s posrano guzico naokrog, pa se je logično izkazalo, da ker pijejo bistveno manj kot mi, tudi krepko trše serjejo. Lepe, gladke, z zaščitno folijo prevlečene klobase, ne tiste evropsko cvetoče pudinge, ki jih tudi trojna izmena v papirnicah Količevo in Sladki vrh stežka dohaja. Tistih nekaj skopih plunkov vode služi le za osvežitev črevesa, ki se obrne kot štunf in potem spet zloži samo vase.

Prispela sva, ko se je Comedores zlagoma praznil. Na mizah je ležalo posodje z ostanki hrane. Humanitarci vseh provenienc in specialnosti, no, saj jih ni bilo toliko, so kapljali spat. Uslužbenec Protokola je pospravljal. Pravi trenutek za pivo. Prisedel sem k vrlim Italijanom. Vzdušje je bilo pristno.

»Na mojem poročnem potovanju nisem žene niti za trenutek pustil same, ti pa si več z nami, kot z njo. Da ti ne pobegne s kakšnim Saharcem,« se je obregnila Nicola.

»Če ti že pobegne, pa pazi, da dobiš vsaj 20 kamel v zameno,« je dodal Francesco.

Italijani so se zakrohotali. Potihem mi je ugajalo, da imajo Valbone za mojo ženo, hkrati pa me je njena odsotnost na izi skrbela. Nadel sem si suveren izraz:

»Če mi doslej ni pobegnila, pa sva prepotovala že pol Sahare …«

V jedilnico je pogledal Mulaj in stopil naravnost do mene:

»Valbone je na obisku pri županu Smare, kjer bo tudi prespala. Če hočeš, te zapeljem.«

»Oho, na tvojem mestu bi se podvizal,« je Gianni prilil olja na ogenj. Ostali so se smejali in me opazovali. Obračal sem pločevinko piva med prsti:

»Bom kar ostal tu. Kdaj se pa vrne?«

»Jutri jo pripeljem nazaj,« je rekel Mulaj.

»Odlično, potem se pa itak vidimo.«

Mulaj se je poslovil, Italijani so nadaljevali:

»Opa, kar županu so jo ponudili.«

Postalo mi je nerodno:

»Fantje, na vašem mestu bi se raje vprašal, kateri poštarji dostavljajo pisma vašim soprogam.«

Nicola je umiril žogo:

»Skerco a parte, ne skrbi. Saharci so res gostoljubni in prijazni, a tuje ženske so za njih tabu.«

Zamišljeno sem srknil požirek.

Zjutraj je ni bilo, in ko sem se z Italijani vrnil na opoldansko siesto, enako. Mora da je bilo nešto krupno, bi rekel Said. Pri županu, mislim. No, Mulaj je izkoristil priložnost, da Valboni razkaže osnovno šolo, v kateri je ravnateljeval. Kot pionirčki postrojeni šolarčki so na dvorišču odpeli himno RASD. Mulaj je Vlaboni predstavil ženo, rosno mlado učiteljico v mehlfi in rejverskih čevljih z absurdno debelimi podplati. Njun nekajletni otrok se je igral za katedrom. Valbone je Mulaja podrezala, ali mu zdaj tečejo delovne ure ali si je zanjo vzel dopust. Odvrnil ji je, da njegove delovne ure brez predaha tečejo že trideset let, saj pri njih za svoje delo ni plačan nihče, od predsednika do smetarja, da so vsi neprostovoljni prostovoljci, ki furajo komunizem v najčistejši obliki. Valbone je kot protiprimer navedla trgovine v taboriščih, profit, izkoriščanje in to, kar je Mulaj zresnjeno označil za nezaželeno novost in samovoljno iskanje bližnjice v boljšo prihodnost ljudi, ki so se zasitili čakanja. Na vprašanje ali jim bo uspelo, pa je odvrnil, da bo po malo daljšem bivanju tu sama znala oceniti umestnost vprašanja. Takrat se jima je pridružil Said z novico o vrnitvi interesenta za Janeza iz Mavretanije.

