DOUGLAS ADAMS

PRETEŽNO NEŠKODLJIVA

Izvirni naslov:

MOSTLY HARMLESS

Completely Unexpected Productions Ltd., 1992

Prevedel Alojz Kodre

Tehniška založba Slovenije, 2000

Ronu

Sue Freestone in Michaelu Bywaterju z globoko hvaležnostjo za njuno podporo, pomoč in ustvarjalno zmerjanje.

Vse, kar se zgodi, se zgodi.

Vse, kar ob tem, da se zgodi, povzroči, da se zgodi še nekaj drugega, povzroči, da se zgodi še nekaj drugega.

Vse, kar ob tem, da se zgodi, povzroči, da se zgodi znova, se zgodi znova.

Ni pa nujno, da se to zgodi v tem vrstnem redu.

1

Zgodovina Galaksije je precej zmešana, in to zaradi številnih razlogov: deloma zaradi tega, ker se je zmešalo tistim, ki jo poskušajo urediti, deloma pa zato, ker se povrhu ves čas dogajajo hude zmešanije.

Eden od razlogov je povezan s hitrostjo svetlobe in s težavami, na katere naletimo, če jo poskušamo preseči. To se ne da. Nič na svetu ne potuje hitreje kot svetloba, možna izjema so kvečjemu slabe novice, ki se pokoravajo svojim posebnim zakonom. Ljudstvo Brezvrtkov z Malega Arkintufla se je lotilo gradnje vesoljskih ladij s pogonom na slabe novice, vendar se niso posebno dobro obnesle in so bile razen tega tako izjemno slabo sprejete, kjerkoli in kadarkoli so pristale, da bi bilo bolje, če sploh ne bi.

Tako so torej galaktična ljudstva bolj ali manj čemela v svojih zakotnih prekucijah, zgodovina Galaksije kot take pa je bila skozi dolga obdobja pretežno kozmološka.

Kar kajpak ne pomeni, da se ljudje niso trudili. Odpošiljali so cela vesoljska ladjevja, da bi osvojila oddaljene predele Galaksije ali navezala z njimi trgovske stike, vendar je trajalo na tisoče let, da so sploh kam prišla. Do njihovega prihoda so odkrili že druge načine potovanja in se izognili svetlobni hitrosti s preskokom skozi hiperprostor, tako da so bile vse bitke, v katere so poslali ladjevja s podsvetlobno hitrostjo, odločene že stoletja pred njihovim prihodom.

To seveda v posadkah ni zatrlo bojaželjnosti. Bili so izurjeni, bili so pripravljeni, v nekaj tisoč letih so se lahko dobro naspali, za seboj so imeli dolgo pot, pred seboj pa zahtevno nalogo, in pri Zarquonu, to nalogo so hoteli tudi izpeljati.

To je bilo v tistih časih, ko so nastopile prve večje zmešnjave galaktične zgodovine, ker so se iste bitke razplamenevale vedno znova in to še stoletja po tem, ko so bila sporna vprašanja, zaradi katerih so se začele, domnevno rešena.

Vse te zmešnjave pa so komajda vredne omembe, če jih primerjamo s tistimi, ki jih morajo zgodovinarji razreševati od odkritja časovnega potovanja sem, ko se bitke predrazplamenevajo že stoletja pred tem, ko se sporna vprašanja sploh pojavijo. Ko je vzniknil neskončno neverjetnostni pogon in so se včasih celi planeti nepričakovano pretvorili v bananovo pito, je velika fakulteta za galaktično zgodovino univerze v Maximegalonu dokončno obupala, se razpustila in predala svoje prostore naglo rastoči združeni fakulteti za bogoslovje in vaterpolo, ki si jih je že dolga leta poželjivo ogledovala.

Kar je seveda vse lepo in prav, vendar skoraj gotovo pomeni, da na primer nihče nikdar ne bo zagotovo mogel reči, odkod izvirajo Grebulonci in kaj natanko so pravzaprav hoteli. In to je velika škoda, kajti ko bi kdo to vedel, bi bilo nemara mogoče odvrniti nadvse strašno katastrofo - oziroma bi si ta morala poiskati drug način, da bi se zgodila.

Klik, hummm.

Orjaška siva grebulonska izvidniška ladja je tiho drsela skozi črno praznino. Potovala je s pravljično, osupljivo hitrostjo, vendar se pred lesketajočim ozadjem milijard oddaljenih zvezd skorajda ni premikala.

Bila je samo droben prašek, primrznjen na neskončno zrnatost bleščeče noči.

Na krovu ladje je bilo vse, tako kot že tisočletja, v globoki temi in tišini.

Klik, humm.

Oziroma skoraj vse.

Klik, klik, humm.

Klik, humm, klik, humm, klik, humm.

Klik, klik, klik, klik, klik, humm.

Hmmm.

Nadzorni program na nižji stopnji je prebudil nadzorni program rahlo višje stopnje nekje globoko v napol spečih ladijskih kibermožganih in mu poročal, da kadarkoli reče klik, dobi v odgovor samo humm.

Nadzorni program višje stopnje je vprašal, kaj bi bil moral dobiti v odgovor, in nižji nadzorni program je odgovoril, da se ne spomni, kaj natanko bi moral dobiti, se mu pa zdi, da bi moral biti bolj nekakšen oddaljen vzdih zadovoljstva, mar ne? Ni vedel, odkod ta humm. Klik, humm, klik humm. To je vse, kar lahko dobi.

Višji nadzorni program je zadevo pretuhtal in ni mu bila všeč. Vprašal je nižji nadzorni program, kaj natanko nadzoruje, in nižji nadzorni program je odgovoril, da se tudi tega ne more spomniti, da pa je bilo nekaj, kar naj bi na vsakih deset let ali kaj takega reklo klik, ahhh, kakor je običajno in brez napake tudi bilo. Da je poskusil pogledati v svojo tablico napak, pa je tudi ne more najti, zaradi česar je pravzaprav opozoril višji nadzorni program na vso zadevo.

Višji nadzorni program je šel pogledat v eno svojih tabel, da bi ugotovil, kaj naj bi nižji program nadzoroval.

Tabele ni mogel najti.

Čudno.

Še enkrat je pogledal. Dobil je samo najavo napake. Poskusil jo je razpoznati po svoji tablici najav napake, pa tudi te ni mogel najti. Pustil je, da je minilo še nekaj nanosekund, in medtem ponovil ves postopek. Potem je prebudil svojega nadzornika sektorskih funkcij.

Nadzornik sektorskih funkcij je takoj naletel na težave. Poklical je svojega nadzornega agenta, ki je prav tako naletel na težave. Nekaj milijonink sekunde so se virtualna vezja, ki so čakala v spanju, nekatera nekaj let, druga nekaj stoletij, po vsej ladji prebujala v življenje. Nekje je bilo nekaj strašansko narobe, vendar noben od nadzornih programov ni mogel reči, kaj. Na vsaki stopnji so manjkali ključni ukazi, nadomestnih ukazov, ki bi povedali, kaj je treba storiti v primeru odkritja, da manjkajo ključni ukazi, pa tudi ni bilo.

Majhni programski moduli - agenti - so hiteli po logičnih poteh, se razvrščali, posvetovali in prerazvrščali. Hitro so ugotovili, da je ladijski spomin tja do osrednjega spominskega modula cele odprave v razsulu. Z nikakršnim poizvedovanjem ni bilo mogoče ugotoviti, kaj se je pravzaprav zgodilo. Celo osrednji modul odprave je bil videti prizadet.

S tem se je problem v resnici močno poenostavil. Nadomestiti je bilo treba osrednji modul odprave. Imeli so še enega, nadomestnega, točen posnetek prvotnega. Treba pa ga je bilo fizično zamenjati, kajti iz varnostnih razlogov ni bilo med originalom in posnetkom nikakršne povezave. Ko je osrednji modul odprave nadomeščen, lahko sam nadzira obnovo celotnega sistema v vseh podrobnostih in vse je kmalu spet, kot mora biti.

Naročili so robotom, naj prinesejo nadomestni osrednji modul odprave iz oklopljene in zastražene sobice, v kateri so ga hranili, v ladijsko logično komoro za vdelavo.

Za to je bila potrebna precej dolgovezna izmenjava ukazov v sili in posebnih protokolov, da so se roboti pri agentih prepričali o verodostojnosti ukazov. Nazadnje so bili roboti zadovoljni, v postopku je bilo vse, kot je treba. Razklopili so varovalno ohišje, vzeli iz njega nadomestni modul, ga odnesli iz zavarovane sobice, padli z ladje in se odsukali v praznino.

To je bil prvi pomembnejši namig, kaj bi bilo lahko tisto, kar je z ladjo narobe.

Nadaljnja preiskava je hitro pokazala, kaj se je zgodilo. Meteorit je skozi ladjo prebil veliko luknjo. Ladja tega ni mogla ugotoviti, ker je meteorit spretno izbil tudi tisti del ladijske procesne opreme, ki naj bi ugotovil, da je ladjo zadel meteorit.

Najprej je bilo treba zamašiti luknjo. To se je pokazalo za nemogoče, ker ladijska čutila niso mogla zaznati luknje, nadzorna vezja, ki bi morala ugotoviti, da čutila ne delujejo, kot je treba, pa niso delovala, kot je treba, in so zagotavljala, da so čutila v redu. Ladja je lahko izpeljala obstoj luknje samo iz dejstva, da so skoznjo očitno popadali roboti in odnesli s seboj tudi nadomestne možgane, ki bi sicer omogočili ladji videti luknjo.

Ladja je skušala vso zadevo razumno premisliti, pa ji ni uspelo in je za kratek čas popolnoma izgubila zavest. Da je izgubila zavest, seveda ni vedela, zato ker je izgubila zavest. Bila je samo presenečena, ker so zvezde nenadoma preskočile. Ko so zvezde preskočile že tretjič, je končno ugotovila, da najbrž izgublja zavest in da je skrajni čas za resne odločitve.

Oddahnila si je.

Potem je ugotovila, da pravzaprav še ni sprejela resnih odločitev, in zgrabila jo je panika. Spet je izgubila zavest. Ko se je prebudila, je neprodušno zaprla vsa predelna vrata okrog področja, kjer je vedela, da mora biti luknja.

Očitno odprava še ni prispela na ciljno mesto, je premišljevala v presledkih, ker pa ni imela niti najmanjšega pojma, kam je namenjena in kako se tja pride, ni videla pravega smisla v nadaljevanju poti. Poskusila si je pomagati z drobci ukazov, ki jih je lahko obnovila iz ostankov osrednjega modula odprave.

»Vaš !!!! !!!! !!!! letu odprave je !!!! !!!! !!!!, !!!!, !!!! !!!! !!!! !!!!, pristati !!!! !!!! !!!! v varni razdalji !!!! !!!! opazovati. !!!!

!!!! !!!!...«

Vse drugo je bil en sam blablabla.

Ladja je morala prenesti to navodilo, kolikor ga je že bilo, svojim enostavnejšim pomožnim sistemom, še preden bi se utegnilo zgoditi, da bi izgubila zavest za vedno.

Prebuditi je morala tudi vso posadko.

V tem je bila še druga težava. Za čas, ko je posadka v zimskem spanju, je razum slehernega njenega člana, skupaj s spomini, zavestjo istovetnosti in razumevanjem, kaj je njegova naloga, zaradi varnosti shranjen v osrednjem modulu odprave. Člani posadke torej nimajo niti najmanjšega pojma, kdo so in kaj počno tu. No ja.

Tik preden je ladja dokončno zgubila zavest, je ugotovila, da odpovedujejo tudi pogonski stroji.

Ladja in njena oživljena in zmedena posadka sta pluli dalje pod nadzorom pomožnih avtomatskih sistemov, ki so preprosto poiskali prvo mesto, kjer bi se dalo pristati in od koder bi se dalo opazovati, kar bi bilo opazovanja vredno.

Pri izbiri mesta, kjer bi se dalo pristati, niso imeli posebno srečne roke. Planet, ki so ga našli, je bil obupno mrzel in zapuščen, tako daleč od sonca, ki naj bi mu dajalo toploto, da so ga - če ne vsega, pa vsaj del - lahko naselili le ob pomoči prav vseh življenj-o-matnih strojev in sintet-o-habitatov, kar so jih imeli s seboj. Bliže soncu je bilo še obilo boljših planetov, vendar se je ladijski strategi-o-mat očitno zataknil v stanju trme in je izbral najoddaljenejši in najneopaznejši planet, njegove odločitve pa ni mogel preklicati nihče razen glavnega strategijskega častnika. Ker so vsi na ladji izgubili spomin, nihče ni vedel, kdo je glavni strategijski častnik, in če bi ga po naključju vendarle prepoznali - kako naj prekliče strategi-o-matovo odločitev?

Pri izbiri tega, kar naj bi opazovali, pa so naleteli na pravo zlato žilo.

2

Ena od izjemnih lastnosti življenja je izredno široka izbira krajev, kjer je pripravljeno preživeti. Kjerkoli si že najde najmanjšo oporo - bodisi v opojnih morjih Santraginusa V, kjer je ribam figo mar, v katero smer plavajo, bodisi v ognjenih viharjih Frastre, kjer se, kot pravijo, življenje prične pri štirideset tisoč stopinjah, ali pa v debelem črevesu podgane, kjer vztraja prav zanalašč in vsemu navkljub - vedno si najde tudi način, da se že nekako obdrži.

Obdrži se celo v New Yorku, čeprav je težko razumeti, čemu. Pozimi se temperatura spusti krepko pod zakonsko predpisani minimum, oziroma bi se spustila, če bi se našel kdo z dovolj zdrave pameti, da bi tak zakonski minimum predpisal. Na zadnji top lestvici stotih značajskih lastnosti Newyorčanov se je zdrava pamet vštulila na 79. mesto.

Poleti je tako prekleto vroče. Eno je, če si življenjska oblika, ki uspeva v vročini in se ji zdi, tako kot Frastrancem, temperaturno območje med 40 000 in 40 004 stopinjami zelo zmerno, povsem drugo pa, če si žival, ki se mora v določeni točki planetove orbite zaviti v mnogo drugih živali, pol orbite pozneje pa ugotovi, da se ji na koži delajo mehurji.

O pomladi pretiravajo. Številni prebivalci New Yorka radi na široko nakladajo o radostih pomladi, če pa bi imeli o njej zares kaj pojma, bi vedeli vsaj za 5983 krajev, kjer bi se jo dalo lepše preživeti, in to že samo na isti zemljepisni širini.

Najhujša pa je jesen. Malo je stvari, ki bi bile hujše kot jesen v New Yorku. Nekatera bitja, ki žive v debelem črevesu podgane, se temu mnenju ne bi pridružila, vendar so bitja, ki žive v debelem črevesu podgane, tudi sicer večinoma zelo nedružabna, tako da njihov glas smemo in moramo zavreči. Ko pride v New York jesen, zrak zasmrdi, kot bi kdo v njem pražil kozle, in če nikakor ne morete brez dihanja, je najbolje, da odprete okno in vtaknete glavo v hišo.

Tricia McMillan je bila vsa nora na New York. To si je dopovedovala naprej in naprej. Gornji West Side. Jah! Center. Juh, kakšne trgovine. SoHo. East Village. Obleke. Knjige. Japonski suši. Italijanski špageti. Sendviči. Jum.

Kino. Še en jum. Tricia si je ravnokar ogledala novi film Woodyja Allena, ves o tesnobah nevrotikovega bivanja v New Yorku. To je bil že njegov drugi ali tretji film na isto temo in Tricia se je spraševala, če je avtor kdaj pomislil na to, da bi se preselil; baje se taki pomisli na vse kriplje upira. Se pravi, še nekaj filmov, je ugibala.

Tricia je bila nora na New York, ker je bilo to dobra poteza za njeno kariero. Bila je tudi dobra nakupovalna poteza, dobra kulinarična poteza, ne preveč dobra prevozna poteza in tudi ne pretirano dobra pešaška poteza, pač pa odločno najboljša in najdonosnejša karierna poteza. Tricia je bila voditeljica na TV in New York je mesto, kjer se vodi največ TV-programov na svetu. Tricijino vodenje je bilo do tega trenutka omejeno na britansko TV: krajevna poročila, potem jutranja poročila, pa zgodnja večerna poročila. Lahko bi se ji reklo, ko bi jezik dovoljeval, naglo vzhajajoča voditeljica, le da ... hej, saj vendar govorimo o televiziji, kaj bi bilo tu narobe. Bila je torej naglo vzhajajoča voditeljici. Imela je vse, kar je potrebno za to: veličastne lase, globoko poznavanje strateškega ličenja, pamet, da je razumela, kako se svet vrti, in globoko v sebi drobceno skrivno gluho točko, zaradi katere ji je bilo vsega figo mar. Za vsakogar napoči v življenju trenutek velike priložnosti. Če se vam pripeti, da zamudite tisto, do katere vam je res bilo, potem postane vse drugo v življenju sanjsko lahko.

Tricia je zamudila vsega eno samo priložnost. Zdaj ob misli na to že niti ni več opazno zatrepetala, vsaj ne toliko kot sprva. Najbrž je bil to tisti delček njene notranjosti, ki je odmrl.

Pri družbi NBS so potrebovali novo voditeljico. Mo Minetti se je poslavljala od jutranjih poročil »U.S./A.M.«, ker je pričakovala otroka. Sicer so ji ponudili noro velik kup denarja, če bi bila pripravljena roditi med oddajo, vendar je začuda odklonila, in sicer zaradi »ohranitve zasebnosti in dobrega okusa«. Cele ekipe družbinih pravnikov so na drobno prečesale njeno delovno pogodbo, če bi se dalo dokazati, da navedena razloga nista pravno veljavna, vendar so jo na koncu morali, kakor že neradi, spustiti. To jih je žrlo še toliko bolj, ker so v frazi »nerad nekoga spustiti« dotlej praviloma nastopali v obratni vlogi.

Razširile so se govorice, da bi mogoče, ampak res samo mogoče, poskusili z britanskim naglasom. Pričeska, barva kože in zobni mostički bi seveda morali biti v skladu z merili ameriške televizije, ampak zadnje čase ste lahko slišali kar nekaj britanskih naglasov, ki so ob podelitvi Oskarjev hvaležno omenjali svoje mamice, precej britanskih naglasov je prepevalo na Broadwayu, nenavadno visok odstotek televizijskega občinstva je redno prisluhnil olasuljenim britanskim naglasom v četrtkovem »Gledališču mojstrovin«. Britanski naglasi so pripovedovali šale o Davidu Lettermanu in Jayu Lenu. Teh šal sicer nihče ni razumel, vžgal pa je naglas, in zato je mogoče, ampak res samo mogoče, že prišel čas. Čas za britanski naglas na »U.S./A.M«. Pa kaj, hudiča.

In zato je bila Tricia tu. Zato je bila nora na New York in zato je bila to dobra poteza za njeno kariero.

Seveda to ni mogel biti uradni razlog. Njena TV-družba z onkraj luže bi ji pač ne plačala letalske vozovnice in hotelskega računa zato, da bi si na Manhattanu iskala novo službo. Ker se je pulila za mesto z desetkrat višjo plačo, bi ji najbrž rekli, naj poravna stroške iz lastnega žepa. Vendar si je izmislila dobro zgodbo, našla dober izgovor in zamolčala vse sebične nagibe, pa so ji plačali vozovnico. Za turistični razred kajpak, vendar si je s svojim znanim obrazom brez težav prismehljala preskok na mehkejše sedeže. Podobno si je z ustreznimi potezami zagotovila čedno sobo v Brentwoodu, in tu je bila in tuhtala, kaj zdaj.

Govorice so bile eno, navezava stikov pa vse kaj drugega. Imela je sicer nekaj imen in nekaj telefonskih številk, ko pa je nekajkrat obvisela na prekinjeni zvezi, ji je bilo jasno, da mora začeti od kraja. Iztegnila je tipalke in pustila nekaj sporočil, vendar je še nihče ni poklical nazaj. Uradno nalogo, zaradi katere je prišla, je opravila že zjutraj, privid službe, ki jo je prišla ulovit, pa se ji je le vabljivo svetlikal daleč na nedosežnem obzorju.

Sranje.

Na poti iz kina domov v Brentwood si je ujela taksi. Ni je mogel odložiti prav pred vhod, ker se je tam razkošatila dolga potniška limuzina, da se je morala prav zriniti mimo nje. Z olajšanjem je stopila iz usmrajenega, kozlastega ozračja v blaženi hlad hotelske veže. Tanka bombažna bluza se ji je kot plast umazanije lepila na kožo. Lasje so se ji zdeli, kot bi jih kupila s kola na semnju. Na recepciji je povprašala, če je kdo pustil sporočilo zanjo, ne da bi v mračnem razpoloženju to v resnici pričakovala. Vendar jo je eno sporočilo res čakalo.

Oh...

No, dobro.

Torej se je posrečilo. V kino je šla prav zato, da bi pripravila telefon do zvonjenja. Ni več prenesla čakanja v hotelski sobi.

Pomislila je. Naj odpre sporočilo kar tu? Obleka jo je ščemela in komaj je čakala, da jo odvrže in se zlekne po postelji. Klimatizator je naravnala na skrajno spodnjo temperaturo in na najmočnejši pretok. V tem trenutku si je od vsega na svetu najbolj želela kurje polti. Potem vroče prhe, za njo hladne, nazadnje pa bi se zleknila na brisačo na postelji in se sušila v curku klimatiziranega zraka. Takrat bi prebrala sporočilo. Še več kurje polti. In nemara le vse kaj drugega.

Ne. Bolj od vsega na svetu si je želela službe na ameriški televiziji in z njo plače, ki bi bila desetkrat višja od sedanje. Bolj od vsega na svetu. Na svetu. Tistega, česar pa si je želela bolj od vsega nasploh, pa se ni dalo več želeti.

Usedla se je na stol pod kentijo v hotelski veži in odprla malo kuverto s celofanskim okencem.

»Prosim, pokličite,« je pisalo, »nesrečna?« In zraven je bila številka. Podpisana je bila Gail Andrews.

Gail Andrews.

To ni bilo ime, ki ga je pričakovala. Vrglo jo je iz tira. Prepoznala ga je, ni pa vedela, kam spada. Je to tajnica Andyja Martina? Sodelavka Hilary Bass? Martin in Bass sta bili imeni, od katerih si je glede zveze z NBS največ obetala, ko ju je poklicala oziroma skušala poklicati. Ampak kaj naj pomeni ta »Nesrečna«?

»Nesrečna?«.

Čisto je bila zmedena. Je to nemara Woody Allen, ki se ji skuša približati pod nepravim imenom? Področna klicna številka je bila 212. Torej je klic iz New Yorka. Neka nesrečnica. No, s tem se krog le nekoliko skrči, ne?

Vrnila se je k receptorju za pultom.

»Majhno težavo imam s tem sporočilom, ki ste mi ga dali,« je rekla. »Oseba, ki je ne poznam, me je klicala in pravi, da je nesrečna.«

Receptor je poškilil na sporočilo in se namrščil.

»A jo poznate?« je vprašal.

»Ne,« je odvrnila Tricia.

»Hmmm,« je rekel receptor, »kaže, da je zaradi nečesa nesrečna.«

»Ja,« je rekla Tricia.

»Saj tukaj spodaj je pa tudi ime,« je rekel receptor. »Gail Andrews. Ali poznate koga s tem imenom?«

»Ne,« je rekla Tricia.

»Si kaj mislite, zakaj je nesrečna?«

»Ne,« je rekla Tricia.

»Ste poklicali številko? Tule vam je pustila številko?«

»Ne,« je rekla Tricia, »saj ste mi sporočilo ravnokar dali. Rada bi izvedela še kaj več, preden jo pokličem. Ali bi lahko povprašala tistega, ki je prevzel sporočilo?«

»Hmmm,« je zagodrnjal receptor in si podrobno ogledoval listek. »Pri nas nimamo nobene Gail Andrews.«

»To sem si mislila,« je rekla Tricia. »Rada bi samo -«

»Jaz sem Gail Andrews.«

Prišlo je od zadaj. Tricia se je zasukala. »Oprostite?«

»Jaz sem Gail Andrews. Zjutraj ste posneli pogovor z mano.«

»Oh. Oh seveda, sveta nebesa,« je rahlo zmedena prikimala Tricia.

»Pred nekaj urami sem vam pustila sporočilo. Niste se oglasili, pa sem prišla mimo. Ne bi vas rada zamudila.«

»Oh. Seveda ne,« je rekla Tricia in se obupno trudila, da bi pognala svoje misli v višjo prestavo.

»Ne da bi vedel,« se je oglasil receptor, ki se mu ni mudilo v višjo prestavo. »Bi radi, da vam pokličem to številko?«

»Ne, prav lepa hvala,« je rekla Tricia. »Bom že sama.«

»Lahko vam pokličem tudi to številko sobe, če želite?« se je ponudil in še naprej škilil na sporočilce.

»Ne bo treba, hvala,« je rekla Tricia. »To je sploh številka moje sobe. Sporočilo je bilo zame. Mislim, da je zdaj vse jasno.«

»Potem pa vam želim prav prijeten dan,« je zaključil receptor.

Triciji ni bilo dosti mar za prijeten dan. Ni imela časa.

Tudi do pogovora z Gail Andrews ji ni bilo. Glede bratenja z ubogimi kristjani je znala opraviti zelo na kratko. Ubogi kristjani so kolegi v studiu pravili njenim intervjujancem in se pri tem dostikrat pokrižali, ko so videli, kako nič hudega sluteč vstopajo v njen studio, toliko bolj, če se je Tricia prisrčno nasmihala in kazala vse zobe.

Obrnila se je in se ledeno nasmehnila, ne vedoč, kaj bi.

Gail Andrews je bila negovana ženska sredi štiridesetih. Oblečena je bila v mejah potratno dobrega okusa, vendar jo je znotraj teh meja nedvomno zanašalo k lahkotnemu koncu. Bila je astrologinja - slavna in, če govorice ne lažejo, vplivna astrologinja, baje je vplivala na številne odločitve pokojnega predsednika Hudsona, vse od tega, kateri okus ledene kreme naj si izbere za določen dan v tednu, pa do tega, ali naj da vreči bombe na Damask ali ne.

Tricia jo je zmrcvarila huje, kot je v navadi. Pa ne na račun predsednikovih odločitev, ta kost je bila do kraja oglodana. In gospa Andrews je že takrat odločno zanikala, da bi predsedniku svetlovala o čemerkoli drugem razen o osebnih, duhovnih in dietnih zadevah, kamor bombardiranje Damaska očitno ne sodi. (NI BILO MIŠLJENO OSEBNO, DAMASK! so kričali mastni naslovi v rumenem tisku.)

Ne, Tricia je pogovor prav spretno speljala k vprašanju astrologije nasploh. Gospa Andrews na to ni bila najbolje pripravljena. Tako kot Tricia zdaj ni bila pripravljena na povratni dvoboj V hotelski veži. Kaj naj stori?

»Lahko vas počakam v baru, če bi radi nekaj minut zase,« je spregovorila Gail Andrews. »Bi se pa res rada pogovorila z vami, in nocoj odpotujem.«

Prej je bila videti zaskrbljena kot pa užaljena ali jezna.

»Dobro,« je rekla Tricia. »Samo deset minut mi še dovolite.«

Odšla je v svojo sobo. Poleg vsega drugega je tako malo zaupala receptorjevi sposobnosti, da bi zmogel pravilno prevzeti sporočilo, da se je hotela na lastne oči prepričati, če je pod vrati nemara ne čaka listek. Ne bi bilo prvič, da bi si bila sporočilo na recepciji in listek pod vrati popolnoma navzkriž.

Pod vrati ni bilo ničesar.

Pač pa je utripala lučka na telefonu.

Pritisnila je gumb in dobila telefonistko.

Sporočilo od Garyja Andressa za vas,« se je oglasilo.

»Ja?« je rekla Tricia. Neznano ime. »Kaj pa pravi?«

»Ni srečke,« je povedala telefonistka.

»Česa?« se je zavzela Tricia.

»Srečke. To pravi. Pravi, da ni srečke. Najbrž vam je hotel to sporočiti. Bi radi njegovo številko?«

Ko je začela narekovati, je Tricia na lepem spoznala, da gre za popačeno različico prejšnjega sporočila.

»V redu, v redu,« je rekla. »Še kakšno sporočilo zame?«

»Številka sobe?«

Tricia ni mogla razumeti, čemu bi telefonistka naenkrat potrebovala njeno številko, pa ji jo je vseeno povedala.

»Ime?«

»McMillan, Tricia McMillan.« Tricia ji je potrpežljivo odčrkovala svoje ime.

»Ne MacManus?«

»Ne.«

»Potem pa nimate nobenega sporočila več.« Klik.

Tricia je zavzdihnila in jo še enkrat poklicala. Še enkrat, kar takoj na začetku, ji je povedala svoje ime in številko sobe. Telefonistka ni z ničimer pokazala, da še ni preteklo deset sekund, kar sta se bili pogovarjali.

»Zdaj grem v bar,« je naročila Tricia. »V bar. Če bi me kdo klical, ali boste lepo prosim zvezali v bar?«

»Ime?«

Ves postopek sta ponovili še nekajkrat, dokler Tricia ni bila gotova, da je vse, kar bi sploh lahko bilo jasno, tudi zares kolikor mogoče jasno.

Oprhala se je, se preoblekla, si s poklicno naglico popravila ličilo in se z globokim vzdihom ob pogledu na posteljo odpravila iz sobe.

Imelo jo je, da bi se nekam potuhnila.

Saj ne. Ne zares.

Ko je čakala na dvigalo, se je pogledala v zrcalu. Videti je bila mirna in pri polni moči, in če je preslepila sebe, je lahko preslepila tudi vsakogar drugega.

Gail Andrews bo pač treba odpraviti zgrda. Dobro, zjutraj jo je res precej nemarno zmikastila. Na žalost, taka so pravila igre - tako nekako se jo bo treba lotiti. Gospa Andrews je pristala na intervju, ker je pravkar izšla njena nova knjiga, z nastopom na TV pa je imela zastonjsko reklamo. Ampak na tem svetu ni nič zastonj. - Ne, ta stavek mora črtati iz scenarija.

Cela štorija je bila namreč takale:

Pred tednom dni so astronomi oznanili, da so končno odkrili deseti planet, onkraj Plutonovega tira. Iskali so ga že dolga leta, na osnovi motenj v gibanju zunanjih planetov, zdaj pa so ga končno našli in so bili tega strašansko veseli in vsi so se seveda veselili z njimi in tako dalje in tako naprej. Planet so krstili za Perzefono, prav hitro pa se ga je oprijel vzdevek Rupert, po papagaju enega od astronomov — zraven je sodila še obupno ganljiva zgodbica - in vse je bilo neznansko krasno in prisrčno.

Tricia je spremljala storijo, zaradi tega in onega, s precejšnim zanimanjem.

In potem, ko se je ozirala za dobrim izgovorom, da bi jo poslali v New York na službeno pot, je naletela na notičko o Gail Andrews in njeni novi knjigi Ti in tvoji planeti.

Gail Andrews ni bilo ravno ime, ki bi bilo vsakomur na jeziku, če pa ste omenili predsednika Hudsona, ledeno kremo in odstranitev Damaska (zdaj se že ni več govorilo o kirurških posegih uradno sporočilo je v resnici uporabljalo izraz »damascektomija«, kar seveda pomeni »izrezanje Damaska«), se je vsakdo brž spomnil, koga mislite.

Tricia je znala pogledati zadevo iz novega zornega kota in je zamisel takoj podtaknila svojemu producentu.

Prav gotovo se mora miselna zgradba, po kateri vedo velike kepe skalovja, ki drvijo skozi vesolje, o vašem jutrišnjem dnevu več kot vi sami, vsaj malo zatresti v temeljih ob spoznanju, da je zdaj na lepem med njimi še ena taka skalnata kepa, o kateri se do tega trenutka nikomur niti sanjalo ni.

To bi moralo prekrižati nekaj računov, mar ne?

Kaj je zdaj z vsemi zvezdnimi kartami in planetarnimi gibanji In podobnimi zadevami? Vsi (očitno) že vemo, kaj pomeni, če je Neptun v Devici, in tako naprej, kako pa je, če je Rupert v ascendentu? Mar ne bi bilo treba na novo premisliti vse astrologije? Ni nemara to primeren trenutek za priznanje, da je vse skupaj samo velik larifari in da bi se bilo bolje lotiti svinjereje, ki sloni vsaj doloma na logični osnovi? Če bi za Rupert vedeli že pred tremi leti, bi predsednik Hudson mogoče jedel kremo s čokoladnim okusom ob četrtkih in ne ob petkih? In Damask bi mogoče še vedno stal? Te sorte vprašanja torej.

Gail Andrews se je še kar dobro držala. Ko si je ravno že malo opomogla od uvodnega napada, je zagrešila dokaj hudo napako, da se je poskusila otresti Tricije z lahkotnim omenjanjem poldnevnih lokov, dvižnih vozlov in nekaterih drugih težavnejših pojmov iz trirazsežnostne trigonometrije.

Popolnoma jo je pretreslo, ko je ugotovila, da je vse, kar je poslala čez mrežo Triciji, dobila nazaj tako porezano, da je ostala brez sape. Nihče je namreč ni posvaril, da je bila za Tricijo vloga televizijske lepotice že drugi naskok na življenje. Za njenim ličilom Chanel, pričesko sauvage in kristalno modrimi kontaktnimi lečami so se skrivali možgani, ki so si v zgodnejšem, zdaj zavrženem obdobju življenja pridobili diplomo z odliko iz matematike in doktorat iz astrofizike.

Tricia je ravno stopala v dvigalo, ko se je v svoji rahli prezaposlenosti spomnila, da je pozabila vzeti torbico, in za trenutek se je že hotela zmuzniti med vrati in se vrniti v sobo ponjo. Ne. Tam kjer je, je verjetno bolj na varnem, razen tega pa ni v njej ničesar, kar bi utegnila zdajci potrebovati. Pustila je, da so se vrata zaprla za njo.

In razen tega, si je rekla po globokem vdihu, če me je življenje česa naučilo, me je tegale: Nikoli se ne vračaj po torbico.

Med vožnjo je precej napeto upirala pogled v strop dvigala. Kdo, ki Tricie McMillan ni poznal pobliže, bi nemara rekel, da natanko tako upirajo svoj pogled nekam navzgor ljudje, ki skušajo zadržati solze. Najbrž je strmela v malo nadzorno videokamero, ki je bila skrita v kotu dvigala. Minuto pozneje je že čilo odkorakala iz dvigala in se spet ustavila pred receptorjem.

»Zdajle vam bom vse napisala,« je rekla, »ker res ne bi rada. da bi bilo kaj narobe.«

Z velikimi črkami je na kos papirja napisala svoje ime, številko svoje sobe, na koncu pa je dodala V BARU ter papir izročila receptorju, ki se je zastrmel vanj.

»Za primer, če bi prišlo sporočilo zame. V redu?«

Receptor je še vedno strmel v papir.

»Bi radi, da preverim, če je v sobi?« je vprašal.

Čez dve minuti se je Tricia že zavihtela na barski stolček poleg Gail Andrews, ki je sedela pred kozarcem belega vina.

»Zdelo se mi je, da ste oseba, ki ji je ljubše pri točilnem pultu kot pri pohlevni mizici,« je rekla.

To je bilo res in Tricijo je malo presenetilo.

»Vodko?« je vprašala Gail.

»Ja,« je nezaupljivo rekla Tricia. Ravno se je na tihem vprašala: Le kako to ve?, pa ji je Gail že odgovorila.

»Vprašala sem barmana,« je povedala in se prijazno nasmehnila.

Barman ji je pripravil vodko in jo spretno porinil čez bleščeči mahagoni.

»Hvala,« je odvrnila Tricia in na kratko pomešala pijačo.

Ni ji bilo jasno, čemu naenkrat vsa ta prijaznost, in sklenila

je, da se ne bo dala premotiti. V New Yorku ljudje nikoli niso brez razloga prijazni do sočloveka.

»Gospa Andrews,« je začela brez omahovanja, »žal mi je, da ste nesrečni. Vem, da imate občutek, da sem bila davi z vami nekoliko preostra, ampak astrologija je navsezadnje samo vrsta priljubljene družabne igre, kar je, kar se mene tiče, čisto v redu. Je del zabavne industrije, in vi ste v tem poslu lepo uspeli, le tako naprej. Saj je hec. Ni pa to seveda znanost, niti po pomoti si ne bi smela prisvajati te veljave. Mislim, da sva davi to skupaj prav lepo prikazali, obenem pa sva poskrbeli tudi za malo zabave, s čimer si obe služiva kruh. Žal mi je, če vam to ni bilo prav.«

»Jaz sem čisto srečna,« je rekla Gail Andrews.

»Oh,« se je zavzela Tricia, ki ji ni bilo čisto jasno, kaj naj si misli. »V sporočilu je stalo, da ste nesrečni.«

»Ne,« je odvrnila Gail Andrews, »stalo je, da mislim, da vi niste srečni, pa me je zanimalo, zakaj.«

Tricia se je počutila, kot bi dobila brco v glavo. Zamežikala je.

»Kaj?« je vprašala potihem.

»Mora biti nekaj v zvezi z zvezdami. Med najinim pogovorom ste se mi zdeli zelo jezni in nesrečni zaradi nečesa v zvezi z zvezdami in planeti, in to mi ni dalo miru, pa sem vas prišla pogledat, če je vse v redu.«

Tricia je strmela vanjo. »Gospa Andrews-« je začela, vendar se je zavedela, da je to izrekla natanko tako, da se je slišalo jezno in nesrečno, in da je s tem že spodbila začeti ugovor.

»Prosim vas, kličite me kar Gail, če vam je prav.«

Tricia jo je zmedeno gledala.

»Jaz že vem, da astrologija ni znanost,« je rekla Gail. »Seveda ni. To je samo poljubno postavljena zbirka pravil, kakor šah ali tenis ali - kaj je že tista čudna reč, ki se jo greste Britanci?«

»Eemm, kriket? Mogoče samozaničevanje?«

»Ne, ne, parlamentarna demokracija. Pravila so kar nekako nastala. Nobenega smisla nimajo, razen v svojem lastnem okviru. Ampak ko začneš ta pravila uporabljati, se na lepem sproži cela vrsta dogajanj in naenkrat začneš spoznavati vse mogoče stvari o ljudeh. V astrologiji so pravila pač o zvezdah in planetih, pa bi bila prav tako lahko tudi o račkah in racakih, nič ne bi bilo drugače. To je samo način razmišljanja o problemu, tako da se vprašanje izoblikuje samo. Več ko je pravil, bolj ko so poljubna, toliko bolje. Tako kot če posuješ prgišče grafitnega prahu po listu papirja, da bi prepoznala skrite vdolbine. Na ta način lahko razbereš besede, ki so bile napisane na vrhnjem listu papirja, ki ga je potem nekdo odtrgal in skril. Grafit ni bistven. Je samo sredstvo, ki razkrije vdolbine. Tako, vidiš, tudi astrologija nima ničesar opraviti z astronomijo. Opraviti ima z ljudmi, ki razmišljajo o drugih ljudeh.«

»In ko si se zjutraj tako, kaj jaz vem, tako ... čustveno našpičila proti zvezdam in planetom, sem pomislila, saj se ne jezi na astrologijo, jezna in nesrečna je zaradi pravih zvezd in planetov. Ljudje so tako jezni in nesrečni samo, kadar so kaj izgubili. To je vse, kar mi je prišlo na misel, in nobene pametne razlage nisem mogla najti. Zato sem prišla pogledat, če je vse v redu s tabo.«

Tricia je sedela kot okamnela.

Del njenih možganov je že začel plesti vse mogoče. Sestavljal je vse sorte protinapadov, začenši s tem, kako bedasti so časopisni horoskopi in kako v bistvu s statističnimi zvijačami goljufajo ljudi. Pa mu je kmalu zmanjkalo sape, kajti ugotovil je, da ga preostali možgani sploh ne poslušajo. Tricia je bila čisto iz tira.

Ravnokar ji je popolna tujka povedala nekaj, kar je uspešno prikrivala sedemnajst let.

Obrnila se je h Gail.

»Jaz...«

Zmanjkalo ji je.

Majhna varnostna kamera nad točilno mizo se je zasukala za njenim gibom. To jo je do kraja podrlo. Večina ljudi sploh ne bi ničesar opazila. Saj kamera tudi ni bila postavljena, da bi jo opazili. Da bi se videlo, da se dandanes celo v dragem in razkošnem newyorškem hotelu ne morejo zanesti, da kdo od gostov ne bo na lepem potegnil pištole ali vstopil brez kravate. Ampak najsi je bila kamera še tako skrita za steklenico vodke, pretanjenega občutka TV-voditeljice, ki mora natanko vedeti, kdaj se kamera obrača k njej, ni mogla premotiti.

»Je kaj narobe?« je vprašala Gail.

»Ne, samo... priznati moram samo, da si me dobro presenetila,« je rekla Tricia. Odločila se je, da se ne bo menila za varnostno kamero. Gotovo so bile vse to samo igrice njene lastne domišljije, ker se je pač v mislih toliko ukvarjala s televizijo. Saj ni bilo prvič. Kamera na križišču, o tem je bila prepričana, se je tudi zasukala za njo, ko je šla mimo, in varnostna kamera pri Bloomingdaleu se je posebej zapičila vanjo, ko je pomerjala klobuke. Očitno se ji je že frkljalo. V Central Parku se ji je zdelo tudi, da jo neki ptič nenavadno pozorno opazuje.

Odgnala je take misli in srknila vodko. Nekdo je hodil okoli po baru in spraševal ljudi, če je kdo g. MacManus.

»No, dobro,« je naenkrat bruhnilo iz nje, »ne vem, kako si to izvrtala, ampak...«

»Nič nisem izvrtala, kot praviš ti. Samo poslušala sem, kaj govoriš.«

»To, kar sem izgubila, je bilo, mislim, celo drugo življenje.«

»Vsi ga izgubljamo. Sleherno minuto slehernega dneva. Vsaka naša odločitev, vsak dih odpre neka vrata in zapre mnoga druga. Večine sploh ne opazimo. Nekatera pa. Kaže, da si jih ti opazila.«

»O, seveda sem jih opazila,« je rekla Tricia. »No, dobro. Takole je bilo. Čisto preprosto. Pred davnimi leti sem na zabavi srečala tega tipa. Rekel je, da je z drugega planeta in če bi hotela oditi z njim. Rekla sem, ja seveda. Je bila pač te sorte zabava. Rekla sem, naj počaka samo toliko, da stopim po torbico, potem pa grem z veseljem z njim tudi na drug planet. Rekel je, kaj mi bo torbica. Rekla sem mu, da je očitno z zelo zaostalega planeta, če ne ve, da ženska vedno potrebuje svojo torbico. Postal je malo nestrpen, jaz pa tudi nisem hotela, da bi pometal z mano samo zato, ker je rekel, da je z drugega planeta.«

»Šla sem gor v spalnico. Najprej sem komaj našla torbico, potem je bila pa še kopalnica zasedena. Ko sem se vrnila dol, ga že ni bilo več.«

Tricia je premolknila.

»In...?« je vprašala Gail.

»Vrtna vrata so bila odprta. Stopila sem ven. Videla sem nekakšne luči. In nekaj bleščečega. Prišla sem ravno pravi čas, da sem videla, kako se je tisto dvignilo v nebo, se brez šuma pognalo skozi oblake in izginilo. To je vse. Konec zgodbe. Konec enega življenja, začetek drugega. Vendar zlepa ne mine trenutek tega življenja, da ne bi mislila na neko drugo sebe. Tisto, ki ni šla iskat torbice. Kar vidim jo nekje tam zunaj, jaz pa tu hodim v njeni senci.«

Hotelski uslužbenec je hodil po baru in spraševal, če je kdo g. Miller. Nihče ni bil.

»Pa res misliš, da je bil ta... ta človek z drugega planeta?« je vprašala Gail.

»Oh, gotovo. Videla sem vesoljsko ladjo. Ja, in imel je tudi dve glavi.«

»Dve? In tega nihče ni opazil?«

»To je bila maškaradna zabava.«

»Aha...«

»No, čez drugo glavo si je poveznil ptičjo kletko, kajpada. Prekrito s cunjo. Kot da ima papigo. Trkal je po kletki in čivkal in govoril Pridna, Popka in take reči. Potem pa je za trenutek odgrnil cunjo in se gromko zakrohotal. Notri je bila še ena glava, ki se je krohotala z njim. Bil je prav nevaren trenutek, ti rečem.«

»Zdi se mi, da si ravnala prav, mar ne?« je rekla Gail.

»Ne,« je odvrnila Tricia. »Nisem. In zato tudi nisem mogla več opravljati svojega dela. Bila sem astrofizičarka, razumeš. In ne moreš biti zares astrofizičarka, če si srečala človeka z drugega planeta, ki ima še eno glavo, ki se izdaja za papigo. Ne moreš, pa konec. Vsaj jaz nisem mogla.«

»Najbrž bi bilo res težko. In najbrž si zato malo trša z ljudmi, ki po tvojem čvekajo o nesmiselnih stvareh.«

»Ja,« je odgovorila Tricia, »najbrž imaš prav. Žal mi je.«

»Že v redu.«

»Mimogrede, ti si prvi človek, ki sem mu to povedala.«

»Se mi je zdelo. Si poročena?«

»Eemm, ne. Dandanes ni lahko uganiti, kaj? Prav, da si vprašala, ker je verjetno povezano. Nekajkrat sem bila že zelo blizu, večinoma zato, ker sem hotela otroka. Ampak vsak tip me je na koncu vprašal, zakaj se mu ves čas oziram čez ramo. Kaj naj bi rekla? Enkrat sem bila že na tem, da bi šla kar v semensko banko in izbrala na slepo. Da bi pač imela naključnega otroka.«

»Saj ne bi mogla, kajne da ne?«

Tricia se je zasmejala. »Verjetno ne. Saj nikoli nisem zares šla in poskusila. Nikoli zares. Zgodba mojega življenja. Nikoli čisto zares. Najbrž sem zato pri televiziji. Kjer ni nič zares.«

»Oprostite, gospa, je vam ime Tricia McMillan?« Tricia se je presenečeno obrnila. Zagledala je moškega s šofersko čepico.

»Ja,« je rekla in se hipoma spet zbrala. »Gospa, že celo uro vas iščem. V hotelu so rekli, da nimajo nikogar s tem imenom, pa sem poklical pisarno gospoda Martina, kjer so mi rekli, da ste čisto gotovo tu. Pa sem še enkrat vprašal, in so mi rekli, da še nikoli niso slišali za vas, no ampak sem jih prosil, naj vas vseeno pokličejo po razglasu, pa vas niso mogli najti. Na koncu sem prosil pisarno, naj mi po faksu pošljejo vašo sliko v avto, pa sem šel sam pogledat.« Pogledal je na uro.

»Lahko da bova že malo pozna, ampak ali bi hoteli vseeno iti?«

Tricia je osuplo obsedela.

»Gospod Martin? Mislite Andyja Martina z NBS?«

»Natanko tega, gospa. Poskusno snemanje za U.S./A.M.«

Tricia je planila s stola. Groza jo je obšla, ko se je spomnila vseh tistih klicev za gospoda MacManusa in gospoda Millerja.

»Samo pohiteti morava,« je rekel šofer. »Kolikor sem slišal, se gospodu Martinu zdi vredno poskusiti z britanskim naglasom. Njegov šef na televiziji pa se je ukopal proti temu. To je gospod Zwingler, in slučajno vem, da nocoj leti na zahodno obalo, ker moram prav jaz ponj, da ga odpeljem na letališče.

»V redu,« je rekla Tricia, »pripravljena sem, greva.«

»V redu, gospa. Tista velika limuzina pred vhodom.«

Tricia se je obrnila h Gail. »Oprosti,« je rekla.

»Le pojdi! Pojdi!« je rekla Gail. »In vso srečo. Vesela sem, da sva se srečali.«

Tricia je hotela seči v torbico po denar.

»O, prekleto,« je rekla. Pustila jo je v sobi.

»Pijača je moja,« je vztrajala Gail. »Res. Zelo zanimivo je bilo.«

Tricia je vzdihnila.

»Poslušaj, res mi je žal za tisto zjutraj...«

»Ni vredno besede. Z mano je vse v redu. Saj je samo astrologija. Neškodljiva. Zato ne bo konec sveta.«

»Hvala.« Tricia jo je po nenadnem vzgibu objela.

»Imate vse?« je vprašal šofer. »Ne bi šli še po torbico ali

»Če me je življenje česa naučilo,« je rekla Tricia, »me je tegale: Nikoli se ne vračaj po torbico.«

Samo dobro uro kasneje se je Tricia usedla na eno od obeh postelj v svoji sobi. Nekaj trenutkov je nepremično obsedela. Strmela je v svojo torbico, ki je nedolžno počivala na drugi postelji.

V roki je držala sporočilo Gail Andrews, na katerem je pisalo: »Ne ženi si preveč k srcu. Pokliči me, če bi se rada pogovorila. Na tvojem mestu bi jutri zvečer ostala doma. In si odpočila. Zaradi mene se ne sekiraj. Saj je samo astrologija. Zato še ne bo konec sveta. Gail.«

Šofer je imel popolnoma prav. O tem, kaj se dogaja znotraj NBS, je pravzaprav vedel več kot vsi drugi, ki jih je spoznala v hiši. Martin je bil močno za, Zwingler proti. Imela je eno samo priložnost, da potrdi Martinovo zamisel, pa jo je zapravila.

No, pa kaj. Pa kaj, pa kaj, pa kaj.

Čas, da se vrne domov. Da telefonira letalski družbi in poskusi ujeti polnočni let do Heathrowa. Segla je po telefonskem imeniku.

Oh. Lepo po vrsti.

Odložila je imenik, segla po torbico in jo odnesla v kopalnico. Odložila jo je na polico in v njej poiskala malo plastično škatlico s kontaktnimi lečami, brez katerih ni mogla dobro brati niti scenarija niti besedila na zaslonu pod kamero.

Ko si je zatikala drobni plastični kapici v oči, se ji je utrnila misel:

Če jo je življenje dotlej česa naučilo, jo je tega, da so časi, ko ne greš po svojo torbico, in časi, ko greš. Moralo pa jo bo šele naučiti, kako naj razlikuje med obojimi.

3

Štoparski vodnik po Galaksiji je imel v tem, čemur za šalo pravimo preteklost, obilo povedati o vprašanju vzporednih vesolij. Zelo malo povedanega pa je razumljivo komurkoli pod ravnijo višjega boga, in ker je zdaj dokončno ugotovljeno, da vsi znani bogovi začenjajo svoj obstoj šele dobre tri milijoninke sekunde po začetku Vesolja in ne, kot trdijo sami, že teden prej, tudi sicer dolgujejo lepo vrsto pojasnil in torej še nekaj časa ne bodo na razpolago za komentarje o globljih fizikalnih problemih.

Z nečim pa vas bo Vodnik glede vprašanja vzporednih vesolij le ohrabril, in sicer s tem, da nimate najmanjše možnosti, da bi kaj razumeli. Zato lahko po mili volji zevate »Kaj?« in »A?« ali celo začnete škiliti in bebljati brez bojazni, da bi vas kdo imel za bedaka.

Prva stvar, ki si jo velja zapomniti o vzporednih vesoljih, je, pravi Vodnik, da niso vzporedna.

Prav tako pomembna je ugotovitev, da to, če hočemo biti natančni, sploh niso vesolja; je pa najlaže, če tega ne poskušate ugotoviti kar takoj, temveč nekoliko pozneje, ko boste že ugotovili. da je vse, kar ste ugotovili dotlej, narobe.

Razlog, da to niso vesolja, je v tem, da posamično vesolje pravzaprav ni stvar kot taka, temveč je način zrenja na tisto, kar je v strokovnih krogih znano kot CPPSM ali Celotni po-poli splošni mišmaš. Tudi Celotni po-poli splošni mišmaš pravzaprav ne obstaja, ampak predstavlja samo celotni skupek načinov, kako bi nanj gledali, če bi.

Razlog, da niso vzporedna, je isti, kot je razlog, da morje ni vzporedno. To namreč ne pomeni ničesar. Celotni po-poli splošni mišmaš namreč lahko razsečete, kakor vam že drago, pa se vam bo iz tega v splošnem vedno izcimilo nekaj, kar bo nekdo pripravljen imenovati dom.

Če bi zdaj radi malo pobebljali, kar izvolite.

Tisto Zemljo, s katero se zdaj tu ukvarjamo zaradi njene posebne postavitve v Celotnem po-poli splošnem mišmašu, je zadel nevtrino, drugih Zemelj pa ne.

Nevtrino ni posebno velika stvar, ki te lahko zadene.

Pravzaprav si je težko izmisliti kaj dosti manjšega, s čimer bi si človek želel biti zadet. In zadetek nevtrina za stvar, ki je velika kot Zemlja, sam po sebi ni posebej neobičajen dogodek. Vse prej kot to. Prav nenavadna bi bila nanosekunda, v katere Zemlje ne bi zadela vsaj milijarda mimoidočih nevtrinov.

Vse seveda zavisi od tega, kaj nam pomeni beseda »zadetek«, glede na to, da je snov skoraj v celoti sestavljena iz nič. Možnost, da bi nevtrino, medtem ko drvi skozi vso to tulečo praznino, v resnici kaj zadel, je približno enaka verjetnosti, da bi iz boeinga 747 med letom na slepo spustili kroglični ležaj in z njim zadeli, recimo, sendvič z jajcem.

Kakorkoli že, ta nevtrino je nekaj zadel. Nič strašno pomembnega v svetovnem merilu, porečete morda. Ampak težava s takimi izjavami je, da so najnavadnejše vezanje otrobov. Če se nekje v nečem tako noro zapletenem, kot je Vesolje, nekaj zares zgodi, sam Kevin ve, kaj se bo iz tega na koncu izcimilo - kjer pomeni »Kevin« poljubno bitnost, ki nima najmanjšega pojma o ničemer.

Ta nevtrino je zadel atom.

Atom je bil del molekule. Molekula je bila del nukleinske kisline. Nukleinska kislina je bila del gena. Gen je bil del genetskega recepta za rast... in tako dalje. Nasledek vsega tega je bil, da je rastlina pognala dodatni list. V Essexu. Oziroma tam, kjer naj bi, po dolgih zgodah in krajevnih zapletih geološke narave, nastal Essex.

Rastlina je bila detelja. Vso svojo energijo je usmerila v širjenje, se pravi v širjenje svojih semen, in to je počela tako učinkovito, da je prav hitro postala prevladujoča vrsta detelje v svetovnem merilu. Natančna vzročna povezava tega neznatnega biološkega pripetljaja z nekaterimi drugimi manjšimi spremembami, ki obstajajo v tem posebnem preseku Celotnega po-poli splošnega mišmaša - s tem, da se Triciji McMillan ni posrečilo oditi z Zaphodom Beeblebroxom, z neobičajno slabo prodajo sladoleda s pekanovim okusom in z dejstvom, da Zemlje, na kateri se je vse to zgodilo, Vogoni niso porušili, da bi pridobili prostor za novo hiperprostorsko obvoznico - tiči trenutno na prednostni listi raziskovalnih projektov nekdanjega oddelka za galaktično zgodovino Univerze v MaxiMegalonu pod zaporedno številko 4,763,984,132, in v akademskem občestvu, ki je trenutno zbrano na molitvenem sestanku ob plavalnem bazenu, ni nikogar, ki bi mislil, da se kaj mudi.

4

Triciji se je začelo dozdevati, da se je ves svet zarotil proti njej. Vedela je, da je to popolnoma naravna stvar po nočnem letu proti vzhodu, ko si soočen s celim skrivnostno grozečim dnevom, na katerega nisi niti najmanj pripravljen. Ampak vseeno.

Na njeni trati so bili odtisi.

Sama se zaradi odtisov na trati sploh ne bi pretirano razburjala. Kar se nje tiče, bi se odtisi mirno lahko šli preskakovat kozolce. Bilo je sobotno jutro. Ravno je priletela vsa utrujena, sitna in preganjavična iz New Yorka, in želela si je samo še zlesti v posteljo, radio bi tiho igral in ona bi počasi zdrsnila v spanec ob petju Neda Sherrina, ki bi bil blazno globok o čemerkoli že.

Toda Eric Bartlett ji ni dal, da bi se izmaknila, ne da bi si odtise podrobno ogledala. Eric je bilo ime staremu vrtnarju, ki je ob sobotnih dopoldnevih prihajal iz vasi bezat s palico po njenem vrtu. On ni verjel, da bi ljudje navsezgodaj prihajali iz New Yorka. Ni odobraval tega. Ker je proti naravi. Je pa verjel v skoraj vse drugo.

»Najbrž tisti vesoljci,« je menil, se sklanjal nad vdolbinice in s svojo palico bezal po njihovih robovih. »Zadnje čase se dosti sliši o teh vesoljcih. Rekel bi, da so oni.«

»A res?« je rekla Tricia in kradoma pogledala na uro. Deset minut, je sklenila. Še deset minut bo zdržala pokonci. Potem se bo preprosto zložila, pa če bo v spalnici ali pa kar tu na vrtu. Se pravi toliko, če bo treba samo stati. Če pa bo morala tudi modro prikimavati in kdaj pa kdaj reči »A res?«, se bo meja znižala na pet minut.

»O seveda,« je rekel Eric. »Lepo priletijo, se vam spustijo na trato in potem spet odfrčijo, včasih celo z vašo mačko. Gospa Williamsova s pošte na primer, njena mačka, saj jo poznate, tisto ruso. No, njo so ugrabili. Seveda so jo naslednji dan pripeljali nazaj, ampak zelo čudne volje. Vse dopoldne lazi okrog, popoldne pa zaspi. Prej je bilo pa ravno narobe, to je to. Spala je dopoldne, popoldne se je pa potepala. Časovni premik, veste, to je od medplanetarne vožnje.«

»Aja,« je rekla Tricia.

»Pa še prebarvali so jo, na šekasto, pravi. In te sledi so natančno take, kot bi jih verjetno vtisnile pristajalne nožice.«

»Mislite, da niso od kosilnice?« je vprašala Tricia.

»Če bi bile malo bolj okrogle, bi že rekel, ampak te so bolj okroglaste, poglejte. Dosti bolj tuje.«

»Samo zato sem se spomnila, ker ste rekli, da ima kosilnica svoje muhe in da jo moram dati v popravilo, če nočem, da mi bo začela riti luknje v trato.«

»Prav tako sem rekel, gospodična Tricia, in pri tem ostanem. Saj nisem rekel, da je izključeno, da bi bila kosilnica, pravim vam samo, na kaj kaže oblika odtisov. Od tamle, izza tistihle dreves, priletijo v svojih pristajalnih čolničih...«

»Eric...« je potrpežljivo posvarila Tricia.

»Veste kaj, gospodična Tricia,« je pohitel Eric, »jaz bom malo pogledal kosilnico, kot sem mislil že prejšnji teden, vi pa se mirno lotite tistega, kar ste se namenili.«

»Hvala, Eric,« je rekla Tricia. »V resnici mislim iti v posteljo. Vi si pa v kuhinji kar sami postrezite, kar vam bo všeč.«

»Hvala, gospodična Tricia, in vso srečo,« je odvrnil Eric. Sklonil se je in s trate nekaj utrgal.

»Poglejte,« je rekel. »Triperesna deteljica. Za srečo, vidite.«

Pozorno si jo je ogledal, da bi ugotovil, če je prava triperesna deteljica in ne običajna štiriperesna, ki ji je odpadel listek. »Če bi bil na vašem mestu, bi pa vseeno malo popazil na to, kaj počnejo vesoljci tod okoli. Posebno s te strani, od Henleya sem.«

»Hvala, Eric,« je rekla Tricia. »Bom.«

Zlezla je v posteljo in občasno sanjala o papigah in drugih ptičih. Popoldne je vstala in se nemirno potikala okoli, ne vedoč, kaj bi s preostankom dneva in pravzaprav tudi s preostankom življenja. Vsaj pol ure je cincala, ali naj se odpravi zvečer v mesto, v Stavrov klub. To je bil trenutno naj kotiček za medijsko smetano, in če bi tam srečala nekaj prijateljev, bi se laže ujela v korak z dogodki. Končno se je odločila, da gre. Tam bo v redu. In zabavno. Tudi sam Stavro ji je bil zelo pri srcu, Grk z nemškim očetom - precej čudna kombinacija. Pred dnevi je bila tudi v Alfi, to je bil Stavrov prvotni klub v New Yorku, zdaj pa ga je vodil njegov brat Karl, ki se je imel za Nemca grške matere. Stavro bo prav rad slišal, da gre Karlu v newyorškem klubu zelo na tesno, čemu torej ne bi šla in ga razveselila. Stavro in Karl Mueller se nista prav nič marala.

Dobro. To bo torej napravila.

Potem je še pol ure cincala, kaj naj obleče. Nazadnje se je odločila za elegantno kratko črno obleko, ki si jo je kupila v New Yorku. Poklicala je prijateljico, da bi zvedela, kdo bi utegnil priti, pa je slišala, da je zaprto, ker bo v klubu privatna poročna gostija.

Prišlo ji je na misel, da lahko človek poskuša voditi življenje po vnaprej postavljenem načrtu z enakim uspehom, kot če v supermarketu nakupuje sestavine za kuharski recept. Začne se s tem, da dobiš tisti čudni voziček, ki nikakor noče v smer, kamor ga porivaš, nazadnje pa ugotoviš, da si kupil popolnoma druge stvari. Kaj boš zdaj z njimi? In kaj boš z receptom? Kdo bi vedel?

Kakorkoli že, pozno zvečer je na njeni trati pristala tuja vesoljska ladja.

5

Sprva, ko se ji je bližala od Henleya sem, jo je opazovala z blago radovednostjo in ugibala, kaj bi bile vse te luči. Ker Heathrow ni bil ravno na drugem koncu sveta, je bila na lučke na nebu navajena. Ne sicer tako pozno zvečer in tudi ne tako nizko - prav to ji je zbudilo rahlo radovednost.

Ko pa se je tisto, kar koli je že bilo, približalo, se je radovednost sprevrgla v osuplost.

Mmmm, je pomislila, in dosti dlje od tega tudi ni prišla. Še vidno je bila malo omotična od časovnega premika, tako da sporočila, ki jih je ena polovica možganov vneto pošiljala drugi, niso nujno prispela o pravem času ali prav obrnjena. Stopila je iz kuhinje, kjer si je ravno skuhala kavo, in odprla zadnja vrata, ki so vodila na vrt. Globoko je zajela hladni večerni zrak, stopila na plano in pogledala gor.

Kakih sto čevljev nad njeno trato je bilo parkirano nekaj takga kot večja počitniška prikolica.

Res je bilo tam gori. Kot obešeno. Skoraj neslišno.

Globoko v Tricijini duši se je nekaj zganilo.

Počasi je pobesila roke. Vrelo kavo, ki ji je poparila stopalo, je komaj čutila. Dih ji je zastajal, ko se je ladja prav počasi, palec za palcem, čevelj za čevljem, spuščala na njen vrt. Ladijske luči so se' poigravale po vrtu, kot da ga preiskujejo in pretipavajo. Poplesavale so po njej.

Zdelo se je brezupno neverjetno, da bi ji bila ponujena še ena priložnost. Je to on? Jo je našel? Se je vrnil?

Vozilo se je spuščalo vse niže, dokler ni nazadnje tiho sedlo na trato. Ni prav preveč podobno tistemu, ki ga je videla odpluti pred tolikimi leti, je pomislila, vendar je iz utripajočih luči na nočnem nebu zelo težko razbrati jasno obliko.

Tišina.

In potem klik in humm.

Še en klik in še en humm. Klik humm, klik humm.

Odprla se je loputa in razlila svetlobo po trati.

Vsa v mravljincih je čakala.

V osvetljeni odprtini se je prikazal obris postave, pa še ene in še ene.

Velike oči so počasi zamežikale in se uprle vanjo. Roke so se počasi dvignile v pozdrav.

»McMillan?« je nazadnje spregovoril glas, tuj droben glasek, ki je le s težavo oblikoval zloge. »Tricia McMillan? Gospa Tricia McMillan?«

»Ja,« je skoraj neslišno odgovorila Tricia.

»Opazovali smo vas.«

»O ... opazovali? Menel«

»Ja.«

Nekaj časa so jo gledali, njihove oči so se počasi sprehajale po njej.

»V živo ste videti manjši,« je končno spregovoril eden.

»Kaj?« je rekla Tricia.

»Ja.«

»Ne... ne razumem,« je rekla Tricia. Vsega tega seveda ni pričakovala, ampak celo za popolnoma nepričakovano stvar se je vse zasukalo čisto drugače, kot je pričakovala. S težavo je spregovorila: »Ali ste... a ste od Zaphoda?«

Vprašanje je med tremi postavami povzročilo rahlo osuplost. Posvetovali so se v nekakšnem smešnem jeziku in se spet obrnili k njej.

»Mislimo, da ne. Vsaj kolikor je nam znano, ne,« je povedal eden.

»Kje je Zaphod?« je vprašal drugi in se ozrl proti nočnemu nebu.

»N-ne vem,« je nemočno priznala Tricia.

»A je daleč od tod? V kateri smeri? Mi ne vemo.«

Tricia je obupana spoznala, da nimajo pojma, koga je mislila. Ali o čem je sploh govorila. In sama ni imela pojma, kaj govorijo oni. Svoje upanje je odločno pospravila v kraj in pognala možgane v višjo prestavo. Nobenega smisla nima, da bi bila razočarana. Mar ji ni jasno, da ima pred sabo novinarski hit stoletja. Kaj naj napravi? Skoči v hišo po videokamero? Ne bodo izginili, še preden se vrne? Ni se mogla odločiti, kakšno strategijo naj ubere. Pusti jih govoriti, si je rekla. Si boš že kaj izmislila.

»Mene ste ... opazovali?«

»Vse vas. Vse na vašem planetu. Televizijo. Radio. Daljinske zveze. Računalnike. Video. Trgovine.«

»Kaj?«

»Parkirišča. Vse. Vse opazujemo.«

Tricia je strmela vanje.

»To mora biti pa obupen dolgčas, kaj?« je bleknila.

»Ja.«

»Zakaj pa...?«

»Razen...«

»Ja? Razen česa?«

»Nagradnih iger. Nagradne igre na TV imamo zelo radi.«

Nastopil je strašansko dolg premor, Tricia je gledala tujce in tujci so gledali njo.

»Notri bi rada nekaj vzela,« je rekla Tricia zelo previdno. »Veste kaj. Če hoče kdo od vas malo pogledati po hiši, gre lahko z mano.«

»Z veseljem,« so navdušeno pohiteli.

In potem so se vsi trije štorasto prestavljali po dnevni sobi, Tricia pa je v naglici pograbila videokamero, magnetofon, 35- milimetrsko kamero in skratka sleherno zapisovalno napravo, ki ji je pnšla v doseg rok. Tujci so bili vsi nekam suhceni in, vsaj v domači razsvetljavi, nekako vijolično zelenkasti.

»Samo še hipec, fantje,« je zasopla, ko je pobrskala po predalih za rezervnimi filmi in kasetami.

Tujci so si ogledovali police, kjer je imela svoje cedeje in stare plošče. Eden je rahlo sunil soseda pod rebra.

»Si videl?« je rekel. »Elvis.«

Tricia je spet obstala in se zastrmela vanje.

»Imate radi Elvisa?« je vprašala.

»Ja,« so rekli.

»Elvisa Presleya?«

»Ja.«

Zmedeno je zmajevala z glavo in skušala stlačiti nov trak v videokamero.

»Nekateri vaši ljudje,« je negotovo začel eden od obiskovalcev »mislijo, da so Elvisa ugrabila tuja bitja.«

»Kaj?« je zazijala. »A res?«

»Čisto mogoče.«

»Mi hočete povedati, da ste vi ugrabili Elvisa?« je osupnila. Skušala je ohraniti dovolj trezno glavo, da ne bi pobrkljala in polomila svoje opreme, vendar je bila to skoraj prehuda zahteva.

»Ne. Ne mi,« so rekli gostje. »Tujci. Zelo zanimiva možnost. Dostikrat jo pretehtavamo.«

»To moram zabeležiti,« si je zamrmrala Tricia. Preverila je, če je video naložen in če pravilno deluje. Namerila je kamero vanje. Ni je dvignila k očesu, ker jih ni hotela preplašiti. Bila je dovolj izkušena, da je znala snemati tudi z boka.

»Dobro,« je rekla. »Zdaj se mi počasi in razločno predstavite. Najprej ti,« je pomignila tistemu na levi. »Kako ti je ime?«

»Ne vem.«

»Ne veš.«

»Ne.«

»Razumem,« je rekla Tricia. »Kaj pa druga dva?«

»Ne veva.«

»Dobro. V redu. Mogoče mi lahko poveste, od kod ste?«

Zmajali so z glavami.

»Ne veste, od kod ste?«

Spet so zmajali.

»A tako,« je rekla Tricia. »Kaj pa ... ee...«

Malo jo je zaneslo, vendar je kot profesionalka obdržala kamero na miru.

»Nalogo opravljamo,« je povedal eden od tujcev.

»Nalogo? Kakšno nalogo?«

»Ne vemo.«

Vseeno je obdržala kamero na miru.

»Kaj pa potem delate tu na Zemlji?«

»Prišli smo po vas.«

Drži pri miru, drži pri miru. Kamera je stala negibno, kot da bi bila na stojalu. Pomislila je, da bi bilo mogoče vseeno bolje, če bi vzela stojalo. To je pomislila zato, ker je s tem pridobila trenutek ali dva, da je prebavila novico. Ne, si je odgovorila, iz roke sem bolj okretna. Pomislila je tudi, Na pomoč, kaj naj naredim?

»Zakaj,« je vprašala karseda mirno, »ste prišli pome?«

»Ker smo izgubili razum.«

»Oprostite,« je rekla Tricia, »moram po stojalo.«

Očitno jih ni motilo in so prav srečni postavali po sobi, toliko da je Tricia našla trinožno stojalo in pritrdila kamero nanj. Njen obraz je bil popolnoma negiben, ni pa imela najmanjšega pojma, kaj se pravzaprav dogaja in kaj naj si misli ob tem.

»Dobro,« je rekla, ko je bila spet pripravljena, »zakaj...«

»Všeč nam je bil vaš intervju z astrologinjo.«

»Ste ga že videli?«

»Vse vidimo. Astrologija nas zelo zanima. Všeč nam je. Zelo je zanimiva. Druge stvari niso zanimive. Astrologija pa je. Kar povedo zvezde. Kar napovedo zvezde. Tudi nam bi to pomagalo.«

»Ampak...«

Tricia ni vedela, kje naj začne.

Priznaj, je pomislila. Nima smisla, da se poskušaš izmazati z ugibanjem.

Zato je povedala: »Ampak jaz ne vem nič o astrologiji.«

»Saj vemo mi.«

»Res?«

»Ja. Računamo si horoskope. Zelo zavzeto. Spremljamo vse vaše časopise in revije, in to zelo zavzeto. Ampak vodja pravi, da imamo problem.«

»Imate vodjo?«

»Ja.«

»Kako mu je ime?«

»Ne vemo.«

»Ja, kaj pa vendar sam pravi, kako mu je ime, za kriščevo voljo? Oprostite, to bom morala izrezati. Kako pravi, da mu je ime?«

»Ne ve.«

»Kako pa potem veste, da je vodja?«

»Prilastil si je vodstvo. Rekel je, da bi moral tu nekdo nekaj ukreniti.«

»Ah!« je vzkliknila Tricia in zgrabila za iztočnico. »Kje je tu?«

»Na Rupertu.«

»Kaj?«

»Vaši ljudje mu pravijo Rupert. Deseti planet šteto od vašega sonca. Na njem smo se naselili za mnogo let. Je močno hladen in nezanimiv. Ampak dober za opazovanje.«

»Zakaj pa nas opazujete?«

»Samo to nam je bilo naročeno.«

»Dobro,« je rekla Tricia. »Prav. In kaj je tisti problem, o katerem govori vaš vodja?«

»Triangulacija.«

»Kako, oprostite?«

»Astrologija je zelo natančna znanost. To vemo.«

»No ja...« je začela Tricia, pa si je premislila.

»Ampak natančna je samo za vas na Zemlji.«

»A ... ja... a...« Imela je grozen občutek, da že vidi obrise nečesa, kar bo sledilo.

»Kadar na primer Venera vzhaja v Kozorogu, je to z Zemlje. Kako pa je to, če smo na Rupertu? Kaj če Zemlja vzhaja v Kozorogu? Za nas so to zelo težka vprašanja. Med stvarmi, ki smo jih pozabili in ki so bile številne in globoke, je tudi trigonometrija.«

»Da se prav razumemo,« je rekla Tricia. »Vi hočete, da grem z vami na... Rupert?«

»Ja.«

»Da preračunam vaše horoskope z upoštevanjem medsebojne lege Zemlje in Ruperta?«

»Ja.«

»Mi daste izključno pravico?«

»Ja.«

»Tu sem, vaša sem,« je rekla Tricia, in pomislila, da v najslabšem primeru še vedno lahko proda zgodbo Vsenarodnemu razkrivalcu.

Ko se je vkrcavala v vesoljsko vozilo, ki naj bi jo odpeljalo do zadnjih meja sončnega sistema, ji je najprej padla v oči dolga vrsta televizijskih zaslonov, čez katere je hitelo na tisoče slik. Četrti tujec je sedel pred njimi in jih spremljal, vendar se je posvetil enemu zaslonu, na katerem je slika mirovala. Bil je posnetek nepripravljenega intervjuja, ki ga je Tricia ravnokar imela z njegovimi tremi tovariši. Ozrl se je k njej, ko je zaskrbljeno vstopala.

»Dober večer, gospa McMillan,« je pozdravil. »Izvrstno obvladanje kamere, čestitam.«

6

Ford Prefect je pristal na tleh in se že pognal v tek. Tla so bila kake tri palce niže pod prezračevalnim jaškom, kot se jih je spominjal, zato je napačno preračunal točko pristanka, začel prezgodaj teči, se grdo spotaknil in si zvil gleženj. Prekleto! Vseeno se je, rahlo šepajoč, pognal po hodniku.

Po vsej stavbi so se z vso prizadevno ihto prožili alarmni zvonci. Vrgel se je v zaklon za arhivsko omaro, se prepričal, da ga nihče ni videl, in naglo pobrskal po svoji malhi za običajnimi potrebščinami.

Gleženj pa ga je neobičajno nemarno bolel.

Ne samo, da so bila tla tri palce niže od prezračevalnega jaška, kot je imel v spominu, bilo je tudi na drugem planetu, kot je bilo v njegovem spominu, vendar so ga iz tira vrgli tisti trije palci. Pisarne Štoparskega vodnika po Galaksiji so se prav pogosto na zelo kratek rok preselile na drug planet, bodisi zaradi krajevnega podnebja, krajevnih sovražnosti, računov za elektriko ali davkov, vedno pa so jih obnovili natanko enako, skoraj do molekule natanko. Za mnoge uslužbence je razpored njihovih pisarn pomenil edino stalnico, ki so jo poznali v svojih resno popačenih osebnih vesoljih.

Nekaj pa je bilo vendarle čudno.

To samo po sebi niti ni presenetljivo, je razmišljal Ford, ko je vlekel iz malhe svojo peresnolahko potezno brisačo. V njegovem življenju je bilo, v večji ali manjši meri, čudno tako rekoč vse. Šlo je za to, da je bilo zdaj čudno na rahlo različen način od tega, kot so bile stvari čudne v njegovih izkušnjah, kar je bilo, no, nenavadno. Nekako si ni mogel ustvariti jasne slike.

Izvlekel je svoj odpirač št. 3.

Alarmni zvonci so se prožili na dobro znani način. Slišalo se je skorajda kot glasba in Ford toliko da ni začel brundajoč pripevati. Vse to je bilo zelo domače. Zunanji svet je bil Fordu nov. Še nikoli ni bil na Saquo-Pilia Henši in bila mu je všeč. Obdajalo jo je nekakšno karnevalsko občutje.

Iz malhe je izvlekel še otroški lok in puščico, ki ju je kupil pri uličnem prodajalcu.

Ugotovil je, da je bilo karnevalsko vzdušje na Saquo-Pilia Henši zaradi tega, ker so domačini praznovali vsakoletni praznik privzetja sv. Antwelma. Sv. Antwelm je bil za življenja velik in priljubljen kralj, ki je napravil pomembno in priljubljeno privzetje. To, kar je bil kralj Antwelm privzel, je bilo namreč naslednje: da je tisto, kar si vsi želijo, če so vse druge okoliščine enake, biti srečen in uživati in se kar najbolje imeti. Na smrtni postelji je vse svoje osebno bogastvo volil za prireditev letnega praznovanja, ki naj bi ljudi spomnilo na to ob obilici dobre hrane in plesa in zelo smešnih iger, kot na primer »lov na vazgeca«. Njegovo privzetje je bilo tako sijajno, da so ga napravili za svetnika. In ne samo to, vse druge, ki so bili postali svetniki zaradi hudo žalobnih dogodkov, bodisi da so se dali kamenjati do smrti ali pa so živeli postavljeni na glavo v gnojnih čebrih, so pri priči odstavili in jih zdaj ni spodobno omenjati.

Znano poslopje Štoparskega vodnika v obliki črke H se je dvigalo nad obronki mesta in Ford Prefect je ob prihodu vlomil vanj po svoji običajni poti. Vedno je vstopil po prezračevalnih jaških in ne skozi glavni vhod, ker so po njem patruljirali roboti s posebno nalogo, da izprašajo prihajajoče uslužbence o njihovih potnih stroških. Obračuni Fordovih potnih stroškov so bili splošno znano zapleteni in težavni, in davno je že ugotovil, da roboti ob vhodu v splošnem niso primerno opremljeni, da bi razumeli razlage, ki jih je želel ponuditi ob predložitvi obračuna, zatorej je rajši vstopal po drugačni poti.

To je sicer pomenilo, da je sprožil domala sleherni alarm v zgradbi, ne pa tistega v računovodstvu, in prav to mu je bilo ljubše.

Čepeč za arhivsko omaro je obliznil gumijasti prisesek na konici in prislonil puščico k tetivi.

Prej kot v tridesetih sekundah je priletel po hodniku nekako v višini pasu kot melona velik varnostni robot in se oziral na levo in desno, če je kje kaj neobičajnega.

Z nezmotljivim občutkom za pravi trenutek je Ford izstrelil puščico čez njegovo smer gibanja. Puščica je prečkala hodnik in se opotekaje pripela na nasprotno steno. Že med letom so jo robotova čutila v hipu ujela in se zasidrala nanjo, robot se je zasukal za devetdeset stopinj, da bi ji sledil in ugotovil, kaj hudiča je to in kam leti.

Tako si je Ford izkupil dragoceno sekundo, ko je robot gledal v nasprotno smer. Čez letečega oglednika je vrgel brisačo in ga ujel.

Robotu so razne senzorske izbokline, s katerimi je bil ovešen, preprečevale, da bi se izmotal izpod brisače, tako da se je lahko le obračal sem ter tja, ni pa si mogel ogledati svojega ječarja.

Ford ga je hitro potegnil k sebi in ga pritisnil ob tla, da je začel turobno cviliti. S hitro in vajeno kretnjo je segel s svojim odpiračem št. 3 pod brisačo in odpahnil majhna plastična vratca na robotovem temenu, s čimer si je odprl pot do njegovih logičnih vezij.

Logika, kot vemo, je čudovita stvar, ima pa, kot se je pokazalo v teku evolucije, tudi določene slabosti.

Vse, kar zna logično misliti, ima tudi to slabost, da ga lahko preslepi vse, kar zna misliti vsaj tako logično. Popolnoma logičnega robota najlaže prelisičimo tako, da mu znova in znova podtaknemo isti čutni dražljaj, tako da se ujame v zanko. To je bilo najlepše prikazano v slavnem poskusu s slanikovim sendvičem, ki so ga že pred tisočletji opravili v MIPIMDOPO (maximegalonskem inštitutu za počasno in mukotrpno dokazovanje presenetljivih očitnosti).

Robotu so vprogramirali prepričanje, da ima rad slanikove sendviče. To je bil v resnici najtežavnejši del poskusa. Ko je torej robot programirano verjel, da ima rad slanikove sendviče, so postavili predenj slanikov sendvič. Nakar je robot pomislil Ah! Slanikov sendvič! Kako rad imam slanikove sendviče!

Potem se je sklonil in zajel slanikov sendvič s svojo lopatico za slanikove sendviče ter se spet vzravnal. Bil pa je, na svojo nesrečo, skonstruiran tako, da je ob vzravnanju slanikov sendvič zdrsnil z lopatice za slanikove sendviče in padel na tla pred robota. Nakar je robot pomislil Ah! Slanikov sendvič... itd. in ponovil vse dejanje od začetka in potem znova in znova. Edini razlog, da se slanikov sendvič ni naveličal tega usranega dogajanja in se splazil proč, da bi si poiskal boljšo zabavo, je to, da je slanikov sendvič samo košček mrtve ribe med dvema rezinama kruha in mu je zato v primeri z robotom za las manj jasno, kaj se pravzaprav dogaja.

Učenjaki na Inštitutu so tako odkrili pogonsko silo, ki tiči za vsemi spremembami, razvojem in napredkom v življenju, namreč slanikove sendviče. O tem so objavili članek, ki pa je doživel hudo kritiko, češ da je skrajno bedast. Preverili so svoje račune in spoznali, da je tisto, kar so odkrili, v resnici »dolgčas«, oziroma praktična uporaba dolgčasa. V ustvarjalni vročici so potem odkrili še druga čustva kot »jezljivost«, »malodušje«, »obotavljivost«, »zoprnost« in tako naprej. Naslednji pomemben korak se je zgodil, ko so nehali uporabljati slanikove sendviče, s čimer se je njihovemu preučevanju odprla cela kopica novih čustev, tako »olajšanje«, »veselje«, »poskočnost«, »poželenje«, »zadovoljstvo« in najpomembnejše, želja za »srečo«.

To je bil sploh največji korak.

Cele skladovnice zapletenih računalniških programov, ki so uravnavali obnašanje robotov v vseh mogočih okoliščinah, so bile zdaj odveč, dalo se jih je zelo preprosto nadomestiti. V robote je bilo treba vgraditi le zmožnost za dolgčas ali za srečo in nekaj malega pogojev, ki morajo biti izpolnjeni, da se vsako od teh dveh stanj uresniči. Vse ostalo so potem znali opraviti roboti sami.

Robot, ki ga je bil Ford ujel pod brisačo, v tem trenutku ni bil srečen robot. Srečen je bil, kadar se je lahko premikal. Srečen je bil, če je lahko opazoval druge stvari. In posebno srečen je bil, če je lahko opazoval druge stvari v gibanju, zlasti še, če so te stvari med gibanjem počele kaj takega, česar ne bi smele, kajti v tem primeru jih je lahko z velikim veseljem prijavil.

Ford se je nameril vse to spremeniti.

Počenil je nad robota in ga vklenil med kolena. Brisača je še vedno pokrivala senzorje, logična vezja pa so bila razkrita. Robot je jezno in tožeče brenčal, lahko se je malo zaganjal, premakniti pa se ni mogel. Z odpiračem je Ford izvlekel iz ležišča majhen čip. Brž ko je bil čip iztaknjen, je robot nenadoma utihnil in občepel kot v komi.

Čip, ki ga je Ford izvlekel, je vseboval navodila za vse pogoje, ki so morali biti izpolnjeni, da je bil robot srečen. To pa se je zgodilo, kadar je majcen električni naboj s točke tik na levi strani čipa dosegel točko tik na desni strani. Čip sam je določal, kdaj je naboj v resnici dosegel cilj in kdaj ne.

Ford je izvlekel kratek košček žice, ki je bil vtkan v brisačo. En konec je vtaknil v skrajno levo luknjico ležišča, drugega pa v skrajno desno.

To je bilo vse. Zdaj je bil robot srečen v vseh primerih.

Ford je naglo vstal in z zamahom dvignil brisačo. Robot se je vzhičeno dvignil v zrak po nekakšni vijugasti poti.

Obrnil se je in zagledal Forda.

»Gospod Prefect! Kakšna sreča, da vas spet vidim!«

»Tudi jaz sem te vesel, mali,« je odvrnil Ford.

Robot je pri priči javil v osrednjo nadzorno postajo, da je na tem najboljšem vseh svetov vse v najlepšem redu, in alarmi so se prav kmalu polegli, življenje pa se je vrnilo v običajne tirnice.

No, skoraj običajne.

Še vedno je bila okolica nekako čudna.

Robotek je grčal v električni blaženosti. Ford se je pognal po hodniku in pustil robota, da se je opotekal za njim in mu pripovedoval, kako čudovito je vse in kako srečen je, da mu lahko to pove.

Ford pa ni bil prav nič srečen.

Srečeval je ljudi, katerih obrazov ni poznal. Niso bili videti kot njegove sorte ljudje. Vse preveč so bili urejeni. In njihove oči so bile preveč mrtve. Vsakič, ko se mu je zazdelo, da vidi v daljavi znanca, in je pohitel, da ga pozdravi, se je pokazalo, da je to drug človek, z mnogo ličnejšo pričesko in dosti bolj prizadevnega in prodornega videza kot, no ja, kot kdorkoli od Fordovih znancev.

Stopnišče je stalo nekaj palcev bolj proti levi. Strop je bil malenkost nižji. Preddverje je bilo spremenjeno. Vse te stvari niso motile same po sebi, čeprav so človeka rahlo zbegale. Motila je notranja oprema. Prej je bila bahava in bleščeča. Potratna - ker se je Vodnik pač tako dobro prodajal po vsej civilizirani in postcivilizirani Galaksiji - ampak potratna in zabavna. Ob stenah so se vrstili divji igralni avtomati. S stropov so viseli noro poslikani koncertni klavirji, hudobni morski stvori s planeta Viv so se metali iz bazenov po odrevesenih atrijih, robotski strežniki v smešnih srajcah so krožili po hodnikih in iskali ljudi, da bi jim stisnili v roke peneče napitke. Ljudje so se sprehajali z udomačenimi grozmaji na vrvicah, po sobah pa so imeli pterospondije v kletkah. Vsi so vedeli, kako se je treba dobro imeti, če pa kdo slučajno ni vedel, se je lahko vpisal v tečaj, kjer so to uredili.

Zdaj pa ni bilo nič več tega.

Kot da je nekdo zlohotno prečesal stavbo in jo zanalašč okusno preuredil.

Ford je ostro zavil v majhno vdolbino v steni in z dlanjo zajel letečega robota ter ga potegnil za sabo. Počenil je in se zastrmel v brbljajočega roboplovca.

»Kaj se tu dogaja?« je vprašal.

»Oh, same najkrasnejše stvari, gospod, same najkrasnejše mogoče stvari. Prosim, vam lahko zlezem v naročje?«

»Ne,« je odsekal Ford in ga odrinil. Stvorček je bil presrečen ob takšni spodbudi in se je začel pozibavati in bebljati in medleti. Ford ga je spet zgrabil in si ga postavil predse kak čevelj od oči. Robotek je poskušal obstati tam, pa ga je vendarle rahlo nosilo gor in dol.

»Nekaj se je spremenilo, ne?« je siknil Ford.

»O seveda,« je vzkliknil robotek, »in to kar najčudoviteje in najveličastneje. Oh, kako sem srečen zaradi tega.«

»No, kako je bilo pa prej?«

»Sijajno.«

»Ampak tebi je všeč po novem?« je vztrajal Ford.

»Meni je všeč vse,« je zastokal robot od ugodja. »Posebno, če takole kričite name. Dajte še, prosim.«

»Ti mi samo povej, kaj se je zgodilo.«

»Oh, hvala, hvala lepa.«

Ford je zavzdihnil.

»Saj, saj,« je zasopel robot. »Vodnik so odkupili. Novo vodstvo ima. Vse je tako krasno, da se kar topim. Tudi staro vodstvo je bilo prima, seveda, čeprav nisem prepričan, da sem tudi takrat tako mislil.«

»To je bilo, še preden si dobil košček žice v glavo?«

»Seveda, takrat. Kako zelo res! Kako čudovito, bleščeče, peneče, trobeče res! Kako resnično uživaško pravilna ugotovitev!«

»Kaj se je zgodilo?« je vrtal Ford. »Kdo je to novo vodstvo? In kdaj so prevzeli v svoje roke? Da te ... oh, saj nima pomena,« je dodal, ko je začel robotek brbljati od neustavljive radosti in se mu drgniti ob koleno. »Bom že sam ugotovil.«

Ford se je zaletel v vrata glavnega urednika, se tesno zvil v kroglo, ko se je les vdal, se naglo zakotalil po tleh proti mestu, kjer je običajno stal voziček z zbirko najmočnejših in najdražjih pijač v Galaksiji, ga zgrabil in se v njegovem kritju prekobalil čez osrednji, brisani del pisarne do kota, v katerem je stal dragoceni in izjemno pohujšljivi kip Lede s Hobotcem, ter se zaklonil za njim. Medtem pa je varnostni robotek, ki je vstopil v višini prs, s samomorilskim veseljem pritegnil nase Fordu namenjeni strelni ogenj.

Takšen vsaj je bil načrt, in bil je tudi nujno potreben. Trenutni glavni urednik, Stagyar-zil-Doggo, je bil nevarno neuravnovešen človek z morilskimi nagnjenji do sodelavcev, ki so se pojavljali v njegovi pisarni brez snopičev sveže pregledanih strani teksta, in je imel celo baterijo lasersko vodenih pušk, povezanih s posebnimi senzorji v podbojih vrat, da bi odvrnil vse tiste, ki so prinašali zgolj dobre razloge, kako da še niso ničesar napisali. Tako je vzdrževal visoko produktivnost svojega moštva.

Na žalost vozička s pijačami ni bilo več tam.

Ford se je v obupu vrgel vstran in se prekopicnil h kipu Lede in Hobotca, ki ga tudi ni bilo. Kotalil in metal se je sem in tja po prostoru v nekakšnem paničnem naključju, se spotaknil, zavrtel, treščil v okno, ki je bilo na srečo zgrajeno, da bi vzdržalo tudi raketni napad, se odbil in se sesul v obuškan in zasopel kupček za eleganten siv kavč iz mečkanega usnja, ki ga prej ni bilo.

Čez nekaj sekund je previdno pokukal čez naslonjalo. Tako kot ni bilo vozička s pijačami in Lede s Hobotcem, ni bilo, prav presenetljivo, niti streljanja. Namrščil se je. Nekaj je bilo na vso moč narobe.

»Gospod Prefect, kot domnevam,« je rekel glas.

To je bil glas gladkoličnega osebka, sedečega za veliko pisalno mizo iz vezane keramotikovine. Stagyar-zil-Doggo je bil nemara, kakor za koga, od hudiča, nihče pa ga nikoli ne bi mogel imeti za gladkoličnega. To očitno ni bil Stagyar-zil-Doggo.

»Po načinu vašega vstopa sklepam, da trenutno nimate nove snovi za, hm, Vodnik,« je rekel gladkolični osebek. S komolci se je naslanjal na mizo in pri tem stikal konice prstov v kretnji, ki začuda še ni bila uvrščena med težje zločine.

»Nisem imel časa,« je nekam šibko odvrnil Ford. Majaje se je zravnal in si otepel prah. Potem se je ovedel: Le kaj hudiča govorim tako šibko? Treba je zavzeti odločno stališče. Moral je ugotovili, kdo hudiča je to, in v istem trenutku si je že izmislil, kako bo to dosegel.

»Kdo hudiča pa si ti?« je vprašal.

»Vaš novi glavni urednik. Se pravi, če se bomo odločili, da še naprej potrebujemo vaše usluge. Ime mi je Vann Harl.« Pri tem mu ni ponudil roke. Dodal je samo: »In kaj ste napravili temu varnostnemu robotu?«

Robotek se je pod stropom prav počasi kotalil sem in tja in pritajeno stokal.

»Samo osrečil sem ga, zelo zelo osrečil,« je odsekal Ford. »Moje poslanstvo pač. In kje je Stagyar? Oziroma natančneje, kje je njegov voziček s pijačo?«

»Gospod Zil-Doggo ni več član te organizacije. In v vozičku s pijačo, tako si predstavljam, si zdaj išče tolažbe zaradi tega dejstva.«

»Organizacije?« je zatulil Ford. »Organizacija? Kakšna butasta beseda je pa to za to našo bando?«

»Natanko to je bilo tudi naše mnenje. Preplačana, neurejena, prenapojena in brezglava banda. In to,« je rekel Harl, »začenši z urednikom.«

»Šale prepusti meni,« je zarenčal Ford.

»Ne,« je rekel Harl. »Tebi prepuščamo gostinski kotiček.«

Čez mizo je vrgel košček plastike. Ford se ni zganil, da bi ga pobral.

»Tebi kap« je zazijal Ford.

»Ne meni. Tebi. Jaz Harl. Ti Prefect. Ti gostinski kotiček. Jaz urednik. Jaz sedeti tukaj in tebi ukazati pisati gostinski kotiček. Ti razumeti?«

»Gostinski kotiček?« je osupnil Ford, ki je bil preveč zmeden, da bi se zmogel resnično ujeziti.

»Sedi, Prefect,« je ukazal Harl. Zavrtel se je v svojem stolu, vstal in se skozi okno zazrl v postavice, ki so triindvajset nadstropij niže gomazele v karnevalskem veselju.

»Prišel je čas, Prefect, da spravimo tole podjetje na noge,« je zagrmel. »Mi pri družbi InfiniDim ...«

»Kje?«

»Pri InfiniDimu. Kupili smo Vodnik.«

»InfiniDimu?«

»Milijone smo dali za to ime, Prefect. Rajši ga hitro vzljubi ali pa se poberi s svojo robo.«

Ford je skomignil. Saj ni imel nikakršne robe.

»Galaksija se spreminja,« je rekel Harl. »Moramo se spremeniti z njo. Slediti tržišču. Tržišče se vzpenja. K novim hotenjem. Novim tehnologijam. Prihodnost je ...«

»Ne govori mi o prihodnosti,« je odmahnil Ford. »Prevozil sem jo podolgem in počez. Pol svojega življenja sem prebil v njej. Isto kot kjerkoli. Kot kadarkoli. Ista stara roba v hitrejših avtih in bolj usranem zraku.«

»To je ena prihodnost,« je povzel Harl. »Tvoja prihodnost, če jo pač sprejemaš. Navadi se misliti multidimenzionalno. Obstaja neomejeno število prihodnosti, ki se raztezajo v vse smeri iz tega trenutka - in iz tega in iz tega. Milijarde možnosti, ki se cepijo v vsakem trenutku! Sleherna možna lega slehernega elektrona se razpihuje v milijarde možnosti! Milijarde in milijarde bleščečih, sijajnih prihodnosti! Veš, kaj to pomeni?«

»Sliniš se po bradi.«

»Milijarde in milijarde tržišč!«

»Aha,« je rekel Ford. »Ki jim prodaš milijarde in milijarde

Vodnikov.«

»Ne,« je rekel Harl in segel po robec, pa ga ni našel. »Oprosti,« je rekel, »ampak ob tem se vedno razvnamem.« Ford mu je ponudil svojo brisačo.