Celo pot do »doma« je Valbone razmišljala o domu: je le navada, spomin, morda zgolj lenoba, ali kaj več? Doktorirala je iz odklepanja brezupno zmahane ključavnice in z mize pobrala sporočilo:

»Vsi me sprašujejo, kje je moja žena. Počasi tudi mene začenja zanimati … BB«

Toplo se je namuznila, ravno ko sem vstopil še jaz.

»Si že našel ženo?« mi je s sporočilcem vedro pomahala v pozdrav.

»Ne še, sem pa ji tesno za petami,« sem ovohal zrak in izdihnil kot Jurij Souček, »nevarno blizu je.«

»Kmalu boš torej lahko odprl šampanjec. Kako gre?«

Sedel sem na posteljo:

»Tiptop. Vodoinštalatersko, pa ti?«

»Super, včeraj sem spoznala županovo družino …«

»Aha, tudi kake simpatične mlade sestre?«

»Simpatične že, mlade pa niti ne, župan je najmlajši. Danes sem obiskala šolo, Mulaj je ravnatelj …«

Valbone se je udarila po čelu:

»Skoraj bi pozabila, kupca sem srečala. Čez kakšno uro bo že tu, da si ogleda Janeza.«

Izvlekel sem škatlico nagravžnih American legend cigaret in pomislil, da bo treba presedlati na manižo:

»Bojim se, da ne bo šlo.«

»He?« se je Valbone namrdnila. Prižgal sem cigareto in izdihnil:

»Italijanom sem obljubil, da jim bom pomagal, dokler ne uredijo svojih težav z avtomobilom.«

»Dobro, počakaj človeka, naj si ogleda Janeza, za termin se bosta pa že dogovorila, itak ne gori voda …«

»Oprosti, zunaj me že čakajo, verjetno bomo šele pozno nazaj, lahko ti človeku razložiš situacijo?«

»Kako si naiven, misliš, da tile božički potrebujejo ravno tebe in tvojo kripo. Toliko denarja imajo, da lahko kupijo deset novih Janezov. Sploh pa ti NGO-jo porabijo večino sredstev za vzdrževanje samih sebe in svojih projektov. Si se že vprašal, kaj imajo Saharci sploh od tega?«

»Kaj! Kdo jim je pa vodo napeljal!? Spet si pametna, a ko je treba preiti od besed k dejanjem, je tvoj domet ta, da jim poješ hrano.«

»Jaz vsaj poskušam spoznati njihovo življenje … In vem, da za te ljudi lahko naredim več, kot ti in tvoji inštalaterji skupaj.«

»To bi pa res rad videl.«

»Saj tudi boš.«

Valbone je odločno stopila proti vratom in se še enkrat obrnila:

»Naslednjega kupca boš pa sam našel,« je zaloputnila vrata. Zakorakala je na dvorišče, proti Saidu, ki je kramljal pod montažno streho. Na desni so v senci tamariske sedeli Italijani in ji v zboru pomahali:

»Ciao bella!«

Valbone jim je pokazala lenega fakiča in mimo Mulaja in Saida odmarširala proti kotu dvorišča.

»Kaj je pa narobe s tvojo gospodično?« me je pobarala druščina, ko sem pristopil.

»Ah nič, prišli so tisti dnevi v mesecu. Andjamo?«

S kotičkom očesa sem videl Valbone izginiti v telefonsko govorilnico, našo edino zvezo z zunanjim svetom. Govorilnica je bila luknja z zaprašenima telefonoma na zaprašenem pultu ter stričkom v zguljeni gandori in z debelimi naočniki, ki so čudno lomili žarke, kar jih je ušlo skozi priprta vrata. Poleg obledelega listka z nekaj številkami in slike predsednika RASD na steni, je bil to edini inventar. Vizualiziral sem stričkov artritični prst na številčnici »... tres … očo … seis … sinko …«, kar pač že, in Valbonino nervozno tapkanje po pultu, skozi čas, ki se ji zatika v laseh in se ne dotakne telefonista, ki dolgo prisluškuje signalu, poskusi še enkrat, pa še enkrat ter slednjič komaj vidno prikima in preda slušalko. Valbone je hlastna:

»Halo? Zdravo … v Sahari … v Afriki, sredi puščave … ne sprašuj … še ne tako kmalu … poslušaj …«

Po kurcšlusu sva se še redkeje videvala. Valbone je gnala neka rasputinska energija. Večino časa je prebila v Smari, tam vedno pogosteje spala in potem je nekega večera, ko sem se vrnil v Rabuni, najina soba zevala prazna. Spletla je bogato socialno mrežo, redno komunicirala s funkcionarkami Unije saharskih žensk, raznimi veljaki, med ostalim seveda z županom in pa z legendarnim Castrom, očetom in motorjem šole za hendikepirane. Jaz sem se vztrajno družil z Italijani, tudi potem, ko so usposobili Matildo in je zmanjkalo piva. Slednje jih je malce potrlo, kako ne, saj je tudi mene. Kaj čmo, so ugotovili, vsaka izkušnja je za nekaj dobra in hodili prej spat, jaz pa sem imel preveč časa za razmišljanje. Preko Saida sem stopil v stik z Manojlom Polikarpovskim, sinom yougo diplomata, ki je za OZN v Tindufu koordiniral priprave na referendum o samoodločbi Saharskega ljudstva, ki ga nikoli ne bo. Manojlo je sporočil obžalovanje, da moji neurejeni papirji onemogočajo snidenje v živo, in mi poslal steklenico mastike s komplimenti. Said je rekel, da svašta, a zdaj bo pa še alko šverc fural zame, Italijani pa so bili naspani in čili. In potem smo mešali tisto mastiko z vodo za čaj, ki je bila vsled redkosti celo v Rabuniju top komoditeta, kot homeopati, direkt do tridesete potence, da je ostala samo še ideja, spomin in žig nostalgije.

Vodovodarjem sem z veseljem pomagal, bilo je nekaj konkretnega za pod roko. Permanentno pomanjkanje materiala je zahtevalo obilico improvizacije, s katero je bila moja metelkovska pamet na ti. Zvečine smo se na vodni pumpi borili z mlini na veter. Občasno je bilo treba v kateri od institucij, ki so premogle nekaj cevi, zajeziti minorno poplavo. Tačas je Valbone vročično sledila višjim ciljem. S peščico somišljenikov se je utaborila nekaj sto metrov od pumpe, ki je noč in dan polnila trebuhe belih tovornjakov. Potoček odvečne vode je tekel proti miniaturnemu žitnemu polju in še naprej, do ilovnatih kotanj, ki so bile opekarna. Pridne roke so neutrudno gnetle razmočeno ilovico in jo tlačile v kovinske kalupe. Na soncu se je sušila impozantna količina opek. Valbone je pogledala k Saidu:

»Koliko jih še rabimo?«

»Samo še nekaj sto,« je spodbudno pokimal Said. Valbone si je obrisala pot in se lotila novega zalogaja. Za čas sem postal ob strani, da si napasem oči in polglasno ponudil transportne usluge, pa ni bilo nekih ovacij. Še je kuhala mulo. Potem so moji Italjani pobrali borše in šli. Njihovega turnusa je bilo konec.

»Zdaj pride druga ekipa, ma niso take face kot mi, karo Bajrami,« me je v slovo teatralno objel Alberto in me povabil v Taranto, da se prepričam, kaj se to pravi vino buono.