»Poglavitni razlog, da ne bomo prodajali milijard in milijard Vodnikov,« je nadaljeval Harl, ko si je obrisal usta, »so stroški. Namesto tega prodamo en Vodnik milijardkrat in milijardkrat. S pomočjo multidimenzionalne narave Vesolja zmanjšamo proizvodne stroške. In predvsem ne prodajamo štoparjem, ki so brez t venka. Kakšna nora ideja je bila to! Da si poiščeš natanko tisti izsek tržišča, ki takorekoč po definiciji nima nič denarja, in mu skušaš prodati svojo robo. Ne. Mi prodajamo premožnemu potujočemu poslovnežu in njegovi v počitnice usmerjeni ženi, in to v milijardah in milijardah različnih prihodnosti. To je najprodornejša, najgloblja in najobetavnejša poslovna zamisel v vsej multidimenzionalni neskončnosti prostorsko-časovne verjetnosti.«

»In jaz naj bi ocenjeval restavracije?« je vprašal Ford.

»Vsekakor bi bili veseli tvojih prispevkov.«

»Ubij ga!« je zavpil Ford. Zavpil je brisači.

Brisača se je pognala iz Harlovih rok.

To se ni zgodilo zato, ker bi imela svoj pogon, ampak zato, ker se je Harl tako močno zdrznil ob možnosti, da bi ga imela. Takoj potem se je spet zdrznil ob pogledu na Forda Prefecta, ki se je z iztegnjenimi pestmi pognal čez mizo proti njemu. V resnici se je Ford pognal samo po kreditno kartico, vendar človek ne doseže položaja, kakršnega je imel Harl, v organizaciji, v kakršni ga je dosegel Harl, ne da bi si razvil zdravo paranoičen odnos do življenja. Za vsak slučaj se je popolnoma razumno vrgel navzad in pri tem treščil z glavo v protiraketno steklo, nakar se je pogreznil v nadaljevanko neprijetnih in izrecno osebnih sanj.

Ford je obležal na mizi in ni mogel verjeti, kako otročje lahko je bilo vse skupaj. S pogledom je ošinil plastično kartico, ki jo je držal v pesti - bila je kartica Dine-O-Charge z vtisnjenim njegovim imenom in iztekom veljavnosti čez dve leti, tako da je bila čisto mogoče najbolj poželenja vredna stvar, kar jih je videl v življenju - nato pa se je skobacal z mize in se posvetil Harlu.

Urednik je še kar nalahko dihal. Fordu se je zazdelo, da bi nemara dihal še laže, ko bi ga osvobodil teže njegove denarnice, ki mu je pritiskala na prsni koš, zato mu jo je izvlekel iz prsnega žepa in polistal po njej. Čeden šop gotovine. Kreditni žetoni. Izkaznice klubov za ultragolf. Izkaznice drugih klubov. Fotografije žene in družine — domnevno Harlovih, vendar je to dandanes tako težko reči. Prezaposleni poslovni možje največkrat nimajo časa za stalno ženo in družino, temveč si jih raje najamejo za konec tedna.

Ha!

Ni mogel verjeti svojim očem.

Prav počasi je izvlekel iz denarnice tisto edino edincato in sploh blazno najzanimivejšo kartico iz plastike, ki se je skrivala med računi.

Pa na prvi pogled niti ni bila posebno zanimiva. Pravzaprav je bila skoraj neopazna. Nekoliko manjša in malo debelejša od običajne kreditne kartice in napol prozorna. Če si jo podržal proti luči, si lahko opazil množico holografsko kodiranih podatkov in slik, ki so se nizali nekaj psevdopalcev globoko pod površino.

To je bila Ident-I-Ka, in Harl je ravnal zelo lahkomiselno in neumno, ko jo je kar takole nosil okrog v svoji denarnici, čeravno ga lahko tudi razumemo. Dandanes mora človek dokazovati svojo nespodbitno istovetnost na toliko različnih načinov, da bi se življenje neizmerno zatežilo že samo s tem, ne da bi se dotikali globljih bivanjskih vprašanj, kako delovati kot v sebi skladna samozavedajoča se bit v epistemološko dvoumnem fizičnem vesolju. Vzemimo za primer samo bančne avtomate. Ljudje postavajo v dolgih vrstah, čakajoč na odčitek prstnih odtisov, posnetek mrežnice ali odvzem delca kože s tilnika za trenutno (ali skoraj trenutno - v tegobni resničnosti dobrih šest ali sedem sekund trajajočo) gensko analizo, potem pa morajo odgovarjati še na zvita vprašanja o članih svoje družine, ki se jih niti ne spominjajo več, ali pa o najljubši barvi namiznih prtičkov. In vse to, samo da bi dvignili nekaj drobiža za konec tedna. Če pa bi slučajno hoteli najeti posojilo za turbomobil, podpisati sporazum o prepovedi vodenih izstrelkov ali poravnati večji račun v restavraciji, bi lahko doživeli še vse kaj hujšega.

Tu se pojavi Ident-I-Ka. V njej je zakodiran sleherni drobec informacije o vas, vašem telesu in vašem življenju v enotni, vsenamenski in strojno berljivi kartični obliki žepnega formata, zato lahko v njej vidimo nepreseženo zmagoslavje tehnologije nad samo seboj in zdravo pametjo.

Ford jo je vtaknil v žep. Porodila se mu je izredno zanimiva zamisel. Spraševal se je le, kako dolgo bi Harl še utegnil ležati v nezavesti.

»Hej!« je zaklical malemu melonastemu robotu, ki je še vedno vzneseno vzdihoval pod stropom. »Bi rad še ostal srečen?«

Robot je zagrgral, da bi.

»Potem pa se drži mene in delaj tako, kot ti bom rekel.«

Robot je rekel, da je že kar dovolj srečen tu gori, prav lepa hvala. Prej da sploh ni imel pojma, koliko čiste omame lahko nudi dober strop in da bi prav rad še malo globlje raziskal svoja čustva do stropov nasploh.

»Kar ostani,« je omenil Ford, »pa te bodo kmalu spet ujeli in ti vstavili pogojevalno vezje. Če bi rad ostal srečen, pridi z mano.«

Robotu je ušel dolg, od srca globok vzdihljaj strassstnega trpljenja, vendar se je obotavljaje spustil k Fordu.

»Čuj,« je vprašal Ford, »bi lahko še nekaj minut zadrževal varnostno omrežje v tej srečni spokojnosti?«

»Ena od radosti resnične sreče,« je zagostolel robot, »je v razdajanju. Prekipevam, žuborim, razsipam...«

»Krasno,« je rekel Ford. »Ti jih kar osreči, vse v omrežju. Samo glej, da ne izdaš nobene resne informacije. Naj se veselijo, da le ne bodo čutili potrebe po spraševanju.«

Spravil je svojo brisačo in se veselo zapodil skozi vrata. Življenje je bilo zadnje čase nekam pusto. Zdaj pa je vse kazalo, da bo postalo izjemno frudi.

7

Arthur Dent je v svojem življenju videl že nekaj krajev bogu za ritjo, ni pa še bil doživel, da bi ga že v vesoljskem pristanišču pozdravil napis »Bolje potovati brez cilja kot pristati tukaj«. V dvorani za prihode je bila obiskovalcem v dobrodošlico izobešena slika nasmejanega kajpazdajskega predsednika. To je bila edina njegova slika, ki so jo našli, posneta pa je bila tik po tem, ko se je bil ustrelil, in četudi so jo retuširali, kolikor se je dalo, je nasmeh ostal precej grozljiv. Zadnja stran glave je bila pririsana. Za sliko ni bilo nadomestila, ker ga tudi za predsednika ni bilo. Vsi na planetu so imeli eno samo željo, in to: čimprej proč.

Arthur si je najel sobo v majhnem motelu na mestnem obrobju, in zdaj je čemerno sedel na postelji, ki je bila vlažna, in listal po reklamni brošurici, ki je bila prav tako vlažna. V njej je pisalo, da so planet KajPaZdaj poimenovali po uvodnih besedah prvih naseljencev, ki so se morali prebiti skozi svetlobna leta praznega prostora, da so dosegli ta skrajna neraziskana področja Galaksije. Glavno mesto so imenovali NoJa. Drugih omembe vrednih mest ni bilo. Naselitev KajPaZdaja ni bila posebno uspešna, in ljudje, ki so si zares želeli tu živeti, niso tiste sorte, da bi vas vleklo v njihovo družbo.

V brošurici je bila omenjena trgovina. Poglavitni predmet trgovske izmenjave so bile kože kajpazdajskih močvirskih praset, vendar izmenjava ni bila posebno živahna, ker nihče pri zdravi pameti ne bi želel kupiti kože kajpazdajskega praseta. Trgovina se je vzdrževala v zadnjih vzdihljajih le zato, ker je v Galaksiji vedno nezanemarljivo število ljudi, ki niso pri zdravi pameti. Arthur se je počutil zelo nelagodno, ko je opazoval nekatere sopotnike v mali potniški kabini vesoljske ladje.

Brošurica je povzemala tudi nekaj zgodovine planeta. Pisec, kdorkoli je že bil, je očitno poskušal zbuditi vsaj malo navdušenja za planet in je poudarjal, da na njem le ni čisto zmeraj mrzlo in vlažno, ni pa mogel najti še kaj dosti več pozitivnega, tako da se mu je slog hitro izrodil v jedek posmeh.

Omenjal je prva leta naselitve. Povedal je, da so naseljenci na KajPaZdaju v glavnem lovili, odirali in jedli močvirska praseta, ki so edina preživela živalska vrsta na KajPaZdaju, vse druge so že davno iz obupa izumrle. Močvirska praseta so krvoločni majhni stvori, do popolne neužitnosti jim manjka ravno toliko, kolikor je potrebno, da se življenje na planetu za silo vzdržuje. Kje so torej primerjalne prednosti, kolikor si že bodi majhne, zaradi katerih je življenje na KajPaZdaju vredno življenja? Odkrito rečeno, ni jih. Niti ene. Celo izdelovanje zaščitnih oblek iz prasetjih kož je en sam brezup in razočaranje, ker so te kože nerazložljivo tanke in luknjaste. To dejstvo je med naseljenci sprožilo že ničkoliko ugibanj. Na kateri skrivnostni način ohranjajo praseta svojo telesno toploto? Če bi se kdo potrudil in se naučil jezika, s katerim se praseta sporazumevajo, bi hitro odkril, da ni nobene skrivnosti. Praseta trpijo zaradi mraza in mokrote prav toliko kot vsa druga živa bitja na planetu. Da pa nihče ni pokazal najmanjše želje, da bi se naučil jezika praset, je tudi razumljivo, kajti ta bitja se sporazumevajo s krepkimi ugrizi v bedresa. Glede na to, kakšno je življenje na KajPaZdaju, se najbrž res da večina tega, kar bi praseta o tem imela povedati, izraziti na omenjeni način.

Arthur je listal po brošurici, dokler ni našel tega, kar je iskal. Na zadnjih straneh je bilo nekaj zemljevidov planeta. Bili so precej grobi in preprosti, najbrž zato, ker bi le malokoga utegnili zares zanimati, vendar je Arthur iz njih izvedel vse potrebno.

Sprva jih ni prepoznal, ker so bili obrnjeni ravno obratno, kot bi pričakoval, in so mu zato učinkovali povsem tuje. Seveda, zgoraj in spodaj, sever in jug, so čisto poljubne oznake, vendar smo navajeni videti stvari na svoj način, in tudi Arthur je moral karte obrniti, da jih je razumel.

Tako je bila zgoraj levo velikanska Zemljina, ki se je spodaj zožila v tanek vrat, nato pa se spet razpihnila v obliko, ki je spominjala na orjaško vejico. Na desni strani pa je prepoznal skupek velikih gmot. Obrisi niso bili natanko pravi, in Arthur ni mogel reči, ali zato, ker so bile karte tako grobe, ali ker je morska gladina tu segala više, ali pa navsezadnje zato, ker so bile stvari tu pač drugačne. Eno pa je bilo nesporno.

To je bila nedvomno Zemlja.

Oziroma kar najbolj nedvomno nikakor ni bila.

Vsekakor je bil planet na videz zelo podoben Zemlji in se je nahajal na enakih prostorsko-časovnih koordinatah. Kakšne so bile njegove koordinate v verjetnostnem kontinuumu, pa bi lahko samo ugibali.

Arthur je zavzdihnil.

Tu se je znašel, tako je ugotovil, tako blizu doma, kolikor se je sploh dalo. Kar je pomenilo, da je tako daleč od doma, kolikor je sploh mogoče. Odsotno je zaprl brošurico in pomislil: Kaj pa zdaj.

Na kratko in votlo se je zasmejal ob tej misli. Pogledal je na svojo staro uro in jo potresel, da bi se navila. Celo leto, po svojem notranjem štetju, je brez premora potoval, da je prispel do sem. Celo leto od nezgode v hiperprostoru, ko je Fenchurch brez sledu izginila. Trenutek prej je še sedela poleg njega v raketopropu; naslednji trenutek se je ladja pognala v popolnoma običajen skok skozi hiperprostor, in ko se je spet obrnil k njej, je ni bilo več. Še njen sedež ni bil več topel. In na spisku potnikov sploh ni bilo njenega imena.

V potovalni družbi so njegovo pritožbo sprejeli zelo oprezno. Na vesoljskih potovanjih se dogajajo vse mogoče nerodnosti in pravniki skujejo iz njih velike denarje. Ko pa so ga vprašali, iz katerega galaktičnega sektorja sta s Fenchurch prišla, in ko jim je odgovoril, da iz ZZ9 Plural Z Alfa, so si oddahnili mnogo globlje, kot bi bilo Arthurju všeč. Celo posmejali so se, na hitro in nadvse sočutno, seveda. Potem so ga opozorili na določilo potovalne pogodbe na vozovnici, ki vsem življenjskim oblikam, katerih bivanje se začenja v kateremkoli od pluralnih območij, odsvetuje potovanje skozi hiperprostor in jih opozarja, da to počno izključno na lastno odgovornost. To vedo vsi, so rekli. Potem so se pritajeno zahihitali in zmajali z glavami.

Ko je Arthur zapuščal njihovo predstavništvo, je začutil, da ga stresa droben drget. Ne le, da je do kraja brezupno in nepovratno izgubil Fenchurch; navdal ga je tudi občutek, da s tem, kolikor več časa prebije v Galaksiji, število stvari, o katerih nima najmanjšega pojma, v resnici narašča.

Ko se je tako za trenutek izgubil v tesnobnih spominih, ga je predramilo trkanje, in vrata motelske sobe so se odprla. Vstopil je debeluh zanemarjenega videza, v rokah je imel Arthurjev kovček.

Ni prišel dlje od »Kam naj postavim -«, ko je kot v nenadnem divjem vrtincu omahnil na podboj in se skušal otresti garjave zverinice, ki se je iz vlažne teme režeč pognala vanj in mu zasadila zobe v bedro, četudi so bile hlače na tem mestu podložene z debelim usnjem. Nekaj časa je bilo vse eno samo zmedeno otepanje in hropenje. Potem je moški zakričal in pokazal z roko. Arthur je zgrabil krepelo, ki je bilo postavljeno ob vrata prav v ta namen, in z njim nekajkrat mahnil po močvirskem prasetu.

Žival je naenkrat popustila in se zgubljeno opotekla. V kotu sobe se je s spodvitim repom obrnila proti Arthurju, ga živčno pogledovala in okorno odmigovala z glavo na eno stran. Bilo je videti, da ima izpahnjeno čeljust. Tiho je cvilila in z mokrim repom opletala po tleh. Debeluh z Arthurjevim kovčkom se je sesedel ob vratih in si preklinjaje skušal zaustaviti krvavitev iz stegna. Dež mu je premočil obleko skoz in skoz.

Arthur je strmel v prase in ni vedel, kaj bi. Prase ga je vprašujoče pogledovalo. Poskusilo se mu je približati in pri tem tožeče javkalo. S težavo je premikalo čeljust. Na lepem se je pognalo proti Arthurjevemu stegnu, vendar izpahnjena čeljust ni zdržala prijema, tako da je tiho cvileč zdrsnilo na tla. Debeluh je skočil na noge, zgrabil kol in z močnimi udarci stolkel prasetovo glavo v lepljivo mezgo na preprogi, potem pa je težko sopeč obstal nad truplom, kot da ga izziva, naj se samo poskusi zganiti.

Iz razbite glave je prasetovo zrklo obtožujoče strmelo v Arthurja.

»Kaj mislite, kaj je hotelo povedati?« je pridušeno vprašal Arthur.

»Ah, nič posebnega,« je odvrnil mož. »V njihovem jeziku je to samo pozdrav. In v našem jeziku,« je dodal in potežkal krepelo, »je to način, kako jim odzdravimo.«

»Kdaj odleti naslednja ladja?« je vprašal Arthur.

»Sem mislil, da ste komaj prišli,« je pripomnil možak.

»Saj,« je rekel Arthur. »Prišel sem samo na kratek obisk. Hotel sem samo videti, če sem prišel prav ali ne. Žal mi je.«

»Hočete reči, da niste na pravem planetu?« je turobno vprašal mož. »Čudno, koliko ljudi pravi tako. Posebno tisti, ki živijo tukaj.« Z globokim, vrojenim gnusom je ošinil ostanke praseta.

»Oh, ne,« je odvrnil Arthur, »planet je že pravi.« S postelje je pobral vlažno brošurico in jo spravil v žep. »Že v redu, hvala, bom kar sam odnesel,« je rekel in vzel svoj kovček iz moževih rok. Stopil je k vratom in pogledal v mrzlo, vlažno noč.

»Ja, planet je že pravi, ni kaj,« je ponovil. »Pravi planet, napačno vesolje.«

Odpravil se je nazaj na vzletišče in ena sama ptica je zaplahutala čez mrko nebo.

8

Ford je imel svoj etični kodeks. Ni bil posebno obsežen, bil pa je njegov in skušal se je, bolj ali manj, ravnati po njem. Za eno od načel si je postavil, da si nikoli ne bo sam plačeval pijače. Ni bil sicer čisto prepričan, ali je to mogoče šteti v etiko, vendar mora človek shajati s tem, kar pač ima. Bil je tudi odločno in neomajno proti sleherni obliki krutosti do katerekoli živalske vrste razen gosi. In nadalje, nikoli ni nameraval krasti svojim delodajalcem.

No, vsaj ne dobesedno krasti.

Če nadzorni računovodja ni pri priči zaripnil in sprožil varnostnega alarma za nepredušno zaporo vseh izhodov, ko mu je Ford predal svoj obračun stroškov, se je počutil, kot da se je izneveril svojemu delu. Da pa bi zares kradel, to pa ne. To bi bilo, kot da bi ugriznil roko, ki ga je hranila. Nič ni bilo narobe, če je malo trše posesal njene prste, in tudi ne, če jih je ljubkujoče pogrizljal, nikoli pa ne bi zares ugriznil. Zlasti ne, ker je bila ta loka Vodnik. In Vodnik je bil nekaj svetega in nedotakljivega.

Ampak tudi to, je pomislil Ford, ko se je po ovinkih smukal po zgradbi, ne velja več. In kar sami sebi naj pripišejo. Samo poglej. Cele vrste snažnih sivih pisarnic in uradniških pultov z delovnimi postajami. Vsa zgradba je odurno brnela od opomnikov in zapisnikov, ki so švigali po njenem elektronskem omrežju. Zunaj na cesti so se igrali Lov na vazgeca, za Zarkovo voljo, tu, v samem osrčju Vodnikovih uradov, pa ni bilo nikogar, ki bi razposajeno brcal žogo po hodnikih ali se vsaj razkazoval v kopalni noši neprimerne barve.

»Infini-Dim,«je renčal Ford sam pri sebi, ko se je poganjal iz hodnika v hodnik. Vrata so se mu druga za drugimi brez vprašanj čarobno odpirala. Dvigala so ga uslužno odlagala na mestih, kjer ga nikakor ne bi smela. Ford si je načrtal kar najbolj zapleteno in zavozlano pot, v glavnem pa je prodiral navzdol. Srečni robotek je poskrbel za vse: po vseh varnostnih omrežjih, skozi katera sta šla, je širil, val prizanesljive radosti.

Fordu se je zazdelo, da bi mu moral dati ime, pa ga je krstil za Emily Saunders, po dekletu, na katero so ga vezali nežni spomini. Potem pa se je zavedel, da je Emily Saunders precej bedasto ime za varnostnega robota, zato se je raje odločil za ime Colin, po Emilijinem psu.

Zdaj je prodrl že globoko v drobovje zgradbe, v predele, kamor še nikoli ni stopil, v območja višje in višje stopnje tajnosti. Operativci, ki jih je srečeval, so ga vse bolj začudeno pogledovali. Na tako visoki stopnji tajnosti se jim sploh ne reče več ljudje. In verjetno opravljajo posle, ki jih opravljajo samo operativci. Šele ko se zvečer vrnejo v svoje družinsko okolje, postanejo spet ljudje, in ko se doma zazrejo vanje svetle otroške oči z vprašanjem »Očka, kaj pa si delal ves dan?«, jim odgovorijo samo: »Opravljal sem svojo dolžnost operativca.« In pri tem ostane.

Resnica je namreč taka, da so za veseljaškim in razposajenim pročeljem, s katerim se je Vodnik tako rad postavljal - oziroma se je bil postavljal, dokler ni prikorakala vanj nova infiniDimska posadka in začela s svojim hudo vprašljivim početjem - da so skratka za tem pročeljem potekali hudo vprašljivi posli. Vse vrste davčnih utaj in pranja denarja in podkupovanj in raznih nečednih poslov, vse to je pomagalo vzdrževati zunanji blišč zgradbe, skrito pa je bilo tu v globinah raziskovalnih in podatkovnih centrov.

Vsakih nekaj let je Vodnik preselil svoje delovanje, in z njim tudi svojo zgradbo, na nov planet; potem je bilo nekaj časa vse sama neskaljena radost, Vodnik je poganjal svoje korenine v kulturo in gospodarstvo domačinov, prinesel je nova delovna mesta, blišč in občutek napetega dogajanja in, prav na koncu, ne čisto toliko dejanskega dohodka, kot so domačini pričakovali.

Ko pa se je Vodnik poslavljal, skupaj s svojo zgradbo seveda, je odšel skoraj tako kot tat sredi noči. Pravzaprav natanko tako kot tat. Običajno jo je odkuril v najzgodnejših jutranjih urah in čez dan se je praviloma pokazalo, da je z njim izginila tudi cela vrsta drugih reči. Cele kulture in gospodarstva so propadla v udarnem valu njegovega odhoda, včasih že v prvem tednu, nekoč cvetoči planeti so za njim ostajali opustošeni in v razsulu, še vedno pa z občutkom, da jim je bilo dano sodelovati v veličastnem podvigu.

Operativci, ki jih je Ford srečeval na svojem pohodu v najskritejše globine Vodnikove zgradbe, so ga sicer nezaupljivo pogledovali, vendar jih je pomirjal Colin, ki je frfotal nad njegovo glavo in mu v oblaku vsesplošnega notranjega zadovoljstva utiral pot,

Pač pa so se začeli prožiti znaki za preplah v drugih delih zgradbe. To bi lahko pomenilo, da so odkrili Vann Harla, s čimer bi se začele težave. Ford je na tihem upal, da mu bo lahko vtaknil Ident-I-Ko nazaj v žep, še preden bo prišel k sebi. Kakorkoli, ta problem bo pač še moral rešiti, četudi ta hip ni imel niti najmanjšega pojma, kako naj se ga loti. Čemu bi se torej že zdaj grizel? Kjerkoli sta se s Colinom pojavila, povsod ju je ovijal plašč prijaznosti, in kar je bilo najpomembnejše, povsod sta naletela na voljna in ustrežljiva dvigala in izrazito priliznjena vrata.

Ford si je celo začel požvižgavati, kar je bila bržkone napaka. Žvižgača nihče ne mara, še najmanj pa božanstvo, ki vodi naša dejanja in nehanja.

Naslednja vrata se niso hotela odpreti.

Prav škoda, kajti bila so prav tista vrata, h katerim se je Ford nameril. Vsa siva in nepreklicno zaprta so stala pred njim in mu kazala napis:

VSTOP PREPOVEDAN.

TUDI POOBLAŠČENEMU OSEBJU.

NE ZAPRAVLJAJTE ČASA.

SPRAVITE SE PROČ.

Colin je poročal, da so postajala vrata v teh spodnjih predelih na splošno vse bolj nedostopna.

Zdaj sta bila kakih deset nadstropij pod zemljo. Zrak je bil hlajen in namesto elegantne sive raševinaste tapete so stene zdaj razkrivale grobo sivino kovičenega jekla. Colinova prekipevajoča radost je uplahnila v nekakšno zagrizeno dobrovoljnost. Omenil je tudi, da je že malo utrujen. Vso energijo je porabil, da je tukajšnja vrata pripravil vsaj do trohice priljudnosti.

Ford je brcnil v vrata. Odprla so se.

»Mešanica užitka in bolečine,« je zamrmral. »To vedno vžge.«

Vstopil je in Colin mu je sledil. Tudi s kratkospojeno elektrodo za užitek je zmogel le še precej živčno veselost. Malo se je pozibaval.

Soba je bila majhna, siva in polna brnenja.

To je bilo živčno vozlišče celega Vodnika.

Računalniški zasloni vzdolž sivih zidov so bili kot okna, ki so kazala sleherno plat Vodnikovega delovanja. Na levi so se zbirala poročila, ki so jih po omrežju sub-eta pošiljali dopisniki z vseh koncev Galaksije: šla so naravnost v mrežo področnih urednikov, kjer so jim tajnice izrezale vse zanimive odstavke, ker so bili področni uredniki ravno na kosilu. Ostanki besedil so potem švignili na drugo stran zgradbe - v drugi krak velikega H-ja - kjer je domovala pravna služba. Tu so izrezali še vse preostale vsaj kolikor toliko dobre odstavke, tekste pa poslali nazaj na ono stran v pisarne glavnih urednikov, ki so tudi ravno odšli na kosilo. Tako so besedila prebrale tajnice glavnih urednikov, rekle, da so prispevki zanič, in zmetale ven še večino ostanka.

Če se je kateri od glavnih urednikov le primajal s kosila, je vzkliknil: »Pa kaj je s to revščino, ki nam jo je X« - tu pomeni X ime ustreznega raziskovalca — »poslal čez pol klinčeve Galaksije? Kaj nam je treba skozi tri cele obhodne dobe plačevati človeka v klinčevih Gagrakackih pasovih razuma, če pri vsem, kar se tam dogaja, ne zmore poslati drugega kot to slabokrvno čivkanje? Ukinite mu potne stroške!«

»Kaj pa z besedilom?« je vprašala tajnica.

»Ah, pošljite ga v mrežo. Nekaj moramo oddati. Glava me boli, grem domov.«

In tako je šel obdelani prispevek še na poslednje kleščenje v pravno službo, od koder se je vrnil sem dol, da so ga po mreži sub-eta poslali po vsej Galaksiji kot geslo v Vodniku, dosegljivo s pritiskom na gumb. Računalniški terminali na desni strani sobe so krmilili ustrezne oddajnike.

Ukaz za ustavitev potnih stroškov pa je medtem dosegel terminal v gornjem desnem kotu sobe, in prav k temu terminalu se je z naglimi koraki nameril Ford.

Če tole slučajno berete na planetu Zemlja, potem:

a)        Obilo sreče. Obupno dosti stvari je, o katerih nimate pojma, ampak v tem niste sami. Gre samo za to, da so v vašem primeru posledica neznanja nekaterih teh stvari še posebno strašne, pa kaj hočemo, je rekel piškot, preden so ga pohodili.

b)      Nikar si ne domišljajte, da veste, kaj je računalniški terminal.

Računalniški terminal ni nekakšen star televizor, pred katerim stoji nekakšen pisalni stroj. To je vmesnik, prek katerega se telo in duh povezujeta z vesoljem, da bi lahko premikala njegove delce sem in tja.

Ford je pohitel k terminalu, sedel predenj in se hitro potopil v njegovo vesolje.

To ni bilo običajno vesolje, kot ga je poznal. Bilo je vesolje na gosto zgibanih svetov z divjimi topografijami, štrlečimi gorskimi vrhovi, kri ledenečimi prepadi, z lunami, ki se sesuvajo v morske konjičke, z boleče zevajočimi škrlemi, tihotno bučečimi oceani in brezdanjimi drizgi glohotnih drvin.

Nepremično je obstal, da bi se znašel. Zaprl je oči, pazljivo vdihnil in se spet razgledal.

Tule torej preživljajo računovodje svoje dneve. Fordu se je že od nekdaj zdelo, da je na tem poklicu nekaj več. Pozorno se je ogledal okrog sebe in pazil, da se ne bi vse skupaj zazibalo in zlilo in ga vpilo vase.

V tem vesolju se ni prav nič spoznal. Vedel ni niti tega, kateri fizikalni zakoni določajo njegovo dimenzionalnost in njegova poglavitna obnašanja, nagon pa mu je narekoval, naj si poišče najizrazitejšo značilnost, kar jih je videti, in se napoti k njej.

Nekje daleč v nedoločljivi daljavi - je to milja ali milijon milj ali celo samo smet v njegovem očesu? - se je vzpenjal v nebo veličasten vršac, dvigal se je in dvigal in se razcvetal v brsteče aigrette,[1] aglomerate[2] in arhimandrite.[3]

Zakobalil se je proti njemu in ga brhteč in žvrleč v neomenljivibrbotinki sekunde tudi dosegel.

Oklenil se ga je z na široko iztegnjenimi rokami in s krčevitim prijemom obvisel na njegovi grobo zgubani in zjedeni površini. Ko se je prepričal, da je trdno zasidran, je napravil grozljivo napako in se ozrl dol.

Tačas ko se je kobalil, brhtel in žvrlel, ga globina ni pretirano motila, zdaj ko pa je visel nad njo, mu je od tega mrlelo srce in so se mu kisali možgani. Prsti so se mu pobelili od bolečine in napetosti. Zobje so mu nenadzorovano škrtali. Oči so se mu sukale navznoter, kakor so ga preplavljali valovi vrtoglavice.

Z neznanskim naporom volje in vere je popustil svoj prijem in se odrinil.

Začutil je, da ga odnaša. Proč. In potem, v nasprotju s sleherno izkušnjo, navzgor. Močno navzgor.

Zasunil je ramena, sprostil roke, se zazrl navzgor in pustil, da ga je brez posebne prisile neslo više in više.

Ni trajalo dolgo, kolikor ima v virtualnem vesolju sploh smisla govoriti o trajanju, ko je nad seboj zagledal mogočno polico, ki bi se je lahko oprijel in zlezel nanjo.

Dosegel jo je; zgrabil; in se skobacal nanjo.

Malo je sopihal. Bilo je kar naporno.

Trdno se je oprijel robu, na katerem je sedel. Ni mu bilo čisto jasno, ali zato, da ne bi padel s police navzdol, ali zato, da ga ne bi odneslo še više, vsekakor pa je potreboval oprijem, da se je lahko v miru razgledal po svetu, v katerem se je znašal.

Vrtoglava in vrtljiva višina mu je zasukala čute in mu zvrkljala možgane: tako se je čez čas ovedel, da se ves zmehčan ječeč oklepa nakaznih izboklin na silni skalini.

Počasi si je povrnil nadzor nad dihanjem. Dopovedoval si je, da je tu samo v grafični sliki sveta. V virtualnem vesolju. V simulaciji resničnosti. In da se lahko iztrga iz nje, kadar se mu zahoče.

Iztrgal se je iz nje.

Sedel je na modrem, s penasto gumo natlačenem in z umetnim usnjem prevlečenem delovnem stolu pred računalniškim terminalom.

Oddahnil si je.

Krčevito se je prižemal k steni nedopovedljivo visokega vršaca, čepeč na ozki polici, pod katero je zevala globina, da so se mu vozlali možgani.

Ni bilo samo to, da se je pokrajina raztezala tako globoko pod njim - če bi se le prenehala zibati in valovati.

Moral si je zagotoviti čvrst prijem. Ne na skalnati steni - ta je tako samo privid. Moral je dobiti prijem, nadzor nad položajem, da bo lahko opazoval fizični svet, v katerem se je znašel, ne da bi bil tudi čustveno vpleten.

Napel se je in se notranje zategnil, in ko je popustil svoj prijem na skalnati steni, je odmislil tudi steno samo, tako da je lahkotno in prosto obsedel na polici. Razgledal se je po svetu. Z dihanjem ni imel težav. Bil je čisto kul. Imel se je v oblasti.

Bil je v štiridimenzionalnem topološkem modelu Vodnikovih finančnih sistemov, in prav kmalu bo kdo ali kaj hotel vedeti, zakaj je tu.

Že prihajajo.

V širokem loku se mu je skozi virtualni prostor bližala jatica hudobnih jeklenookih bitij s koničastimi glavicami, črtastimi brki in s kopico zadrtih vprašanj, kdo da je, kaj počne tu, kakšna pooblastila ima, kakšna so pooblastila tistega, ki ga je pooblastil, koliko meri njegova noga od znotraj, in še in še. Z laserskim žarkom so ga prebliskali, kot bi bil zavitek piškotov na blagajni samopostrežnice. Laserske puške težjega kalibra so še čakale v pripravljenosti. Dejstvo, da se je vse to dogajalo v virtualni resničnosti, ne spremeni ničesar. Če te virtualno pokosi virtualni laser v virtualnem prostoru, je to isto kot prava smrt, kajti človek je mrtev toliko, kolikor se mrtvega počuti.

Laserski čitalci so vse bolj vznemirjeno poplesovali po njegovih prstnih odtisih, po njegovi mrežnici in po razporedu lasnih mešičkov na mestu, kjer se mu je na čelu redčilo lasišče. Kar so ugotavljali, jim je bilo vse manj všeč. Nova, vse bolj osebna in vse nesramnejša vprašanja so deževala v vse višjem tonu. Majhno jekleno kirurško praskalo se je že iztegnilo proti njegovemu tilniku, tedaj pa je Ford s pridržanim dihom in s kratko molitvico izvlekel iz žepa Vann Harlovo Ident-I-Ko in pomahal z njo.

Vsi laserji do zadnjega so se pri priči usmerili na kartico in jo prečesali po dolgem in počez, da ne bi pri branju prezrli niti molekule.

In potem so prav tako na lepem vsi obstali.

Vsa jata virtualnih nadzornikov se je postavila v pozor.

»Lepo pozdravljeni, gospod Harl,« so zapeli v priliznjenem enoglasju. »Ali vam lahko s čim pomagamo?«

Ford se je prav počasi in hudobno nasmehnil.

»A veste,« je rekel, »da bi mi res lahko.«

Čez pet minut je bil že zunaj.

Kakih trideset sekund je potreboval, da je opravil svojo namero, in tri minute trideset, da je zabrisal sledove. V tem virtualnem svetu bi lahko napravil prav vse, kar bi se mu zahotelo. Lahko bi prenesel lastništvo celotne organizacije na svoje ime, vendar je dvomil, da tega nihče ne bi opazil. Pa še niti najmanj mu ni bilo do tega. Pomenilo bi odgovornost, garanje do poznih nočnih ur v pisarni, da sploh ne omenjamo obsežnih in zamudnih sodnih in davčnih preiskav in znatnega dela časa, ki bi ga prebil v ječi. Hotel je nekaj, česar razen računalnika ne bi opazil nihče: in za to je porabil trideset sekund.

Tri minute trideset pa je trajalo, da je v računalnik zaprogramiral naročilo, naj ne opazi, da je kaj opazil.

Doseči je moral, da si računalnik ne bi želel vedeti za njegovo nakano, potem pa mu je lahko mirno prepustil, da si bo sam utemeljil obrambo pred možnostjo, da bi informacija kjerkoli pricurljala na dan. Ustrezna programska metoda je bila s pomočjo vzvratnega inženirstva izpeljana iz tiste vrste bolezenskih duševnih blokad, ki se neizogibno razvijejo tudi pri popolnoma normalnih ljudeh, če slučajno zasedejo visoko politično funkcijo.

Preostalo minuto je porabil za odkritje, da računalnik že ima duševno blokado. In to veliko.

Če ne bi ravno sam poskušal postaviti take blokade, je ne bi nikoli odkril. Naletel je na celo grmado prepričljivih in na videz smiselnih zanikovalnih podprogramov in prekrivalnih klicev, in to prav tam, kamor je hotel potakniti svoje. Računalnik je seveda zanikal, da bi vedel zanje, in v naslednjem trenutku že tudi popolnoma gladko utajil, da bi bilo sploh kaj zanikati; bil je tako prepričljiv, da je celo Ford že skoraj pomislil, da se je zmotil.

Vse skupaj je napravilo nanj močan vtis.

Celo tako močan, da se sploh ni mučil z vstavljanjem lastnih podprogramov za duševno blokado, ampak je samo preusmeril klic na tiste, ki so že bili, in ti so potem pri kakršnemkoli poizvedovanju klicali same sebe in tako naprej.

Potem je hotel na hitro preskusiti tiste programske drobce, ki jih je bil vstavil na začetku, in pri tem odkril, da jih sploh ni. Iskal jih je vsenaokrog in krepko preklinjal, pa ni našel niti sledi.

Toliko da jih ni začel vstavljati na novo, ko se je spomnil, da jih ne more odkriti zaradi tega, ker že delujejo.

Zadovoljno se je zarežal.

Poskusil je ugotoviti, kaj skriva računalnikova druga duševna blokada, vendar se je zdelo, ne čisto nepričakovano, da ima računalnik glede tega duševno blokado. V resnici ni mogel najti več niti sledu o njej; tako dobra je bila. Začel je že ugibati, če si ni vsega le domišljal. Če si ni nemara le domišljal, da je bilo to nekaj o nečem v zvezi s to stavbo in v zvezi s številko trinajst. Pognal je nekaj testnih vprašanj. Ja, očitno si je samo domišljal. Zdaj ni bilo časa za zvite in zavite poti, očitno je bil v vsej stavbi razglašen splošen varnostni alarm. Ford se je odpeljal z dvigalom v pritličje, kjer bi lahko prestopil v ekspresna dvigala za višja nadstropja. Nekako je moral spraviti Ident-I-Ko Harlu nazaj v žep, še preden jo bo pogrešil. Kako, tega pa še ni vedel.

Vrata dvigala so se odprla in razkrila cel odred varnostnikov in robotov: široko ustopljeni in z naperjenim orožjem grdavšastega videza so čakali na dvigalo.

Ukazali so mu, naj izstopi.

Skomignil je in ubogal. Vsi naenkrat so se grobo zdrenjali mimo njega v dvigalo in se odpeljali v spodnja nadstropja, da bi videli, če se ne skriva tam.

Dobra šala, je pomislil Ford in prijazno potrepljal Colina. To je bil tako rekoč prvi robot v njegovem življenju, ki je bil res za rabo. Colin se je veselo pozibaval v zraku pred njim, kot bi plaval na peni radostne vznesenosti. Ford je bil prav vesel, da mu je dal pasje ime.

Grabila ga je huda skušnjava, da bi jo kar popihal in upal na najboljše, vendar se je zavedal, da bo imelo to najboljše mnogo večjo možnost, da se zares zgodi, če Harl ne bo opazil, da mu je izginila Ident-I-Ka. Nekako mu jo mora neopazno vrniti.

Stopila sta k ekspresnim dvigalom.

»Zdravo,« je pozdravilo dvigalo, v katerega sta vstopila.

»Zdravo,« je odvrnil Ford.

»Kam pa naj vaju odpeljem, fanta?« je vprašalo dvigalo.

»Triindvajseto nadstropje,« je povedal Ford.

»To je pa danes priljubljena številka,« je omenilo dvigalo.

Hmmm, je pomislil Ford, ki mu ni bilo všeč, kar je slišal. Dvigalo je osvetlilo številko triindvajset na svoji plošči in se začelo pospeševati. Nekaj na tej plošči se je zavrtalo Fordu v možgane, ker pa ni takoj postal pozoren, mu je ušlo iz zavesti in je pozabil. Bolj ga je skrbelo, ko je slišal, da je njegovo nadstropje zelo priljubljeno. Sploh še ni premislil do kraja, kako naj se loti tistega, kar ga čaka tam gori, ker tudi še ni vedel, kaj ga čaka. Si bo že moral kaj izmisliti.

Prispela sta.

Vrata so se odprla.

Pomenljiva tišina.

Prazen hodnik.

Tu so bila vrata v Harlovo pisarno, okrog njih je ležala tanka plast prahu. Ford je vedel, da je ta prah iz milijard drobcenih molekularnih robotov, ki so zlezli iz podbojev, zgradili nove robotke, na novo zgradili vrata, se razstavili, zlezli nazaj v podboj in tu čakali na nove poškodbe. Kakšno življenje je to, je premišljal, vendar ne prav dolgo, ker ga je mnogo bolj skrbelo, kakšno je v tem trenutku njegovo življenje.

Zajel je sapo in vzel zalet.

9

Arthur je čutil, da mu nekaj manjka. Pred njim se je razprostirala cela Galaksija in mu ponujala vsakršne stvari, on pa je razmišljal, ali ni preveč drobnjakarski, ko se sam pri sebi pritožuje, da pogreša v njej predvsem dve stvari: svet, na katerem je bil rojen, in žensko, ki jo je ljubil.

K vragu s tem, si je rekel; vendar je začutil, da je potreben nasveta in pomoči. Pogledal je v Štoparski vodnik po Galaksiji. Pri geslu »nasveti« je našel, »Glej pod POMOČ«. Ko je poiskal »pomoč«, pa je pisalo, »Glej pod NASVETI«. Te sorte odgovorov je bilo zadnje čase več in več in Arthur se je spraševal, ali je Vodnik res še vreden svojega slovesa.

Odpravil se je proti vnanjemu vzhodnemu kraku Galaksije, kjer, kot se govori, sta doma modrost in resnica: še posebej velja to za planet Hawalius, planet preročišč in vidcev in vedeževalcev, pa tudi številnih picerij z dostavo na dom, ker so mistiki zvečine popolnoma nesposobni, da bi si sami kuhali.

Bilo pa je videti, kot da je planet zadela nekaka ujma. Ko se ju Arthur sprehodil po ulicah v vasi, kjer so živeli najbolj znani preroki, se ni mogel ubraniti vtisa splošnega razsula. Naletel je na preroka, ki je očitno ves obupan zapiral svojo poslovalnico, pa ga je pobaral, kaj se je zgodilo.

»Ni več povpraševanja,« je zagodrnjal prerok in zabil prvi žebelj v desko čez okno svoje kolibe.

»Oh? Kako pa to?«

»Primi tu na drugem koncu, pa ti bom pokazal.«

Arthur je poprijel prosti konec deske, starček pa je odbrzel v notranjost koče in prinesel majhen sub-eta radio. Vključil ga je, poiskal primerno postajo in položil napravico na nizko leseno klop, na kateri je običajno sedel in prerokoval. Potem je spet zgrabil kladivo in zabijal naprej.

Arthur je prisedel k radiu in prisluhnil.

»... bo potrjeno,« se je oglasil radio.

»Jutri,« je nadaljeval, »bo Rupi Ga Stip, podpredsednik Poffla Vigusa, oznanil svojo kandidaturo za predsednika. V jutrišnjem govoru bo...«

»Poišči drug kanal,« je rekel prerok. Arthur je pritisnil na gumb.

»... ni želel komentirati,« je povedal radio. »Število nezaposlenih v zabuškem sektorju bo naslednji teden preseglo dosedanje rekorde. Uradno sporočilo, ki bo izdano naslednji mesec, pravi ...«

»Išči naprej,« je osorno revsknil prerok. Arthur je spet pritisnil na gumb.

»... odločno zavračajo,« je rekel radio. »Kraljevska poroka v prihodnjem mesecu med princem Gidom iz rodovine Suflingov in princeso Huli iz Raui Alfa bo najsijajnejši dogodek v vsej zgodovini Bdžandžijskega področja. Naša poročevalka Trillian Astra se nam oglaša z mesta dogodka.«

Arthur je zamežikal.

Iz radia je bruhnil hrup razigrane množice, obarvan z zvoki godb na pihala. Zelo znan glas je sporočil: »No, Krart, prizorišče tu sredi prihodnjega meseca je absolutno neverjetno. Princesa Huli, vsa sijoča v...«

Prerok je z naglim zamahom pometel radio s klopi na prašna tla, da je samo še čivkal kot razglašen piščanec.

»Zdaj vidiš, s čim se spopadamo,« je zagodrnjal. »Na, primi tole. Ne to, to. Ne tako. Tu gori. Ravno narobe, ti tepec.«

»Tole sem poslušal,« se je izmotaval Arthur in se nemočno otepal s prerokovim kladivom.

»Tako kot vsi. Zato pa je ta kraj kot mesto mrtvih.« Pljunil je v prah.

»Ne, hotel sem reči, da gre za nekoga, ki ga poznam.«

»Princeso Huli? Če bi moral na ulici pozdraviti vsakogar, ki pozna princeso Huli, bi potreboval nov par pljuč.«

»Ne, ne princeso,« je pohitel Arthur. »Novinarko sem mislil. Trillian ji je ime. Ne vem, kje je staknila tisto Astro. Z istega planeta je kot jaz. Ves čas me je že zanimalo, kaj je z njo.«

»Oh, ves eter je je poln. Tukaj seveda ne sprejemamo tri-d TV, zahvaljen bodi Veliki Zeleni Čihokrč, a je dovolj že, kolikor slišimo po radiu, kako vihra gor in dol po prostorčasu. Ta mlada dama, tako ti povem, bi si rada našla mirno obdobje in se nekje ustalila. To se bo končalo v solzah in nič drugače. Najbrž se je že.« Zamahnil je s kladivom in se krepko treščil po prstu. Potem je začel grdo govoriti v več jezikih.

V naselju orakljev ni bilo dosti bolje.

Povedali so mu, da je pri izbiri dobrega preročišča najbolje, da si poišče tistega, h kateremu hodijo drugi preroki, pa je bilo zaprto. Na vratih je našel napis »Sploh ne vem ničesar več. Poskusite pri sosedu —>, vendar je to samo namig in ne uradna prerokba«.

»Pri sosedu« je pomenilo nekaj sto metrov oddaljeno votlino in Arthur se je napotil k njej. Dim in para sta se, v tem vrstnem redu, dvigala od majhnega ognja in iz obtolčenega pločevinastega kotla, ki je visel nad njim. Od kotla se je širil tudi zelo močan smrad. Vsaj Arthur si je predstavljal, da prihaja iz njega. Z napete vrvi so viseli napihnjeni mehurji nekakšnih kozlolikih živali in se sušili na soncu, tako da bi smrad lahko prihajal od njih. Neprijetno blizu je ležal tudi kup zavrženih trupel taistih kozlolikih živali in prav lahko bi se smrad širil od njih.

Vendar je bilo enako mogoče, da se je smrad širil od stare gospe, ki je neumorno podila muhe s kupa crkovine. To opravilo je bilo precej brezupno, ker so bile muhe velike kot nekakšni krilati zamaški, ona pa ni imela drugega kot loparček za namizni tenis. Kazalo je, da je tudi napol slepa. Kdaj pa kdaj je med divjim otepanjem vendarle zadela, zaslišal se je sočen, zadovoljiv tlesk in muho je odneslo po zraku do skalnate stene, ob kateri se je nekaj sežnjev pred vhodom v votlino raztreščila.

Iz gospejinega vedenja se je jasno videlo, da so to trenutki, za katere se splača živeti.

Arthur je nekaj časa spremljal to čudno predstavo iz vljudne razdalje, potem pa je blago pokašljal, da bi opozoril na svojo navzočnost. Ob vsej obzirnosti pa je prav zaradi tega kašlja na žalost vdihnil nekaj več tamkajšnjega ozračja, kot ga je bil dotlej navajen, pa se mu je tako zaletelo, da se je težko hropeč, dušeč in v solzah zgrudil ob skalnato steno. Lovil je sapo, vendar se je položaj z vsakim vdihom samo poslabšal. Vzdignilo se mu je, da je bruhnil, se skoraj zadavil in se zvalil na tla, se povaljal po svojem izmečku in še nekaj sežnjev dlje, potem pa se je končno skobacal na kolena in se hlipajoč splazil proti nekoliko znosnejšemu ozračju.