V Smari je tačas pognala s količki in vrvico zamejena parcela. Prvi dve vrsti zidakov sta bili položeni. V naslednjih dneh sem se večkrat peljal mimo. Zadeva je rasla in število udeležencev tudi. Vsakič sem pohupal, trikrat kratko, dvakrat dolgo. Učinek angleške troblje je bil nekje med prdcem in gnojno angino. Praviloma sem na strehi imel grmado dračja ali kako drugo solato, v kabini pa vod oturbanjenih Saharcev. Mislim, lahko bi bili tudi Gorenjci. Postal sem interurbani taksi, jelloukeb in nihče mi ni najedal z dovoljeni za delo, opravljanjem dejavnosti, izpiti in konzumacijo zraka.

Žarek energije, na katerem je jezdila Valbone, je postal ves svetel. Evidentno, tudi na sto deset metrov z ovirami. Kot bi ji sam bog prišepnil čudežno formulo. Said, zanesljiv vir informacij in tračev, je nenadoma postal ves skrivnosten. Jaz pa temu primerno na trnih, kako, le kako misli ženska v to geografsko, politično in ekonomsko vukojebino pripeljati smiselno ali pa vsaj simbolno količino knjig za to njeno čitalnico. Jasno je bilo, da mi Said, tudi če ga fentam, ne bo nič povedal. Kar pa ga ni motilo, da se ne bi še naprej priljudno nasmihal. Ah, znajo biti ljudje zlobni. Nekaj rund ceglov sem le smel prepeljati in naposled je padec rjuhe razkril obličje misterija: v Rabuni je kot Napoleon prijezdil Aleš, predsednik Društva za podporo Zahodni Sahari, na čelu konvoja s humanitarno pomočjo. Saj ne, da bi tihi mož, ki je govoril z dejanji, ne imel biti na kaj ponosen. Absolviral je maratonsko mehčanje trdo kuhanih zlovenskih src za oddvojitev škartirane robe iz špajz in podstrešij ter kiklopski spopad z administrativnimi barikadami, ki jih civilizirane države postavljajo pretoku humanitarne pomoči.

»Kot bi šlo najmanj za obogateni uran ali strateško tehnologijo, ne pa za nekaj kartonov odrabljenih očal, čevljev, oblek in šolskega materiala,« se je pridušal Aleš in dodal, da je to prvi in najverjetneje zadnji konvoj v režiji njegovega društva. In tale Valbone, ja, je pa res ujela trenutek. Njene knjige so ilegalno zapustile Stari kontinent.

Dela na čitalnici so šla h koncu. Ko sva se pripeljala s Saidom, sva zmotila Valbone z brigado volunterjev pri zaključnih delih na pročelju. Gole, do komolcev zapacane roke so lascivno gladile svetlikajoč se ilovnat zid s primesmi slame za večjo obstojnost. Neka erotika je bila v tem. Iz prtljažnika sva zvlekla kište s knjigami in jih odstavila pred vhod. Valbone je pristopila in brez besed odprla eno od škatel z napisom »aide humanitaire – apojo humanitario«. Valbone je pozorno inspicirala solidno ohranjen ulov. Naslovi so bili v glavnem v španščini.

»So se pa potrudili,« si je zamrmrala v brado in se obrnila k Saidu:

»Si moral ravno njega vprašati za prevoz?«

Said se je stoično nasmehnil in razprl dlani:

»Glej, pri nas ni prostora za drobne zamere … A ni tudi vaš Issa pridigal odpuščanje in dvoličnost?«

Mislim, jebo te Issa, dankešen.