»Oprostite,« je rekel, ko je ujel vsaj malo sape. »Resnično mi je strašansko žal. Počutim se kot popoln tepec in ...« Nemočno je pomahal proti kupčku svojega bruhanja prav pred vhodom v votlino.

»Kaj naj rečem?« se je opravičeval. »Kaj sploh lahko rečem?«

S tem jo je končno opozoril nase. Nezaupljivo je pogledala proti njemu, vendar ga je, slepa kot je bila, komajda razločila od motne skalnate okolice.

Pomahal ji je in to je pomagalo. »Pozdravljeni,« je zaklical.

Opazila ga je, si nekaj zagodrnjala in se vrnila k svojim muham.

Iz tega, kako so se ob njenih gibih preusmerjali zračni tokovi, je postalo grozljivo očitno, da je poglavitni izvir smradu ona sama. Sušeči se mehurji, razpadajoča mrhovina in ogabna juha v kotlu so se po svojih najboljših močeh trudili, da bi opozorili nase, vendar je v tem kraljestvu vonjav nesporno vladala stara gospa.

Spet se ji je posrečil dober udarec. Muha je treščila v steno, da se ji je drobovje pocedilo po skali na način, ki se je starki, kolikor je lahko sploh videla tako daleč, zdel nadvse zadovoljiv.

Arthur se je negotovo skobacal na noge in se očedil s šopom suhe trave. Ni vedel, kako naj še naznani svoj prihod. Imelo ga je že, da bi se kar obrnil, vendar mu je bilo nerodno, da bi kar tako pustil svoje bruhanje pred vhodom v starkin dom. Tuhtal je, kaj naj napravi. Poskusil je nabrati še več trave, ki je v redkih posušenih šopih rasla tu in tam. Skrbelo ga je le, da ne bi v tamkajšnjem ozračju raje še kaj dodal k neprijetnemu kupčku, kot da bi ga počedil.

Ko je ravno tehtal v sebi, kako bi se najbolje lotil zadeve, je opazil, da mu skuša starka nekaj povedati.

»Oprostite?« je zaklical.

»Vprašala sem, če ti lahko kaj pomagam,« je odvrnila s tenkim, počenim glasom, da jo je komaj slišal.

»Eee, prišel sem vas vprašat za nasvet,« je zaklical nazaj in se pri tem počutil precej bedasto.

Obrnila se je in kratkovidno strmela v njegovo smer, potem pa je spet zamahnila za muho in jo zgrešila.

»O čem pa?« je vprašala.

»Oprostite, kako?«

»Vprašala sem, o čem,« je zavreščala.

»Ja,« je odgovoril Arthur, »tako bolj na splošno, veste. V brošuri piše -«

»Ha! V brošuri!« je starka izpljunila besedo. Kazalo je, da vihti svoj lopar precej na slepo.

Arthur je izvlekel pomečkano brošurico iz žepa. Pravzaprav ni vedel, zakaj. Sam jo je že prebral, starka pa, kot je lahko pričakoval, je niti ne bi hotela. Vseeno jo je odprl, da bi imel nekaj, čemur bi se lahko vsaj za trenutek zamišljeno namrščil. V brošurici so nakladali o starodavnih mističnih umetnostih vidcev in modrecev s Hawaliusa in močno pretiravali glede prenočitvenih možnosti v Hawalionu. Arthur je imel pri sebi še vedno tudi svoj izvod Štoparskega vodnika po Galaksiji, vendar je lahko vedno znova ugotovil samo, da postajajo navedbe vse bolj nejasne in paranoične in da vsebujejo vse več x-ov in dž-jev in ć -jev. Nekje je moralo biti nekaj narobe. Ali je bilo to v njegovem izvodu ali pa se je nekomu ali nečemu v samem osrčju Vodnikove organizacije čisto skisalo oziroma so se mu začeli prikazovati prividi, tega ni mogel ugotoviti. Karkoli je že bilo, zdaj mu je zaupal še manj kot prej, kar pomeni, da mu ni zaupal niti trohico in da ga je uporabljal le kot podlago, s katere je jedel sendviče, kadar je sedel na skali in v kaj strmel.

Ženska se je počasi namerila proti njemu. Poskušal je, ne da In bilo preočitno, presoditi smer vetra in se do njenega prihoda ustrezno prestaviti.

»Nasvet,« je rekla. »Nasvet, a?«

»Eeem, ja,« je rekel Arthur. »Ja. To se pravi -«

Spet se je namrščil nad knjižico, kot bi se hotel prepričati, da se ni zmotil pri branju in se po neumnosti znašel na napačnem planetu ali kaj takega. Pisalo je: »Prijazni domačini bodo z veseljem delili z vami vedenje in modrost starodavnikov. Pokukajte z njimi v skrivnostne vrtince preteklega in prihodnjega časa!« Priloženi so bili tudi kuponi, vendar je bilo Arthurja preveč sram, da bi jih zares izrezal in jih komu ponudil.

»Nasvet, a?« je ponovila starka. »Tako bolj na splošno, praviš. O čem? Kaj bi s svojim življenjem, nekaj takega?«

»Ja,« je pritrdil Arthur, »nekaj takega. Včasih imam s tem manjše težave, če naj povem čisto odkrito.« Obupno se je trudil, da bi z majcenimi poskoki ostal na njeni privetrni strani. Močno ga je presenetila, ko mu je na lepem pokazala hrbet in odkorakala v votlino.

»Moral mi boš pomagati s fotokopirnikom,« je rekla.

»Kaj?« je zazijal Arthur.

»S fotokopirnikom,« je potrpežljivo ponovila. »Pomagal mi boš, da ga izvlečeva na piano. Na sončno energijo je. Moram ga spravljati v votlino, da mi ga ne poserjejo ptiči.«

»Aha,« je rekel Arthur.

»Če bi bila na tvojem mestu, bi nekajkrat globoko vdihnila,« je zamrmrala in odtopotala v mračno ustje votline.

Arthur jo je ubogal. Tako zelo, da se je skoraj prenapihnil. Ko je začutil, da je pripravljen, je zadržal sapo in se pognal za starko.

Fotokopirnik je bil velika in nerodna škatla na vegastem vozičku. Stal je ravno na prehodu iz svetlobe v mrak. Kolesa so se trmasto obračala v vse strani hkrati, tla so bila groba in neravna.

»Skoči ven in se malo nadihaj,« je rekla stara gospa. Arthur je bil že čisto rdeč v obraz, ko ji je pomagal riniti voziček.

Olajšano ji je pokimal. Če njej ni nerodno zaradi tega, potem, tako je sklenil, tudi njemu ni treba biti. Stopil je pred vhod, nekajkrat zajel sapo in se vrnil vleč in rinit. Vse to je moral kar nekajkrat ponoviti, preden je bil stroj zunaj.

Tam so ga obsijali sončni žarki. Starka je izginila nazaj v votlino in prinesla nekakšne lisaste kovinske plošče, ki jih je priključila na stroj, da so zbirale sončno energijo.

Poškilila je proti nebu. Sonce je bilo kar svetlo, vendar je bil dan nekako megličast.

»Trajalo bo,« je rekla.

Arthur je povedal, da bo prav rad počakal.

Starica je zmignila z rameni in odtopotala k ognju. Vsebina pločevinastega kotliča je že povrevala. S palico je pobezala vanjo.

»Ne bi kaj malega pojužinal?« je vprašala.

»Sem že jedel, hvala,« je pohitel Arthur. »Res sem že, čisto zares.«

»Si kar mislim, da si,« je odvrnila stara gospa. Spet je pomešala s palico. Čez nekaj minut si je iz čorbe ulovila kos nečesa, ga opihala, da se je ohladil, in ga vtaknila v usta.

Nekaj časa je zamišljeno žvečila.

Potem je počasi odšepala h kupu kozlovske mrhovine in izpljunila svoj kos. Prav tako počasi je odšepala nazaj h kotlu. Hotela ga je sneti z nekakšnega trinožnega ogrodja, na katerem je visel.

»A vam lahko pomagam?« je vprašal Arthur in vljudno poskočil. Pohitel je k njej.

Skupaj sta snela kotel s stojala in ga počasi in nerodno odnesla po kratki brežini, ki je vodila od ustja votline do vrste pritlikavih, skrotovičenih dreves. Označevala so rob strme, a plitve hudourniške soteske, iz katere se je dvigala nova pahljača ogabnih vonjav.

»Pripravljen?« je vprašala stara gospa.

»Ja...« je pokimal Arthur, ne vedoč, zakaj.

»Ena,« je začela.

»Dve.«

»Tri,« je dokončala.

Arthur je zadnji hip doumel, kaj namerava. Skupaj sta vrgla vsebino kotliča v prepad.

Po eno- ali dveurnem molku je starka menila, da so sončne celice vsrkale že dovolj sončne svetlobe za pogon fotokopirnika, pa se je spet vrnila v votlino in nekaj brskala po njej. Nazadnje se je pojavila z nekaj listi papirja in jih je spustila skozi stroj.

Kopije je izročila Arthurju.

»To je, eem, to je torej vaš nasvet, je tako?« je vprašal Arthur, ko je negotovo listal po papirjih.

»Ne,« je odvrnila stara gospa. »To je zgodba mojega življenja. Vidiš, kakovost nasveta, ki ti ga kdo ponuja, lahko presojaš ..imo po kakovosti njegovega življenja. Če prebereš ta dokument, boš opazil, da sem podčrtala vse svoje pomembnejše odločitve v preteklosti, tako da so še posebno razločne. Vse so oštevilčene in povezane z navzkrižnimi opombami. Razumeš? Predlagam ti lahko samo, da si v morebitnih odločitvah vedno izbereš natanko nasprotno možnost od tiste, po kateri sem šla jaz, pa ti nemara na stara leta ne bo treba čemeti« - tu je premolknila, da si je dobro napolnila pljuča, potem pa je zatulila - »v smrdljivi votlini, kot je moja.«

Pograbila je teniški loparček, si zavihala rokav, odtopotala h kupu mrhovine in se z vso močjo in žarom spravila nad muhe.

Zadnje naselje, ki ga je Arthur obiskal, je bilo iz samih zelo visokih drogov. Tako visoki so bili, da s tal sploh ni bilo videti, kaj |e na vrhu, in Arthur je moral splezati kar na tri zapovrstjo, preden je našel takega, ki je imel na vrhu kaj več kot samo majhno ploščad, pokrito s ptičjimi iztrebki.

To ni bilo lahko. Do vrha si splezal po kratkih lesenih klinih, zabitih v stržen droga v počasni zavojnici. Turist, ki ne bi bil tako prizadeven kot Arthur, bi se zadovoljil z nekaj posnetki, potem pa bi zavil v prvo restavracijo z barom. Tam so prodajali tudi vse vrste posebno sladkih in slastnih čokoladnih rezin, da si jih jedel pred puščavniki. Vendar so, v glavnem tudi zaradi tega, puščavniki večinoma že odšli. Pravzaprav so odšli in odprli donosne centre za alternativno terapijo na nekaterih premožnejših svetovih v Severozahodnem galaktičnem rokavu, kjer je življenje lažje za faktor 17 milijonov, čokolada je pa sploh bajno dobra. Pokazalo se je, da puščavniki, takrat ko so se odločali za vzdržno življenje, zvečine še niso poznali čokolade. Pač pa jo je še predobro poznala večina pacientov v njihovih centrih za terapijo.

Na vrhu tretjega droga se je Arthur ustavil za kratek počitek. Bilo mu je zelo vroče in zmanjkovalo mu je sape, saj je bil vsak drog kakih petdeset ali šestdeset čevljev visok. Svet se je vrtoglavično zibal pod njim, vendar Arthurja to ni preveč motilo. Vedel je, da po logiki ne more umreti, dokler ne bo obiskal Stavromule Beta,[4] zato si je lahko privoščil precej sproščen odnos do skrajnje nevarnih položajev. Malo se mu je sicer vrtelo v glavi, ko je tako čepel petdeset čevljev visoko na vrhu droga in je bil povsod okoli njega sam zrak, vendar je s tem opravil tako, da si je privoščil sendvič. Ravno se je že hotel posvetiti preslikanemu izvodu prerokinjinega življenjepisa, ko ga je presenetil rahel kašelj nekje za hrbtom.

Obrnil se je tako nanagloma, da je izpustil sendvič, ki se je v zraku nekajkrat obrnil in precej manjši na pogled pristal na tleh.

Kakih trideset čevljev za Arthurjevim je stal še en drog in ta je bil edini v redkem gozdiču kakih treh ducatov drogov tudi zaseden. Zasedal pa ga je star mož, po vsem videzu sam zaseden s tako globokimi mislimi, da je bil ves namrščen.

»Oprostite,« je rekel Arthur. Mož ga ni opazil. Mogoče ga ni slišal. Rahel vetrič je ves čas spreminjal smer. Bilo je čisto naključje, da je Arthur zaslišal kašelj.

»Halo?« je zaklical Arthur. »Halo?«

Mož ga je le ošvrknil s pogledom. Bil je videti presenečen. Arthur ni mogel reči, ali je bil videti prijetno presenečen ali samo presenečen.

»Ali imate odprto?« je spet zaklical Arthur.

Mož se je nakremžil. Arthur ni vedel, ali hoče pokazati, da ga ni dobro slišal, ali da ga ne razume.

»Se bom oglasil,« je zavpil Arthur. »Počakajte me.«

Zlezel je z male ploščadi in se tako hitro spustil po zavojnici klinov, da se mu je ob pristanku na tleh kar vrtelo v glavi.

Nameril se je proti drogu, na katerem je sedel starec, pa je na lepem ugotovil, da je med spustom izgubil orientacijo in da zdaj ne ve več zatrdno, kateri drog je pravi.

Ogledal se je po opornih točkah in se odločil za pravi drog.

Splezal je nanj. Ni bil pravi.

»O prekleto,« se je pridušil. »Joj, oprostite!« je zaklical starcu, ki je bil zdaj natanko pred njim, oddaljen kakih štirideset čevljev. »Zgubil sem se. Samo minutko.« Hitro se je spustil dol, od napora in skrbi je skoraj zakuhal.

Ko se je sopeč in poteč povzpel na vrh droga, za katerega je bil prepričan, da je pravi, je lahko ugotovil samo to, da se gre mož, tako ali drugače, mance z njim.

»Kaj bi rad?« mu je jezno zavpil starec. Zdaj je sedel na vrhu droga, ki ga je Arthur zanesljivo prepoznal za tistega, na katerem je sam jedel sendvič.

»Kako pa ste prišli tja?« je vprašal ves zbegan.

»Misliš, da ti bom kar takole izdal tisto, zaradi česar sem sam presedel vrh droga štirideset pomladi, poletij in jeseni?«

»Kaj pa zime?«

»Kaj zime?«

»Mar pozimi ne sedite na drogu?«

»Samo zato, ker sem presedel na drogu večino življenja,« je rekel mož, »še ni rečeno, da sem tepec. Čez zimo grem na jug. Imam hišico na obali. Tam sedim na dimniku.«

»Bi imeli kak nasvet za popotnika?«

»Ja. Dobodi si hišico na obali.«

»Že razumem.«

Možak se je zastrmel čez razgreto, izsušeno pokrajino. S svojega mesta je Arthur ravno še lahko videl starko pred votlino kot drobno postavko, ki poskakuje in mlati po muhah.

»Ali jo vidiš?« je na lepem zaklical mož.

»Ja,« je odgovoril Arthur. »Tudi pri njej sem bil.«

»Ta pa res figo ve! Hišico na obali sem dobil, ker je ona ni marala. Kaj ti je pa svetovala?«

»Naj se v vsem ravnam natanko nasprotno kot ona.«

»Z drugimi besedami, dobi si hišico na obali.«

»Najbrž res,« je rekel Arthur. »No ja, mogoče si jo pa bom.«

»Hmmmm.«

Smrdljiva vročica je valovila tja do obzorja.

»Še kakšen nasvet?« je vprašal Arthur. »Še kaj, kar ni v zvezi z nepremičninami?«

»Hišica na obali ni samo nepremičnina. Je tudi stanje duha,« je odgovoril mož. Obrnil se je k Arthurju.

Začuda je bil zdaj njegov obraz oddaljen samo nekaj čevljev. V celem vzeto je bil možak čisto normalno oblikovan, vendar je njegovo telo po turško sedelo na štirideset čevljev oddaljenem drogu, njegov obraz pa je bil dva čevlja od Arthurjevega. Ne da bi premaknil glavo in ne da bi bilo videti, kot da počne nekaj čudnega, je vstal in se prestopil na vrh drugega droga. Ali je to od vročine, je razmišljal Arthur, ali pa je zanj prostor oblikovan čisto drugače.

»Hišica na obali,« je povzel mož, »sploh ni nujno na obali. Četudi najboljše praviloma so. Radi se zbiramo,« je nadaljeval, »ob robnih pogojih.«

»A res?« se je zavzel Arthur.

»Kjer se kopno stika z vodo. Kjer se zemlja stika z zrakom. Kjer se telo stika z dušo. Kjer se prostor stika s časom. Radi se zadržujemo na eni strani stika in gledamo na drugo stran«.

Arthur je bil kot začaran. To je bilo natanko tisto, kar je obljubljala brošurica. Spoznal je človeka, ki se zna gibati v nekakšnem escherjanskem prostoru in izreka globoka spoznanja o vseh mogočih stvareh.

Za živce je bilo pa vendarle naporno. Mož se je zdaj prestopal z droga na tla, s tal na drog, pa z droga na drog in z droga do obzorja in nazaj; poljubno se je poigraval z Arthurjevim prostorskim vesoljem. »Prosim, nehajte!« je zaprosil Arthur.

»Ne preneseš, kaj?« je rekel možak. Brez najmanjšega giba se je vrnil na drog kakih štirideset čevljev pred Arthurjem in tam križem nog obsedel. »Prišel si po nasvet, ne preneseš pa ničesar, kar ti ni že znano. Hmmm. Torej ti bo treba povedati kaj takega, kar že veš, samo da se bo slišalo kot novost, a? No ja, običajna roba.« Zavzdihnil je in se otožno zažmuril v daljavo.

»Odkod pa si, fant?« je vprašal.

Arthur je hotel biti zvit. Sit je bil že tega, da ga je prav vsakdo, ki ga je srečal, imel za popolnega bedaka. »Veste kaj,« je rekel. »Vi ste videc. Kaj če bi vi povedali?«

Starec je spet zavzdihnil. »To sem vprašal,« je rekel in si šel z roko okoli glave, »samo zaradi konverzacije.« Ko se je roka spet pojavila spredaj, se mu je na iztegnjenem kazalcu vrtela majhna Zemlja. Brez pomote. Potem jo je spet spravil. Arthur je obsedel, kot bi ga strela.

»Kako ste to -?«

»Ne morem ti povedati.«

»Zakaj ne? Od tako daleč sem pripotoval.«

»Ti ne moreš videti tega, kar vidim jaz, ker vidiš to, kar vidiš ti. Ne moreš vedeti tega, kar vem jaz, ker veš to, kar veš ti. Kar jaz vidim in kar vem, se ne more dodati k temu, kar vidiš ti in kar veš ti, ker to dvoje ni istovrstno. Tudi ne more nadomestiti tega, kar vidiš ti in kar veš ti, ker bi bil potem nadomeščen ti sam.«

»Samo malo, da si tole zapišem,« je ves zagret zaklical Arthur in lovil po žepu košček svinčnika.

»Saj si lahko vzameš izvod v vesoljskem pristanišču,« je rekel starec. »Tam imajo cele skladovnice te robe.«

»Oh,« je nekoliko razočaran vzdihnil Arthur. »Kaj bi se dalo dobiti kaj, kar bi bilo nekoliko določneje namenjeno meni osebno?«

»Vse, kar vidiš ali slišiš ali občutiš na kakršenkoli način, je namenjeno osebno tebi. Vesolje si ustvarjaš, s tem ko ga dojemaš, zato je vse, kar v tem vesolju dojameš, namenjeno osebno tebi.«

Arthur ga je nezaupljivo pogledal. »Lahko tudi to dobim v pristanišču?« je vprašal.

»Poglej,« je odgovoril starec.

»V brošurici piše,« je začel Arthur in jo izvlekel iz žepa ter začel listati po njej, »da lahko dobim posebno molitev, ukrojeno nalašč zame in za moje potrebe.«

»Pa naj bo,« je odvrnil starec. »Tule je tvoja molitev. Imaš svinčnik?«

»Imam,« je pokimal Arthur.

»Takole gre. Da vidimo: ,Obvaruj me, da bi vedel, česar mi ni treba vedeti. Obvaruj me, da bi vedel, da obstajajo stvari, ki bi jih lahko vedel, pa jih ne vem. Obvaruj me, da bi vedel, da sem se odločil za nevednost o stvareh, za katere nočem vedeti. Amen.' To je to. Tako ali tako si to na tihem že moliš sam pri sebi, torej je vseeno, če izrečeš tudi na glas.«

»Hmmm,« je rekel Arthur. »No ja, hvala -«

»Še ena zelo važna molitev sodi zraven,« je nadaljeval starec, »raje si zapiši tudi to.«

»Prav.«

»Takole gre: ,Gospod, gospod, gospod...' Najbolje bo, da vtakneva noter tudi to. Za vsak slučaj. Nikoli se ne ve. ,Gospod, gospod, gospod. Obvaruj me pred posledicami prejšnje molitve. Amen.' Tako. Večina težav, ki si jih ljudje nakopljejo v življenju, pride od tega, ker so izpustili zadnji del.«

»Ste kdaj slišali za kraj z imenom Stavromula Beta?« je vprašal Arthur.

»Ne.«

»No, najlepša hvala za vso pomoč,« je rekel Arthur.

»Ni za kaj,« je odvrnil mož na drogu in izginil.

10

Ford se je zaletel v vrata glavnega urednika, se zvil v klobčič, takoj ko se je okvir že drugič zlomil in vdal, se zakotalil čez sobo proti elegantnemu sivemu kavču iz mečkanega usnja in si za njim vzpostavil oporišče svojih strateških operacij.

Takšen je bil vsaj načrt.

Na žalost pa elegantnega sivega kavča iz mečkanega usnja sploh ni bilo. Le odkod, je pomislil, ko se je še v zraku preobrnil, preokrenil, vrgel na tla in se pognal v kritje za Harlovo pisalno mizo, ljudem ta brezglava obsedenost, da si vsakih pet minut preurejajo svoje pisarne?

Le čemu jim je treba nadomeščati še popolnoma uporaben, čeravno že malce obledel siv kavč iz mečkanega usnja z nečim, kar je videti kot majhen tank?

In kdo je ta grdavš s prenosno raketno rampo na rami? Kdo iz glavne pisarne? Nemogoče. Glavna pisarna je vendar tu. Vsaj bila je glavna pisarna Vodnika. In sam Zarquon vedi, od kod so se vzeli ti tipi od InfiniDima. Gotovo ne iz kakih sončnih krajev, sodeč po polžji barvi in teksturi njihove polti. Tu mora biti nekaj narobe, je pomislil Ford. Ljudje od Vodnika bi morali biti iz sončnih krajev.

V resnici jih je bilo še več in vsi so bili videti dosti močneje oboroženi in oklopljeni, kot bi pričakoval od običajnih poslovnih ljudi, ne glede na dokaj grobe metode današnjega poslovnega sveta.

V svoji oceni položaja je Ford do sem napravil že precej podmen, kajpada. Privzel je, da so ti robavsi s polžjo poltjo in bikovskimi vratovi nekako povezani z InfiniDimom, vendar je bil ta privzetek popolnoma smiseln in Ford je bil kar ponosen nanj, kajti tipi so na svojih oklepih res nosili oznake »InfiniDim«. Ni pa se mogel otresti suma, da tu ne gre za poslovni sestanek. In prav tako se ni mogel otresti občutka, da so mu ti polžaki nekako znani. Znani, vendar v neprepoznavni preobleki.

Kakorkoli, zdaj je bil v sobi že dobre dve in pol sekunde in pomislil je, da bi bil čas za kako ustvarjalno potezo. Lahko bi si dobil talca. Ja, to bi bilo dobro.

Van Harl je sedel ves bled in pretresen v svojem naslanjaču. Verjetno ga je poleg grde buške na zatilju doletela tudi slaba novica ali dve. Ford je planil na noge in ga v skoku zgrabil.

Pod pretvezo, da si ga skuša spraviti v čvrst dvojni navzkrižni podlahtni prijem, mu je neopazno spustil Ident-I-Ko v notranji žep.

Tombola!

Opravil je, po kar je prišel. Zdaj si je moral samo še pričvekati prost izhod.

»No,« je rekel. »Jaz bi...« Zmanjkalo mu je.

Dolgin s prenosno raketno rampo se je zasukal proti Fordu Prefectu in si ga vzel na muho, kar se je Fordu, kakorkoli je že obrnil, zdelo obupno neodgovorno.

»Jaz...« je spet začel, potem pa se je po trenutnem vzgibu izmaknil.

Oglušujoče je zagrmelo, ko so iz zadnjega konca rampe bruhnili plameni, iz sprednjega pa raketa.

Sinila je mimo Forda in treščila v veliko celostensko okno, ki je zavalovilo navzven in se pod udarcem eksplozije sesulo v milijone drobcev. Orjaški udarni valovi pritiska in groma so prečesali sobo in pometli skozi okno nekaj stolov, omaro za spise in varnostnega robota Colina.

Ah! Torej le ni čisto odporno proti raketnim napadom, je pomislil Ford. Nekdo bi moral nekomu naviti ušesa zaradi tega. Razmotal se je s Harla in se poskusil odločiti, v katero smer bi zbežal.

Bil je obkoljen.

Orjak z raketno rampo se je pripravljal na nov strel.

Ford ni imel najmanjšega pojma, kaj naj stori.

»Poglejte,« je začel strogo. Ni bil prepričan, da bo s takimle »Poglejte« in s strogim glasom prišel posebno daleč, pri čemer tudi čas ni bil na njegovi strani. K vragu, je pomislil, samo enkrat si mlad, in se je vrgel skozi okno. Tako je obdržal na svoji strani vsaj element presenečenja.

11

Prvo, kar bi moral napraviti, je malodušno ugotovil Arthur Dent, je to, da bi si moral ustvariti življenje. To je pomenilo, da si je moral najti planet, na katerem bi si ga lahko ustvaril. Planet bi moral biti tak, da bi na njem lahko dihal in da bi lahko vstal in se usedel brez posebnega težnostnega nelagodja. In tak, kjer bi bila splošna kislost sorazmerno nizka in kjer rastline niso ravno preveč popadljive.

»Zoprno mi je, da sem glede tega tako antropičen,« je zaupal rudnemu bitju za delovno mizo v Naselitveni posvetovalnici na Pintletonu Alfa, »vendar bi res rad živel nekje, kjer so med drugim ljudje vsaj približno takšni kot jaz. Saj razumete. Nekako človeški.«

Čudna stvar za pultom je pomahala z nekaterimi od svojih čudnejših izrastkov in videti je bilo, da jo je ta želja prizadela. Scedila in sklokotala se je s stola, se počasi prepedičila čez sobo, pogoltnila kovinsko kartotečno omaro in potem z junaškim rigom izpljunila ustrezni predal. Iz ušesa se ji je iztegnil par lesketavih tipalk, z njimi je izvlekla iz predala nekaj kartic, spet posrkala predal in izkolenila omaro. Prepedičila se je nazaj k mizi, se scedila nazaj na stol in tlesknila kartice na mizo.

»Bi ti bilo všeč kaj od tega?« je vprašala.

Arthur je živčno polistal po vlažnolepkih papirjih. Nedvomno ga je zaneslo v enega bolj zaostalih predelov Galaksije in nekam levo glede na vesolje, ki ga je poznal in prepoznaval. Na mestu, kjer bi moral biti njegov dom, je plaval zagoveden gnil planetič, ki se je utapljal v dežju, obljuden z robavsi in močvirskimi praseti. Celo Štoparski vodnik po Galaksiji je tu deloval samo v občasnih krčih, zato se je tudi moral zatekati k takimle poizvedbam v takihle uradih. Vsakikrat pa je povprašal tudi za Stavromulo Beta, vendar še nikjer niso slišali za tak planet.

Predlagani svetovi so bili videti precej obupni. Ponujali so mu prav malo, ker jim tudi on ni mogel ponuditi skoraj nič. Svoj čas ga je močno prizadelo spoznanje, da sam, čeravno izhaja iz sveta, ki je poznal avtomobile in računalnike in balet in armagnac, za nobeno teh stvari ne ve, kako zares deluje. Ničesar od tega ne bi znal napraviti. Prepuščen sam sebi ne bi znal sestaviti niti pražilnika za kruh. Zmogel si je napraviti sendvič in to je bilo vse. Za veščine, ki jih je obvladal, ni bilo velikega povpraševanja.

Pogum mu je upadel. To ga je presenetilo, ker je mislil, da je že tako na dnu, kot je sploh mogoče. Za trenutek je zaprl oči. Tako zelo si je želel domov. Tako zelo si je želel, da njegov domači planet, prava Zemlja, na kateri je odrastel, ne bi bil uničen. Tako zelo si je želel, da se ne bi zgodilo nič od tega, kar se je. Tako zelo si je želel, da bi, ko bi spet odprl oči, stal na pragu svoje kočice v Zahodni deželi v Angliji, da bi sonce sijalo na zelene griče, da bi na dovozni poti zagledal poštni dostavnik, v vrtu bi cvetele narcise, pivnica v daljavi pa bi se ravno odpirala za kosilo. Tako zelo si je želel, da bi si odnesel časopis v pivnico in ga prebral ob vrčku grenkega. Tako zelo si je želel križanke. Tako zelo si je želel, da bi spet enkrat brezupno obtičal pri 17 vodoravno.

Odprl je oči.

Čudna stvar je nasajeno utripala in tapkala s panožico po mizi.

Arthur je zmajal z glavo in se posvetil naslednji kartici.

Obupno, je pomislil. Naslednja.

Skrajno obupno. Še naslednja.

Oh ... To pa je že nekaj.

Planetu je bilo ime Bartledan. Imel je kisik. Imel je zelene griče. Imel je celo, kot je kazalo, slovito književno kulturo. Kar pa je Arthurja najbolj pritegnilo, je bila slika gručice Bartledancev, ki so stali na vaškem trgu in se nasmihali v kamero.

»Ah,« je rekel in pokazal sliko čudnemu bitju za mizo.

Oči na pecljih so se zavrtele in se nekajkrat povaljale gor in dol po sliki, da je za njimi ostala svetlikajoča se sluznata sled.

»Ja,« je z gnusom spregovorilo bitje, »res so videti natanko taki kot ti.«

Arthur se je preselil na Bartledan in si z denarjem, ki ga je zaslužil s prodajo nohtnih odrezkov in sline neki banki za DNK, kupil sobico v vasi, ki jo je videl na sliki. Bilo je prav prijetno. Zrak je bil kot balzam. Ljudje so mu bili podobni in prav nič jih ni motilo, da se je vselil mednje. Z ničimer ga niso napadli. Kupil si je nekaj oblek in omaro, v katero jih je spravil.

Uredil si je življenje. Zdaj si je moral najti v njem le še cilj.

Sprva je posedal doma in bral. Vendar mu bartledanska književnost, kakorkoli je že slovela v tem galaktičnem odseku po svoji prodornosti in milini, ni zmogla zbuditi dovolj trajnega zanimanja. Težava je bila v tem, da pravzaprav ni govorila o človeških bitjih. In ne o njihovih željah. Bitja z Bartledana so bila na pogled izredno podobna človeškim bitjem, če pa ste komu od njih voščili »Dober večer«, se je rahlo presenečen ogledal okrog sebe, povohal po zraku in rekel, ja, nemara bi se pa res lahko reklo, da je kar dober ta večer, ko ste že ravno omenili.

»Ne, hotel sem reči, da vam želim dober večer,« je odgovarjal, oziroma je sprva odgovarjal Arthur. Kmalu se je namreč naučil, da se je takim pogovorom bolje izogniti. »Hočem reči, da upam, da boste imeli dober večer,« je pristavljal.

Še večje začudenje.

»Želim?« je nazadnje z izrazom vljudne osuplosti zinil Bartledanec.

»Emm, ja,« je odgovarjal Arthur, »izražam samo upanje, da...«

»Upanje?«

»Ja.«

»Kaj pa je upanje?«

Dobro vprašanje, si je mislil Arthur in se umaknil v svojo sobo, da bi premislil.

Po eni strani je lahko samo s spoštovanjem pritrdil temu, kar se je naučil o bartledanskem pogledu na vesolje, da je vesolje namreč to, kar je, pa če vam je všeč ali ne. Po drugi strani pa ni mogel mimo občutka, da življenje brez hrepenenja po čem, brez sleherne želje ali upanja, sploh ni naravno.

Naravno. V tem grmu tiči zajec.

Že davno je spoznal, da cela vrsta reči, ki so se mu zdele naravne, na primer kupovanje daril za božič, ustavljanje pred rdečo lučjo ali prosto padanje z 32 čevlji na kvadratno sekundo, ni nič več kot navada z njegovega domačega sveta in da ni nujno, da velja enako tudi drugod; da pa si ne bi želel - to res ne more biti naravno, kajne? To bi bilo, kot da ne bi dihal.

Dihanje je bilo še drugo opravilo, ki ga Bartledanci niso poznali, navkljub vsemu kisiku v ozračju. Kar stali so in nič. Včasih so tudi tekali in igrali mrežno košarko in podobne reči (ne da bi si pri tem želeli zmagati, se razume - igrali so pač in kdor je zmagal, je zmagal), dihali pa v resnici niso nikoli. Kakor že, ni jim bilo treba. Arthur je prav hitro spoznal, da je zanj igranje mrežne košarke z njimi preveč grozljiva izkušnja. Čeprav so bili videti kot ljudje in so se premikali in oglašali kot ljudje, niso dihali in si ničesar niso želeli.

Arthur pa pravzaprav ves dan ni počel drugega, kot da je dihal in si česa želel. Včasih si je česa zaželel tako močno, da se mu je dihanje čezmerno pospešilo in je moral za kratek čas leči. Sam. V svoji mali sobici. Tako daleč od sveta, kjer je bil rojen, da mu možgani niso mogli prebaviti ustrezno velikih števil, ne da bi pri priči otrpnili.

O tem raje ni premišljeval. Rajši je sedel in bral - oziroma bi bral, ko bi bilo kaj, kar bi bilo branja vredno. Vendar si v bartledanskih zgodbah nihče ni nikdar ničesar zaželel. Niti kozarca vode ne. Jasno, tega bi si že prinesli, če bi bili žejni, če pa se ga ne bi dalo dobiti, ne bi več mislili na to. Arthur je ravno prebral celo knjigo, v kateri je glavni junak v teku tedna opravil nekaj vrtnih del, preigral precej mrežne košarke, pomagal pri popravilu ceste, spočel svoji ženi otroka in nato tik pred zadnjim poglavjem nepričakovano umrl. Arthur se je ves ogorčen prekopal nazaj skozi celo knjigo, dokler ni nazadnje v drugem poglavju našel bežne omembe o nekakšnih težavah z vodovodno napeljavo. In to je bilo vse. Tip je pač umrl. Se zgodi.

To ni bil niti vrhunec pripovedi, saj ga sploh ni bilo. Junak je umrl nekje na tretjini predzadnjega poglavja, preostanek pa je bil posvečen nadaljnjemu popravljanju cest. Knjiga se je končala natanko ob stotisoči besedi, ker so na Bartledanu knjige pač tako dolge.

Arthur je zagnal knjigo v kot, prodal sobo in odpotoval. Z vso ihto se je spet prepustil potovanjem in prodajal več in več sline, nohtov, krvi, las, kar je že kdo hotel, za vozovnice. Za seme, je ugotovil, si je lahko privoščil celo prvi razred. Nikjer se ni ustalil, obstajal je samo v hermetičnem, polmračnem svetu kabin na hiperprostorskih ladjah, kjer je jedel, pil, spal in gledal filme, v vesoljskih pristaniščih pa se je ustavljal samo toliko, da je daroval novo količino DNK in ujel nov transgalaktični polet. Čakal in čakal je, da se pripeti nova nezgoda.

Težava s poskusom, da bi se udeležili pravšnje nezgode, je, da se tega ne da. »Nezgoda« namreč pomeni nekaj drugega. In nezgoda, ki se je nazadnje pripetila, ni bila v skladu z njegovimi načrti. Ladja, na kateri je bil, je odbipnila v hiperprostor, se grozotno poblisnila na devetinsedemdesetih različnih točkah v Galaksiji naenkrat, utrpela nepredviden težnostni privlek neoznačenega planeta na eni od njih, se ujela v njegovo zunanjo atmosfero in se med tuljenjem in pokanjem zarila vanjo.

Ladijski sistemi so vso pot med padanjem zatrjevali, da je vse v najlepšem redu in pod nadzorom, dokler ni ob tem, ko je ladjo zgrabil poslednji vrtoglavi vrtež, ko je divje zaorala pol milje dolgo brazdo skozi gozd in se nazadnje razletela v kipečo ognjeno kroglo, le postalo jasno, da to ne more biti res.

Ogenj je zajel ves gozd in se razžarel v noč, potem pa se je lično pogasil, tako kot je zdaj zakonsko predpisano za vse nepredvidene požare nad določeno velikostjo. Kmalu za tem so tu pa tam zažareli manjši ognji, kakor so se po svoje in ob svojem času razleteli različni kosi razbitin. Potem so se pogasili tudi ti.

Arthur Dent, po zaslugi obupnega dolgčasa neskončnih medzvezdnih potovanj edino živo bitje na krovu, ki se je zares seznanilo z ladijskimi varnostnimi merami ob nepredvidenem pristanku, je tudi edini preživel. Omotičen, polomljen in ves v krvi je obležal v nekakšnem rožnatem puhastem kokonu, ki je bil ves popisan z »Želimo vam prijeten dan« v več kot tri tisoč različnih jezikih.

Črne, rjoveče tišine so se vrtoglavo podile skozi njegovo razrahljano zavest. Z nekakšno v usodo vdano gotovostjo je vedel, da bo preživel, saj še ni bil na Stavromuli Beta.

Po celi večnosti teme in bolečine se je medlo zavedel tihih postav, ki so ga obkrožile.

12

Ford se je prekopicnil po zraku v oblaku steklenih drobcev in delcev pohištva. Spet enkrat ni resno premislil zadeve do kraja in pač ukrepal po trenutnem navdihu, da bi si pridobil čas. Od prej je vedel, kako je v trenutkih resnejših kriz dostikrat zelo koristno, da se človeku pred očmi odvrti celo življenje. To je priložnost, da človek ponovno preudari to in ono, da vidi stvari v drugačni perspektivi, včasih pa se mu ponudi celo ključna iztočnica za nadaljnje ukrepanje.

Od spodaj so mu nasproti drvela tla s hitrostjo tridesetih čevljev v sekundi, vendar je sklenil, da se bo s tem problemom ukvarjal, ko bo čas za to. Lepo po vrsti.

Aha, prihaja. Otroštvo. Brezzvezna roba, poznal jo je že od prej. Slike so se mu vrstile pred očmi. Dolgčas na Betelgezi V. Zaphod Beeblebrox, ko je bil otrok. Ja, to je že poznal. Želel si je, da bi imel v možganih tudi gumb za hitro previjanje. Sedemnajsti rojstni dan, ko je prejel svojo prvo brisačo. Dajmo, dajmo.

Obračal se je in vrtel, zrak na tej višini je bil pravi ledeni šok za pljuča. Trudil se je, da ne bi vdihaval stekla.

Prva medplanetna potovanja. Oh, za Zarkovo voljo, a je to zdaj nekakšen usran potopisni dokumentarec za predfilm! Prvi začetki pri Vodniku.

Ah!

To so bili časi. Začeli so v kolibi na atolu Bwenelli na Fanalli, še preden so si jo zvertlili Riktanarqali in Donquedi. Pol ducata tipov, nekaj brisač, kupček nadvse zapletenih digitalnih napravic, in kar je bilo najvažnejše, veliko veliko sanjarij. Ne. Najvažnejša je bila obilica fanallskega ruma. Če smo absolutno natančni, absolutno najvažnejša stvar je bil stari džanks, potem fanallski rum in določene plaže na atolu, kamor so zahajala domača dekleta, ampak tudi sanje so bile važne. Le kaj se je zgodilo z njimi?

Ni se mogel prav spomniti, o čem so pravzaprav sanjali, ampak takrat se jim je to zdelo neznansko važno. V teh sanjah gotovo ni bilo tega orjaškega poslovnega nebotičnika, s katerega je zdaj padal. Vse to se je pojavilo, ko se je del prvotne skupine ustalil in podlegel lakomnosti, medtem ko so on sam in še nekateri drugi ostali na terenu, štopali in raziskovali in se sčasoma vse bolj odtujili poslovni mori, v katero se je Vodnik neizogibno prelevil, in arhitektonski pošasti, v kateri se je naselil. Kje so ostale vse sanje? Spomnil se je vseh podjetniških pravnikov, ki so zavzeli polovico zgradbe, vseh »operativcev«, ki so napolnili spodnja nadstropja, pa vseh področnih urednikov in njihovih tajnic, pa odvetnikov tajnic in njihovih tajnic, in, najhujših od vseh, računovodij in tistih v oddelku za trženje.

Napol ga je imelo, da bi se kar prepustil padanju. Takole bi jih vse skupaj nasadil na prst.

Ravno je preletel sedemnajsto nadstropje, kjer je kraljeval oddelek za trženje. Tolpa pijancev, ki se prepirajo o tem, kakšne barve naj bi bil Vodnik, in ki znajo biti neskončno in neomajno pametni, potem ko je bitka že mimo. Če bi kdo od njih v tem trenutku slučajno pogledal skozi okno, bi bil nedvomno lahko močno presenečen ob pogledu na Forda Prefecta, ki leti mimo njega gotovi smrti nasproti in mu pri tem maha z iztegnjenim sredincem.

Šestnajsto nadstropje. Področni uredniki. Pankrti. Kako je že bilo s tistim poročilom, ki so mu ga porezali. Petnajst let raziskav z enega samega planeta so sesuli v vsega dve besedi »Pretežno neškodljiva«. Na prst še z njimi!

Petnajsto nadstropje. Uprava za logistiko, karkoli naj bi to že bilo. In vsi imajo velike avtomobile. Saj, je pomislil, to naj bi bilo to.

Štirinajsto nadstropje. Kadrovska. V nenadnem preblisku je posumil, da so bili prav ti tisti, ki so skuhali njegovo petnajstletno izgnanstvo, da se je Vodnik medtem prelevil v podjetniški monolit (pravzaprav duolit - ne smemo pozabiti pravnikov), kakršen je danes.

Trinajsto nadstropje. Raziskave in razvoj.

Počakaj malo.

Trinajsto nadstropje.

Zdaj je moral misliti že kar hitro, kajti položaj je postajal nekoliko neodložljiv.

Nenadoma se je spomnil prikazne table v dvigalu. Saj ni imela trinajstega nadstropja. Takrat se s tem ni ukvarjal, kajti potem, ko je preživel petnajst let na zaostalem planetu Zemlja, kjer je vladalo vraževerje glede številke trinajst, se ni več čudil, če se je znašel v stavbi, kjer za označevanje nadstropij te številke niso uporabljali. Tu pa vendar ni razloga za to.

Okna v trinajstem nadstropju, si ni mogel kaj, da ne bi opazil, ko je švignil mimo, so bila zatemnjena.

Le kaj se dogaja tam notri? Začel se je spominjati stvari, ki mu jih je omenil Harl. Novi, večdimenzionalni Vodnik, razširjen po neskončnem številu vesolij. Slišati je bilo, vsaj iz Harlovih ust, kot prismojena brezzveznost, ki so jo nasanjali v trženju s podporo računovodstva. Če pa je kaj bolj res, kot se zdi, je to zelo nora in nevarna zamisel. Je tudi resnična? Kaj se dogaja za zatemnjenimi okni nedostopnega trinajstega nadstropja?

Najprej ga je preplavil naraščajoč val radovednosti, takoj nato pa naraščajoč val panike. S tem je bil spisek naraščajočih občutkov zaključen. Vsi drugi občutki so bili v zelo naglem padanju. Res se je že moral preusmeriti v razmislek, kako bo iz tega položaja izvlekel celo kožo.

Ošinil je tla pod seboj. Kakih sto čevljev niže so vrveli ljudje, nekateri so v pričakovanju že pogledovali navzgor. In spraznili prostor zanj. Pri tem so začasno prekinili celo čudovit in skrajno bedast lov na vazgeca.

Bilo mu je zoprno, da jih bo razočaral, vendar je, ne da bi ga bil prej opazil, samo dva čevlja pod njim plaval Colin. Robotek ga je očitno veselo poplesujoč spremljal in ga čakal, da bo odločil, kaj storiti.

»Colin!« je bevsknil Ford.

Colin se ni odzval. Ford je ves zledenel. Potem se je v hipu spomnil, da Colinu vendar ni povedal, da mu je tako ime.

»Pridi sem!« je bevsknil.

Colin se je prigugal vštric njega. Vožnja mu je bila neznansko všeč in upal je, da je Fordu tudi.

Potem se mu je svet hipoma stemnil, ker ga je ovila Fordova brisača. Takojci je začutil, da je postal mnogo, mnogo težji. Ves ginjen in navdušen je sprejel izziv, s katerim ga je obdaril Ford. Le tega si ni bil gotov, če bo zmogel.

Brisača je visela čez Colina, Ford pa je visel na brisači in se krčevito oprijemal njenih robov. Drugim štoparjem se je zdelo primerno, da svoje brisače preuredijo na čudne načine, v njihovo tkanino so všili vsa mogoča skrivnostna orodja in pripomočke in celo računalniško opremo. Ford je bil glede tega čistun. Rad je Imel stvari karseda preproste. Uporabljal je običajno brisačo iz običajne trgovine za gospodinjsko perilo. Obdržala je celo nekakšen modro-rožnat cvetlični vzorec, navzlic njegovim vztrajnim naporom, da bi jo obelil in ožmikal med kamni. Vanjo je bilo vtkanih le nekaj žičk in košček gibke pisalne paličice, eden od vogalov pa je bil tudi prepojen s hranilnimi snovmi, ki bi jih lahko sesal v hudi stiski; drugače pa je bila to preprosta brisača, s katero si si lahko še vedno otrl obraz.

Edina resna sprememba, za katero ga je uspel nagovoriti prijatelj, so bili okrepljeni robovi.

Ford se jih je držal kot manijak.

Še vedno sta se spuščala, vendar z zmanjšano hitrostjo.

»Gor, Colin!« je zatulil.

Nič..

»Tvoje ime,« je zavpil Ford, »je Colin. Če torej zavpijem 'Gor, Colin!', pomeni, da moraš ti, Colin, gor. Razumel? Gor, Colin!«

Nič. Pravzaprav samo pridušeno Colinovo hropenje. Ford je bil v skrbeh. Zdaj sta se spuščala prav počasi, toda Ford je bil v skrbeh zaradi sorte ljudi, ki so se, kot je videl, zbrali na tleh pod njim. Prijazni domačini iz lova na vazgeca so se porazgubili, krepki, težki polžasti grobijani z bikovskimi vratovi in raketnimi rampami pa so vznikali, kot se reče, iz praznega niča. Prazni nič je, kot dobro vedo vsi izkušeni galaktični popotniki, do vrha naphan z večdimenzionalnimi zapletenostmi.

»Gor,« je spet zatulil Ford. »Gor! Colin, gor!«

Colin je ječal in se napenjal. Zdaj sta več ali manj lebdela na mestu. Ford je imel občutek, da se mu bodo zdaj zdaj odlomili prsti.

»Gor!«

Ostala sta na mestu.

»Gor, gor, gor!«

Polžak se je pripravljal, da bi ga sestrelil z raketo. Ford skoraj ni mogel verjeti očem. V praznem zraku je visel z brisače, polžak pa se je pripravljal, da ga sestreli. Pošle so mu že vse zamisli o tem, kaj naj stori, in začenjalo ga je resno skrbeti.