Jutri dne je bila otvoritev. Janezovi žarometi so obliznili citronasto obarvano pročelje s stajliš napisom ČITALNICA v španščini in hasaniji. V čitalnico so se zgrinjali praznično oblečeni ljudje. Živopisane mehlfe so se bleščale iz mraka, spremljalo jih je šuštenje sveže poštirkanih gandor. Iz notranjosti se je razlegala flegmatična glasba – zmes otožnosti in kljubovalnosti. Igrali so lokalni favoriti, vsaj za moje neuko uho močno naslonjeno na tradicijo, ampak v reperskem autfitu. Stene čitalnice so bile ovešene s slikami in posterji ter izdelki hendikepiranih otrok: Polisario, Libertad, Dignidad. Police, ki so jih nestabilno podpirali odvečni zidaki, so bile problem, les je bil v taboriščih ogromen problem. Scimprane so bile iz vseh mogočih odpadkov: kosov pločevine, odrabljenih plat, železnih profilov in fragmentov vezanih plošč. No, teža knjig, ki so jih podpirali moji fosili, je zagotavljala določeno stabilnost. Na improviziranih hakljih je celo viselo nekaj časnikov, ki so v različnih jezikih oglaševali precej zastarele novice, ampak če tako pomisliš: saj je vsak dan ista solata. Odziv je bil množičen, še posebej, ker je mladina neugnano skušala vnovčiti priložnost izven voznega reda, da se izkaže in morda zaplete z nasprotnim spolom. Zunaj je bila noč in nihče ni gledal. Plesalo se je v brazilskem slogu, če odmislim pečat zadržanosti – varčnosti z gibi, ki jo narekuje realnost puščave. Vsake toliko sem skozi gnečo ugledal Saida, Mulaja z ženo, župana Smare, funkcionarke Unije saharskih žensk, Aleša, humanitarce … ter Valbono. Nekajkrat sva vzpostavila okularni kontakt, ki ga je splošni opa-cupa takoj spet prekinil. Potem me je fletno dekle potisnilo na plesišče. Nekam okorno sem zamigal z ekstremitetami, ne vem, tega saharskega ritma se ne bom nikoli navadil. Domorodci v eksilu so me spodbujali z ritmičnim ploskanjem. Valbone se je pa smejala.

Naslednjega dne smo sedeli pred čitalnico, Valbone, Said in jaz, se kopali v žarkih podvečernega sonca, ko ozračje obmiruje, in pili čaj. Mladi Saharki sta spoštljivo pozdravili in vstopili. Valbone se je pretegnila kot mačka. Said je zamišljeno cucal manižo. Jaz sem bil zadovoljen. Iz prsnega žepa sem potegnil dva zvitka bankovcev in manjšega podal Saidu, ki je flegma pripomnil:

»Naslednjič pripelješ tri, velja?«

»Jasno.«

Valbone je odprla oči in se zastrmela v šop alžirskih dinarjev, ki sem ga preko palca razpolovil.

»Sem ti posodila denar?«

»Tvoj delež, včeraj sem prodal džip.«

»Včeraj si kaj? Prodal džip!?«

»Aha.«

Valbone je skočila na noge:

»A se je tebi zmešalo!?«

»Zakaj?« sem zinil in izginil v antološkem plazu best of kletvic Balkana. Avtorica je vtem že demonstrativno zapuščala prizorišče.

»Pa kaj ti spet manjka, a nisva imela dogovora?«

»Imela, krasno, vmes se je marsikaj in še pa još spremenilo in kako naj zdaj prideva odtod, na štop, s kamelo, ali boš kar iz tvojih Jarš priklical vladno letalo!?«

»Tukaj bova ostala, imela otroke in počakala, da nas sprejmejo v Evropsko unijo.«

»Kaj? Ti boš imel otroke!? Poglej se!«

»Ma dobro, saj mi lahko puliš dlake z riti, če ti je to bolj pri srcu … ni blema … vedno na razpolago …« sem vpil za Valbono, ki je po ogromni prašni aveniji brez dreves spidirala skozi gruče navitih otrok, ki so s fejk žogo fejkali fuzbal, v erg Igvidi, erg Šeš, el Džuf ali kako že se reče tistemu oceanu niča za horizontom.

Toliko praznega prostora na razpolago, a stoposto se bo vrnila, ni zime, saj nima kam, sem spekuliral.

Said je flegma vlekel manižo in se prihuljeno muzal.

»Se vidimo,« je vstal in šel.