V stiskah, kakršna je bila ta, se je običajno obrnil za nasvet k Vodniku, pa če je bil ta še tako zmuzljiv ali nesramen; vendar zdaj ni bil primeren trenutek, da bi segel v žep. In Vodnik po vsem sodeč ni bil več prijatelj in zaveznik, ampak izvir nevarnosti. Tule je visel prav pred Vodnikovimi pisarnami, za Zarkovo voljo, v življenjski nevarnosti zaradi ljudi, ki so si prilastili vse skupaj. Le kaj se je zgodilo z vsemi sanjami, ki se jih je tako medlo spominjal z atola Bwenelli? Morali bi pustiti vse tako, kot je bilo. Ostati na plaži. Se ljubiti z dobrimi ženskami. Jesti ribe. Saj bi moral sam vedeti, da je nekaj narobe, brž ko so začeli obešati koncertne klavirje nad ribnik z morskimi pošastmi v glavni veži. Navdal ga je občutek popolne zgubljenosti in osamljenosti. Bolečina v prstih ga je žgala kot živ ogenj. In tudi gleženj ga je še vedno skelel.

Oh, hvala, gleženj, je grenko pomislil. Hvala, da prav zdajle prihajaš s svojimi težavami. Najbrž bi se počutil bolje po prijetno topli kopeli, kaj? Ali pa bi hotel vsaj...

Porodila se mu je ideja.

Oboroženi polžak si je zadegal raketno rampo na ramo. Raketa je bila najbrž programirana, da je sledila vsemu, kar ji je v gibanju prekrižalo pot.

Ford se je trudil, da se ne bi potil, ker je čutil, da mu robovi brisače polzijo iz prijema.

S palcem zdrave noge je sunil v peto čevlja na boleči nogi.

»Gor, hudiča!« je nemočno zamrmral Colinu, ki se je dobrovoljno napenjal, vzdigniti pa se ni mogel. Ford si je rahljal čevelj.

Poskušal je ujeti natanko pravi trenutek, pa ni imelo pomena. Treba je bilo ukrepati. Imel je vsega en poskus pa konec. Zdaj si je že osvobodil peto iz čevlja. Zviti gleženj je začutil majhno olajšanje. No, že to je bilo nekaj, mar ne?

Z drugo nogo je brcnil v peto čevlja, da se je sprostil in zletel skozi zrak. Približno pol sekunde pozneje je iz ustja rampe planila raketa, zaznala je čevelj, ki ji je prekrižal pot, se pognala za njim navzdol, ga zadela in se z velikim zadoščenjem in občutkom osebne izpolnitve razletela.

To se je zgodilo kakih petnajst čevljev nad tlemi.

Glavna udarna sila eksplozije je bila usmerjena navzdol. Tam, kjer je na elegantnem terasastem trgu s tlakom iz velikih kosov sijajne kamenine, izrezane iz starodavnih alabastrskih kamnolomov na Zentalquabuli, še trenutek prej stal vod operativcev družbe InfiniDim z raketno rampo, je zdaj zevala precejšna jama, posuta z nekakšnimi ogabnimi koščki.

Velik buh vročega zraka, ki se je dvignil od eksplozije, je surovo zagnal Forda in Colina visoko v nebo. Ford se je slepo in brezupno boril, da bi obdržal prijem, pa mu je spodletelo. Nemočno se je obračal na poti navzgor, dosegel je vrh parabole, za trenutek obvisel, nato pa je spet začel padati. Padal je in padal in padal in na lepem grdo treščil na Colina, ki se je še vedno dvigal.

Obupno se ga je oprijel. Colin se je divje opotekel proti Vodnikovemu nebotičniku in vzel vse skupaj kot veselo vajo v obvladovanju in zaviranju svojega gibanja.

Fordu se je svet vrtoglavo vrtel okoli glave, ko sta se s Colinom lovila v dvojnem sestavu. Potem pa je na lepem enako vrtoglavo obstal.

Ford se je znašel na omotično visoki okenski polici.

Mimo je priletela njegova brisača, pa jo je zgrabil in ujel.

Colin je poplesaval v zraku nekaj palcev pred njim.

Brez sape, obtolčen in krvav se je ogledal okrog sebe. Polica je bila samo kak čevelj široka, on pa je negotovo čepel na njenem robu, trinajst nadstropij visoko.

Trinajst.

Vedel je, da je trinajst nadstropij visoko, ker so bila okna temna. Bil je bridko pretresen. Ta par čevljev je bil kupil za brezupno visoko ceno v prodajalni na spodnji Vzhodni obali v New Yorku. Nakup ga je napeljal, da je napisal cel esej o radostih dobre obutve, kar vse je šlo čez krov v sramotni operaciji »Pretežno neškodljiva«. K hudiču vse skupaj.

In zdaj enega čevlja ni več. Zasukal je glavo in se zazrl v nebo.

Kar še ne bi bila tako kruta izguba, ko dotični planet ne bi bil uničen, kar pomeni, da sploh ne bo mogel dobiti novega para.

Seveda, glede na neskončnost prečnih raztegov verjetnosti obstaja skoraj neskončna mnogoterost planetov Zemlja: vendar, če se gremo zares, dober par čevljev ni nekaj, kar bi človek lahko nadomestil že samo, če se malo sprehodi po mnogodimenzionalnem prostorčasu.

Zavzdihnil je.

No ja, treba je vzeti zadevo z boljše plati. Vsaj življenje si je rešil. Zaenkrat.

Čepel je na čevelj široki polici trinajst nadstropij visoko in ni bil povsem prepričan, da to odtehta izgubo dobrega čevlja.

Omotično se je zastrmel skozi temno steklo.

Notri je bilo temno in tiho kot v grobu.

Ne. To je bila res neumna pomisel. Kaj ni v grobovih doživel že nekaj izrednih zabav?

Se ni tamle nekaj premaknilo? Ni bil prepričan. Dozdevalo se mu je, da vidi veliko, plahutajočo senco. Mogoče pa je tudi samo kri, ki mu polzi čez trepalnice. Obrisal si jo je. Fant, kako lepo bi bilo imeti kmetijo, rediti nekaj ovc. Spet je pokukal skozi šipo, da bi ugotovil, kakšne oblike je senca, pa ga je obšel samo občutek, tako pogost v dandanašnjem vesolju, da vidi le nekakšen privid in da se njegove oči neumno poigravajo z njim.

Je tam notri nekakšen ptič? Je to tisto, kar prikrivajo na utajenem nadstropju za zatemnjenimi, proti raketnemu napadu odpornimi okni? Ima nekdo tu svojo ptičnico? Zagotovo tam notri nekaj plahuta, se pa zdi manj podobno ptici in bolj luknji v prostoru, oblikovani kot ptica.

Zaprl je oči, kar si je tako ali tako že nekaj časa želel. Tuhtal je, kaj za hudiča naj napravi. Naj skoči dol? Spleza gor? Ni se mu zdelo verjetno, da bi se odtod dalo vdreti v stavbo. No ja, okno, ki naj bi zdržalo raketni napad, se, ko je šlo zares, ni moglo upirati pravi raketi, povedati pa je treba tudi, da je bila raketa izstreljena zelo blizu in od znotraj, česar konstruktorji okna bržkone niso predvidevali. To seveda še ne pomeni, da bi lahko razbil okno že, če bi zavil pest v brisačo in mahnil. K vragu, si je rekel in vseeno poskusil, pa si je le obtolkel roko. Prava sreča, da s svojega sedeža ni mogel zamahniti bolje, ker bi se le še huje potolkel. Stavbo so med popolno obnovo po žabonskem napadu krepko utrdili, tako da je bila zdaj najbrž najmočneje oklopljena založba na knjižnem tržišču, vendar je v slehernem sistemu, ki je plod dela v komisiji, mogoče najti šibko mesto. Eno je že našel. Inženirji, ki so konstruirali okna, niso pričakovali raketnega napada od znotraj iz neposredne bližine, zato je okno popustilo.

Česa torej inženirji ne bi pričakovali od človeka, ki sedi na okenski polici?

Trenutek ali dva je moral napenjati možgane, da se mu je posvetilo.

Predvsem ne bi pričakovali, da bi sploh bil tu. Samo popoln idiot bi sedel na tej polici, se pravi, da je pol zmage že njegove. Ljudje, ki skušajo sestaviti nekaj, kar bi bilo varno tudi v rokah popolnih tepcev, se običajno ne zavedajo, kako zelo so popolni tepci lahko iznajdljivi.

Iz žepa je izvlekel svojo novo kreditno kartico in jo potisnil v režo, kjer se je okno stikalo z okvirjem; potem je napravil nekaj, česar ne bi zmogla nobena raketa: malo je pomigal s kartico gor in dol. Čutil je, kako je popustil zaklep. Odrinil je (ikonsko krilo navznoter, pri čemer je v silnem smehu skoraj padel vznak s police, ter mimogrede odmolil kratko zahvalo Velikemu prezračevalnemu in telefonskemu puntu iz l. 3454 zv. št.

Veliki prezračevalni in telefonski punt iz l. 3454 zv. št. se je začel z obilico tople sape. Prav topla sapa je, kot vemo, problem, ki ga rešujejo s prezračevanjem in so ga običajno na ta način tudi še kar spodobno razreševali, vse do točke, ko se je pojavila umetna klimatizacija, ki je taisti problem razrešila mnogo bučneje.

In tako je bilo spet vse lepo in prav, če le prenašate hrup in kapljanje, dokler se ni pojavil nekdo s še brihtnejšo in zapeljivejšo zamislijo, ki se ji pravi hišna klimatska centrala.

To pa je to.

Njena poglavitna odlika pred običajno škatlo za klimo je presunljivo višja cena, zraven pa sodi še kup zapletene merilne in regulacijske opreme, ki zmore iz trenutka v trenutek mnogo bolje presoditi, kakšen zrak bi ljudje radi dihali, kot pa bi zmogli ubožčki sami.

Da ti ubožčki zagotovo ne bi mogli pokvariti zavozlanih računarij, ki jih centrala sproti opravlja za njihov blagor, so vsa okna v zgradbi že vgrajeno zatesnjena in zaklenjena. Čista resnica.

Ko so novo centralo vgrajevali, so se ljudje, ki naj bi v stavbi delali, z monterji podjetja Dih-o-mat pogovarjali nekako takole:

»Kaj pa, če bomo hoteli odpreti okno?«

»Pri novem dih-o-matu sploh ne boste hoteli odpirati oken.«

»Ja, ampak recimo, da bi jih hoteli odpreti čisto malo?«

»Ne boste, tudi čisto malo ne. Novi dih-o-mat bo poskrbel za to.«

»Hmmmm.«

»Vi samo uživajte v dih-o-matu!«

»Že dobro, kaj pa, če se ta dihomatna zadeva pokvari ali zmoti ali kaj takega?«

»Ah! Najbolj bistra stvar pri našem dih-o-matu je to, da se sploh ne more pokvariti. Tako. Naj vas ne skrbi. Lepo uživaško dihajte, pa dobro se imejte.«

(Seveda je prav posledica Velikega prezračevalnega in telefonskega punta iz 1. 3454 zv. št., da je treba na vse mehanske ali električne ali kvantnomehanske naprave, pa tudi na vse naprave na vetrni, parni ali batni pogon vtisniti določeno opozorilo. Ne glede na to, kako majhen je izdelek, so konstruktorji dolžni zagotoviti način, da bo besedilo nekje na njem odtisnjeno, kajti v resnici velja opozorilo prej njim kot nemara uporabnikom.

Opozorilo je naslednje:

»Poglavitna razlika med stvarjo, ki se lahko pokvari, in stvarjo, ki se nikakor ne more pokvariti, je v tem, da je do stvari, ki se ne more pokvariti, v primeru okvare običajno nemogoče priti, da bi jo popravili.«)

Resnejši vročinski valovi so se s skoraj čarovniško natančnostjo začeli pojavljati sočasno z obsežnejšimi okvarami dih-o-matnih central. V začetku iz tega ni bilo nič hujšega kot nekaj pritajenega ogorčenja in sorazmerno malo smrtnih primerov zaradi zadušitve.

Prava grozljivka je izbruhnila tistega dne, ko so se v istem času pripetili trije dogodki. Prvi je bil, da je podjetje Dih-o-mat izdalo uradno sporočilo, v katerem je bilo rečeno, da se z njihovimi napravami dosegajo najboljši rezultati v zmernih podnebnih pasovih.

Drugi dogodek tistega izjemno vročega in soparnega dne je bil razpad dih-o-matnega omrežja, zaradi česar je bilo potrebno evakuirati vse zaposlene iz stoterih pisarn na ulice, tam pa so naleteli na tretji dogodek, to je na podivjano množico medkrajevnih telefonistk, ki jih je tako zvilo, ker so morale ves dan in dan za dnem slehernemu bedaku, ki je dvignil telefonsko slušalko, reči »Hvala, ker kličete prek PT&T«, da so se, oborožene z megafoni, puškami in kantami za smeti, podale na ulice.

Sledili so dnevi mesarskega klanja, v katerih so bila razbita vsa okna v mestu, tako tista, ki naj bi zdržala raketni napad, kot ona druga, in to ob spremljavi klicev »Spravi se z linije, rit! Kaj me briga, katero številko hočeš in s katerega priključka kličeš! Najdi si raketo pa si jo nekam vtakni! Jeeeh! Hov hov hov! Kvik! Muuuu!« in še drugih raznovrstnih živalskih glasov, ki jih telefonistke niso smele vaditi med delovnim časom.

Rezultat vseh teh dogodkov je bil, da so vse telefonistke dobile ustavno pravico, da vsaj enkrat na uro odgovorijo na klic s »Pokliči PT&T in crkni!«, in da morajo biti vse poslovne stavbe opremljene z okni, ki se dajo odpreti, pa čeprav čisto malo.

Še drug, nepričakovan rezultat je bil dramatičen upad števila samomorov. Vsakršni prenapeti in povzpetni uradniki, ki so morali v svinčenih časih dih-o-matne tiranije skočiti pod vlak ali se zabosti, so zdaj lahko zlezli skozi okno na polico in se po mili volji vrgli z nje. Pri tem pa se je pogosto pripetilo, da so v tistem trenutku ali dveh, ko so se lahko malo razgledali in si uredili misli, na lepem ugotovili, da jim pravzaprav ni manjkalo drugega kot malo zraka in pa svež pogled na stvari, pa mogoče še majhna kmetija, na kateri bi redili čredico ovac.

Še en popolnoma nepredviden nasledek teh dogodkov je bil, da se je Ford Prefect, ki je nasedel na trinajstem nadstropju močno oklopljene stavbe, oborožen samo z brisačo in kreditno kartico, kljub vsemu lahko splazil skozi protiraketno okno na varno.

Lepo je zaprl okno za seboj, prej je le še spustil noter Colina, nato pa je začel iskati tisto ptičjo zadevo.

Glede oken pa je ugotovil naslednje: ker so bila preurejena za odpiranje šele potem, ko so bila najprej zgrajena kot nepredirna, so postala mnogo manj varna, kot če bi jih že od vsega začetka predvideli za odpiranje.

Hej ho, življenje je pa res hecna stvar, si je že hotel zabrundali, ko je nenadoma ugotovil, da soba, v katero je vlomil s tolikšno mujo, sploh ni zelo zanimiva.

Presenečen je obstal.

Kje je tista čudna plahutajoča stvar? Kje je kaj, kar bi bilo vredno vse te homatije - nenavadnega plašča skrivnostnosti, ki je ovijal to sobo, in enako nenavadnega zaporedja dogodkov, ki se je kot zarotilo, da ga spravi vanjo?

Soba je bila, kot zdaj po novem sleherna soba v stavbi, opremljena v srhljivo elegantni sivini. Na steni je bilo nekaj risb in grafikonov. Večina mu ni pomenila prav nič, nazadnje pa je naletel na nekakšno skico nekakšnega posterja.

Na njej je bil nekakšen ptičji zaščitni znak in reklamno geslo s takole vsebino: »Štoparski vodnik po Galaksiji, mod. 2.0: najosupljivejše od vsega, kar je kdaj bilo. V kratkem na razpolago v dimenziji blizu vaše.« Samo ta informacija, nič več.

Ford se je spet razgledal po sobi. Le počasi mu je prodrlo v zavest, da se Colin, ta prekipevajoče srečni varnostni robot, stiska v kotu sobe in beblja v navalu občutja, ki je bilo čudno podobno grozi.

Čudno, je pomislil Ford. Spet se je ogledal, da bi ugotovil, kaj bi moglo sprožiti pri Colinu tak odziv. Potem je zagledal nekaj, česar prej ni opazil, ker je mirno ležalo na delovni mizi.

Bilo je okroglo in črno in veliko kot desertni krožnik. Zgornja in spodnja stran sta bili gladko izbočeni, tako da je spominjalo na majhen atletski disk.

Obe ploskvi sta bili videti popolnoma gladki in brez podrobnosti.

In počelo ni nič.

Potem je Ford opazil, da je na njem nekakšen napis. Čudno. Še trenutek prej ni bilo ničesar, zdaj pa na lepem napis. In med obema stanjema ni bilo nikakršnega opaznega prehoda.

Z majhnimi, grozečimi črkami je bila napisana ena sama beseda:

Panika.

Še trenutek prej ni bilo na površini nobenih prask ali razpok. Zdaj pa so se pojavile. Rasle so.

Panika, je govoril Vodnik mod. 2.0. Ford je ubogal navodilo. Pravkar se je spomnil, zakaj so se mu polžasti silaki zdeli znani. Nosili so sicer sive uniforme, v vsem drugem pa so bili natanko taki kot Vogoni.

13

Ladja se je tiho spustila in pristala na robu velike jase, kakih sto sežnjev od vasi.

Pojavila se je nenadoma in nepričakovano, a s karseda malo pompa. Še trenutek prej je vladalo popolnoma običajno zgodnje-jesensko pozno popoldne - listje se je ravno začelo obrobljati z zlatom in škrlatom, reka je počasi naraščala zaradi deževij v gorah na severu, pticam pikka se je v pričakovanju zimskih zmrzali že začelo gostiti perje, v nekaj dneh bi morale čez ravnico prigrmeti črede čistonavadnega goveda na svoji selitveni poti, in tudi Stari Thrashbarg si je med svojim štorkljanjem po vasi že momljal sam v brado, kar je pomenilo, da vadi in izpopolnjuje zgodbe, ki jih bo pripovedoval o preteklem letu, ko se bodo večeri skrajšali in ljudem ne bo preostalo drugega, kot da se zbirajo okrog ognja in ga poslušajo in godrnjajo, češ da to že ni bilo tako, kot se sami spominjajo - naslednji trenutek pa je tu stala ladja in se bleščala v gorkem jesenskem soncu.

Malo je še pobrnela, potem pa je utihnila.

Ni bila prav velika. Ko bi bili vaščani poznavalci vesoljskih ladij, bi pri priči vedeli, da je to precej pomoden izdelek, vitek štiriposteljni hrundijski kabrioletek z natanko vsemi dodatki iz kataloga razen okrepljene vektoidne stabilitante, na katero padejo samo šleve. Kako pa češ z okrepljeno vektoidno stabilitanto zvoziti res lep, oster zavoj okoli tristrane časovne osi! V redu, malo varnejše je že mogoče, ampak krmarjenje je, kot bi ožemal mokro cunjo.

Vaščani vsega tega seveda niso vedeli. Večina prebivalcev zakotnega planeta Lamuella še nikoli ni videla vesoljske ladje, vsaj ne take, ki bi bila še v enem kosu; in ko se je takole bleščala v večerni svetlobi, je bila najnenavadnejša stvar, kar so jih videli od dne, ko je bil Kirp ujel ribo z glavama na obeh konceh.

Vsi so utihnili.

Dva ali trije ducati ljudi, ki so še prejšnji trenutek postopali po vasi, klepetali, sekali drva, prinašali vodo, dražili ptice pikka ali pa se samo ljubeznivo izogibali Starega Thrashbarga, so zdaj osuplo zijali v čudni predmet. Vse življenje je obstalo.

Pravzaprav ne čisto vse. Ptice pikka na primer osuplo obstanejo pred popolnoma drugimi stvarmi. Včasih vrešče pobegnejo v silnem navalu zmede pred čisto navadnim listom, ki je nepričakovano obležal na kamnu; vsako jutro znova jih vrže iz tira sončni vzhod, medtem ko se za prihod tuje ladje z drugega sveta še zmenile niso. Mirno so dalje karkale in riktale in hukale in stikale po zemlji za semeni; reka se ni dala zmotiti v svojem tihem, prostranem klokotanju.

Tudi glasno in neubrano prepevanje, ki je prihajalo iz zadnje koče na levi strani, ni prav nič ponehalo.

Naenkrat so se vrata ladje z rahlim klikom in šumom preganila navzven in navzdol. Potem se minuto ali dve, če izvzamemo glasno petje iz zadnje koče na levi, ni zgodilo nič in ladja je pač ostala, kot je bila.

Vaščani, posebno fantiči, so se začeli po malem pomikati naprej, da bi si stvar ogledali pobliže. Stari Thrashbarg jih je skušal spoditi nazaj. Vsa zadeva se je namreč odvijala natanko tako, kot mu je bilo najmanj všeč. Ni je bil napovedal, tudi z najbolj megleno prerokbo ne, in četudi je bilo jasno, da jo bo že kako stlačil v svojo pripoved brez konca, mu je vse skupaj že seglo čez glavo.

Zakoračil je naprej, odrinil paglavce v ozadje ter povzdignil roke in svojo starinsko grčevko proti nebu. Topla svetloba nizkega večernega sonca ga je prav primerno oblila. Pripravljen je bil, da pozdravi bogove, katerikoli pač so, kot da jih je že ves čas pričakoval.

Še vedno se ni nič zgodilo.

Postopoma je postalo jasno, da poteka v ladji nekakšen prepir. Čas je tekel in Starega Thrashbarga so že bolele roke.

Potem se je izstopna loputa spet zaprla.

To je Thrashbargu olajšalo položaj. Očitno so bili to zli duhovi    in on jih je odgnal. Napovedal pa jih ni, ker sta mu to branili previdnost in skromnost.

Skoraj pri priči se je spustila loputa na drugi strani, ne tu, kjer je stal Thrashbarg, in prikazali sta se dve postavi, ki sta se še vedno prepirali in se nista zmenili za nikogar, še najmanj za Thrashbarga, ki ga s te strani sploh nista mogli videti.

Stari Thrashbarg je jezno požvečil svojo brado.

Naj še naprej stoji tu z privzdignjenimi rokami? Naj poklekne s sklonjeno glavo in s palico, iztegnjeno proti prišlekoma? Naj se vrže vznak kot v silnem notranjem boju? Ali pa naj nemara raje izgine v gozd in preživi leto dni na drevesu, ne da bi s kom spregovoril?

Odločil se je, da bo tehtno spustil roke, kot da je pač opravil, kar se je bil namenil. Tudi bolele so ga že tako, da prav dosti izbire ni imel. Proti loputi, ki se je bila zaprla, je napravil neopazno, tajno znamenje, ki ga je pravkar izumil, potem pa je napravil tri korake in pol navzad, da bi si lahko bolje ogledal te ljudi in da bi se laže odločil, kako naprej.

Večja postava je pripadala zelo čedni ženski v mehkih in zmečkanih oblačilih. Stari Thrashbarg tega sicer ni vedel, ampak obleka je bila iz rymplonam, nove umetne tkanine, ki je izvrstna za vesoljska potovanja, ker je videti absolutno najbolje, ko je vsa zmečkana in prepotena.

Manjša postava je bila deklica. Bila je štorasta in čemerna, nosila pa je obleko, ki je bila videti absolutno najobupnejša, ker je bila vsa zmečkana in prepotena, in kar je bilo najhujše, deklica se je tega skoraj gotovo zavedala.

Vse oči so bile uprte v njiju, razen oči ptic pikka, ki so jih zanimale čisto druge reči.

Ženska je obstala in se razgledala. Bila je je sama odločnost. Očitno je nekaj iskala, pa ni vedela, kje natanko naj išče. Po vrsti je ošinila obraze zbranih vaščanov, vendar ni našla tega, kar je iskala.

Thrashbarg zares ni več vedel, kaj bi, pa se je zatekel k zaklinjanju. Vrgel je glavo vznak in začel tožeče zavijati, pa ga je skoraj pri priči prekinil nov izbruh petja iz koče Mojstra sendvičev, zadnje na levi. Ženska se je sunkovito obrnila in počasi se ji je čez obraz razlezel smehljaj. Ne da bi staremu Thrashbargu privoščila en sam pogled, je odkorakala proti koči.

V pripravljanju sendvičev se skriva umetnost in le redkim je dano, da lahko v miru raziskujejo njene globine. Opravilo je preprosto, nudi pa obilico priložnosti za poglobljeno zadovoljstvo: vzemimo samo izbiro pravega kruha. Mojster sendvičev je prebil mesece in mesece v dnevnih posvetovanjih in eksperimentih s pekom Grarpom, preden sta nazadnje ustvarila hlebec z natanko pravšnjo gostoto, da je dajal dovolj čisto in tenko rezino, ki je bila tudi lahkotna in voljna in je ohranila tisti izvrstni okus po jedrcih, ob katerem se najbolje poudari slastnost pečenke iz čisto navadnega goveda.

Izpopolniti je bilo treba tudi geometrijski vidik rezine: ujeti natančno razmerje njene širine in višine pa tudi debeline, ki naj bi vtisnila gotovemu sendviču pečat pravšnje izdatnosti in moči - lahkotnost je tudi tu obveljala za vrlino, prav tako kot čvrstost, radodarnost in tisti neponovljivi obet sočnosti in slastnosti, ki je krona slehernega resnično globokega sendviškega doživetja.

Ključnega pomena je bilo seveda pravo orodje in Mojster sendvičev je vrsto dni, ko si ni dajal opravka s Pekom in njegovo pečjo, prebil pri orodjarju Strinderju, kjer je težkal in uravnaval nože in jih nosil h kovaški peči in nazaj. Prožnost, čvrstost in ostrica, pa dolžina in uravnanost - o vsem tem sta vodila živahne razprave, porajala sta teorije in jih s poskusi izpopolnjevala: koliko večerov je bilo mogoče videti njuna obrisa v svetlobi zahajajočega sonca in žara iz peči, ko sta preskušala nož za nožem in primerjala težo tega z uravnanostjo drugega, prožnost tretjega z vezavo ročaja pri četrtem.

V celem so bili potrebni trije noži. Prvi je bil nož za rezanje kruha: čvrsto, krepko rezilo, ki je zmoglo vtisniti hlebcu svojo jasno izraženo in določilno voljo. Potem nož za mazanje masla, gibka majhna stvarca, ki pa je vendarle morala imeti čvrsto hrbtenico. Zgodnji različki so bili nekoliko pregibki, končno pa je obveljala kombinacija upogljivosti in krepkega jedra, ki je zagotavljala popolno gladkost in prekrivnost namaza.

Kralj nožev pa je bil seveda mesorez. To je bil nož, ki je moral več kot le vtisniti svojo voljo snovi, skozi katero se je gibal, tako kot krušni nož. Moral se ji je prilagajati, se pustiti voditi vlaknu mesa, da so nastajale popolnoma enakomerne, prosojne mesne rezine, ki so v lahnih gubah drsele z mesnega čoka. Mojster sendvičev je nato z naglim zasukom zapestja vsak mesni list prevrgel na lepo somerno spodnjo krušno rezino, ga s štirimi spretnimi zamahi obrezal in nazadnje izvedel še čarovnijo, zaradi katere so se vaški otroci tako radi zbirali okrog njega in ga očarani opazovali. Z dodatnimi štirimi spretnimi zasuki noža je prevrgel obrezke v popolnoma skladno zloženko vrh osnovne mesne plasti. Pri vsakem sendviču so bili obrezki drugačne velikosti in oblike, Mojster sendvičev pa jih je vedno z lahkoto in brez premišljanja zložil v natanko ujemajoče se skladje. Še ena plast mesa in ustrezna zloženka obrezkov in glavnina stvarjenja je bila opravljena.

Mojster sendvičev je predal svoj izdelek pomočniku, ta je dodal nekaj rezinic nekumarice in sesekljane hrenkvice ter kanec grobusnične omake, pokril sendvič z vrhnjo rezino kruha in ga razpolovil s četrtim, povsem običajnim nožem. Ne da to ne bi bila zahtevna opravila, niso pa terjala tolikšne izvedenosti, zato so ostala v pristojnosti predanega vajenca, ki naj bi nekega dne, ko bo Mojster dokončno odložil svoje orodje, prevzel posel za njim. To je bilo izjemno ugledno učno mesto, in Drimplu, sedanjemu vajencu, so vrstniki močno zavidali. Mnogi v vasi so si našli zadovoljstvo v sekanju drv, drugi spet v prinašanju vode, Mojster sendvičev pa je bil pri svojem opravilu kot v nebesih.

In zato je Mojster sendvičev med svojim delom prepeval.

Porabljal je že poslednje nasoljeno meso tega leta. Bilo je že malo čez svojo najboljšo dobo, še vedno pa je razkošni okus čistonavadne govedine presegal vse, česar se je Mojster sendvičev spominjal iz svojih prejšnjih časov. Že naslednji teden je bilo mogoče pričakovati, da se bodo čistonavadna goveda spet pojavila na svoji redni selitveni poti, kar je pomenilo višek mrzlične dejavnosti za celo vas: lov, v katerem bo padlo šest ali nemara sedem ducatov živali izmed tisočih, ki bodo drvele mimo. Uplenjena goveda je treba hitro očistiti in razkosati in večino mesa nasoliti, da bo zdržalo do povratne spomladanske selitve, ko se bodo zaloge spet obnovile.

Najboljše kose mesa bodo kar takoj spekli za praznik jesenskega prehoda. Praznovanje bo trajalo tri dni vkup, veselili se bodo in plesali in Stari Thrashbarg bo pripovedoval zgodbe o tem, kako je potekel lov: sedel bo v svoji koči in si jih vneto izmišljal, tačas ko bodo vsi drugi vaščani v resnici lovili.

In potem bodo prav najnajboljše kose mesa prihranili od pojedine in jih izročili Mojstru sendvičev. In Mojster sendvičev bo na njih uporabil veščine, ki jim jih je prinesel od bogov, in pripravil čudovite sendviče tretje letne dobe, da jih bo deležna vsa vas, preden se bo naslednjega dne pričela pripravljati na tegobe prihajajoče zime.

Danes pa je pripravljal samo navadne sendviče, če se za takšno poslastico, pripravljeno s tolikšno ljubeznijo, sploh sme uporabiti oznaka navadna. Pomočnik je imel druge opravke, tako da je Mojster sendvičev sam dodajal priloge, kar ga je prav veselilo. Pravzaprav ni bilo stvari, ki ga ne bi veselila.

Odrezal je rezino mesa in si zapel. Rezino je preobrnil na kruh, jo obrezal in sestavil obrezke v sestavljanko. Še malo solate, malo omake, še en kos kruha in že je bil tu nov sendvič in nova kitica »Yellow Submarine«.

»Zdravo, Arthur.«

Mojster sendvičev si je skoraj odrezal palec.

Vaščani so zaprepadeni strmeli, ko je ženska predrzno odkorakala h koči. Mojstra sendvičev jim je poslal Vsemogočni Bob v goreči ognjeni kočiji. Tako je vsaj rekel Thrashbarg, in on se je spoznal na te stvari. Tako je vsaj trdil, in on se je... in tako naprej in tako naprej. Saj se ne splača prepirati.

Nekaj vaščanov se je čudilo, čemu bi jim Vsemogočni Bob pošiljal svojega edinorojenega Mojstra sendvičev v goreči ognjeni kočiji in ne raje v takšni, ki bi zmogla pristati mirno, ne da bi pri tem uničila pol gozda in ga napolnila z duhovi, zraven pa še prav grdo poškodovala Mojstra sendvičev samega. Stari Thrashbarg je povedal, da je to nedoganljiva Bobova volja, in ko so ga vprašali, kaj pomeni »nedoganljiva«, je rekel, naj si pogledajo sami.

To ni bilo prav lahko, kajti Stari Thrashbarg je imel edini izvod slovarja, posojati pa ga ni maral. Vprašali so ga, zakaj ne, in povedal jim je, da ne gre, da bi vedeli za voljo Vsemogočnega Boba, in ko so ga spet vprašali, zakaj ne, je odgovoril, da zato, ker on tako pravi. Kakor si že bodi, nekega dne, ko se je Stari Thrashbarg kopal v reki, se je nekdo splazil v njegovo kočo in poiskal besedo »nedoganljiv«. Očitno je pomenila »nerazumljiv, nedojemljiv, ki se ne da dognati«. S tem je bila zadeva dognana.

So pa vsaj imeli sendviče.

Nekega dne je Stari Thrashbarg izjavil, da je Vsemogočni Bob odredil, naj ima odslej on, Thrashbarg, prvo izbiro sendviča. Vaščani so vprašali, kdaj se je to zgodilo, pa je rekel, da včeraj, ko so ravno gledali nekam drugam. »Verujte,« je rekel Stari Thrashbarg, »ali pa se boste pekli v ognju.«

Pustili so mu prvo izbiro sendvičev. Zdelo se je še najpreprostejše.

In zdaj se je od nekod pojavila ta ženska in jo mahnila naravnost h koči Mojstra sendvičev. Očitno se je njegova slava razširila, četudi je bilo nekoliko težko razumeti, kam, kajti po Starem Thrashbargu ni bilo na svetu ničesar drugega. Kakor že in odkoder je prišla, najbrž s kakega nedoganljivega kraja, zdaj je bila tu, in to v koči Mojstra sendvičev. Kdo sploh je? In kdo je čudna deklica, ki čemerno postopa pred kočo in brca kamenje in ji je po vsem videzu sodeč skrajno odveč biti tu. Čudno, čemu bi se človek podal na vso to dolgo pot iz nedoganljivosti same, v kočiji, ki je očitno neznanska izboljšava tiste goreče ognjene kočije, ki jim je bila priinesla Mojstra sendvičev, če pa mu sploh ni do tega, da bi bil tu.

Vsi so se obrnili k Thrashbargu, ta pa je klečal in nekaj momljal in zelo odločno upiral oči v nebo, da se ne bi dal ujeti s pogledom, preden mu ne bi prišlo na misel kaj pametnega.

»Trillian!« je vzkliknil Mojster sendvičev in si sesal kri z ureza na palcu. »Kaj...? Kdo ... ? Kdaj...? Odkod ...?«

»Natanko vsa vprašanja, ki sem jih hotela zastaviti tebi,« je rekla Trillian in se razgledala po Arthurjevi koči. Kuhinjske potrebščine so bile lepo pospravljene. Bilo je nekaj razmeroma preprostih omar in polic in v kotu preprosta postelja. Vrata v zadnji steni so vodila nekam, kamor Trillian ni mogla videti, ker so bila vrata zaprta. »Čedno,« je rekla, vendar z vprašanjem v glasu. Ni ji bilo čisto jasno, kako stoje stvari.

»Zelo čedno,« je rekel Arthur. »Čudovito čedno. Ne spommnim se, da bi se kdaj imel lepše. Tukaj sem srečen. Radi me imajo, delam jim sendviče in ... eem, ja, to je to. Radi me imajo in jaz jim delam sendviče.«

»Slišati je, eem...«

»Idilično,« jo je odločno dopolnil Arthur. »Saj je. Res je. Tebi najbrž ne bi bilo preveč všeč, zame pa je, no ja, zame je perfektno. Daj, usedi se, lepo prosim, bodi kot doma. Ti lahko kaj ponudim, eem, mogoče sendvič?«

Trillian je izbrala sendvič in si ga ogledala. Previdno ga je povohala.

»Le poskusi,« je rekel Arthur, »je dober.«

Trillian je napravila grižljajček, potem grižljaj in začela zamišljeno žvečiti.

»Dober je,« je rekla in ga spet pogledala.

»Moje življenjsko delo,« je rekel Arthur in se potrudil, da bi se slišalo ponosno, obenem pa je upal, da se ni pokazal kot popoln tepec. Navajen je bil, da so ga po malem častili, zato je moral zdaj nepričakovano pretakniti v drugo miselno prestavo.

»Kakšno meso pa je to?« je vprašala Trillian.

»Ah ja, to je, hmm, to je čistonavadno govedo.«

»Kaj je?«

»Čistonavadno govedo. Nekaj takega kot krava, pravzaprav bik. V resnici nekakšna vrsta bivola. Velike, napadalne živali.«

»In kaj je čudnega na njih?«

»Nič, čistonavadne so.«

»Aha, razumem.«

»Malo je čudno samo, odkod prihajajo.«

Trillian se je namrščila in nehala žvečiti.

»In odkod prihajajo?« je vprašala s polnimi usti. Ni hotela pogoltniti, preden ni izvedela.

»No, saj ne gre samo za to, odkod prihajajo, tudi to, kam gredo. Drugače je v redu, popolnoma brez skrbi lahko pogoltneš. Jaz sem pojedel na tone tega. Sijajno je. Zelo sočno. In mehko. Rahlo sladkasto z dolgim temnikastim pookusom.«

Trillian še vedno ni pogoltnila.

»Odkod prihajajo,« je vprašala, »in kam gredo?«

»Prihajajo s točke, ki je rahlo vzhodno od pogorja Hondo. To so te visoke gore za najinim hrbtom, morala si jih videti ob pristanku, in potem se v tisočih in tisočih podijo čez veliko ravnino Anhondo in, hja, to je vse. Odtod torej prihajajo. In tja gredo.«

Trillian se je namrščila. V pojasnilu je bilo nekaj, kar ji je ušlo.

»Mogoče nisem bil čisto jasen,« je povzel Arthur. »Ko sem rekel, da prihajajo s točke vzhodno od pogorja Hondo, sem mislil reči, da se tam na lepem pojavijo. Potem se poženejo čez ravnino Anhondo in, eem, pravzaprav izginejo. Šest dni imamo, da jih nalovimo, kolikor jih moremo, preden izginejo. Spomladi počno spet isto, samo v obratni smeri, razumeš.«

Trillian je obotavljaje pogoltnila. Ali to ali pa bi morala izpljuniti, in okus je bil v resnici prav imeniten.

»Razumem,« je rekla, potem ko se je prepričala, da se je ne lotevajo nikakršni škodljivi učinki. »In zakaj jim pravite čistonavadno govedo?«

»No, mislim, da zato, ker bi se ljudem sicer utegnilo zdeti rahlo čudno. Mislim, da jih tako kliče Stari Thrashbarg. Pravi, da prihajajo, odkoder pač prihajajo, in da gredo, kamorkoli že gredo, in da je to Bobova volja in da je to vse.«

»Kdo -?«

»Rajši ne sprašuj.«

»No, tebi je očitno dobro dela.«

»Saj se tudi počutim tako. Tudi ti si videti v redu.«

»Saj sem. Zelo v redu.«

»To je pa dobro.«

»Ja.«

»Dobro.«

»Dobro.«

»Lepo, da si se oglasila.«

»Hvala.«

»Saj,« je rekel Arthur in napeto iskal iztočnico. Neverjetno, kako težko se je po tolikem času spomniti, kaj bi človek še lahko rekel.

»Najbrž se čudiš, kako sem te našla,« je rekla Trillian.

»Ja!« je vzkliknil Arthur. »Natanko to sem se čudil. Kako si me našla?«

»No, kot mogoče veš ali pa tudi ne, zdaj delam pri veliki sub-eta mreži «

»To pa vem,« je rekel Arthur, ki se je nenadoma spomnil. »Ja, dobro si se odrezala. Silno. Neverjetno. Blazno v redu. Mora biti hec.«

»Naporno.«

»Vse to skakanje naokrog, si mislim, ja.«

»Ni informacije, ki je pri nas ne bi mogli izbrskati. Tvoje ime sem našla na spisku potnikov ponesrečene ladje.«

Arthurju je vzelo sapo.

»Hočeš reči, da so vedeli za brodolom.«

»Jasno, da so vedeli. Potniška ladja na redni progi menda ne izgine, ne da bi kdo za to vedel.«

»Se pravi, da so vedeli, kje se je to zgodilo? In so vedeli, da sem preživel?«

»Ja.«

»Ampak nihče ni prišel pogledat. Nobene reševalne akcije ni bilo. Nikoli.«

»Kako le? Veš, kakšne komplikacije bi bile z zavarovanjem. Zato rajši vse skupaj pokopljejo v pozabo. In se delajo, kot da se ni nič zgodilo. Zavarovalništvo je zdaj totalno v riti. A veš, da so spet uvedli smrtno kazen za direktorje zavarovalnic?«

»A res?« je vprašal Arthur. »Ne, nisem vedel. Za kakšen prestopek pa?«

Trillian se je namrščila.

»Kako to misliš, za kakšen prestopek?«

»Ah, razumem.«

Trillian je namenila Arthurju dolg pogled, potem pa je rekla s čisto novim glasom: »Čas je že, Arthur, da prevzameš svoj del odgovornosti.«

Arthur je poskusil razumeti opazko. Vedel je, da večinoma potraja trenutek ali dva, preden se mu posveti, kam sogovornik meri, zato si je lagodno privoščil, da sta ta dva trenutka minila. Življenje je vendar tako prijetno in sproščeno, vedno je dovolj časa, da stvari preniknejo do zavesti. Torej jim je pustil, naj preniknejo.

Trillian se mu je hladno nasmehnila in se obrnila proti vratom koče.

»Random?« je poklicala. »Pridi. Vstopi, da te predstavim očetu.«

14

Ko se je Vodnik spet zložil v prejšnjo diskasto obliko, so se Fordu zapodile po glavi vročične misli. Oziroma poskusile so se zapoditi, pa so bile preveč vročične, da bi se lahko zapodile v enem zamahu. V glavi mu je razbijalo, gleženj ga je skelel in čeprav mu ni hotel slabiško popuščati, se je spomnil, da je zapleteno večrazsežno logiko vedno še najbolje prebavljal v kadi. Potreboval je časa, da bi o vsem razmislil. Časa, krepke pijače in zvrhane merice kopalnega olja z bogato peno.

Moral se je spraviti odtod. Tudi Vodnik je moral spraviti odtod. Ni verjel, da bi se jima skupaj posrečilo.

Divje se je ozrl po sobi.

Napni, napni, napni možgane. Biti mora nekaj preprostega in očitnega. Če ga zavratno prežeči občutek, da ima opravka z zavratno prežečimi Vogoni, ne vara, potem kolikor preprostejše in očitnejše, toliko boljše.

Nenadoma je spregledal, kaj potrebuje.

Namesto da bi se spopadel s sistemom, se mu bo raje prilagodil. Pri Vogonih je najbolj strašljiva njihova absolutno brezumna odločnost, da gredo do konca v sleherni brezumni stvari, za katero so se odločili. Sklicevati se na njihovo pamet je brez pomena, ker je nimajo. Če pa imaš dovolj dobre živce, lahko včasih izkoristiš njihovo zaslepljeno, pretepaško trmoglavost, s katero vztrajajo v zaslepljenosti in pretepaškosti. Ne gre samo za to, da njihova levica kdaj pa kdaj ne ve, kaj počne desnica, rečeno v prispodobi; prav pogosto ima tudi desnica o tem le megleno predstavo.

Si upa to reč poslati sam sebi po pošti?

Si jo upa prepustiti sistemu in dati Vogonom priložnost, da si obelijo glavo s problemom, kako naj mu jo dostavijo, prav tačas ko bodo imeli dovolj opravka s tem, da bodo po kosih razstavili celo poslopje, da bi ugotovili, kam jo je skril?

Ja.

Mrzlično jo je zamotal. In prevezal. Naslovil. Po trenutku premisleka, ko je podvomil, če je to, kar počne, res pametno, je spustil zavoj v jašek za notranjo pošto.

»Colin,« je poklical in se obrnil k mali lebdeči žogi. »Zdaj te bom zavrgel in te prepustil usodi.«

»Kako sem srečen,« je vzdihnil Colin.

»Izkoristi priložnost,« je naročil Ford. »Kajti rad bi, da popaziš na ta paket, da bo varno prišel iz hiše. Verjetno te bodo vrgli v peč, ko te dobijo, in mene takrat ne bo, da bi ti pomagal. Zelo zelo zoprne stvari te čakajo, res škoda. Razumel?«

»Grgotam od veselja,« je rekel Colin.

»Na pot!« je ukazal Ford.

Colin se je poslušno pognal v poštni jašek, sledeč svojemu varovancu. Zdaj je imel Ford na skrbi le še sebe, a tudi ta skrb je bila kar zajetna. Skozi vrata, ki jih je bil iz previdnosti zaklenil in zaslonil s težko kartotečno omaro, je prihajal topot težkih korakov.

Skrbelo ga je, ker je šlo vse tako gladko. Vse se je tako grozansko lepo skladalo. Z vratolomno lahkomiselnostjo je drvel skozi dan, pa se je vendarle vse tako nenaravno dobro izteklo. Razen tisto s čevljem. To ga je še vedno peklilo. Ta račun bo treba še poravnati.

Z oglušujočim treskom so se vrata razletela v sobo. Skozi vrtinec dima in prahu je zagledal velike polžaste postave, ki so se rinile v sobo.

Vse gre torej tako zelo gladko, kaj? Vse se sklada, kot bi mu stala ob strani sama boginja sreče? No, to bomo še videli.

Iz same znanstvene vedoželjnosti se je že drugič ta dan pognal skozi okno.

15

Prvi mesec, ko sta se spoznavala, je bil rahlo težaven.

Drugi mesec, ko sta se skušala sprijazniti s tem, kar sta drug o drugem zvedela v prvem mesecu, je bil dosti lažji.

Tretji mesec, ko je prispel paket, pa je bil resnično kočljiv.

V začetku so bile težave celo z razlago, kaj je mesec. Za Arthurja je bilo to tu na Lamuelli razveseljivo preprosto. Dnevi so bili dolgi ravno malo čez petindvajset ur, kar je v bistvu pomenilo dodatno urico spanja slednji ljubi dan, zraven pa seveda še to, da moral redno prenastavljati svojo ročno uro, v čemer je prav užival.

Domače se je počutil tudi ob številu sonc in lun, ki jih je imela Lamuella - vsakega po eno - v nasprotju z nekaterimi planeti, na katere ga je bilo v življenju zaneslo in ki so jih imela smešno mnogo.

Planet je obkrožil svoje edino sonce vsakih tristo dni, kar je zelo primerna številka, ker je zagotavljala, da se leta niso vlekla. Luna pa je obkrožila Lamuello nekaj več kot devetkrat na leto, kar je dalo mesecu malo čez trideset dni in to je bilo absolutno sijajno, ker je imel človek malo več časa, da je postoril, kar je bilo treba. Vsa ta ureditev ni bila samo pomirjujoče podobna zemeljski, v resnici jo je celo odločno prekašala.

Random pa se je počutila, kot bi se ujela v nepretrgano moro. Imela je napade joka, verjela je celo, da jo luna zasleduje. Vsako noč je bila tam gori, potem pa, ko je odšla, se je prikazalo sonce in jo prav tako zasledovalo. In to dan za dnem.

Trillian je posvarila Arthurja, da utegne imeti Random težave s prilagoditvijo na rednejši način življenja, kot ga je bila navajena dotlej, vendar Arthur ni bil pripravljen na to, da bo v resnici tulila na luno.

Saj seveda sploh ni bil pripravljen na nič od tega.

Njegova hči?

Njegova hči? Saj on in Trillian vendar nikoli nista - ali pa nemara sta? Bil je trdno prepričan, da bi se spomnil. Kaj pa Zaphod?

»On vendar ni ista vrsta, Arthur,« je odgovorila Trillian. »Ko sem se odločila, da hočem otroka, so mi napravili celo vrsto genetskih preskusov in našli so samo en skladen vzorec. Šele kasneje se mi je posvetilo, zakaj. Dala sem preveriti in res sem imela prav. Običajno ne marajo izdati imena, vendar nisem prej odnehala.«

»Hočeš reči, da si šla v genetsko banko?« je izbuljenih oči vprašal Arthur.