Počakal sem do večera, pa je še ni bilo. Taborišče je potihnilo. Večni prah je počasi sedal na tla, kot bi jemal zalet za nov dan. Otroci so v družinskem krogu večerjali, eni malo, drugi manj. Odpešačil sem do roba naselja in naprej skozi pas smrdečih odpadkov, ki jih Saharci komajda proizvajajo: fekalije poniknejo v greznicah, ostane kaka konzerva, krpa tkanine, plastenka in neuporabni kosi živali, ki hudo zaudarjajo, dokler jih sonce ne sterilizira, posebej za ajd el kebir – kurban bajram po naše, ko muslimani po celem svetu žrtvujejo jagnje ali ovco. Recimo da pride ena žival na deset ljudi, potem tisti dan na halal način umre 150 milijonov jagenjčkov. Malo veliko, magari če gre za boga in del teh življenj se utrne tudi v odpadnem pasu okrog Smare, o tem sem premišljal, ko sem korakal vedno globlje v temno ravan, iz katere so začele poganjati joškice peska. Obrnil sem se. Smaro je izdajal komaj viden pokrov svetlobnega odseva. V spomin sem si vtisnil najmarkantnejše zvezde nad njo in odkorakal še globlje, dokler me ni začrvičil dvom: kako naj jo tukaj prestrežem, majkumu, če se vrne petdeset metrov desno ali levo, bo že izven dosega čutil. Počepnil sem na najvišjo joškico in se potuhnil kot duh. Umiril sem sapo, se hiberniral in slednjič zaslišal tisti šum v ušesih, ki je pravzaprav zvok krvotoka, mašine, ki poganja življenje po žilah in ki ga lahko slišiš samo takrat, ko se ne sliši nič drugega. Niti ni prijeten zvok. Zaradi njega začnejo iz črnine vstajati skaze in pošasti, ki jim zate sicer povsem dol visi, ampak tvoj ego ne more, da jih ne bi knjižil na lasten konto, nakar vse to grozeče spolzi proti tebi, zahrbtno in neslišno in če potem skočimiš skoči nekje v bližini ali pa zatavali pišek vetra muhasto zasuklja pesek, je to že konjenica zombi koštrunov, ki galopirajo nate in če jih podpira še polk mojstrov groze – mrtvih kameljekov, ja, definitivno, tudi mojstri groze so bili tu in potem je svod samoprevare preparal skeleč zvok, ki je s tresenjem tal in drugimi posebnimi efekti prihajal kot vlak.

Čisto mirno in blago, da je ne prestrašim, sem rekel:

»Valbone?«

»Kaj bo dobrega?«

»Tisto z otroki nisem mislil prav resno.«

»Ah … Znaš pa res razveseliti človeka,« je rekla po daljšem premolku, »kje imaš zdaj tiste kocine?«

Jesss.

Male, preproste reči. Dlake z riti.

Brutko Bimbič: BAJRAMIJU.

SPREMNA PESNITEV K PROGRESU

Navodilo za uporabo: Najprej preberi roman »Progres«. Potem se pretvarjaj, da si mornar, ki meče sidra. Ali rudar, ki išče delo. Ali ti, kdorkoli si.

Predigra

Oj Bajrami,

ti si kot na dlani,

ki zapre se v pest,

da bi pred očmi, uprtimi v manifest,

vzniknil palimpsest.

Oj Bajrami,

testament tvoj nov je, al' je star?

Je pričevanje, je-li oporoka mar?

Bo – razen tebe – kdo teh izmišljenih ljudi

dobil nazaj kdaj kaj od svoje tukajšnjosti v dar?

Oj Bajrami,

jezika tvojega globin, padavin in naplavin

nevihte lektorjeve srd ne moti:

al' prav se piše, reče, vpije, tuli –

popotnika besede koža ne oguli.

Devet babilonskih nebotičnikov

Oj Bajrami,

od tistih dni pišoč nam kažeš v dalj,

ko v temo brez luči

je padel zid na vse strani

neba berlinskega.

Oj Bajrami,

ko vodi te iz Berlina pot

v Krakov, London, Dubrovnik ... – povsod

nas vračaš znova tja, kjer

bralec naleti doma na čer.

Oj Bajrami,

je Metelčica – ta bleda mati, sestra, hči – kot kakšen mit,

s katerim tolčeš ob, rineš z glavo skoz' ljubljanski zid?

Se skriva minljivega cajtgajsta mina

na Trgu brez zgodovinskega spomina?

Oj Bajrami,

se znova spet potapljaš, padaš,

vladarke z Višnuja močjo napadaš,

takrat še prav, ko v Iraku ves predan,

pred bombami za petrolej postaviš vsemu svetu se v bran.

Oj Bajrami,

a nič, tako se zdi, na svetu tebi svetosti ne sveti,

še častivredni Višnu med tvojimi nogami

– »oní, ki prodre povsod« –

Gorbačova trikotni višnjev madež bolečine nosi.

Oj Bajrami,

če žre bolečina te od znotraj,

od zunaj zlo najeda,

te tostran dihtar, onstran pilicaj

pozdravljata v piru zdaj.

Oj Bajrami,

po vesolju zidaki množično frčijo,

vsi samo o tem še govorijo,

medtem ko za prgišče dolarjev zli, hudobni in umazani molčijo,

kako nenadoma in tako blizu dva

zadela sta oba v nebotičnika oddaljena.

Oj Bajrami,

ti si čisti džober,

ki kot bruno dober bober

oglodaš kruha suho skorjico

v zameno za brezsmoternostnega obilico.

Oj Bajrami,

pa tiste dlake tri,

ki na koncu tvoje ti poti

sred' Sahare gledajo iz riti –

to! ja, to! nam upanje budi:

iz podrobnosti, malenkosti se novi svet gradi.

Epilog

In če se prav na koncu bralcu zdi,

da nekaj manjka, da fali,

se moti ne, je prav zadel:

če črnih lukenj ni,

le kam bi on se del?

Nemara v nov Bajramijev roman,

ki prenesel bo vsakdan

od tod do večnosti.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

David Benjamin:

SEDEM

Beletrina, 2010

Cena: 7,99 €

Doktor arheologije, Peter Martin, po ženini smrti zapade v depresijo. Nekega dne se le odloči, da se bo odpravil od doma in sreča psihoterapevtko Barbaro. Predlaga mu zdravljenje z regresijo (vračanje v pretekla življenja s pomočjo hipnoze). Napet roman, ki ga morajo brati vsi ljubitelji Da Vincijeve šifre, spisan izpod peresa slovenskega avtorja, ki se je skril pod psevdonim David Benjamin.

Aleš Šteger:

BERLIN

Beletrina, 2007

Cena: 7,99 €

Knjiga prinaša petintrideset zaključenih krajših tekstov, ki žanrsko stojijo med pesmijo v prozi, filozofsko beležko, esejističnim krokijem in potopisnim zasnutkom. Skupni označevalec je prostor nove, hitro spreminjajoče se nemške prestolnice, ki kljub velikim spremembam ne more in predvsem tudi noče maskirati ran preteklosti, marveč jih s postavljanjem novih temeljev na odkritem soočanju z zgodovino vedno znova reaktualizira.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2011

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

MOROVIČ, Andrej

Progres [Elektronski vir] / Andrej Morović ; spremna beseda

Brutko Bimbič. - El. knjiga. - Ljubljana : Študentska založba,

2011. - (Knjižna zbirka Beletrina)

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-425-1 (ePub)

258918912

Andrej Morović PROGRES

Spremna beseda Brutko Bimbič

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Jelka Ciglenečki, Mitja Čander, Aleš Čar, Dražen Dragojević, dr. Ignacija Fridl,

Jurij Hudolin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Gorazd Trušnovec, dr. Gašper Troh

Jezikovni pregled

Katja Križnik

Korektura

Jerneja Zajc

Oblikovanje

Andreja Brulc

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS

Ljubljana 2011

Table of Contents

Progres

Brutko Bimbič: BAJRAMIJU.