»Ja. Vendar to ne pomeni, da je plod naključja, kot namiguje njeno ime,[5] ker si bil ti seveda edini možni darovalec vrste homo sapiens. Moram pa reči, da si očitno kar dosti potoval.«

Arthur je široko razprtih oči strmel v dekle nesrečnega videza, ki je štorasto slonelo na podbojih in ga gledalo.

»Ampak kdaj... koliko časa...?«

»Misliš, koliko je stara?«

»Ja.«

»Narobe.«

»Kaj hočeš reči?«

»To, da nimam pojma.«

»Kaj?«

»No, po moji časovnici bi rekla, da je kakih deset let, kar sem jo imela, ampak očitno je precej starejša. Pri svojem delu kar naprej potujem gor in dol po času, razumeš. Služba pač. Kadar sem le mogla, sem jo jemala s sabo, zmerom pa ni šlo. Takrat sem jo morala pustiti v kakem časovnem pasu za dnevno varstvo, ampak dandanes preprosto ne dobiš več zanesljive časovne službe. Zjutraj otroka pripelješ in ko prideš zvečer ponj, nimaš niti pojma, koliko bo star. Lahko se pritožuješ, kolikor ti duša da, pa nič ne zaleže. Enkrat sem jo pripeljala samo za nekaj ur in ko sem jo prišla iskat, je bila že skozi puberteto. Napravila sem vse, kar je bilo v moji moči, Arthur, zdaj si pa ti na vrsti. Pošiljajo me poročat iz vojne.«

* * *

Ko je Trillian odšla, je Arthur preživel najdaljših deset sekund v svojem življenju. Čas, kot vemo, je relativen. Lahko potujete nekaj svetlobnih let daleč med zvezde in nazaj, in če to opravite s svetlobno hitrostjo, se boste ob povratku nemara postarali le za nekaj sekund, vaš dvojčični brat ali sestra pa se bo medtem postaral za dvajset, trideset, štirideset ali kolikorkoli že let, odvisno od tega, kako daleč ste potovali.

To boste občutili kot hud duševni pretres, še posebno če niste vedeli, da imate brata ali sestro dvojčka. Tistih nekaj sekund, kolikor boste odsotni, ne zadošča, da bi se pripravili na šok zaradi čisto novih in čudno razpotegnjenih družinskih odnosov ob povratku.

Tistih deset sekund tišine ni zadostovalo Arthurju, da bi ponovno sestavil podobo o sebi in svojem življenju tako, da bi vključevala tudi čisto novo hčer, za katero se mu še zjutraj, ko je vstal, ni niti najrahleje dozdevalo, da bi utegnila obstajati. Globoke čustvene družinske vezi se ne ustvarijo v desetih sekundah, kakorkoli daleč in kakorkoli hitro se jim skušate oddaljiti, in Arthur je lahko občutil samo brezup, zmedo in onemelost ob pogledu na dekle, ki je stalo med njegovimi vrati in upiralo pogled v njegova tla.

Zdelo se mu je nesmiselno, da bi se delal manj brezupnega. Pristopil je k njej in jo objel.

»Nimam te rad,« je rekel. »Oprosti. Saj te še sploh ne poznam. Ampak daj mi vsaj nekaj minut.«

V čudnih časih živimo.

Živimo tudi v čudnih krajih; vsak v svojem vesolju, ljudje, s katerimi naseljujemo svoja vesolja, so samo sence celih drugih vesolij, ki se sekajo z našimi. Da zmoremo pokukati v to zapleteno zmedo neskončnih rekurzij in izreči kaj takega kot »O, zdravo, Edi! Lepo barvo imaš. Kako pa kaj Carol?«, potrebujemo dobršno mero sposobnosti za filtriranje, sposobnosti, ki si jo mora prej ali slej razviti sleherna zavedajoča se bit, če naj se zavaruje pred poglabljanjem v kaos, skozi katerega se kobacamo in prevračamo. Zatorej dajmo svojim otrokom priložnost, velja?

Odlomek iz knjige Praktično starševstvo

v fraktalno poblaznelem vesolju

»Kaj je to?«

Arthur je že skoraj obupal. Se pravi, nikakor ni hotel obupati. Za nobeno ceno ni bil pripravljen obupati. Za zdaj ne. In sploh nikoli. Če pa bi bil tiste vrste človek, ki obupa, bi bil to verjetno pravšnji trenutek.

Ni bilo dovolj, da se je Random grdo držala, da se je kujala, da bi se rada šla igrat v paleozojsko dobo, da ni razumela, zakaj morajo imeti težnost ves čas vključeno, in da je tulila na sonce, naj jo neha zasledovati: z njegovim najboljšim nožem je tudi izkopavala kamenje, da je z njim obmetavala ptice pikka, ker so jo tako čudno gledale.

Arthur ni vedel, ali je Lamuella sploh imela paleozojsko dobo. Po Starem Thrashbargu so našli planet že popolnoma razvit nekega šestkovega popoldneva okrog pol petih v popku orjaške strigalice, in četudi je Arthur kot izkušen galaktični popotnik z dobrimi srednješolskimi ocenami iz fizike in zemljepisja dokaj resno dvomil o tem, bi bilo prerekanje s Starim Thrashbargom čista izguba časa, toliko bolj, ker dotlej za to tudi ni bilo nobene potrebe.

Globoko je vzdihnil, pestujoč oškrbljeno in zvito rezilo. Odločil se je, da jo bo vzljubil, pa če ga bo od tega pobralo: ali pa njo oziroma oba. Ni lahko biti oče. Zavedal se je, da nihče nikoli ni trdil, da je lahko, vendar ni šlo za to, kajti predvsem ga nihče nikoli ni vprašal, če to sploh hoče biti.

Trudil se je po svojih najboljših močeh. Sleherni trenutek, ki si ga je lahko odtrgal od sendvičev, je prebil z njo, se pogovarjal in se sprehajal, posedal z njo vrh hriba in opazoval, kako zahaja sonce nad dolino, v kateri je ležala vas, zanimal se je za njeno življenje in ji skušal razložiti svoje. To je bilo kočljivo opravilo. Njuno stično področje, če odštejemo dejstvo, da sta imela skoraj istovetne gene, ni bilo večje od peščenega zrna. Oziroma bilo je nekako tolikšno kot Trillian, o kateri pa sta imela rahlo različno podobo.

»Kaj je to?«

Nenadoma je dojel, da sprašuje njega in da tega ni opazil. Pravzaprav ni prepoznal njenega glasu.

Namesto običajnega očitajoče divjega tona, v katerem je govorila z njim, mu je zastavljala čisto preprosto vprašanje.

Presenečen se je ozrl k njej.

Sedela je na pručici v kotu sobe, kot običajno vsa zgrbljena, s stisnjenimi koleni in razkrečenimi stopali, temni lasje so ji viseli čez obraz, v dlaneh pa je pestovala nekaj, kaj je pritegnilo vso njeno pozornost.

Arthur je rahlo živčno pristopil k njej.

Njena razpoloženja so nihala popolnoma nepredvidljivo, vendar so bila dotlej vsa le različne sorte slabe volje. Sredi izbruha divjih očitkov je brez opozorila zapadla v zoprno samopomilovanje ali v dolgotrajno obdobje črnega obupa, vmes pa jo je na lepem zgrabilo, da se je v brezumnem nasilju znesla nad predmeti okoli sebe, ali pa je zahtevala, da jo pelje v električni klub.

Ne samo, da na Lamuelli niso poznali električnih klubov, še navadnih klubov niso poznali in v resnici tudi elektrike ne. Imeli so kovačnico in pekarno, nekaj vozov in vodnjak in to je predstavljalo vso lamuellsko tehnologijo, tako da se je Random v svojih neutešljivih napadih besa največkrat penila nad skrajno in nepredstavljivo zaostalostjo planeta.

Na svojem malem, kirurško vsajenem zapestnem flex-o-panelu je sicer lahko lovila sub-eta TV-program, vendar ji ni bil v razvedrilo, ker je v njem mrgolelo novic o blazno zanimivih stvareh, ki so se dogajale po vseh drugih galaktičnih predelih. Prinašal ji je tudi novice o materi, ki se je je bila odkrižala, da je lahko šla poročat iz nekakšne vojne, za katero se je zdaj pokazalo, da je sploh ne bo ali pa bo potekala čisto narobe, ker niso poskrbeli za ustrezno obveščevalno dejavnost. Na programu je bilo tudi obilo napetih dogodivščin, v katerih so se vse vrste fantastično razkošnih vesoljskih ladij razletavale v medsebojnih spopadih.

Vaščane so vse te čudovite čarobne sličice na njenem zapestju popolnoma prevzele. Dotlej so videli le eno vesoljsko ladjo, ki se je razletela, in še to je bilo tako grozljivo in pretresljivo in je povzročilo tolikšno razdejanje in množično smrt, da jim sploh ni prišlo na misel, da gre za obliko zabave.

Stari Thrashbarg je bil tako pretresen, da je v Random pri priči prepoznal Bobovo odposlanko, je pa moral prav kmalu ugotoviti, da je bila poslana kot preskus njegove vere, če ne tudi potrpežljivosti. Nelagodno se je počutil ob številu razletelih vesoljskih ladij, ki jih je moral vključevati v svoje svete zgodbe, če je hotel zadržati pozornost vaščanov, da mu niso kar naprej uhajali gledat Random na zapestje.

Zdaj pa ni gledala na zapestje. Bilo je sploh izključeno. Arthur je tiho počenil k njej, da bi videl, kaj jo je pritegnilo.

Bila je njegova ura. Odložil jo je bil, ko se je šel oprhat k vaškemu slapu, Random pa jo je našla in jo skušala razumeti.

»To je samo ura,« je rekel. »Kaže čas.«

»To že vem,« je rekla, »Ampak ti ves čas nekaj bezaš vanjo, pa še vedno ne kaže prav. Niti približno.«

Vključila je zaslon na svojem zapestju, ki je samodejno prikazoval tudi krajevni čas. Pripravica na zapestju je neopazno izmerila krajevno težnost in vrtilno količino, ujela je sonce in sledila njegovi poti po nebu, vse to že v prvih minutah po pristanku. Potem je v najkrajšem času polovila iz okolja podatke o krajevnih enotah in ustrezno prilagodila svoj izpis. Ves postopek je stalno obnavljala, kar je bilo posebno prikladno, če je lastnik pogosto potoval tako v času kot v prostoru.

Random se je zmrdnila nad očetovo uro, ki ni znala nič tega.

Arthurju pa je bila ura močno pri srcu. Bila je boljša, kot bi si jo kdaj privoščil sam. Za enaindvajseti rojstni dan mu jo je podaril bogat boter iz slabe vesti, ker se vse dotlej ni spomnil niti enega njegovega rojstnega dneva in tudi njegovega imena ne. Kazala je dan v tednu, datum in lunine mene; na obtolčeni in opraskani zadnji strani je bilo s črkami, ki so bile komaj še vidne, vgravirano »Albertu za njegov enaindvajseti rojstni dan«, in tudi datum pod napisom je bil napačen.

V zadnjih nekaj letih je morala prestati precej stvari, ki jih garancija zagotovo ni vključevala. Arthur seveda ni pričakoval, da bi bilo v jamstveni izjavi izrecno omenjeno, da teče ura točno le v natanko določenem težnostnem in magnetnem polju Zemlje in le tedaj, če ima dan štiriindvajset ur, če planeta niso razstrelili in tako naprej. To so tako elementarni privzetki, da so ušli celo pravnikom.

Na srečo je imela ura pogon na vzmet, se pravi, da se je navijala sama. Nikjer v Galaksiji ne bi Arthur našel baterij natanko teh velikosti in napetosti, ki so bile običajne na Zemlji.

»Čemu so potem vse te številke?« je vprašala Random.

Arthur je vzel uro v svoje roke.

»Tele številke ob robu označujejo ure. V tem okencu na desni piše THU, se pravi četrtek, številka pa je štirinajst, kar pomeni štirinajstega MAJA, kakor piše v okencu spodaj.

»Tole srpasto okence na vrhu pa pove lunine mene. Drugače rečeno, pove, koliko lune je ponoči osvetljene od sonca, kar je odvisno od medsebojnih leg sonca in lune in, no... Zemlje.«

»Zemlje,« je ponovila Random.

»Ja.«

»In to je tam, od koder si ti in od koder je mama?«

»Ja.«

Random mu je spet vzela uro in se zastrmela vanjo, očitno ji nekaj ni bilo jasno. Potem si jo je dvignila k ušesu in začudeno prisluhnila.

»Kaj pa je ta zvok?«

»To je tiktakanje. Mehanizem, ki poganja uro. Reče se mu urni mehanizem. Cela vrsta zobatih kolesc in vzmeti, ki poganja kazalce z natanko pravo hitrostjo, da kažejo ure in minute in dneve in vse drugo.«

Random se je še vedno ni mogla nagledati.

»Še nekaj te grize,« je rekel Arthur. »Kaj?«

»Ja,« je po premisleku rekla Random. »Čemu je vse v hardveru?«

Arthur je predlagal sprehod. Čutil je, da bi se morala o marsičem pomeniti, in Random za spremembo, četudi ni bila ravno voljna ali navdušena, vsaj ni renčala nanj.

Tudi z njenega gledišča je bilo vse to zelo čudno. Saj ne, da bi posebej hotela težiti, v resnici le ni vedela, kaj naj bi počela drugače in kako.

Kdo je ta tip? In kakšno je to življenje, ki naj bi ga živela tu? Kakšen je ta svet, v katerem naj bi ga živela? In kaj je to vesolje, ki vdira vanjo skozi oči in ušesa? Čemu služi? Kaj hoče?

Rojena je bila v vesoljski ladji, ki je bila namenjena od nekod do nekam drugam, in ko je prispela tja, se je pokazalo, da je ta nekje drugje spet samo kraj, od koder potuješ nekam drugam, in tako vedno znova.

Njeno naravno pričakovanje je bilo, da bi morala biti nekje drugje. Torej je bilo zanjo naravno, da je vedno na napačnem kraju.

Z večnimi časovnimi potovanji se ji je ta težava samo poglobila in ji vcepila občutek, da ni samo vedno na napačnem kraju, temveč da je tam največkrat tudi ob napačnem času.

Ni pa se zavedala teh svojih občutkov, ker se nikoli ni počutila drugače, prav tako kot se ji nikoli ni zdelo čudno, da mora skoraj povsod nositi bodisi uteži bodisi protitežnostno obleko in običajno tudi posebno opremo za dihanje. Edini kraji, ker se zdi človeku vse prav in po meri, so svetovi, ki si jih ustvari sam — svetovi virtualne resničnosti v električnih klubih. Nikoli si ni predstavljala, da je resnično vesolje nekaj, kjer bi se človek lahko nastanil.

In to je veljalo tudi za to Lamuello, kamor se je je znebila mati. Veljalo je za človeka, ki ji je poklonil to dragoceno in čarno darilo življenja v zameno za višji potniški razred. Ima srečo, da je še kar prijazen in ne teži, sicer bi že videl. Prav res. V žepu je nosila s seboj poseben priostren kamen, s katerim bi mu lahko krepko posvetila.

Zelo nevarno je gledati stvari z gledišča nekoga drugega, če za to nimaš ustrezne predpriprave.

Usedla sta se na mesto, ki je bilo Arthurju posebno pri srcu, na pobočju griča s pogledom na dolino. Sonce je zahajalo nad vasjo.

Edina stvar, ki Arthurju tu ni bila všeč, je bil majhen kanček pogleda, ki se je odpiral v sosedno dolino, v kateri je črna, razvlečena brazda sredi gozda označevala kraj, kamor je treščila njegova ladja. Morda pa je bilo to tisto, kar ga je vleklo na to točko. Koliko razgledišč je še bilo, s katerih si lahko občudoval razkošno valovito lamuellsko pokrajino, vendar ga je vleklo le sem, kjer se mu je v rob vidnega polja zajedala slepa pega groze in bolečine.

Odkar so ga izvlekli iz razbitin, ni več obiskal tega kraja.

Ni hotel.

Ni prenesel.

V resnici se je vrnil na pol poti takoj naslednji dan, ko je bil še ves otrpel in omamljen od pretresa. Imel je zlomljeno nogo in nekaj reber, bil je precej hudo opečen in sploh še ni mogel jasno misliti, vendar je vztrajal, naj ga vaščani peljejo tja, kar so precej neradi tudi storili. Ni se mu posrečilo prebiti prav do središča, kjer so se sežgala in stalila tudi tla, vendar je potem za vselej odšepal s kraja groze.

Kmalu so se razširile govorice, da na celem območju straši, tako da se nihče več ni podal tja. Dežela je bila polna lepih, razveseljivo zelenih dolin - kdo bi lazil v tako, kjer vlada tesnoba. Naj se preteklost kar oklepa same sebe in naj pusti sedanjosti prosto pot v prihodnost.

Random je držala uro v dlaneh in jo počasi obračala, da so se nizki žarki večernega sonca lovili v praske in odrgnine na debelem stekelcu. Zamaknjeno je opazovala pajčevinasti sekundni kazalec na njegovi sunkoviti poti. Vsakič ko je dopolnil krog, se je daljši od obeh glavnih kazalcev pomaknil natanko za eno od šestdesetih delilnih točk ob obodu številčnice. In ko je dolgi kazalec napravil poln krog, se je krajši premaknil k naslednji številki.

»Zdaj jo opazuješ že več kot eno uro,« je tiho rekel Arthur.

»Vem,« je rekla. »Ura je, ko napravi veliki kazalec celo pot naokrog, ne?«

»Tako je.«

»Potem jo gledam že eno uro in sedemnajst... minut.«

Nasmehnila se je od globokega skrivnega zadovoljstva in se čisto malo premaknila, tako da se je prav lahno naslonila na njegovo roko. Arthur je začutil, kako mu je iz prsi ušel rahel vzdih, ki je bil tam ujet dolge tedne. Že je hotel oviti roko okrog hčerinih ramen, vendar se je zbal, da bi bilo še prezgodaj in da bi jo preplašil. Nekaj pa se je premaknilo. Nekaj v nji se je sprostilo. Ura ji je povedala nekaj, česar ji dotlej ni zmogla povedati nobena stvar v njenem življenju. Arthur si ni domišljal, da razume, kaj bi to bilo, je pa začutil globoko veselje in olajšanje, da se je je vendarle nekaj dotaknilo.

»Še enkrat mi razloži,« je rekla.

»Saj ni kaj razlagati,« je odgovoril. »Urni mehanizem je nekaj, kar se je razvijalo skozi stotine let —«

»Zemeljskih let.«

»Ja. Postajal je vse drobnejši in finejši in zapletenejši. Izdelovanje je bilo sila zahtevno in natančno. Moral je biti karseda majhen in teči je moral točno, pa če si še tako mahal z njim ali ga spustil na tla.«

»Ampak samo na enem planetu?«

»No, tam, kjer so ga naredili, saj razumeš. Niti pomislili niso, da bi moral delovati pod drugačnimi sonci in lunami in magnetnimi polji in vsem tem. Hočem reči, saj tudi tu teče natanko enako, samo da to nič ne pomeni, ko pa smo tako daleč od Švice.«

»Od kod?«

»Od Švice. Tam so jih izdelovali. Majhna hribovita dežela. Obupno snažna. Ljudje, ki so jih izdelovali, sploh niso vedeli, da so še drugi svetovi.«

»Potem je bilo pa dosti tega, česar niso vedeli.«

»No, seveda.«

»Odkod so pa potem prišli oni?«

»Kar zrasli so, se pravi... kar zrasli smo tam. Na Zemlji smo se razvili. Iz nekakšnega blata, kaj pa vem.«

»Kot ta ura.«

»N-n. Nisem mislil, da je ura zrasla iz blata.«

»Ne razumeš!«

Random je kriče planila na noge.

»Ne razumeš! Ne razumeš me, ničesar ne razumeš! Sovražim te, ker si tako zabit!«

Z vso ihto se je pognala navzdol po hribu, uro je stiskala v pesti in mu vpila, da ga sovraži.

Arthur je ves osupel in izgubljen poskočil kvišku. Skozi šope žilave trave se je pognal za njo. Tek je bil zanj težavna in boleča vaja. Ko si je v brodolomu zlomil nogo, je bil zlom grd in se ni lepo zacelil. Zato se je spotikal in drgetal od bolečine.

Nenadoma se je obrnila k njemu, obraz ji je potemnel od besa.

Molila je uro proti njemu. »A ne razumeš, da je nekje kraj, kamor ta reč spada? Kjer deluje? Kamor se vklaplja?«

Obrnila se je in spet stekla. Bila je krepka in lahkih nog in Arthur je tudi približno ni mogel dohajati.

Saj ni bilo samo to, da ni pričakoval, da bo tako težavno biti oče, sploh ni pričakoval, da bo oče, še zlasti ne tako nanagloma in nepričakovano na tujem planetu.

Random se je spet obrnila, da bi mu nekaj zakričala. Kdove zakaj se je vsakič ustavil.

»Kdo pa misliš, da sem?« ga je jezno vprašala. »Zate najbrž višji potniški razred? In kaj misliš, sem za mamo? Nekakšna vstopnica za življenje, ki ga ni imela?«

»Ne razumem, kaj misliš s tem,« je zasopel Arthur v bolečinah.

»Ti nikoli ne razumeš, kaj kdo misli!«

»Kako to misliš?«

»Oh, nehaj! Nehaj! Nehaj že!«

»Povej mi! Prosim, povej mi! Kaj je mislila s tem ,življenjem, ki ga ni imela'?«

»Želela si je, da bi bila ostala na Zemlji! Želela si je, da ne bi odfrčala s tisto butasto možgansko crkovino z bananovim okusom, Zaphodom! Misli, da bi lahko imela drugačno življenje!«

»Ampak,« je rekel Arthur, »potem bi bila mrtva. Umrla bi, ko so uničili naš svet!«

»Tudi to bi bilo drugačno življenje, ne?«

»To...«

»Ne bi ji bilo treba imeti mene! Sovraži me!«

»Tega ne smeš reči! Da bi te kdo, khm, no, hočem reči...«

»Imela me je zato, da bi ji jaz dala občutek, da nekam spada. To je bila moja naloga. Ampak jaz ne spadam nikamor, še toliko ne kot ona! Zato me je odvrgla, da lahko živi naprej svoje butasto življenje.«

»Kakšno butasto življenje! Saj je fantastično uspešna, ali ni? Ves čas in prostor sta njena, povsod na sub-eta TV je...«

»To je butasto! Butasto! Butasto! Butasto!«

Random se je spet pognala v tek. Arthur je ni dohajal in nazadnje je moral celo sesti, da mu je bolečina v nogi pojenjala. Za vihar, ki mu je divjal v glavi, pa sploh ni vedel pomoči.

V vas je prišepal uro kasneje. Temnilo se je že. Vaščani, ki jih je srečal, so ga pozdravili, a v zraku se je čutila živčnost, nihče ni vedel, kaj se dogaja in kaj bi kazalo ukreniti. Starega Thrashbarga so videli, kako si je pulil brado in pogledoval v luno, kar tudi ni pomenilo nič dobrega.

Arthur je stopil v svojo kočo.

Random je vsa zgrbljena sedela za mizo.

»Žal mi je,« je rekla, »tako mi je žal.«

»Že v redu,« je rekel Arthur tako nežno, kot je le znal. »Včasih se je treba, no, malo pogovoriti. Toliko je tega, česar se morava drug o drugem naučiti in razumeti in, no, življenje niso samo čaj in sendviči...«

»Strašno mi je žal,« je rekla ihteč.

Arthur je stopil k njej in ji položil roko na rame. Ni se upirala, niti izmaknila se ni. Tedaj je opazil, za čim ji je žal.

otočku svetlobe, ki jo je dajala lamuelska leščerba, je ležala Arthurjeva ura. Random jo je na silo odprla s hrbtnim robom noža za mazanje masla in zdaj so bila vsa drobcena zobata kolesca z vzmetmi in zasuni zgrabljena v klavrn kupček, kakor jih je bila pustila.

»Hotela sem samo videti, kako deluje,« je rekla, »kako se vse to sklada.

Joj, kako mi je žal! Ne morem jih spraviti nazaj. Žal mi je, res mi je žal. Ne vem, kaj naj storim. Dala jo bom popraviti! Res! Popraviti jo bom dala!«

Naslednji dan je prišel mimo Thrashbarg in razpredel vse mogoče štorije o Bobu. Na vse pretege je skušal učinkovati pomirljivo in je povabil Random, naj se poglobi v nedoganljivo skrivnost orjaške strigalice, in Random je rekla, da orjaške strigalice sploh ni, nakar se je Thrashbarg zagrnil v leden molk in ji rekel samo, da bo za to vržena v vnanjo temo. Random je rekla, da ji je prav, saj je bila tam rojena, naslednji dan pa je prispel paket.

Dogajanje je postalo prav razgibano.

V resnici se je s paketom, prinesel ga je nekakšen robotski dostavnik, ki se je spustil z neba z robotskim brenčanjem, naselil v vasi občutek, ki se je postopoma razširil do zadnjega kotička, da je namreč dogodkov že kar preveč.

Robotski dostavnik ni bil nič kriv. Zahteval je samo podpis Arthurja Denta ali odtis njegovega palca ali pa luskinico kožnih celic s tilnika, in že bi šel svojo pot. Med čakanjem je postopal naokrog in se čudil, kaj ga vsi gledajo tako postrani. Medtem je Kirp ujel še eno ribo z glavo na obeh konceh, vendar se je pri podrobnem pregledu pokazalo, da sta to v resnici dve ribi, prerezani na pol in dokaj površno sešiti skupaj, in tako se Kirpu ni le izmuznila priložnost, da bi oživil zanimanje za dvoglave ribe, temveč si je nakopal tudi resne dvome v verodostojnost prvotne najdbe. Samo ptice pikka so se vedle, kot da je vse natanko tako kot vselej.

Robotski dostavnik je dobil Arthurjev podpis in jo ubral, odkoder je prišel. Arthur je odnesel paket v kočo, se usedel predenj in ga gledal.

»Odpriva ga!« je rekla Random, ki je bila že vse jutro, odkar so se stvari okrog nje zares čudaško zasukale, prav dobre volje, toda Arthur je rekel ne.

»Zakaj ne?«

»Ker ni naslovljeno name.«

»Pa je.«

»Ne, ni. Naslovljeno je... no, naslovljeno je na Forda Prefecta, bivajočega pri meni.«

»Forda Prefecta? Je to tisti -«

»Ja,« je odsekal Arthur.

»Slišala sem o njem.«

»Si mislim, da si.«

»Vseeno odpriva. Kaj pa bova?«

»Ne vem,« je rekel Arthur, ki res ni vedel.

Že navsezgodaj je odnesel poškodovane nože v kovačnico in Strinder si jih je ogledal in rekel, da bo še videl, kaj se da napraviti.

Poskusila sta z običajnimi prijemi, zamahovala sta z noži po zraku, jih težkala in preskušala upogljivost in kar je še tega, vendar pravega užitka ni bilo več in Arthurja je navdal žalosten občutek, da so mu dnevi pripravljanja sendvičev šteti.

Pobesil je glavo.

Vse je bilo v pripravah na ponovni prihod čistonavadnega goveda, vendar je Arthur slutil, da bo običajno praznovanje lova z gostijo letos precej medlo in negotovo. Nekaj se je zgodilo tu na Lamuelli in navdajal ga je grozljivi občutek, da je ta nekaj on sam.

»Le kaj misliš, kaj je?« je silila Random in obračala paket.

»Ne vem,« je odgovoril Arthur. »Gotovo kaj slabega in neprijetnega.«

»Kako veš?« je ugovarjala.

»Ker je vse, kar ima opraviti s Fordom Prefectom, po nujnosti hujše in neprijetnejše od tistega, kar nima,« je odgovoril. »Le verjemi.«

»Nekaj te skrbi, kajne?« je vprašala.

Arthur je vzdihnil.

»Samo nekam živčen sem in nemiren,« je odgovoril.

»Žal mi je,« je rekla Random in odložila paket. Uvidela je, da bi ga res spravila v slabo voljo, če bi ga odprla. Bo pač morala počakati, da je pri tem ne bo videl.

16

Arthur se ni več spominjal, katero izginotje je opazil najprej. Ko pa je ugotovil, da je eno od obojega izginilo, je to takoj povezal z drugim in pri priči je vedel, da je izginilo oboje skupaj in da se bo iz tega izcimilo nekaj blazno hudega in skrajno težko popravljivega.

Random ni bilo. In paketa tudi ne.

Cel dan ga je pustil ležati na polici, vsem na očeh. Za vajo v zaupanju.

Zavedal se je, da sodi izkazovanje zaupanja otroku med pomembna starševska ravnanja, zato da bi bila zaupanje in občutek odgovornosti vgrajena v sam temelj njunih medsebojnih odnosov. Navdajala ga je sicer bojazen, da je to, kar počne, idiotsko, vendar ni ukrenil nič drugače, in pokazalo se je, kajpak, da je ravnal prav idiotsko. Človek živi in se uči. Vsaj živi.

In včasih ga zgrabi panika.

Arthur se je pognal iz koče. Bilo je sredi večera. Svetloba je ugašala in pripravljalo se je k nevihti. Random ni bilo nikjer, niti sledu za njo ne. Povprašal je ljudi. Nihče je ni videl. Še je spraševal. Tudi nihče drug je ni videl. Vsi so se odpravljali domov. Pritajen vetrič se je pripodil okrog vogalov, dvigoval stvari in jih razmetaval v nevarno brezbrižnem neredu.

Našel je Starega Thrashbarga in ga povprašal. Starec ga je kamnito premeril in pokazal z roko v edini smeri, ki se je je Arthur bal in je zatorej nagonsko vedel, da je šla prav tja.

Tako je zvedel najhujše.

Odšla je tja, kamor se ji je zdelo, da ji ne bo sledil.

Ozrl se je v nebo, ki je bilo mrko sivo progasto, in zazdelo se mu je natanko tiste sorte, da bi iz njega lahko prijahali štirje apokaliptični jezdeci, ne da bi se počutili kot popolni bebci.

S težko slutnjo v srcu se je odpravil po stezi, ki je vodila h gozdu v sosednji dolini. Usule so se prve debele kaplje in Arthur se je poskusil pognati v nekakšen tek.

Random je dosegla rob gričevnatega hrbta in zagledala sosednjo dolino. Vzpon je bil daljši in težji, kot je bila pričakovala. Malo jo je zaskrbelo, da nočni izlet nemara le ni najboljša možna zamisel, ampak oče se je ves dan motovilil okoli koče in se bodisi pred seboj ali pred njo delal, da ne straži paketa. Nazadnje pa je le moral v kovačnico, da se je s Strinderjem pomenil zaradi nožev, in Random je pograbila priložnost in jo ucvrla s paketom.

Popolnoma jasno ji je bilo, da ga ne more odpreti kar v koči in tudi ne v vasi. Oče bi jo lahko kadarkoli odkril. Kar je pomenilo, da mora nekam, kamor ji ne bo sledil.

Lahko bi se ustavila kar tu, kjer je bila. Vso pot do sem je prelezla v upanju, da ga ne bo za njo, in celo če bi prišel, je na tem gozdnatem pobočju zdaj, ko se je spuščala noč in je začelo deževati, nikoli ne bi našel.

Paket ji je vso pot navzgor veselo poplesaval pod roko. Bil je prijetno čvrst in poln: kvadrataste oblike z robom, ki je meril toliko kot njena podlakt, visok je bil toliko kot njena dlan, zavit pa je bil v rjav plastpapir in povezan z najnovejšo, zelo prebrisano samovezno vrvico. Ko ga je potresla, ni nič zarožljal, čutila pa je, da je glavna teža vabljivo zbrana v središču.

Ker je že prišla tako daleč, ji je bilo v posebno zadovoljstvo, da se ni ustavila, temveč je nadaljevala pot navzdol v predel, ki je skoraj veljal za prepovedanega - v dolino, kamor je strmoglavila očetova ladja. Ni ji bilo povsem jasno, kaj pomeni, da tam »straši«, zdelo pa se ji je zabavno, da bi to sama odkrila. Sklenila je, da bo šla dalje in odprla paket, ko bo prispela kamor že.

Počasi se je temnilo. Ni še prižgala svoje male električne svetilke, ker ni hotela, da bi se jo videlo od daleč. Zdaj jo je morala prižgati, vendar je bilo že vseeno, saj je bila na drugi strani hrbta, ki je delil dolini.

Prižgala jo je. Skoraj v istem trenutku je nebo nad dolino, kamor se je bila namenila, razparala strela in jo dodobra prestrašila. Ko jo je spet ovila tema in je čez griče zabobnel grom, se je s svojim šibkim snopom svetlobe v roki naenkrat počutila čisto majhna in zgubljena. Mogoče bi se bilo vseeno bolje ustaviti in kar tu odpreti zavoj. Ali pa bi se raje vrnila domov in prišla sem gor spet jutri. Vendar je obotavljanje trajalo samo trenutek. Vedela je, da nocoj ni povratka, vse bolj pa je čutila, da ga tudi kasneje ne bo.

Spustila se je po pobočju. Dež se je zgostil. Še malo prej je padlo le nekaj težkih kapelj, zdaj pa se je ustalil močan naliv, da je v krošnjah dreves kar šumelo in so tla pod nogami postajala vse bolj spolzka.

Tolažila se je, da je to, kar šumi v krošnjah, samo dež. Ko je njena lučka poplesavala med drevesi, so se proti njej poganjale sence in se ji pačile. Le naprej in navzdol.

Vsa drgetajoča in premočena do kože je tekla še deset ali petnajst minut in vse bolj se ji je začelo dozdevati, da je nekje pred njo še drug vir svetlobe. Sij je bil prav šibak in ni se mogla odločiti, ali si ga samo umišlja ali je res. Ugasnila je svetilko, da bi videla. Res se je zdelo, da se nekaj medlo svetlika. Ni mogla reči, kaj naj bi bilo. Spet je prižgala svetilko in se namerila tja.

Nekaj pa je bilo narobe z gozdom.

Ni takoj uganila kaj, vendar se ji drevje ni zdelo čvrsto in zdravo in v polni rašči. Drevesa so molela navzkrižem pod čudnimi koti, bila so nekam bledikasta in uvela. Več kot enkrat je imela Random neprijeten občutek, da jo veje skušajo ujeti, vendar je bil to samo privid senc, ki so se gugale in zvijale, kot jih je osvetljeval nihajoč snop njene svetilke.

Na lepem je nekaj padlo z drevesa na tla prav pred njo. Prestrašena je odskočila in pri tem spustila tako paket kot svetilko. Počenila je in segla v žep po priostreni kamen.

Stvar, ki je padla z drevesa, se je premikala. Žepna svetilka na tleh jo je zajela ravno v rob svetlobnega stožca, tako da je bilo videti, kot da se proti Random počasi ziblje orjaška, zverižena senca. Nad stalnim šumom dežja je bilo slišati drobno pokljanje in cviljenje. Random se je pritipala do svetilke, jo zgrabila in uperila naravnost v neznani stvor.

V tem trenutku se je samo nekaj čevljev proč spustil na tla še drugi stvor. Random je divje zaokrožila svetilko od enega do drugega. Dvignila je kamen, pripravljena, da ga vrže.

V resnici sta bila stvora prav majhna. Samo zaradi kota, pod katerim ju je obsijala svetloba, sta se razpihnila v pošasti. Nista bila samo majhna, ampak majhna, kosmata in srčkana. In tu se je spustil z drevesa še tretji. Padel je ravno skozi svetlobni snop, tako da ga je videla prav razločno.

Pristal je spretno in natančno, obrnil se je in se potem tako kot druga dva počasi in odločno nameril proti njej.

Stala je kot ukopana. Še vedno je merila s kamnom, vendar je vse jasneje kazalo, da so stvori, na katere meri, veverice. Ali vsaj vevericam podobne živalce. Mehke, tople in ujčkaste veveričaste živalce, ki jo obkoljujejo tako, da ji ni prav nič všeč.

Posvetila je naravnost v prvo. Živalca je ostro, napadalno grozeče cvilila, v tačicah pa je držala majhen košček mokre rožnate cunjice. Random je pomenljivo potežkala svoj kamen, vendar na veveričko, ki se ji je s svojo mokro cunjico še kar bližala, to ni napravilo prav nikakršnega vtisa.

Malo se je umaknila. Niti sanjalo se ji ni, kako naj ravna z živalcami. Če bi bile hudobno režeče zverine z bliskajočimi se čekani, bi se z vso silo zagnala vanje, proti tem čudnim vevericam pa si ni vedela prav pomagati.

Še malo se je umaknila. Druga veverica jo je skušala prestreči z desnega boka. V tački je držala čašico. Nekakšen želod. Tretja ji je tesno sledila. Kaj neki nosi? Majhen košček premočenega papirja, je pomislila Random.

Spet je stopila nazaj, se z gležnjem ujela v korenino in padla vznak.

Prva veverica se je pognala naprej, ji skočila na trebuh in se z mokro cunjico v šapah prav odločno napotila navzgor po trupu.

Random je hotela skočiti pokonci, pa se je dvignila samo za palec. Ustavilo jo je, ko je živalca, presenečena zaradi njenega giba, otrpnila in se s krempeljci skozi premočeno srajco oprijela njene kože. Potem se ji je prav počasi, palec za palcem, priplazila do vratu in ji ponudila cunjico.

Živalca je Random s svojimi bleščečimi očesci in čudnim obnašanjem skoraj hipnotizirala. Še vedno ji je ponujala cunjico. Znova in znova ji jo je molila in pri tem vsiljivo cvilila, tako da je Random nazadnje živčno in obotavljaje sprejela ponujeno. Živalca jo je napeto opazovala in švigala s pogledom po vsem obrazu. Random ni vedela, kaj bi. Dež in blato sta se ji cedila po obrazu, na prsih ji je sedela veverica. Segla je s cunjico k očem in si obrisala blato iz njih.

Veverica je zmagoslavno zavreščala, ji iztrgala cunjico, skočila z nje in švignila v temno noč, se pognala na drevo in se zmuznila v duplino v deblu, tam pa se je zleknila in si prižgala cigareto.

Tačas se je Random skušala otresti veverice z želodovo kapico, polno deževnice, in tiste s papirjem. Po zadnji plati se je odrinila navzad.

»Ne!« je zavpila. »Pojdita proč!«

Prestrašeno sta se umaknili, pa se takoj spet pojavili s svojima dariloma. Zamahnila je s kamnom. »Izginita!«

Veverici sta osupli odskočili. Potem je prva pribrzela naravnost k Random, ji spustila želod v naročje, se obrnila in izginila v temo. Druga se je nekaj časa obotavljala, potem pa je položila papir lepo na tla pred njo in prav tako izginila.

Random je bila spet sama, vendar se je vsa tresla od zmedenosti. Negotovo se je skobacala na noge, pobrala svoj kamen in paket, po kratkem premisleku pa še tisti košček papirja. Bil je tako premočen in zmečkan, da ga je bilo težko prepoznati. Videti je bil kot košček revije za branje med poletom.

Ravno ko je Random napenjala možgane, da bi razumela, kaj vse to pomeni, je na jaso, na kateri je stala, prikorakal moški, dvignil puško zlokobnega videza in jo ustrelil.

Arthur se je brezupno pehal navzgor po hribu, dve ali tri milje za Random.

Že po prvih minutah zasledovanja se je vrnil in se opremil s svetilko. Ne z električno. Edina električna svetilka na planetu je bila tista, ki jo je s seboj prinesla Random. Ta je bila nekakšna medla leščerba za viharje: preluknjana kovinska škatla iz Strinderjeve kovačnice, v kateri je bila majhna posodica z gorljivim ribjim oljem in s stenjem iz spletene suhe trave, zunaj pa je bila ovita s prosojno opno iz posušenega črevesa čistonavadnega goveda.

Zdaj mu je svetilka ugasnila.

Nekaj sekund je popolnoma brezzvezno mahal z njo naokrog. Očitno je na noben način ni mogel pripraviti do tega, da bi sredi nevihte v njej spet zaplapolal plamenček; je pa res nemogoče, da človek ne bi vsaj simbolično poskusil. S težkim srcem jo je odvrgel.

Kaj naj napravi? Bilo je brezupno. Premočen je bil do kože, obleka je vsa težka mahedrala na njem, zdaj pa je bil tudi izgubljen v temi.

Za trenutek je bil izgubljen v slepeči svetlobi, potem pa spet v temi.

Blisk mu je vsaj pokazal, da je že čisto blizu grebena. Ko bo prilezel do tja, bo... no, ni bil še čisto prepričan, kaj bo. To se bo moral odločiti, ko bo končno tam.

Odšepal je naprej po pobočju.

Čez nekaj minut je ugotovil, da končno stoji na vrhu. V daljavi pod seboj je lahko videl nekakšen medel sij. Ni imel pojma, kaj bi to bilo, in v resnici si tudi ni želel ugibati. Bila pa je to edina stvar, ki jo je lahko imel za cilj, in tako se je izgubljen in prestrašen spotikaje napotil proti njej.

Smrtonosni žarek je šinil naravnost skozi Random in čez kaki dve sekundi je šinil skoznjo tudi moški, ki je streljal. Drugače se ni niti malo zmenil zanjo. Ustrelil je nekoga, ki je stal za njo, in ko se je obrnila, ga je lahko videla, kako je pokleknil k truplu in mu prebrskal žepe.

Prizor je zamrznil in izginil. Sekundo kasneje ga je nadomestilo velikansko zobovje, uokvirjeno z orjaškimi in brezhibno naličenimi ustnicami. Od nekod se je pojavila velika modra ščetka in z obilico pene zdrgnila zobe, da so se bleščali sredi svetlikajočih zaves dežja.

Random je morala dvakrat zamežikati, preden je razumela.

To je bila reklama. Mož, ki jo je ustrelil, je bil del holografske filmske predstave med poletom. Najbrž je morala biti že zelo blizu kraja, kjer je strmoglavila ladja. Očitno so bili nekateri njeni sistemi bolj neuničljivi kot drugi.

Naslednje pol milje je bila pot še dodatno neprijetna. Poleg dežja, teme in hladu je morala Random prenašati tudi poslednje krče razbitega ladijskega sistema za zabavo potnikov. Vesoljske ladje in reakcijski avtomobili in helidžipi so se brez prestanka razletavali okoli nje in z eksplozijami razsvetljevali temo noči, zlobni tipi v čudnih pokrivalih so skoznjo tihotapili nevarna mamila, združeni zbor in orkester hallapoliške državne opere pa sta na majhni jasi malo proti levi strani izvajala zaključno koračnico anjaqantinske zvezdne straže iz IV. dejanja Rizgarjevega Blamwellamuma Woontskega.

In že se je znašla na robu zelo grdega in razmehurjenega kraterja. Iz sredine, ki bi bila sicer videti kot velikanski kos karameliziranega žvečilnega gumija, se je še vedno čutilo rahlo toplotno sevanje: to so bili stopljeni ostanki velike vesoljske ladje.

Obstala je in dolgo strmela v jamo, potem pa se je napotila naokrog po njenem robu. Nič več ni bila prepričana, da ve, kaj išče, vendar je nadaljevala pot, puščajoč grozotni krater na svoji levi.

Dež je malo pojenjal, še vedno pa je bilo vse razmočeno, in ker ni vedela, kaj je v škatli, nemara kaj krhkega ali občutljivega, je pomislila, da bi morala poiskati kak primerno suh kotiček, kjer bi jo lahko odprla. Upala je samo, da se vsebina ni poškodovala že, ko ji je paket padel iz rok.

Z baterijo je obsvetila okolno drevje, ki je bilo tu prav redko in večidel ožgano in polomljeno. Zazdelo se ji je, da se ji nedaleč proč kaže kup skalovja, ki bi ji lahko nudil zavetje, in zavila je tja. Vse naokoli je videvala ostanke, ki jih je pometalo z ladje, ko se je razletavala, preden je dokončno izginila v ognjeni krogli.

Ko se je oddaljila od kraterja za kakih dvesto ali tristo sežnjev, je naletela na scefrane kosme nekakšnega rožnatega puha, ki je premočen in blaten visel z zveriženih dreves. Uganila je, da morajo biti to ostanki reševalnega zapredka, ki je ohranil življenje njenemu očetu. Ko si je pobliže ogledala mesto padca, je na tleh opazila predmet, napol pogreznjen v blato.

Pobrala ga je in ga obrisala. Bila je nekakšna elektronska napravica v velikosti žepne knjige. Ob dotiku njene roke so se na platnicah šibko zasvetile velike prijazne črke. Pisalo je SAMO BREZ PANIKE. Prepoznala jo je. To je bil očetov izvod Štoparskega vodnika po Galaksiji.

Takoj je začutila, da jo je knjiga pomirila, dvignila je glavo proti gromotnemu nebu in pustila, da ji je dež zmil obraz in osvežil usta.

Zmajala je z glavo in odhitela k skalovju. Prelezla je sprednji rob in skoraj pri priči odkrila nekaj čudovitega. Vhod v votlino. Posvetila je vanjo. Videti je bila suha in varna. Pazljivo se je spustila vanjo. Bila je kar prostorna, četudi ni vodila prav globoko. Z olajšanjem se je že precej izčrpana usedla na primeren kamen, odložila škatlo predse in se takoj lotila odpiranja.

17

Dolga obdobja so učenjaki ugibali in se prerekali o tem, kje se skriva tako imenovana »manjkajoča snov« Vesolja. Naravoslovni oddelki vseh pomembnejših univerz širom po Galaksiji so si nabavljali vse več vse bolj zapletenih naprav, s katerimi so preiskali osrčja daljnih galaksij in nazadnje še samo središče celotnega Vesolja in celo njegove robove; ko pa so jo končno izsledili, se je pokazalo, da je to snov, s katero so bili med prevozom zavarovani njihovi instrumenti.

Tudi v tej škatli je bila kar znatna količina manjkajoče snovi, cel kup mehkih belih bobkov manjkajoče snovi, ki jih je Random raztresla po tleh za prihodnje generacije fizikov, da bodo imele spet kaj odkrivati in izumljati, ko bodo odkritja sedanje generacije fizikov izgubljena in pozabljena.

Iz posteljice belih bobkov manjkajoče snovi je dvignila brezlično črno ploščo. Položila jo je na skalo poleg sebe in pogrebla po preostali manjkajoči snovi, če bi se v njej skrivalo še kaj, nemara priročnik ali priključki ali kaj podobnega, vendar ni bilo nič drugega. Samo črna plošča.

Obsvetila jo je s svetilko.

Ko je to napravila, so se na gladki površini pojavile razpoke. Random je živčno odskočila, vendar je kmalu ugotovila, da se stvar, karkoli že je, sama razklaplja.

Dogajanje je bilo čudovito lepo. Bilo je izredno zapleteno, pa tudi preprosto in elegantno. Bilo je kot primerek samorazklopnega origamija ali kot rožni popek, ki se v teku sekund razpre v cvet.

Kjer je bila še pred nekaj sekundami mehko ukrivljena črna plošča, je bila zdaj ptica. V zraku lebdeča ptica.

Random se je, previdno in pozorno, še malo odmaknila.

Prikazen je bila nekoliko podobna ptici pikka, le malo manjša. Se pravi, v resnici je bila večja, oziroma da bomo čisto natančni, natanko enako velika ali vsaj ne dvakrat tolikšna. Bila je tudi mnogo bolj modra in mnogo bolj rožnata kot pikke, pri tem pa popolnoma črna.

Na njej je bilo še nekaj zelo čudnega, česar Random ni takoj prepoznala.

Zagotovo je podobno kot pikke zbujala vtis, da gleda nekaj, česar ne more videti nihče drug.

Nenadoma je izginila.

In potem je, enako nenadoma, vse postalo črno. Random je vsa napeta počenila in potipala za priostrenim kamnom v žepu. Potem se je črnina umaknila in se zvila v klobko in spet je nastala ptica. Lebdela je v zraku pred njo, počasi zamahovala s krili in jo gledala.

»Oprosti,« je nepričakovano spregovorila, »moram se umeriti. Me lahko slišiš, ko rečem to?«

»Ko rečeš kaj?« je vprašala Random.

»Dobro,« je rekla ptica. »Ali me lahko slišiš, ko rečem to?« To je izgovorila z zelo visokim glasom.

»Ja, seveda lahko!« je odvrnila Random.

»In me lahko slišiš, ko rečem to?« je vprašala, tokrat z zagrobno globokim glasom.

»Ja!«

Potem je bilo na kratko vse tiho.

»Ne, očitno ne,« je spregovorila ptica čez nekaj sekund. »Dobro, tvoje slušno območje je očitno med šestnajst in dvajset tisoč herci. Tako. Ti je takole udobno,« je vprašala s prijetnim lahkim tenorjem. »Nič zoprnih višjih frekvenc, ki hreščijo v višjih registrih? Očitno ne. Dobro. To bo zdaj lahko podatkovni kanal. Torej. Koliko mene vidiš?«

Na lepem je bil zrak poln samih prepletenih ptic. Random je prebila že dosti časa v virtualnih resničnostih, vendar je bilo to dosti čudnejše od vsega, kar je poznala dotlej. Bilo je, kot bi bila sama geometrija prostora prevedena v brezšivne ptičje obrise.

Random je zajela sapo in dvignila roke skozi preptičeni prostor okoli sebe ter si z njimi pokrila glavo.

»Hmmm, očitno daleč daleč preveč,« je rekla ptica. »Kaj pa zdaj?«

Kot harmonika se je stisnila v nekakšen ptičji predor, kot bi bila ujeta med dve vzporedni ogledali, ki sta jo preslikali v neskončno dolgo vrsto ptic.

»Kaj pa si ti?« je zavpila Random.

»Samo minuto, pa bova tudi o tem,« je rekla ptica. »Koliko torej, lepo prosim?«

»No, tja nekam...« je Random nemočno odmahnila v daljavo.

»Že razumem, doseg je še vedno neskončen, se pa vsaj bližava pravi dimenzijski matriki. Dobro. Ne, odgovor je pomaranča in dve limoni.«

»Limoni?«

»Če imam tri limone in tri pomaranče in izgubim dve pomaranči in limono, kaj mi ostane?«

»A?«

»V redu, se pravi, da po tvojem teče čas v to smer, kajne? Zanimivo. Sem še neskončna?« je vprašala in se napihnila v eno pa v drugo smer v prostoru. »Sem zdaj neskončna? Koliko sem rumena?«

Pretvorbe, skozi katere se je izprevijala ptica, so bile iz trenutka v trenutek presunljivejše.

»Ne morem ...« je zmedeno zastokala Random.

»Saj ti ni treba odgovarjati, zadošča mi, da te gledam. Tako. Ali sem tvoja mati? Sem skala? Se ti zdim orjaška, čofotava in valovito prepletena? Ne? Kaj pa zdaj? Se zdaj pomikam nazaj?«

Za spremembo je bila čisto pri miru in nespremenjena.

»Ne,« je rekla Random.

»No, pa se, nazaj v času namreč. Hmmm. Torej, mislim, da imava zdaj vse. Če bi rada vedela, ti lahko povem, da se v svojem vesolju giblješ prosto v treh razsežnostih, ki jim praviš prostor. Po četrti se giblješ v ravni črti, in tej praviš čas, v peti, ki je prva lastna vrednost verjetnosti, pa si zasidrana na mestu. Naprej od tod postanejo stvari rahlo zapletene, v razsežnostih od trinajste do dvaindvajsete se dogaja vse mogoče, o čemer je bolje, da nič ne veš. Vse, kar moraš v tem trenutku res vedeti, je to, da je vesolje dosti bolj zapleteno, kot bi se ti utegnilo zdeti, pa četudi je tvoja izhodiščna predstava, da je že kar prekleto komplicirano. Zlahka se vzdržim besed kot ,prekleto', če žalijo tvoje uho.«

»Prekleto vseeno mi je, kako govoriš.«

»Prav.«

»In kaj hudiča si ti?« je vprašala Random.

»Jaz sem Vodnik. V tvojem vesolju sem tvoj Vodnik. V resnici bivam v tistem, čemur se tehnično pravi Celotni po-poli splošni mišmaš, kar pomeni... no, naj ti pokažem.«

Obrnila se je na mestu in hušknila iz jame, potem pa je občepela na skali tik pod robom previsa, še na varnem pred dežjem, ki se je spet zgostil.

»Pridi sem,« je ukazala, »poglej tole.«

Random se je zdelo za malo, da ji ptica takole ukazuje, vendar ji je sledila k vhodu v jamo, le kamen v žepu je močneje stisnila.

»Dež,« je rekla ptica. »Ga vidiš? Samo dež.«

»Saj vem, kaj je dež.«

Cele zavese dežja so padale skozi noč, od zgoraj jih je medlo osvetljevala luna.

»In kaj je?«

»Kaj se to pravi, kaj je? Kaj se pa greš? In kaj si počela v škatli? Kaj mi je bilo treba celo noč teči skozi gozd in se otepati ponorelih veveric, da me na koncu ptič sprašuje, kaj je dež? Samo voda, ki pada skozi ta usrani zrak, nič drugega. Bi rada vedela še kaj ali greva lahko domov?«

Šele po dolgem premolku je ptica vprašala: »Bi rada šla domov?«

»Saj nimam doma!« Random se je skoraj ustrašila, tako glasno je zakričala te besede.

»Poglej v dež...« je rekla ptica Vodnik.

»Saj gledam v dež! A je kje kaj drugega?«

»In kaj vidiš?«

»Kaj že spet hočeš, ti trapasti ptič! Na kupe vode, kaj pa. Saj je sama voda!«

»Kakšne oblike pa vidiš v vodi?«

»Oblike? Saj ni nobenih oblik. Samo ...«

»Samo Mišmaš,« jo je dopolnila ptica Vodnik.

»Ja...«

»Kaj pa vidiš zdaj?«

Iz ptičjih oči se je prav na meji vidljivosti razprla tanka pahljača šibkih žarkov. V suhem zraku pod previsom ni bilo videti ničesar. Ko pa so žarki zadeli dežne kapljice, ki so padale skoznje, se je pokazala ravna svetlobna plošča, ki je bila tako svetla in živa, da se je zdela resnična.

»Oh, super. Laserijada,« se je namrdnila Random. »Kaj takega pa res še nikoli nisem videla, razen seveda na približno petih milijonih rokovskih koncertov.«

»Povej, kaj vidiš!«

»Samo ravno ploskev! Ptič butasti!«

»Ničesar ni, česar ni bilo že prej. S svetlobo samo usmerjam tvojo pozornost na prave kaplje ob pravih trenutkih. Kaj pa vidiš zdaj?«

Svetloba je ugasnila.

»Nič.«

»Vse je natančno tako kot prej, samo z ultravijolično svetlobo. Te ne vidiš.«

»In kakšen smisel ima, da mi kažeš nekaj, česar ne vidim?«

»Samo zato, da bi razumela tole: če nekaj vidiš, to še ne pomeni, da tisto tudi obstaja. In če nečesa ne vidiš, še ne pomeni, da tega ni. Vprašanje je samo, k čemu ti tvoji čuti usmerjajo pozornost.«

»Dolgčas,« je navrgla Random, takoj nato pa je zinila od osuplosti.

V dežju se je pokazala velikanska in nadvse živa trirazsežna podoba njenega očeta, ki ga je po vsem videzu nekaj močno presenetilo.

Približno dve milji za Random se je po isti poti skozi gozd pehal njen oče in na lepem mu je zastal korak. Osuplo je strmel v podobo močno osuplega samega sebe, ki je žarela visoko v deževnem ozračju dve milji pred njim. Dve milji pred njim in nekoliko proti desni od njegove trenutne smeri.

Bil je že skoraj popolnoma zgubljen, prepričan je bil, da bo kar umrl od mraza in mokrote in utrujenosti, in želel si je, da bi bilo to že za njim. Ravnokar mu je veverica prinesla popoln izvod ilustrirane revije o golfu in v glavi mu je začelo bebljati in jodlati.

Žareča podoba samega sebe, ki se je prižgala na nebu, mu je povedala, da ima, če upoštevamo vse možne vidike, bržkone prav glede bebljanja in jodlanja, da pa se najbrž moti glede smeri, ki jo ubira.

Globoko je zajel sapo, se napol obrnil in se napotil naravnost proti nepojmljivi laserski predstavi.

»Dobro, in kaj bi rada s tem dokazala?« je hotela vedeti Random. Mnogo bolj kot pojav slike same jo je presenetilo, da je na sliki njen oče. Svoj prvi hologram je videla, ko je bila stara dva meseca in so jo položili vanj, da bi se z njim igrala. Zadnjega pa je videla pred pol ure, ko so predvajali koračnico anjaqantinske zvezdne straže.

»Samo to, da ta slika obstaja ali ne obstaja ravno toliko, kot prej svetlobna plošča,« je rekla ptica. »Vse je samo medsebojno učinkovanje vode izpod neba, ki se giblje v eni smeri, in svetlobe v tebi zaznavnem frekvenčnem območju, ki se giblje v drugi smeri. V tvoji zavesti pa iz tega lahko nastane navidezno trdna slika. Ampak vse v Mišmašu so samo slike. Tule imaš še eno.«

»Moja mama!« je vzkliknila Random.

»Ne,« je rekla ptica.

»Svojo mamo bom pa že spoznala!«

Slika je predstavljala žensko, ki stopa iz vesoljske ladje sredi velike, sive hangarske zgradbe. Spremljala jo je skupina visokih, vitkih vijoličasto-zelenkastih bitij. Bila je nesporno Randomina mati. No, skoraj nesporno. Trillian v šibki težnosti ne bi hodila tako zelo negotovo in si ne bi ogledovala klavrno zastarelega umetnega okolja s tako nejevernim pogledom, pa tudi tako predpotopne kamere ne bi držala v rokah.

»Kdo je pa potem?« je vprašala Random.

»Del podaljška tvoje matere na verjetnostni osi,« je pojasnila ptica Vodnik.

»Tudi sanja se mi ne, kaj misliš s tem.«

»Prostor, čas in verjetnost so dimenzije z osmi, vzdolž katerih se lahko premikaš.«

»Še zmeraj mi nič ne zvoni. Čeprav se mi zdi... Ne. Razloži.«

»Ali nisi hotela domov?«

»Razloži!«

»Bi rada videla svoj dom?«

»Da bi ga videla? Saj je uničen!«

»Samo nezvezen po verjetnostni osi. Poglej!«

V dežju se je prikazalo nekaj zelo nenavadnega in čudovitega. To je bila velikanska modro-zelenkasta obla, megličasta in ovita v oblake, ki se je z mogočno počasnostjo obračala pred črnim, zvezdnatim ozadjem.

»Zdaj ga vidiš,« je rekla ptica. »Zdaj ga ne vidiš.«

Nekaj manj kot dve milji proč je Arthur Dent spet okamnel sredi koraka. Ni mogel verjeti svojim očem, kajti med tenčicami dežja, a vsa sijajna in oprijemljivo resnična, je sredi nočnega neba lebdela — Zemlja. Prizor mu je vzel sapo. A komaj je odprl usta, je izginila. In se spet pojavila. In takoj nato je sledilo tisto, zaradi česar je mirno lahko obupal in si začel vtikati slamice v lase: spremenila se je v klobaso.

Tudi Random je zmedel pogled na to orjaško modro in zeleno in vodnato in megličasto klobaso, ki ji je visela nad glavo. In zdaj je iz nje nastal venec klobas, pravzaprav venec, v katerem je mnogo klobas manjkalo. Ves bleščeči venec se je vrtel in sukal v osupljivem plesu, se postopoma upočasnil, stenil in se končno razblinil v lesketajočo se temo noči.

»Kaj je bilo to?« je čisto tiho vprašala Random.

»Bežen pogled na nezvezno verjeten objekt vzdolž njegove verjetnostne osi.«

»Aha.«

»Večina objektov doživlja vzdolž svoje verjetnostne osi pretvorbe in premene, svet, iz katerega izhajaš, pa se vede rahlo drugače. Leži na nečem, čemur bi lahko rekla prelomnica v verjetnostnem reliefu, kar pomeni, da pri mnogih verjetnostnih koordinatah sploh in v celoti preneha obstajati. Ima vrojeno nestabilnost, značilno za vse, kar leži znotraj območij, ki jih običajno označujejo kot pluralna. Razumljivo?«

»Ne.«

»Bi šla rada sama pogledat?«

»Na... Zemljo?«

»Ja.«

»Se to da?«

Ptica Vodnik ni takoj odgovorila. Razprostrla je krila in se z lahkotno milino dvignila v zrak ter odletela v dež, ki se je spet začel redčiti.

Vzneseno je zajadrala visoko v nočno nebo, okoli nje je pršela svetloba, v brazdi njenega leta so se vrtinčile dimenzije. Pognala se je v strmoglav spust, se obrnila in zaokrožila, se spet obrnila in se nazadnje s počasi in neslišno utripajočimi krili zaustavila dva čevlja pred Randominim obrazom.

Spet ji je spregovorila.

»Tvoje vesolje je zate velikansko. Velikansko v prostoru, velikansko v času. To je zaradi filtrov, skozi katere ga zaznavaš. Jaz pa sem bila zgrajena brez slehernega filtra, kar pomeni, da lahko dojemam Mišmaš, ki vsebuje vsa možna vesolja, sam pa nima razsežnosti. Zame je mogoče karkoli. Sem vsevedna in vsemogočna, skrajno nečimrna in, da je mera polna, na tržišče prihajam v priročni prenosni embalaži. Sama moraš ugotoviti, koliko od tega je res.«

Random so se usta počasi razlezla v nasmeh.

»Ti hudičeva stvarca! A me zdaj vlečeš?«

»Kot že rečeno, vse je mogoče.«

Random se je zasmejala. »V redu,« je rekla, »pa dajva, greva na Zemljo. Na Zemljo nekje na njeni, ee...«

»Verjetnostni osi?«

»Ja. Kjer je niso uničili. V redu. Ti si torej Vodnik. In kako bova dobili prevoz?«

»Z vzvratnim inženirstvom.«

»S čim?«

»Z vzvratnočasovnim inženirstvom. Meni je tek časa nebistven. Ti se odloči, kaj bi rada. Jaz pa bom samo uredila, da se je to že zgodilo.«

»Hecaš se.«

»Vse je mogoče.«

Random se je namrščila. »Gotovo se hecaš, kajne?«

»Naj ti povem še drugače,« je rekla ptica. »Vzvratno inženirstvo nam omogoča, da preskočimo vse zoprno čakanje, ali bi se katera od grozno redkih vesoljskih ladij, ki se v teku leta priklatijo v tvoj galaktični odsek, odločila, da te vzame na krov ali ne. Če želiš prevoz, pride vesoljska ladja in te potegne, kamor želiš. Pilot si lahko misli, da je imel kateregakoli od milijon razlogov, čemu se je ustavil in te pobral. Pravi razlog je, da sem ga jaz določila, naj se ustavi.«

»To je tisto, da si skrajno nečimrna, kajne, ptičica moja?«

Ptica je molčala.

»Dobro,« je rekla Random. »Želim ladjo, ki bi me odpeljala na Zemljo.«

»Bi bila tale v redu?«

Ladja je bila tako neslišna, da Random ni opazila njenega spusta, dokler ji ni že skoraj sedla na glavo.

Tudi Arthur jo je opazil. Zdaj je bil le še miljo daleč. Takoj potem, ko se je razstava svetlečih klobas zaključila, je opazil šibko svetlikanje drugih luči, ki so se spuščale izpod oblakov, vendar je vsaj spočetka domneval, da gre za nov prizor razkošnega son et lumiere.

Potreboval je nekaj trenutkov, preden se mu je zasvitalo, da je to prava vesoljska ladja, in še nekaj trenutkov, da se je zavedel, da se bo spustila natanko tja, kjer naj bi bila njegova hči. In tedaj se je, ne oziraje se na dež, staro poškodbo in temo, zares pognal v dir.

Skoraj pri priči se je prevrnil, zdrsnil in si na skali grdo potolkel koleno. Skopal se je nazaj na noge in spet poskusil teči. Kri mu je ledenela v grozotni slutnji, da bo izgubil Random za vedno. Šepaje in preklinjaje se je gnal dalje. Ni vedel, kaj je bilo v škatli, toda na njej je bilo ime Forda Prefecta in to ime je preklinjal z vsakim korakom.

Ladja je bila ena najlepših in najbolj zapeljivih, kar jih je Random kdaj videla.

Bila je presunljiva. Srebrna, vitka, nedoganljiva.

Če ne bi vedela, da je to nemogoče, bi rekla, da je to gotovo RW6. In ko se je tiho spustila na tla poleg nje, je ugotovila, da je prav zares RW6, in potem od razburjenja skoraj ni mogla dihati. Ladja RW6 je nekaj takega, kar lahko vidiš samo v tiste sorte ilustriranih revijah, ki so posebej namenjene vznemirjanju javnosti.

Random je bila hudo zmedena. Iznenadni in natanko preračunani prihod ladje jo je globoko pretresel. Ali je šlo za skrajno čudaško naključje ali pa se zares dogaja nekaj zelo nenavadnega in skrb zbujajočega. Vsa napeta je čakala, da se bo odprla krovna loputa. Njena ptica Vodnik - zdaj jo je imela že kar za svojo - ji je lahkotno lebdela nad desno ramo in pri tem komaj utripala s krili.

Loputa se je odprla. Nekaj šibke svetlobe je ušlo skozi odprtino. Minil je trenutek ali dva in pokazal se je človek. Obstal je, očitno zato, da bi se mu oči privadile teme. Potem je zagledal Random in to ga je presenetilo. Napravil je nekaj korakov. Nenadoma je prestrašeno zavpil in se pognal proti njej.

Random ni bila primerna oseba, da bi se sredi temne noči pognali proti njej, zlasti kadar je imela malce napete živce. Podzavestno je že vse od trenutka, ko je prvič zagledala ladjo, otipavala svoj priostreni kamen v žepu.

Arthur se je še vedno pehal naprej, se spotikal, opotekal in zaletaval v drevesa, ko je spoznal, da je prepozen. Ladja je ostala na tleh samo kake tri minute in zdaj se je neslišno in elegantno spet dvignila nad krošnje, se sredi drobnega pršca, v katerega se je polegla nevihta, mehko obrnila, med vzpenjanjem pobesila nos in na lepem brez napora šinila skozi oblake.

Ni je bilo več. In Random je bila v njej. Četudi je bilo popolnoma nemogoče, da bi Arthur to vedel, se ni dal motiti in je kar vedel. Odšla je. Imel je svoj delež starševstva in skoraj ni mogel verjeti, kako slabo ga je bil opravil. Spet je poskusil teči, toda noge so se mu zatikale, koleno ga je peklo kot žerjavica in bilo mu je tudi jasno, da je prepozen.

Ni si mogel predstavljati, da bi se počutil še bolj klavrno in zavrženo, pa se je motil.

Odšepal je še do votline, v kateri je Random prevedrila in kjer je odprla paket. V tleh so se še poznale vdrtine, kjer je pred nekaj minutami pristala ladja, a za Random ni bilo niti sledu. Ves nesrečen je odtaval v votlino, našel je prazno škatlo in vsepovsod raztresene bobke manjkajoče snovi. To ga je malo ujezilo. Poskušal jo je naučiti, da je treba pospraviti za seboj. Ta jezica mu je pomagala, da se je počutil nekoliko manj zapuščenega zaradi njenega odhoda. Vedel je, da nima prav nobene možnosti, da bi jo spet našel.

Noga mu je nepričakovano ob nekaj zadela. Sklonil se je in čakalo ga je veliko presenečenje. Bil je njegov stari Štoparski vodnik po Galaksiji. Kako je prišel v votlino? Sam se nikoli ni vrnil na mesto nesreče, da bi ga poiskal. Tega kraja ni hotel več videti in tudi Vodnika si ni več želel. Živel je v prepričanju, da bo tu na Lamuelli, s svojimi sendviči, ostal za vedno. Kako je Vodnik prišel v jamo? Bil je vključen. Črke na platnicah so mu mežikale SAMO BREZ PANIKE.

Stopil je spet ven v medlo in megličasto mesečino. Usedel se je na skalo, da bi malo polistal po starem Vodniku, pa je odkril, da ni skala, ampak človek.

18

Arthur je v strahu planil na noge. Težko bi bilo reči, česa se je bolj ustrašil: tega, da bi poškodoval človeka, na katerega se je pomotoma usedel, ali tega, da bi človek, na katerega se je pomotoma usedel, v povračilo poškodoval njega.

Podrobna presoja položaja je pokazala, da je le malo razlogov za preplah zaradi druge točke. Osedeni, kdorkoli že, je bil v nezavesti. S tem bi se dalo verjetno tudi v precejšni meri razložiti, kaj počne tu na tleh. Dihanje je bilo slišati normalno. Arthur je potipal utrip. Tudi ta je bil v redu.

Človek je ležal na boku napol skrčen. Bilo je že tako davno tega in tako daleč od tod, kar je Arthur zadnjikrat nudil prvo pomoč, da se res ni mogel spomniti, kaj bi moral napraviti. Predvsem bi moral, tega se je še spomnil, imeti pri sebi pribor za prvo pomoč. Presneto.

Naj ga poskusi prevaliti na hrbet ali ne? Kaj pa, če ima kaj zlomljenega? Kaj če je pogoltnil jezik? Kaj če ga bo za to tožil? In kdo povrhu vsega drugega sploh je?

V tem trenutku je nezavestni glasno zastokal in se prevalil na drugo stran.

Arthur se je vprašal, če ne bi moral -

Pogledal ga je.

Še enkrat ga je pogledal.

In še enkrat ga je pogledal, da bi bil stoodstotno gotov.

Navzlic prepričanju, da je njegovo počutje že tako na psu, kot le more biti, je začutil, kako ga preplavlja še hujši brezup.

Postava na tleh je spet zastokala in počasi odprla oči. Nekaj časa je trajalo, da se ji je pogled izostril, potem pa je zamežikala in vsa odrevenela.

»Ti!« je rekel Ford Prefect.

»Ti!« je rekel Arthur Dent.

Ford je spet zastokal.

»In kaj te bom moral podučiti tokrat?« je rekel in zaprl oči v navalu slabe volje.

Čez pet minut je že sedel in si gladil veliko buško na glavi.

»Kdo hudiča je bila ta ženska?« je vprašal. »Zakaj so okoli naju vse te veverice in kaj hočejo?«

»Mene gnjavijo že celo noč,« je rekel Arthur. »Vsiljujejo mi revije in take reči.«

Ford se je namrščil. »Res?«

»In majhne cunjice.«

Ford je pomislil.

»Oh,« je rekel. »Je tvoja ladja strmoglavila kje tu blizu?«

»Ja,« je odgovoril Arthur. Šlo mu je malo težko iz ust.

»Verjetno bo to. Se zgodi. Ladijski strežni roboti so uničeni. Kibernetični možgani, ki jih vodijo, pa preživijo in okužijo okolno divjad. Cele ekosisteme lahko sprevrnejo v brezumno prizadevno uslužnostno dejavnost, nudenje napitkov in osvežilnih robčkov mimoidočim. To bi moralo biti zakonsko prepovedano. Saj najbrž je. In najbrž je zakonsko prepovedano tudi zakonsko prepovedovati kaj takega, tako da je vse lepo in prav za vse. Hej ho! Kaj si še rekel?«

»Rekel sem, in ženska je bila moja hči.«

Ford se je nehal gladiti po glavi.

»Povej še enkrat.«

»Rekel sem,« se je pokujal Arthur, »da je bila ženska moja hči.«

»Nisem vedel,« je rekel Ford, »da imaš hčer.«

»No ja, najbrž je še dosti stvari, ki jih ne veš o meni,« je rekel Arthur. »Ko sva že pri tem, najbrž je dosti stvari o meni, ki jih tudi sam ne vem.«

»No, no, no. Kdaj pa se je to zgodilo?«

»Ne vem čisto natanko.«

»To se sliši že bolj znano,« je rekel Ford. »Je vpletena tudi mati?«

»Trillian.«

»Trillian? Nisem vedel, da sta...«

»Ne. Veš, to je rahlo neprijetno.«

»Spomnim se, da mi je enkrat rekla, da ima otroka, ampak samo tako, mimogrede. Od časa do časa se slišiva. Nisem je pa še videl z otrokom.«

Arthur ni rekel nič.

Ford si je spet zmedeno pogladil buško.

»Pa si prepričan, da je tvoja hči?« je vprašal.

»Povej mi, kaj se je zgodilo.«

»Pfuu. Dolga štorija. Prišel sem po tisti paket, ki sem si ga poslal na tvoj naslov...«

»Saj, kaj je sploh s tem?«

»Mislim, da je lahko nekaj nezaslišano nevarnega.«

»In to si poslal meni?« je potožil Arthur.

»Najvarnejši kraj, ki mi je prišel na misel. Prepričan sem bil, da se lahko zanesem nate, ki si stoodstotno brez domišljije, da ga ne boš odprl. Kakorkoli, takole ponoči nisem mogel najti te tvoje vasi. Imel sem samo osnovne podatke. Nisem si mogel pomagati z nikakršnimi signali. Najbrž jih sploh nimate, signalov in vseh teh reči.«

»To je tisto, kar mi je tu všeč.«

»Potem sem odkril prav šibek signal iz tvojega starega Vodnika, pa sem se naravnal po njem, češ da bom od njega do tebe že našel. Pa sem ugotovil, da sem pristal v nekakšnem gozdu. Nisem imel pojma, kaj se dogaja. Stopim ven in zagledam to žensko. Grem k njej, da jo pozdravim, potem pa na lepem opazim, da ima ona to stvar!«

»Katero stvar?«

»To, ki sem ti jo poslal. Novi Vodnik. Tega ptiča! Mišljeno je bilo, da ga boš hranil na varnem, ti tepec, ga pa zagledam ob rami te ženske. Planil sem k njej, pa me je mahnila s kamnom.«

»Aha,« je rekel Arthur. »In kaj si napravil ti?«

»No, pogrnil sem se, kaj pa drugega. Krepko sem jo skupil. Ona in ptič pa lepo na mojo ladjo. In če rečem mojo ladjo, mislim RW6.«

»RW kaj?«

»RW6, za Zarkovo voljo! Moja kreditna kartica in Vodnikov glavni računalnik se gresta zdaj to veliko ljubezen. Ne bi verjel, Arthur, kakšna ladja...«

»Se pravi, da je RW6 vesoljska ladja?«

»Ja! To je —oh, brez zveze. Vzemi se že enkrat v roke, Arthur. Ali pa si vsaj dobodi dober katalog. No, tu meje prav zaskrbelo. In bil sem tudi napol nezavesten. Čepel sem na vseh štirih in kri mi je lila, pa sem storil edino, kar mi je prišlo na misel, in sicer sem prosil. Rekel sem, prosim, za Zarkovo voljo, ne jemlji mi ladje. In ne puščaj me tu sredi tega primitivnega zarknega pragozda z rano na glavi pa brez zdravniške pomoči. Lahko bi imel hude težave, ona pa tudi.«

»In kaj je rekla?«

»Še enkrat me je s kamnom po glavi.«

»Potem lahko potrdim, da je bila to moja hči.«

»Zlat otrok.«

»Samo navaditi se je je treba,« je menil Arthur.

»In kaj, je potlej manj ostra?«

»To ne,« je rekel Arthur, »ampak bolj veš, kdaj se je treba izmakniti.«

Ford se je prijel za glavo in poskusil gledati naravnost.

Nebo se je začelo svetliti na zahodu, kjer je vzhajalo sonce. Arthurju ni bilo posebno dosti do njega. Zadnja stvar, ki jo je potreboval po peklenski noči, je bil kak prav bahaški dan, ki bi se razkošatil okrog njega.

»Kaj pa počneš na takemle planetu, Arthur,« se je pozanimal Ford.

»No,« je odvrnil Arthur, »večinoma delam sendviče.«

»Kaj?«

»Tu sem, oziroma sem najbrž bil, pripravljalec sendvičev za majhno pleme. V resnici me je bilo kar sram. Se pravi, takrat ko sem prišel, ko so me rešili iz razbitin te supertehnološke vesoljske ladje, ki je treščila na njihov planet, so bili vsi strašansko prijazni z mano, pa sem si mislil, da bi jim moral malo pomagati. Saj veš, takle izobražen tip iz visoko razvite civilizacije bi jih že moral naučiti stvar ali dve. Pa seveda nisem znal. Tudi najmanjšega pojma nimam, ko je treba priti k stvari, kako kaj deluje. Pa ne mislim videorekorderjev, za te tako ne ve nihče, kako delujejo. Mislil sem kaj takega kot pero ali arteški vodnjak ali kaj. Niti pojma. Prav nič jim nisem mogel pomagati. Nekega dne sem si ves potrt napravil sendvič. Ob tem so se čisto razvneli. Še nikoli niso videli česa takega. Nikoli jim ni prišlo na misel, jaz pa prav rad delam sendviče in iz tega je potem sledilo vse drugo.«

»In ti si užival v tem?«

»No ja, seveda, v resnici sem kar nekako užival. Da se dokoplješ do prave sorte nožev, in to.«

»Nikoli nisi na primer pomislil, da je to duhamoren, naravnost med oči namerjen, presunljiv, mukotrpen dolgčas?«

»Ee, ne. Ne v tem smislu. Nikakor ne mukotrpen.«

»Čudno. Jaz bi.«

»Ja, najbrž gledava na stvari različno.«

»Ja.«

»Kot pikke.«

Ford ni imel pojma, o čem govori, in se mu tudi ni dalo vprašati. Namesto tega je rekel: »Kako hudiča se bova izkopala s tega kraja?«

»Jaa, najlažja pot je kar tu dol po dolini do planjave, kakšno uro hoda, potem pa naokrog. Ne verjamem, da bi zmogel pot čez hrib, po kateri sem prišel.«

»Naokrog do kam?«

»No, nazaj do vasi, kajpak.« Arthur je domotožno zavzdihnil.

»Kaj me briga ta kurčeva vas!« je zarobantil Ford. »Proč odtod morava!«

»Kam? Kako?«

»Ne vem, ti mi povej. Saj ti živiš tu! Že mora biti kaka pot s tega zarknega planeta.«

»Ne vem. Kako pa gre to običajno? Usedeš se in čakaš, da prileti mimo ladja ali kaj?«

»O ja? In koliko ladij je zadnje čase že obiskalo to zazarknjeno bolšjo jamo?«

»No, pred leti je bila moja, ki se je po pomoti raztreščila. Potem je prišla Trillian, pa dostavnik za paket, pa zdaj ti...«

»Že, ampak razen običajnih osumljencev?«

»Ee, bojim se, da tako rekoč nobena, vsaj kolikor vem. Zelo miren kraj.«

Kot bi ga hotel nekdo nalašč postaviti na laž, se je iz daljave oglasil dolg nizek grom.

Ford je nataknjeno planil na noge in začel hoditi sem ter tja v šibki, mučni svetlobi zgodnje zarje, ki se je v trakovih širila po nebu, kot bi kdo povlekel čezenj kos jeter.

»Ne razumeš, kako važno je to,« je rekel.

»Kaj? Misliš na mojo hčer, ki je čisto sama samcata v Galaksiji. Se ti mar zdi...«

»Poslušaj, nad usodo Galaksije se bova razjokala potem,« je rekel Ford. »To je čisto zares zelo zelo resno. Vodnik so pouzmali. Pokupili.«

Arthur je poskočil. »Oh, kako resno,« je zavpil. »Prosim, takoj me seznani z vsemi podrobnostmi galaktične založniške politike! Ne morem ti povedati, kako močno so me zadnje čase grizla ta vprašanja!«

»Ne razumeš! Imajo čisto nov Vodniki«

»Oh!« je spet zavpil Arthur. »Oh! Oh! Oh! Meša se mi od razburjenja! Komaj čakam, da izide in da bom lahko odkrival, kje vse lahko najrazburljiveje crknem od dolgega časa v kaki kroglasti kopici, za katero še nikoli nisem slišal. Prosim, kje najdeva trgovino, da ga še ta trenutek kupiva?«

Ford je priprl oči.

»To je tista stvar, ki ji praviš posmeh, kajne?«

»A veš,« je zatulil Arthur, »da je res! Res se mi zdi, da mi takole pri strani uhaja med besede ta nora zadeva, ki ji pravijo posmeh, in mi kvari slog! Ford, jaz sem ravnokar prestal najbolj zajebano noč v življenju! Bi lepo prosim poskusil to upoštevati, ko se boš odločal, s katerimi fantastično važnimi jazbečjimi prdci brezzveznih poročil me boš napadel naslednjič?«

»Pomiri se,« je rekel Ford. »Moram premisliti.«

»Le kaj je treba misliti? Saj lahko kar sediva in si delava bdbdbdbd s prstom po ustnicah. Pa malo cediva slino in se lahno guncava proti levi? Jaz ne prenesem več tega, Ford! Ne prenesem več tega premišljevanja in iztuhtavanja. Mogoče se ti zdi, da tule nekaj lajam ...«

»Sploh mi še ni prišlo na misel.«

»Resno mislim! Saj nima smisla. Domišljava si, da za vsakič, ko bova nekaj ukrenila, veva tudi, kakšne bodo posledice, se pravi bolj ali manj takšne, kot bi rada midva. Ne samo da to ni zmerom res - to je divje, noro, butasto, križemgledo-muho-bebno narobe!«

»Natanko to trdim.«

»Hvala,« je rekel Arthur in se spet usedel. »Kaj?«

»Vzvratnočasovno inženirstvo.«

Arthur je skril obraz v dlani in počasi zmajal z glavo z leve na desno.

»Ali obstaja vsaj približno human način,« je zastokal, »s katerim bi ti lahko preprečil, da mi razložiš, kaj je to prekleto časovno karkoliže?«

»Ne,« je rekel Ford, »kajti tvoja hči tiči v tem prav do vratu, je pa najsmrtneje resno.«

V premolk je zabobnel grom.

»V redu,« je vzdihnil Arthur. »Povej.«

»Skočil sem skozi pisarniško okno v nebotičniku.«

To je Arthurja razvedrilo.

»Oh!« je vzkliknil. »Zakaj ne poskusiš znova?«

»Saj sem.«

»Hmmm,« je razočarano zamrmral Arthur. »Očitno ni bilo iz tega nič dobrega.«

»Prvikrat sem se rešil samo z najsijajnejšo in - to lahko rečem z vso skromnostjo - bajnobistro kombinacijo izredne domiselnosti, spretnosti, hitrih nog in izjemne požrtvovalnosti.«

»Kaj je bila požrtvovalnost?«

»Odvreči sem moral polovico srčnodragega in mislim tudi nenadomestljivega para čevljev.«

»In v čem je žrtev?«

»Ker so bili čevlji moji!« je jezno pojasnil Ford.

»Mislim, da imava različna sistema vrednot.«

»Ja, moj je boljši.«

»To je seveda po tvojem ... oh, saj ni važno. Ko si se torej zelo bistro rešil prvič, si nadvse preudarno skočil še drugič. Lepo prosim, ne razlagaj mi, zakaj. Povej mi samo, kaj se je zgodilo, če že moraš.«

»Priletel sem naravnost v odprto kabino mimoletečega reaktomobila, v katerem je pilot ravno tedaj po nesreči pritisnil na gumb za izstrelitev, ko je hotel samo obrniti kaseto v stereu. Celo jaz si ne morem domišljati, da je bila to zasluga moje zvitosti.«

»Oh, kaj jaz vem,« je naveličano pripomnil Arthur. »Nemara si se pa prejšnji večer splazil v vozilo in vtaknil v stereo tisto stran kasete, ki je bila pilotu najbolj zoprna, ali kaj takega.«

»Ne, nisem,« je odvrnil Ford.

»Samo preveriti sem hotel.«

»Kakor že čudno, to je napravil nekdo drug. In to je to. Lahko preveriš verigo dogodkov in logično drevo njihovih sovpadnosti za nazaj. In pokaže se, da je to napravil novi Vodnik. Tisti ptič.«

»Kateri ptič?«

»Ga nisi videl?«

»Ne.«

»Oh. To ti je smrtonosna stvarca. Čeden na pogled, govori kot strgan dohtar in po mili volji seseda valovne funkcije.«

»Kaj to pomeni?«

»Vzvratnočasovno inženirstvo.«

»Oh,« je rekel Arthur. »Oh, pa ja.«

»Vprašanje je, za koga v resnici to dela.«

»A veš, da imam v žepu še sendvič,« je rekel Arthur in se potipal po žepu. »Boš malo?«

»Ja, prosim.«

»Bojim se, da je malo stlačen in namočen.«

»Nič ne de.«

Žvečila sta.

»Saj je prav dober,« je rekel Ford. »Kakšno meso pa je v njem?«

»Čistonavadna govedina.«

»Še nikoli pokusil. Torej, vprašanje je,« je povzel, »za koga ptič to počne. Kaj je zares zadaj?«

»Mmmm,« je žvečil Arthur.

»Ko sem ptiča našel,« je nadaljeval Ford, »kar se mi je posrečilo po vrsti naključij, ki so zanimiva tudi sama po sebi, mi je priredil najfantastičnejši multidimenzijski ognjemet, kar sem jih videl. Potem je rekel, da mi bo na uslugo v mojem vesolju. Rekel sem, lepa hvala, ampak ni treba. Pa je rekel, da mi bo kljub temu, če mi je prav ali ne. Jaz sem rekel, samo poskusi, pa je odgovoril, da bo in da je v resnici že. Jaz sem potem rekel, da bomo že videli, on pa, da bomo res. Takrat sem se odločil, da ga spakiram in spravim proč od tam. In da ga zaradi varnosti pošljem tebi.«

»O ja? Zaradi čigave varnosti?«

»Ni važno. In potem so se stvari zasukale po svoje, pa se mi je zdelo najpametnejše, da se spet vržem skozi okno, ker mi v danem trenutku ni preostajalo prav dosti izbire. Na mojo srečo se je prav takrat pojavil reaktomobilček, sicer bi se spet moral zanesti na svojo izredno domiselnost, spretnost, na žrtev drugega čevlja in, če bi vse to odpovedalo, na pristanek na tleh. Pomeni pa, če mi je prav ali ne, da je Vodnik že, no, delal zame, in prav to me najbolj skrbi.«

»Zakaj?«

»Če imaš Vodnik, misliš, da si ti tisti, za katerega dela. Odtlej mi je šlo vse kot po maslu, vse do trenutka, ko sem naletel na tisto kozo s kamnom in že sem bil, bumf, v prazgodovini. Konec z mano.«

»A si omenjal mojo hčer?«

»Samo kolikor mogoče vljudno. Ona je naslednja v verigi tistih, ki bodo mislili, da jim gre vse kot po maslu. Lahko bo treščila po glavi, kogar bo hotela, s katerimkoli kosom okolja bo hotela, pa bo vse teklo kot namazano, dokler ne bo opravila vsega, za kar je bila namenjena, potem bo pa tudi zanjo konec predstave. To je to vzvratnočasovno inženirstvo, in očitno nihče nima pojma, kakšna zverina se je strgala z verige!«

»Kot na primer jaz.«

»Kaj? Oh, Arthur, zbudi se že. Poslušaj me še enkrat. Novi Vodnik je prišel iz raziskovalnih laboratorijev. Uporablja to najnovejšo tehnologijo nefiltriranega dojemanja. A veš, kaj to pomeni?«

»Lepo te prosim, jaz sem delal samo sendviče, za Bobovo voljo!«

»Kdo je ta Bob?«

»Pozabi. Kar nadaljuj.«

»Nefiltrirano dojemanje pomeni, da dojema vse. Razumeš? Še jaz ne dojemam vsega. Ti ne dojemaš vsega. Imava filtre. Novi Vodnik pa nima nobenih zaznavnih filtrov. Zaznava vse. Saj niti ni bilo tako komplicirano. V bistvu so morali samo nekaj izpustiti. Razumeš?«

»Čemu ne bi kar rekel, da razumem, ti pa mirno nadaljuj.«

»Pravilno. Ker torej ptič lahko zaznava vsa možna vesolja, se v vseh možnih vesoljih tudi pojavlja. Jasno?«

»J... a... a... sno.«

»In kar sledi, je, da si tipi iz računovodstva in prodaje rečejo, O, to se pa dobro sliši, a potem lahko naredimo samo enega in ga neskončnokrat prodamo?' Kaj tako škiliš vame, tako računovodje pač razmišljajo!«

»A ni to blazno zvito?«

»Ne! Blazno butasto je. Poglej. Vodnik je samo majhen strojček. Seveda, v njem je nekaj prav zvite kibertehnologije, ampak ker ima tudi nefiltrirano dojemanje, ima vsak njegov najmanjši premik moč virusa. Lahko se prenaša skozi prostor, čas in še milijon drugih dimenzij. Lahko si vzame na muho karkoli v kateremkoli vesolju, skozi katera se gibljeva ti in jaz. Njegova moč je rekurzivna. Predstavljaj si računalniški program. Nekje v njem je ključni ukaz, vse drugo so pa samo medsebojni klici podprogramov in funkcij, pa vrste oklepajev, ki se nizajo po neskončnem naslovnem prostoru. Kaj se zgodi, ko se oklepaji pozaprejo? Kje je zaključni ,end if'? Si mi lahko sledil do sem? Arthur?«

»Oprosti, malo sem zadremal. Nekaj o vesolju, kajne?«

»Nekaj o vesolju, ja,« je utrujeno pokimal Ford. Usedel se je.

»V redu,« je rekel. »Pa poglej tole. A veš, koga se mi je zdelo, da vidim v Vodnikovi stavbi? Vogone. Ah, vidim, da sem končno našel besedo, ki jo razumeš.«

Arthur je planil na noge.

»Ta hrup,« je rekel.

»Kateri hrup?«

»Grom.«

»Kaj je z njim?«

»Ni grom. To je jesenska selitev čistonavadne govedi. Začela se je.«

»In kaj je s temi živalmi, ki jih kar naprej omenjaš?«

»Nič jih ne omenjam. Samo v sendviče jih dajem po koščkih.«

»In zakaj se jim reče čistonavadno govedo?«

Arthur mu je razložil.

Le redko je bil deležen zadoščenja, da so se Fordu od osuplosti na široko odprle oči.

19

To je bil pogled, ki se mu Arthur nikoli ni privadil in se ga tudi ni naveličal. S Fordom sta si hitro utrla pot ob rečici, ki se je spuščala po dnu doline, in ko sta končno dosegla rob planjave, sta se povzpela v vejevje velikega drevesa, da bi si bolje ogledala enega od nenavadnejših in čudovitejših prizorov, ki jih nudi Galaksija.

Velika grmeča čreda tisoč in tisoč glav čistonavadnega goveda se je kot mogočna reka valila čez planjavo Anhondo. V bledi svetlobi zgodnjega jutra so velike živali, obdane s tanko meglico sopare, ki se je dvigala od njihovih prepotenih teles in se mešala z drobnih prahom izpod njihovih topotajočih parkljev, že tako in tako učinkovale nekoliko neresnično in prividno; tisto, ob čemer je zares zastajal dih, pa je bilo njihovo izhodišče in stekališče, ki ga namreč preprosto ni bilo.

Živali so tvorile čvrsto strnjen tok, ki je bil kakih sto sežnjev širok in dobre pol milje dolg. Sam tok se skoraj ni premaknil, če ne štejemo neopaznega in postopnega drsenja v stran in navzad, ki se je pokazalo šele v teku osmih ali devetih dni, kolikor je pojav redno trajal. Toda četudi je tok ostajal nespremenjen, so velike živali v njem drvele s stalno hitrostjo prek dvajset milj na uro, pri čemer so se pojavile iz čistega niča na enem koncu planjave in se enako nenadno razblinile na drugem koncu.

Nihče ni vedel, od kod prihajajo, ne kam gredo. Za preživetje Lamuelcev so bile tako pomembne, da je bilo skoraj tako, kot da si nihče ne želi spraševati. Stari Thrashbarg je ob neki priložnosti rekel, da ti včasih s tem, ko prejmeš odgovor, utegnejo vzeti vprašanje. Več vaščanov je v zasebnem pogovoru izjavilo, da je to edina nesporno modra misel, ki so jo slišali iz Thrashbargovih ust, in po krajši debati so jo pripisali naključju.

Trušč topotajočih parkljev je bil tako močan, da ni bilo slišati skoraj ničesar.

»Kaj praviš?« je zavpil Arthur.

»Pravim,« je zavpil Ford nazaj, »da je tole videti kot možen dokaz za dimenzijski premik.«

»Kar je?«

»No, cela vrsta ljudi se boji, da kaže prostorčas znake popuščanja pod vsem, kar se z njim dogaja. Kup svetov je, kjer lahko vidiš, kako so kopnine razpokale in se premaknile zaradi obupno dolgih ali ovinkastih poti, po katerih se selijo določene vrste živali. Tole bi bilo lahko nekaj podobnega. V zavozlanih časih živimo. Ampak kakor že, v pomanjkanju spodobnih vesoljskih pristanišč...«

Arthur ga je pogledal, kot bi okamnel.

»Kaj si hotel reči?« je vprašal.

»Kaj se to pravi, kaj sem hotel reči?« je zavpil Ford. »Natanko veš, kaj sem hotel reči. Odjahala bova odtod.«

»A resno predlagaš, da bi poskusila jahati čistonavadno govedo?«

»Ja. Da vidiva, kam gre.«

»Saj se bova ubila! Ne,« se je nenadoma spomnil. »Ne bova se ubila. Vsaj jaz se ne bom. Ford, si že kdaj slišal za planet z imenom Stavromula Beta?«

Ford se je namrščil. »Najbrž ne,« je rekel. Izvlekel je svoj zdelani stari izvod Štoparskega vodnika po Galaksiji in ga vklopil. »Se to piše normalno ali s kakšnimi čudnimi črkami?«

»Ne vem. Ime sem samo slišal, pa še to od nekoga, ki je imel polna usta tujih zob. Se spomniš, ko sem ti pravil o Agradžagu?«

Ford je malo pomislil. »Misliš tistega tipa, ki je bil prepričan, da ga znova in znova ubijaš?«

»Ja. Eden od krajev, kjer naj bi ga po njegovem ubil, je Stavromula Beta. Kot razumem, naj bi me nekdo poskušal ustreliti. Jaz se sklonim in Agradžag ali vsaj ena od njegovih številnih reinkarnacij pade pod strelom. Kaže, da se je v neki časovni točki to čisto zares zgodilo, zato bi rekel, da me ne morejo ubiti, vsaj ne, dokler se ne sklonim na Stavromuli Beta. Le da še nihče ni slišal zanjo.«

»Hmmm.« Ford je naložil Štoparskemu vodniku še nekaj iskanj, pa je vedno dobil prazen odgovor.

»Nič,« je rekel.

»Kot da bi se ... ne, še nikoli nisem slišal za to ime,« je izjavil dokončno. Ni pa se mogel znebiti občutka, da mu nekje v glavi nekaj prav drobno pozvanja.

»Dobro,« je rekel Arthur. »Videl sem, kako lovijo čistonavadno govedo lamuelski lovci. Če zabodeš žival sredi črede, jo bodo druge poteptale, zato jih moraš zvabiti ven eno po eno. Zelo podobno temu, kar počno matadorji, saj veš, z živobarvno ruto. Pustiš, da se žival zapodi proti tebi, potem pa stopiš vstran in z ruto izvedeš prav eleganten zamah. Imaš pri sebi kaj živo pisanega, da bi bilo za ruto?«

»Bi bilo tole v redu?« je vprašal Ford in mu pomolil brisačo.

20

Skok na hrbet enoinpoltonskega čistonavadnega goveda, ki se z bobnečimi tridesetimi miljami na uro seli skozi vaš svet, ni tako preprost, kot bi se utegnilo zdeti sprva. Zagotovo ni tako preprost, kot je bil videti v izvedbi lamuelskih lovcev, in Arthur Dent je bil že tik pred ugotovitvijo, da bo prav to najtežji del naloge.

Ni pa še bil prav blizu ugotovitve, kako težko je sploh priti do tega najtežavnejšega dela. Prav ta del, ki naj bi bil lahek, je vse bolj postajal praktično neizvedljiv.

Ni se jima posrečilo niti, da bi pritegnila pozornost ene same živali. Čistonavadna goveda so si dala toliko opravka s topotanjem, s tem da so sklonjene glave in naprej izproženih ramen z mogočnimi zadnjimi nogami teptala tla v kašo, da bi bilo treba nečesa ne zgolj pretresljivega, temveč dobesedno geološkega, da bi jih zmotilo.

Že vse to silno topotanje je bilo na koncu več, kot sta prenesla. Skoraj dve uri sta kopitljala ob čredi gor in dol in ob tem uganjala s srednjeveliko kopalno brisačo s cvetličnim vzorcem vse hujše bedastoče, pa se jima ni posrečilo niti to, da bi ju katera od velikih živali, ki so drvele mimo njiju, vsaj bežno ošinila s pogledom.

Stala sta samo tri čevlje proč od tega vodoravnega plazu prepotenih teles. Še bolj se približati bi pomenilo tvegati trenutno smrt, pa če bi bila v še takem neskladju s kronologijo oziroma kronologiko. Arthur je že videl, koliko je ostalo od čistonavadnega goveda, ki ga je zaradi nevajene roke mladega in še neizkušenega lamuelskega lovca zadelo kopje, ko je še topotalo in drvelo skupaj s čredo.

En spotik je bil dovolj. Nikakršna vnaprejšna rezervacija za srečanje s smrtjo na Stavromuli Beta, kjerkoli za hudiča že to je, ne bi rešila človeka pred grmečimi udarci teh parkljev.

Nazadnje sta se Arthur in Ford odmajala proč od črede. Izčrpana in poražena sta se usedla in si začela vzajemno kritizirati tehniko rokovanja z brisačo.

»Bolj jo moraš zavihniti,« se je pritoževal Ford. »Manjka ti pravega odmaha iz komolca, da bi se te zagamane živali zmenile zate.«

»Odmaha?« je ugovarjal Arthur. »Ti nimaš prave gibčnosti v zapestju.«

»Ti bi potreboval več zapotegljaja,« mu je vrnil Ford.

»Ti bi pa potreboval večjo brisačo.«

»Vidva bi potrebovala,« je rekel nov glas, »ptico pikka.«

»Kaj?«

Glas je prihajal izza njunih hrbtov. Obrnila sta se in v zgodnjem jutranjem soncu zagledala Starega Thrashbarga.

»Kdor hoče pritegniti pozornost čistonavadne govedi,« je spregovoril in se jima približal, »potrebuje ptico pikka. Na primer tole.«

Izpod grobega, svečeniški halji podobnega oblačila je izvlekel majhno pikko. Nemirno se je prestopala po Thrashbargovi podlakti in napeto bolščala v Bob ve kaj, kar ji je plesalo kake tri čevlje in pol pred očmi.

Ford se je pri priči spustil v nekakšen napet počep, ki ga je rad uporabljal, kadar ni čisto dobro vedel, kaj se dogaja in kaj bi moral ukreniti. Prav počasi je zakrilil z rokami v upanju, da bi bilo to videti karseda pomenljivo.

»Kdo je to?« je siknil.

»Samo Stari Thrashbarg,« je tiho pojasnil Arthur. »In ni se ti treba truditi z vsemi temi umetelnimi gibi. Vsaj tako prevejan blefeje, kot ti. Če ne, bosta ves dan plesala drug okrog drugega.«

»Ptič,« je spet siknil Ford. »Kaj je ta ptič?«

»Samo ptič!« je nestrpno pojasnil Arthur. »Tak kot vsi drugi. Leže jajca in kriči ark na stvari, ki jih ne moreš videti. Ali pa kark ali rikt ali kaj takega.«

»Si ga videl leči jajca?« je nezaupljivo vprašal Ford.

»Sveta nebesa, menda da sem,« je rekel Arthur. »Tudi pojedel sem jih že na stotine. Prav dobra so v omleti. Skrivnost je seveda v nakockanem hladnem maslu, ki ga nalahko stepeš z...«

»Odzarkni s tem receptom,« je rekel Ford. »Hotel sem se samo prepričati, ali je res ptič in ne spet kakšna multidimenzionalna kibernetska mora.«

Počasi se je vzdignil iz svoje čepeče preže in se začel otepavati. Se vedno pa je škilil proti ptici.

»Tako,« se je Stari Thrashbarg obrnil k Arthurju, »mar je zapisano, da bo Bob spet vzel k sebi blagodat, ki nam jo je nekdaj naklonil, svojega Mojstra sendvičev?«

Ford se je skoraj spet spustil v prežo.

»Že v redu,« je zamrmral Arthur, »vedno tako govori.« Naglas pa je rekel: »Ah, častivredni Thrashbarg. Mhm, ja. Bojim se, da je po mojem moj namen bržčas to, da jo bom pobrisal od tod. Vendar bo mladi Drimple, moj vajenec, na mojem mestu zrasel v prav dobrega mojstra sendvičev. Je nadarjen, kaže pravo ljubezen do sendvičev, in četudi so veščine, ki si jih je pridobil doslej, še v zametku, bodo, eee, takole sčasoma, eee, že dozorele, in, no ja, da se bo že naredil, to sem hotel reči.«

Stari Thrashbarg ga je slovesno premeril. Stare sive oči so se žalostno uprle vanj. Iztegnil je roke, na eni mu je še vedno poskakovala pikka, v drugi pa je držal svojo palico.

»O Mojster sendvičev, poslan od Boba!« je spregovoril. Premolknil je, nabral čelo v globoke gube in zavzdihnil, ko je zaprl oči v pobožnem zamaknjenju. »Življenje,« je oznanil, »bo brez tebe kar precej manj čudno!«

Arthur je osupnil.

»A veš,« je rekel, »da se mi to zdi najprijaznejša reč, kar mi jih je v življenju kdo rekel?«

»A lahko nadaljujeva, lepo prosim?« je rekel Ford.

Nekaj se je že dogajalo. Ob navzočnosti pikke na iztegnjeni Thrashbargovi roki so se skozi bobnečo čredo širili drobni potresni valovi zanimanja. Tu in tam se je sklonjena glava za trenutek ozrla v njihovo smer. Arthur se je začel podrobneje spominjati lovov na čistonavadno govedo, ki jim je bil priča. Spomnil se je, da so za lovci matadorji, ki so vihteli rute, na lovu vedno stali še drugi, ki so držali pikke. Vedno pa je mislil, da so tako kot on sam prišli samo gledat.

Stari Thrashbarg se je pomaknil nekoliko bliže k drveči čredi. Nekatere živali so ob pogledu na ptico prav radovedno obračale glave.

Staremu Thrashbargu so zatrepetale roke.

Samo pikka ni kazala nobenega zanimanja za dogajanje okoli sebe. Nekaj brezimnih molekul zraka v kdovekateri smeri je pritegovalo vso njeno naščeperjeno pozornost.

»Zdaj!« je nazadnje vzkliknil Stari Thrashbarg. »Zdaj jih lahko poskusita z brisačo!«

Arthur se je s Fordovo brisačo polotil dela, kot je bil videl lovce bikoborce, posnemajoč njihovo elegantno stopicanje, ki pa mu nikakor ni bilo v naravi. Vendar je zdaj vedel, kaj mu je početi in da je tako prav. Nekajkrat je za vajo zavihtel in zasuknil brisačo, da je bil pripravljen na pravi trenutek, potem pa je čakal.

Malo dlje pred seboj je zagledal žival, ki se mu je zdela primerna. Prav na robu črede je s povešeno glavo drvela proti njemu. Stari Thrashbarg je pogugal pikko, žival ga je pogledala, stresla z glavo in ko jo je ravno že hotela spet spustiti k tlom, je Arthur z brisačo zamahnil čez njeno vidno polje. Spet je zbegano stresla z glavo, s pogledom pa je kot uročena sledila brisači.

Zdaj je ujel njeno pozornost.

Od tega trenutka je lahko vodil žival za seboj, kot da je to najbolj naravna stvar na svetu. Glavo je imela dvignjeno, rahlo nagnjeno vstran. Upočasnila se je v miren galop in nato v korak. Čez nekaj sekund se je že ustavila na sredi med njimi in vsa prepotena in zasopla vznemirjeno vohljala za pikko, ki po vsem videzu sploh ni opazila njenega prihoda. Z nenavadnimi zamahi rok ji je Stari Thrashbarg ves čas držal ptico pred očmi, vendar zunaj njenega dosega in vedno pod višino glave. Arthur je s prav tako nenavadnimi prevoji brisače zvabljal žival zdaj sem zdaj tja pa vedno navzdol.

»Ne vem, če sem v življenju že videl kaj tako bedastega,« je zamrmral Ford.

Nazadnje se je žival zmedeno, vendar krotko spustila na kolena.

»Pojdita!« je Stari Thrashbarg nestrpno zašepetal Fordu. »Zdaj! Pojdita!«

Ford se je pognal na orjaški hrbet in se z dlanmi zatipal po gostem, zvozlanem kožuhu za oprijemom, dokler se ni učvrstil na mestu, držeč se za debela šopa dlak.

»Zdaj, Mojster sendvičev! Na pot!« Thrashbarg je napravil v zraku zapleteno znamenje in Arthurju obredno stisnil roko. Arthur se pri tem ni čisto dobro znašel, kajti starec je kretnjo očitno izumil prav v navdihu trenutka in ga takoj nato porinil naprej. Globoko je zajel sapo, se skobacal za Forda na mogočni, razgreti in sopeči hrbet in se krepko oprijel. Čutil je, kako kipijo in valovijo pod njim silne mišice, velike kot morski levi.

Stari Thrashbarg je nenadoma vzdignil ptico visoko v zrak. Govedo je zasuknilo glavo za njo. Thrashbarg je znova in znova zamahnil z rokami in s pikko navzgor; počasi in mukoma se je čistonavadno govedo skopalo s kolen na noge in rahlo se zibajoč obstalo. Jezdeca sta se živčno in krčevito oprijemala kožuha.

Arthur se je zastrmel po morju drvečih živali, da bi videl, kam vodi njihova pot, pa je videl samo soparico, ki se je dvigala nad njimi.

»Ali kaj vidiš?« je vprašal Forda.

»Ne.« Ford se je zasukal napol nazaj, da bi videl, če si lahko pomaga s tem, odkod prihajajo. Tudi nič.

Arthur se je obrnil navzdol k Thrashbargu.

»A veš, odkod prihajajo?« je zavpil. »Ali pa, kam gredo?«

»V Kraljevo deželo!« je zakričal Thrashbarg.

»Kraljevo?« je osuplo vzkliknil Arthur. »Katerega kralja pa?« Čistonavadno govedo pod njim se je nemirno zibalo in prestopalo.

»Kaj se to pravi, katerega kralja?« je zakričal Thrashbarg. »Kralja vendar!«

»Saj nisi nikoli omenil kakega kralja,« je precej zmeden zavpil Arthur.

»Kaj?« Bobnenje tisočerih parkljev je preglasilo pogovor in starec se je ves zatopil v svoje početje.

S ptico v visoko iztegnjeni roki je povedel žival naokrog, da jo je uravnal s smerjo gibanja črede. Stopil je korak naprej. Žival mu je sledila. Stopil je še nekaj korakov. Žival mu je še vedno sledila. Nazadnje jo je pognal v počasen galop.

»Rekel sem, da nikoli nisi omenjal kraljev!« je spet zavpil Arthur.

»Seveda nisem omenjal kraljev,« je zakričal Stari Thrashbarg. »Rekel sem: Kralja vendar!«

Zapotegnil je roko in potem zamahnil z vso močjo naprej, da je pikka zletela v zrak nad čredo. Ptico je to po vsem sodeč do kraja presenetilo, saj se dotlej očitno ni menila za dogajanje okoli sebe. Za trenutek ali dva se ni znašla, potem pa je razprostrla svoja mala krila in odletela.

»Na pot!« je zavpil Thrashbarg. »Na pot, Mojster sendvičev, kamor te vodi usoda!«

Arthur ni bil popolnoma prepričan, da si želi vodstva usode. Želel si je samo, da bi že dospela, kamorkoli sta namenjena, da bi lahko zlezel s hrbta te živali. Prav nič varnega se ni počutil. Žival je tekla vse hitreje, tako kot je sledila letu ptice. In že je bila na robu žive reke in čez trenutek ali dva je s sklonjeno glavo, pozabivši na ptico pikka, spet tekla s čredo in se naglo bližala mestu, kjer so se živali razblinjale v prazen nič. Arthur in Ford sta se držala mogočnega hrbta, kot da jima gre za življenje, z vseh strani obdana z drvečimi beštijami.

»Na pot! Odjezdita na pot!« je kričal Thrashbarg. Oddaljene besede so jima šibko odzvanjale v ušesih. »Pojezdita na svojem čistonavadnem govedu! Le jezdita, le!«

Ford je zavpil Arthurju na uho: »Kam je rekel, da greva?«

»Nekakšnega kralja je omenil,« je zavpil Arthur nazaj in se držal z vsemi močmi.

»Kakšnega kralja?«

»To sem ga vprašal. Rekel je: Kralja vendar.«

»Nisem vedel, da je kje kak kralj,« je zavpil Ford.

»Jaz tudi ne.«

»Razen Kralja, seveda,« je zakričal Ford. »Ampak najbrž ni mislil tega.«

»Katerega kralja?« je zavpil Arthur.

Bila sta že skoraj pri izhodu. Čistonavadna goveda pred njima so dirjala v nič in se razblinjala.

»Kaj se to pravi, katerega kralja?« je zavpil Ford. »Kaj jaz vem, katerega kralja. Pravim samo, da je nemogoče, da bi s tem mislil Kralja, zato nimam pojma, kaj je hotel reči.«

»Ford, niti sanja se mi ne, o čem govoriš.«

»A tako?« je rekel Ford. Potem so se v nenadnem hušku nad njima prižgale zvezde, se zavrtele okoli njiju in prav tako nenadoma ugasnile.

21

Motna siva poslopja so kipela kvišku in migotala. Razen tega so tudi prav nemarno poskakovala.

Le kakšne stavbe so to?

Čemu služijo? Na kaj jo spominjajo?

Tako težko se je znajti, kakšne naj bi stvari bile, če se nepričakovano znajdeš na drugačnem svetu, ki ima drugačno kulturo, drugačno zbirko najosnovnejših privzetkov o življenju in tudi neverjetno pusto in prazno arhitekturo.

Nebo nad stavbami je bilo mrzlo in sovražno črno. Zvezde, ki bi morale biti v tej razdalji od sonca slepeče svetle točke, so bile razmazane in medle packe zaradi debele zaščitne kupole. Pleksi ali nekaj podobnega. Vsekakor nekaj pustega in težkega.

Tricia je previla trak nazaj na začetek.

Zavedala se je, da je posnetek rahlo čuden.

No, v resnici je bilo na njem vsaj milijon rahlo čudnih stvari, ena pa ji je vrtala nekje v ozadju, da je nikakor ni mogla zgrabiti.

Vzdihnila je in zazehala.

Ko je čakala, da se trak previje, je počistila z mize umazane plastične skodelice za kavo in jih pometla v koš.

Sedela je v majhni montirnici neke videoprodukcijske družbe nekje v Sohu. Vrata si je prelepila z napisi NE MOTI!, v centrali pa je naročila, naj zavrnejo vse klice. Na začetku je hotela s tem zavarovati svoje fantastično odkritje, zdaj pa ji je prihranilo le zadrego in sram.

Sklenila je, da bo še enkrat pregledala ves trak od začetka. Če bo prenesla. Saj si bo tu in tam lahko pomagala z gumbom za hitro previjanje.

Bilo je v ponedeljek okoli štirih popoldne in v želodcu se ji je naselil neprijeten občutek. Poskusila je ugotoviti, kaj bi lahko bilo vzrok za ta občutek, pa ji sploh ni zmanjkalo kandidatov.

Predvsem se ji je vse to zgrnilo na glavo povrh nočnega leta iz New Yorka. Ponočnjaški let. Pravi strup, že od nekdaj.

Potem so jo z njene lastne trate pred hišo ugrabila tuja bitja in jo odvlekla na planet Rupert. V te sorte zadevah ni bila dovolj izkušena, da bi zagotovo lahko rekla, da je tudi to pravi strup, bi pa šla kadarkoli stavit, da tisti, ki se jim to redneje dogaja, grdo preklinjajo. Ilustrirane revije redno objavljajo tablice stresa. Petdeset stresnih točk, če izgubiš službo. Petinsedemdeset za ločitev ali za spremembo pričeske in tako naprej. Nobena tablica sicer še ni omenjala medplanetarne ugrabitve z lastne trate in poleta na planet Rupert, vendar je bila Tricia prepričana, da bi tudi to prineslo nekaj ducatov točk.

Pa ne, da bi bilo samo potovanje posebej pretresljivo. V resnici je bilo skrajno dolgočasno. Zagotovo ni bilo nič bolj naporno kot polet iz New Yorka, ki ga je bila prestala tik pred tem, trajalo pa je tudi prav toliko, okrog sedem ur.

No, to je že precej osupljivo, mar ne? Potovanje do skrajnih meja sončnega sestava v času, kolikor traja polet do New Yorka, pomeni, da mora biti ladijski pogon že kaj prav fantastično nezaslišanega. O tem je povprašala svoje gostitelje in tudi oni so se strinjali, da je pogon prav v redu.

»Ampak kako deluje?« je vsa razburjena vprašala. Na začetku potovanja je bila še vsa v ognju.

Poiskala je ustrezno mesto na traku in si ga zavrtela. Grebulonci, kot so si sami pravili, so ji ustrežljivo pokazali, katere gumbe moraš pritisniti, da spraviš ladjo v tek.

»Že, ampak po kakšnem načelu deluje?« se je slišala vprašati izza kamere.

»Oh, mislite, ali je to nekakšen ukrivljevalnik prostora ali kaj takega?« so rekli.

»Ja,« je vrtala Tricia. »Kaj je?«

»Najbrž res nekaj takega,« so rekli.

»Kakšnega?«

»Ukrivljevalnik prostora, fotonski pogon, pač nekaj takega. Minuli bi vprašati glavnega strojnika.«

»Kdo pa je to?«

»Ne vemo. Izgubili smo spomin, veste.«

»Oh, saj res,« je nekam šibko prikimala Tricia. »Tako ste rekli. Emm, kako pa ste pravzaprav izgubili spomin?«

»Ne vemo,« so potrpežljivo pojasnili.

»Ker ste izgubili spomin,« je kot odmev čemerno ponovila Tricia.

»Bi gledali televizijo? Pot je dolga. Mi jo gledamo. V tem uživamo.«

Vsa ta srhljiva zadeva je bila posneta na traku, in kakšen posnetek je to bil! Predvsem je bila kakovost slike skrajno revna. Tricia ni vedela natanko, zakaj. Imela je občutek, da so Grebulonci občutljivi na nekoliko drugačno frekvenčno območje svetlobe, tako da je bilo povsod obilo ultravijolične svetlobe, ki se je grdo poigrala s kamero. Na sliki je bilo tudi vse polno interferenčnih prog in elektronskega snega. Najbrž kaj v zvezi z ukrivljevalnim pogonom, o čemer nihče ni imel pojma.

Vse, kar je imela na traku, je bila v bistvu peščica rahlo suhotnih in bledičnih tipov, ki so posedali po kabini in gledali v televizijske zaslone, kjer so tekli programi glavnih televizijskih mrež. Kamero je namerila tudi skozi majceno okence ob svojem sedežu in posnela čedno, lahno premaknjeno sliko zvezd. Vedela je, da je slika resnična, bi si jo pa upala ponarediti v borih treh, štirih minutah.

Nazadnje se je odločila, da bo prihranila svoj dragoceni trak za Rupert, pa se je preprosto zleknila v naslanjač in z drugimi gledala televizijo. Malo je celo zadremala.

Torej je nemara del neprijetnega občutka v želodcu izviral od tega, da je imela na voljo ves ljubi čas v tuji vesoljski ladji z nezaslišano visoko tehnologijo, pa ga je v glavnem predremala pred nadaljevankami »MASH« in »Dinastije«. Vendar, kaj pa naj bi? Seveda je posnela tudi nekaj fotografij, ko pa so ji jih v drogeriji razvili, so bile vse grdo zamegljene.

Še več neprijetnega občutka ji je verjetno zapustil pristanek na Rupertu. Ta je bil resnično dramatičen in srhljiv. Ladja se je pripodila čez temno in mrakobno pokrajino, čez puščavo, ki je tako daleč od toplote in luči očeta Sonca, da se je zdela kot zemljevid duševnih brazgotin v podzavesti zavrženega otroka.

Skozi zmrznjeno temo so se zarezali curki svetlobe in popeljali ladjo v ustje nekakšne votline, ki se je razprlo, da je sprejelo malo plovilo.

Zaradi nizkega kota prileta in globoko v oklep ladje vdrtih okenskih linic na žalost ni mogla ujeti v kamero nobene zanimive podrobnosti. Pognala si je ustrezni del traku.

Kamera je bila uperjena naravnost v sonce.

Običajno je to za videokamero zelo slabo. Če pa je sonce oddaljeno skoraj tretjino milijarde milj, ne more napraviti nobene škode. V resnici ne more napraviti niti poštenega vtisa. Vse, kar dobiš, je majhna svetla točka natanko na sredini kadra, in ta bi bila lahko karkoli. Ena iz množice zvezd.

Tricia je pognala trak naprej.

Ah. No, naslednji kader je bil prav obetaven. Iz ladje so izstopili v velikansko sivo zgradbo, spominjajočo na hangar. To je bila očitno tuja tehnologija dramatičnih razsežnosti. Visoke sive stavbe pod temnim obokom pleksijeve kupole.

To so bile iste stavbe, ki jih je prej gledala na koncu traku. Ko je čez nekaj ur zapuščala Rupert in se je vkrcavala na ladjo, ki naj bi jo odnesla proti domu, jim je posvetila več traku. Le na kaj jo spominjajo?

No, bolj kot na karkoli drugega so jo spominjale na scenerijo iz kateregakoli pogrošnega fantastičnega filma zadnjih dvajsetih let. Bile so seveda mnogo večje, ampak na zaslonu je bilo vse skupaj videti skrajno kičasto in neprepričljivo. Že kakovost slike je bila dovolj obupna, povrh pa se je morala boriti še z nepričakovanimi učinki težnosti, ki je bila bistveno manjša kot na Zemlji, tako da ji je kamera prav diletantsko poskakovala. Zato ni bilo mogoče razločiti nobene podrobnosti.

In tu je s širokim nasmehom in z iztegnjeno roko prihajal Vodja, da bi jo pozdravil.

Tako so ga klicali. Vodja.

Nihče med Grebulonci ni imel imena, v glavnem zato, ker se nobenega niso mogli spomniti. Tricia je odkrila, da so se nekateri poskušali poimenovati po junakih iz televizijskih zgodb, ki so jih lovili z Zemlje; ampak če so se še tako vztrajno klicali Wayne in Bobby in Chuck, so jim morali ostanki nečesa, kar je tičalo globoko v njihovi civilizacijski podzavesti, ki so jo bili prinesli s seboj z daljnih zvezd, kjer so bili doma, povedati, da to v resnici ni prav in se ne spodobi.

Vodja je bil na pogled približno tak kot vsi drugi. Mogoče malo manj suhljat. Povedal ji je, kako so mu všeč njene oddaje, da je njen goreč privrženec, kako da ga veseli, ker si je lahko vzela čas in jih obiskala tu na Rupertu in kako so se že vsi veselili njenega obiska, kako upa, da ji je bilo med poletom udobno, in tako naprej. Nikakor ni mogla zaznati najmanjšega občutka, da se ima za odposlanca z zvezd ali kaj podobnega.

No gotovo, ko ga je gledala zdaj na posnetku, je bil videti kot kakšen tip v maski in preobleki, postavljen pred kulise, ki ne bi preveč dobro prenesle, če bi se kdo naslonil nanje.

Zakopala si je obraz v dlani in med prsti škilila v zaslon, zraven pa je v obupu zmajevala z glavo.

Bilo je obupno.

Ne samo da je bil obupen prizor, vedela je tudi, kaj mu sledi. To je bilo tisto, ko jo je Vodja vprašal, če je kaj lačna po dolgem potovanju in če bi hotela nekaj malega prigrizniti. Saj bi se lahko pogovorila tudi med večerjo.

Spominjala se je, kaj jo je v tistem trenutku prešinjalo.

Tuja hrana.

Kaj naj stori?

Ali jo bo res morala jesti? Bo imela kje pri roki papirnat prtiček, kamor jo bo lahko izpljunila? Ne bo imela vseh mogočih težav zaradi različnih imunskih sistemov?

Pa so postregli hamburgerje.

Ne samo da so bili hamburgerji, čisto jasno in očitno so bili to McDonaldovi hamburgerji, pogreti v mikrovalovni pečici. O tem ni pričal samo videz. In tudi ne samo vonj. Postregli so jih v polistirenskih školjkicah, ki so bile vsevprek potiskane z imenom »McDonald's«.

»Izvolite! Uživajte!« je rekel vodja. »Nič ni predobro za našo spoštovano gostjo!«

To je bilo v njegovih zasebnih prostorih. Tricia si jih je ogledala, njena osuplost je že mejila na strah, kljub temu pa je vse zvesto posnela na trak.

Stanovanje je bilo opremljeno z vodno posteljo. In s stolpom Midi. In z eno tistih visokih steklenih posod, ki jih postavite na mizo in ki imajo v podnožju električno žarnico, v njih pa, tako se zdi, plavajo velike kepe sperme. Stene so bile oblečene v žamet.

Vodja se je zavalil v naslanjač iz rjavega rebrastega žameta tiste sorte, ki spominja na vrečo fižola, in si osvežil usta z razpršilcem.

Tricijo je naenkrat postalo zelo strah. Kolikor je mogla vedeti, je bila tako daleč od Zemlje kot še nobeno človeško bitje, sedela pa je v sobi s tujcem iz vesolja, ki se je valjal po baržunasti vreči za fižol in si brizgal deodorant v usta.

Predvsem se je bala, da bi napravila napačno potezo. Ni ga hotela vznemiriti. Morala pa je izvleči iz njega določene stvari.

»Kako pa ste ... kje pa ste dobili... vse to?« je vprašala in živčno pokazala naokrog po sobi.

»Opremo?« je vprašal Vodja. »Vam je všeč? Zelo je prefinjena. Mi smo prefinjeni ljudje, mi Grebulonci. Kupujemo prefinjene potrošne dobrine ... po katalogu.«

Tricia je ob tem neznansko počasi prikimala.

»A po katalogu...« je rekla.

Vodja se je namuznil. To je bil eden tistih temno čokoladnih, svilasto pomirjevalnih nasmehov.

»Najbrž si mislite, da jih dostavljajo sem. Sploh ne! Ha-ha! Uredili smo si poseben poštni predal v New Hampshireu. Redno hodimo dvigovat robo. Ha-ha!« Sproščeno se je uleknil v svojo vrečo fižola, segel po pogret krompirček in ga pogrizljal po enem koncu, pri tem pa mu je na ustnicah plesal zadovoljen nasmešek.

Tricia je začutila, da ji v možganih začenja rahlo brbotati. Kamero je pustila teči.

»Kako pa, no, kako plačate za vse te čudovite ... reči?«

Vodja se je spet namuznil.

»American Express,« je rekel in malomarno skomignil.

Tricia je spet prav počasi prikimala. Vedela, da lahko dobi te ekskluzivne kartice praktično kdorkoli.

»Pa to?« je rekla in vzdignila hamburger, s katerim jo je počastil.

»Najlažja stvar,« je rekel Vodja. »Postavimo se v vrsto.«

Spet je Tricijo navzdol po hrbtenici mrzlo zaščemelo ob spoznanju, da je s tem pravzaprav marsikaj jasno.

Ponovno je pritisnila gumb za hitro previjanje. Tu ni bilo niti trohice uporabnega. Ena sama morasta norišnica. Zlahka bi napravila ponaredek, ki bi bil bolj prepričljiv.

Nova kepa se ji je naselila v želodcu, ko je ob pregledu tega brezupnega, klavrnega traku z vso grozo začela dojemati, kaj mora biti pravi odgovor.

Gotovo se ji je ...

Zmajala je z glavo in se poskusila obvladati.

Nočni polet proti vzhodu... Tablete za spanje, ki naj bi jo spravile v red. Vodka, ki naj bi pomagala tabletam, da bi prej prijele.

Kaj še? No ja. Sedemnajst let obsedenosti z idejo, da jo je očarljiv moški z dvema glavama, od katerih je bila ena prikrita kot papiga v kletki, hotel zvleči s seboj z zabave, potem pa je nepotrpežljivo odletel v letečem krožniku na drug planet. Na lepem je vsa zgodba razkrila vrsto neprijetnih pomenov, ki se jih doslej sploh ni zavedala. Niti malo. Vseh sedemnajst let.

Stlačila si je pest v usta.

Pomoč potrebuje.

Potem ji je še Eric Bartlett kvasil o vesoljski ladji, ki je pristala pred njeno hišo. In pred tem... no ja, New York je bil zelo soparen in naporen. Visokoleteče upanje in bridko razočaranje. Pa astrologija.

Morala je doživeti živčni zlom.

To je to. Bila je izčrpana in doživela je živčni zlom in po povratku domov je začela dobivati privide. Vso zgodbo si je nasanjala. Bitja tuje rase, ki so, oropana svojih življenj in izkušenj, obtičala na samotnem obrobju našega sončnega sestava in si zdaj skušajo napolniti svojo osebnostno in civilizacijsko praznino z odpadki naše kulture. Ha! To je samo zvit način, kako ji narava skuša dopovedati, naj se kar najhitreje zglasi v kaki dragi medicinski ustanovi.

Zelo zelo je bolna. Pogledala je še v koš, koliko dvojnih kav je spila, in mahoma je začutila, kako težko sapo ima in kako hitro sope.

Problem je napol rešen, si je rekla, ko se zaveš, da ga imaš. Umirila si je dihanje. O pravem času se je še ujela. Spregledala je, kje je. Si našla pot proč od duševnega prepada, po robu katerega je ves čas hodila. Ukazala si je: Pomiri se, pomiri se, pomiri se. Zleknila se je nazaj in zaprla oči.

Čez nekaj časa, ko je spet normalno dihala, jih je odprla.

Kje pa je potem dobila ta videoposnetek?

Še vedno je tekel.

V redu. Ponaredek je.

Sama ga je ponaredila, to je.

Ne more biti drugače, kot da ga je sama ponaredila, saj je v zvočnem zapisu vsepovsod njen glas, ki postavlja vprašanja. Kdaj pa kdaj se ji kamera na koncu kadra povesi k tlom in takrat vidi svoje noge v svojih čevljih. Ponaredila je posnetek, pa se ne spominja niti trenutka ponarejanja in niti tega, čemu je to storila.

Ob pogledu na zasneženi, utripajoči zaslon ji je dihanje spet ušlo iz nadzora.

Še vedno ima privide.

Zmajala je z glavo, da bi jih odgnala. Nič se ne spominja, kako je ponarejala to nadvse očitno ponarejeno robo. Na drugi strani pa se ji je zdelo, da se spominja stvari, ki so zelo podobne

ponaredku. Kot v transu je sledila posnetku na zaslonu.

* * *

Bitje, za katero si je domišljala, da ga kličejo Vodja, jo je spraševalo o astrologiji in ona mu je gladko in mirno odgovarjala. Sama pa je v svojem glasu prepoznavala dobro prikrito, a vse hujšo paniko.

Vodja je pritisnil na gumb in stena, oblečena v kostanjevorjav žamet, je zdrsnila vstran in razkrila vrsto nad vrsto ploskih TV- monitorjev.

Na vsakem od monitorjev se je kot v kalejdoskopu vrstilo zaporedje različnih slik: nekaj sekund nagradne igre, nekaj sekund kriminalke, nekaj sekund iz varnostnega sistema v veleblagovnici, nekaj sekund domačih videov, nekaj sekund pornofilma, nekaj sekund novic, nekaj sekund komedije. Jasno je bilo videti, da je Vodja zelo ponosen na vse to, mahal je z rokami kot dirigent, zraven pa je kot navit čvekal same traparije.

Nov zamah z roko in kalejdoskop se je ustavil, slike na monitorjih pa so se naenkrat sestavile v orjaški računalniški zaslon, ki je v shematični obliki prikazoval planete sončevega sestava pred ozadjem zvezd, povezanih v ozvezdja. Prikaz je bil popolnoma statičen.

»Naša znanja so velika,« je govoril Vodja. »Velika znanja računalništva, kozmične trigonometrije, tridimenzionalne navigacije. Velika znanja. Zelo velika znanja. Samo da smo jih izgubili. Kakšna škoda. Radi imamo velika znanja, samo zgubili smo jih. Nekje v vesolju so, skozi vesolje drvijo. Skupaj z našimi imeni in podatki o naših domovih in naših dragih. Prosim,« je rekel in jo s kretnjo povabil, naj sede pred računalnik, »posodite nam vaše znanje.«

Iz posnetka je bilo očitno, da je Tricia naglo postavila kamero na trinožno stojalo, tako da je lahko zajela ves prizor. Potem je še sama zakorakala v kader in se mirno usedla pred velikanski zaslon, si vzela nekaj trenutkov, da se je seznanila s terminalom, in se potem nadvse gladko in spretno pretvarjala, da tudi ve, kaj počenja.

Saj v resnici ni bilo tako težko.

Navsezadnje je bila po izobrazbi matematičarka in astrofizičarka, po delovnih izkušnjah pa televizijska voditeljica, in če je z leti pozabila kaj znanosti, jo je več kot uspešno nadomestila z blefiranjem.

Računalnik, pred katerim je sedela, je jasno dokazoval, da izhajajo Grebulonci iz mnogo naprednejše in razvitejše civilizacije, kot bi se dalo sklepati iz njihove sedanje duhovne revščine, in z njegovo pomočjo je Tricia v dobre pol ure skrpala grob, a delujoč model sončevega sestava.

Model sploh ni bil posebno natančen, videti pa je bil prav imeniten. Planeti so švigali po še kar spodobnih približkih svojih orbit, gibanje vsega tega kozmičnega urnega kolesja pa si lahko opazoval iz poljubne točke v sistemu - vsaj v grobem. Lahko si se postavil na Zemljo, lahko si se postavil na Mars, kamorkoli. Lahko si postavil izhodišče tudi na površje planeta Rupert. Tricia je bila prav presenečena nad seboj, še bolj pa je bila presenečena nad računalnikom, s katerim je delala. Z moderno delovno postajo na Zemlji bi celotna naloga verjetno terjala leto dni trdega programiranja.

Ko je bila gotova, si je Vodja izza njenega hrbta ogledal rezultat. Z dosežkom je bil zelo zadovoljen.

»Dobro,« je rekel. »Zdaj pa, prosim, bi rad, da mi pokažete, kako bi s programom, ki ste ga sestavili, prevedli in priredili zame podatke iz te knjige.«

Pobožno je položil prednjo knjigo.

Bila je Ti in tvoji planeti izpod peresa Gail Andrews.

Tricia je spet zaustavila trak.

Čisto zares je čutila, da se ji mehčajo kolena. Občutek, da jo preganjajo prividi, jo je minil, vendar se zaradi tega ni počutila nič laže in tudi v glavi se ji ni nič zbistrilo.

Odrinila se je s stolom od montirne mize in tuhtala, kaj naj napravi. Pred davnimi leti se je poslovila od astronomskega raziskovanja, ker je brez senčice dvoma vedela, da je srečala bitje z drugega planeta. Na zabavi. Vedela je tudi, spet brez senčice dvoma, da bi se ji vse smejalo, če bi to priznala. Ampak kako naj bi študirala kozmologijo, če ne bi smela omeniti te edine najpomembnejše stvari, ki jo je o tem vedela? Napravila je to, kar ji je edino preostalo. Odšla je.

Zdaj je na televiziji in vnovič se ji je zgodilo natanko isto.

Tu ima videoposnetek, resničen videoposnetek najčudovitejše zgodbe v zgodovini..., no, v zgodovini sploh vsega: zgodbe o pozabljeni predstraži tuje civilizacije, ujeti na najskrajnejšem planetu našega osončja.

Ima zgodbo.

Sama je bila tam.

Sama je vse videla.

Celo posnetek ima, za božjo voljo.

In če ga kdaj komu pokaže, se ji bo vse smejalo.

Kako naj dokaže vse to? Saj ni bilo vredno niti razmišljati. Cela zadeva je bila čista mora, s katerekoli plati se ji jo je že zdelo vredno pogledati. V glavi ji je začelo nabijati.

V torbici je imela aspirin. Stopila je iz male montirnice do umivalnika na hodniku. Vzela je tableto in popila nekaj kozarcev vode.

Hiša je bila nenavadno tiha. Običajno je po hodnikih vse vrvelo, vsaj nekaj ljudi se je vedno motovililo tod okoli. Pomolila je glavo v sosedno montirnico, pa ni bilo nikogar.

Najbrž je pretirala z grožnjami, da je nihče ne sme motiti pri delu. NE MOTI, je pisalo na vratih. NITI POMISLI NE, DA BI VSTOPIL. NI VAŽNO, ZA KAJ GRE, IZGINI, DELAM!

Ko se je vrnila v sobico, je opazila, da ji mežika lučka na telefonu. Vprašala se je, kako dolgo že.

»Halo?« se je oglasila telefonistki.

»Joj, gospodična McMillan, tako sem vesela, da ste se oglasili. Vsi vas iščejo. Vaša TV-družba. Obupno vas iščejo. Ali jih lahko pokličete?«

»Zakaj pa jih niste zvezali?« je vprašala Tricia.

»Saj ste naročili, da ne smem vezati nikogar, za nobeno ceno. Da naj rečem, da vas sploh ni tu. Nisem vedela, kaj naj storim. Prišla sem že gor, da bi vam sporočila, pa ...«

»Že v redu,« je rekla Tricia in preklela svojo temeljitost. Poklicala je svojo pisarno.

»Tricia! Kje prmejkrvavfuk pa tičiš?«

»V montirnici...«

»So rekli...«

»Ja, vem. Kaj pa je?«

»Kaj je? Čisto nič, samo ena kurčeva vesoljska ladja!«

»Kaj? Kje?«

»V Regentskem parku. Velika srebrna stvar. Nekakšna punca s ptičem. Govori angleško in meče kamenje v ljudi in hoče nekoga, ki bi ji popravil uro. Spravi se tja!«

Tricia je strmela v ladjo.

To ni bila grebulonska ladja. Ne da bi na lepem postala izvedenka za nezemeljska plovila, ampak ta je bila vitka in čudovito srebrna in bela, velika kot čezoceanska jahta, na katero je tudi najbolj spominjala. Ob njej so bili videti izrastki na orjaški, napol razstavljeni grebulonski ladji kot topovski stolpiči na križarki. Topovski stolpiči. To je tisto, na kar so spominjale gole sive stavbe. In kar je bilo čudno: dotlej, ko je ob povratku na malo grebulonsko ladjico spet šla mimo njih, so se premaknile. Vse to ji je vrvelo po glavi, ko je stekla iz taksija, da bi poiskala svojo snemalno ekipo.

»Kje je dekle?« je zakričala, da bi preglasila trušč helikopterjev in policijskih siren.

»Tamle!« je zavpil producent, tonski mojster pa ji je hitel pripenjati brezžični mikrofon. »Pravi, da ima mater in očeta od tod, samo iz nekakšne vzporedne dimenzije ali kaj, in očetovo uro ima in ... kaj jaz vem. Kaj naj ti rečem? Pripravi se. Vprašaj jo, kako je, če prideš iz vesolja.«

»Hvala, Ted,« je zamrmrala Tricia. Prepričala se je, da je mikrofon dobro pripet, se oglasila mojstru, da je nastavil jakost, globoko zajela sapo, si vrgla lase navzad in se preklopila v vlogo poklicne poročevalke, v kateri se je počutila kot doma, pripravljena na vse.

Skoraj vse.

S pogledom je poiskala dekle. Tamle mora biti, tista z divjimi lasmi in divjimi očmi. Dekle se je obrnilo proti njej. In ostrmelo.

»Mama!« je zavreščala in začela obmetavati Tricio s kamenjem.

22

Vse okrog njiju je preplavila dnevna svetloba. Vroče, težko sonce. Puščavska ravnina se je izgubljala v vročinski meglici. Prigrmela sta naravnost vanjo.

»Skoči!« je kriknil Ford Prefect.

»Kaj?« je zavpil Arthur Dent in se držal, kot da mu gre za življenje.

Odgovora ni bilo.

»Kaj si rekel?« je spet zavpil Arthur in se šele zdaj zavedel, da Forda ni več. Panično se je ogledal okoli sebe in prijem ga ni več ubogal. Ko je videl, da se ne bo obdržal, se je z vso močjo odrinil vstran in se povaljal po tleh, proč od topotajočih parkljev.

Kakšen dan, je pomislil in si besno izkašljal prah iz pljuč. Tako hudega dne ni imel, že vse odkar je bila uničena Zemlja. Opotekel se je na kolena in potem na noge in začel teči. Ni vedel, ne kam ne od česa beži, zdelo pa se mu je prav umestno teči proč.

Zaletel se je naravnost v Forda Prefecta, ki se je razgledoval po sceni.

»Poglej,« je rekel Ford, »natanko to sva potrebovala.«

Arthur je izkašljal še malo prahu, nekaj pa si ga je tudi otrl iz las in oči. Sopeč se je obrnil, da bi videl, kaj mu kaže Ford.

Sicer ni bilo pretirano podobno kaki kraljevi deželi ali deželi kakega kralja ali tudi Kralja. Bilo pa je prav vabljivo.

Najprej ozadje. To je bil puščavski svet. Prašna tla so bila trdo zbita in so vestno obtolkla sleherni delec Arthurja Denta, ki še ni bil obtolčen od radosti zadnje noči. Malo pred njima so se dvigale mogočne pečine, po vsem videzu iz peščenca, ki sta ga veter in tisto malo dežja, kolikor ga je domnevno padlo v teh krajih, izoblikovala v divje in fantastične oblike, povsem skladne s fantastičnimi oblikami orjaških kaktusov, ki so poganjali tod in ondod po suhi, oranžni pokrajini.

Nekaj trenutkov si je Arthur drznil celo upati, da ju je nepričakovano zaneslo v Arizono ali Novo Mehiko ali morebiti Južno Dakoto, vendar je bilo povsod dovolj dokazov, da ni tako.

Čistonavadna goveda, če začnemo s tem, so še vedno bobnela mimo njiju. V deset tisočih so kot reka vrela izza daljnjega obzorja, za približno pol milje popolnoma izginila, potem pa se spet pojavila in se grmeč in bobneč vila do daljnjega obzorja na drugi strani.

Potem so bile tu še vesoljske ladje, ki so bile parkirane pred restavracijo in barom. Ah. Restavracija & bar Kraljeva dežela. Rahlo razočaranje, je pomislil Arthur.

V resnici je bila pred Restavracijo & barom Kraljeva dežela parkirana samo ena vesoljska ladja. Druge tri so stale na parkirišču ob strani. Vendar se je oko ustavilo predvsem na tisti pred Restavracijo & barom. Čudovita stvarca. Vsepovsod nora krilca, daleč daleč preveč kroma na krilcih, večina ohišja pa je bila prebarvana z nezaslišano rožnato barvo. Čepela je na svojem mestu kot velikanska zalegajoča žuželka, ki se bo vsak trenutek pognala miljo daleč na svoj plen.

Restavracija & bar Kraljeva dežela je stala točno na poti, po kateri bi topotale črede čistonavadnega goveda, če ne bi prav tu utrpele manjšega transdimenzionalnega obvoza. Tako pa je ni zmotilo prav nič. Čisto navadna restavracija z barom. Počivališče za tovornjakarje. Sredi popolne praznine. Sredi ljubega miru. Kraljeva dežela.

»Tole ladjo bom kupil,« je mirno izjavil Ford.

»Kupil?« se je začudil Arthur. »To ti pa ni podobno. Zmerom bi si mislil, da jo boš rajši sunil.«

»Včasih mora človek pokazati malo spoštovanja,« je odvrnil Ford.

»Najbrž tudi nekaj fickov,« je rekel Arthur. »Koliko pa je takale stvarca vredna, hudiča?«

Z neopazno kretnjo je Ford potegnil iz žepa svojo kartico Dine-O-Charge. Arthur je opazil, da se mu roka, v kateri jo je držal, rahlo trese.

»Jim bom že pokazal, kaj se to pravi, da meni podtaknejo gostinski kotiček...« je zasopel.

»Kaj si mislil s tem?« je vprašal Arthur.

»Boš že videl,« je odgovoril Ford in oči so se mu nevarno zasvetile. »Greva, da napraviva nekaj stroškov.«

»Par piv,« je naročal Ford, »pa, kaj jaz vem, par štručk s slanino, kar že imate - oh ja, pa tisto rožnato reč tam zunaj.«

Tlesknil je s kartico po točilni mizi in se neprisiljeno razgledal.

Zavladala je tišina.

Tudi prej ni bilo pretiranega hrupa, zdaj pa je res vse potihnilo. Celo oddaljeno grmenje čistonavadnega goveda, ki se je tako temeljito izognilo Kraljeve dežele, se je na lepem zdelo bolj pridušeno.

»Ravnokar sva prijahala,« je razložil Ford. kot da v tem ne bi bilo nič nenavadnega in v ničemer drugem tudi ne. Na točilno mizo se je naslanjal pod izzivalno sproščenim kotom.

V prostoru so bili še približno trije gostje, sedeli so pri mizah in božali svoja piva. Približno trije. Nekateri bi rekli, da so bili natanko trije, ampak to ni bil te sorte lokal, ni bil tiste sorte, kjer bi se človek hotel izražati tako določno. Tu je bil tudi visok tip, ki je razpostavljal robo po majhnem odru. Staro baterijo bobnov. Par kitar. Vse v stilu country in western.

Barman se ni pretirano podvizal s Fordovim naročilom. Pravzaprav se sploh ni premaknil.

»Ne bi rekel, da je tista rožnata reč naprodaj,« je spregovoril nazadnje z naglasom, ki ga kar ni hotelo biti konec.

»Jasno, da je,« je rekel Ford. »Koliko hočeš?«

»No...«

»Izmisli si številko, jo bom podvojil.«

»Ne morem prodati, ni moja,« je povedal barman.

»Čigava pa?«

Barman je pomignil z glavo proti velikemu tipu, ki je pripravljal oder. Velik debel možak, počasen, z nastavkom pleše.

Ford je pokimal. In se zarežal.

»V redu,« je rekel. »Prinesi pivo, prinesi štručke. Pa račun pusti kar odprt.«

Arthur se je usedel v bar in počival. Bil je že navajen, da nima pojma, kaj se dogaja. V tem se je počutil že čisto udobno. Pivo je bilo prav dobro in ga je malo uspavalo, kar ga sploh ni motilo. Štručke s slanino niso bile štručke s slanino. Bile so štručke s čistonavadno govedino. Z barmanom sta izmenjala nekaj poklicnih izkušenj v zvezi s štručkami, sicer pa je prepuščal Fordu, naj ukrepa, kot mu drago.

»V redu,« je izjavil Ford, ko se je vrnil. »Vse je kul. Tista rožnata stvarca je najina.«

Barman je bil zelo presenečen. »Da ti jo je prodal?«

»Dal mi jo je zastonj,« je rekel Ford in ugriznil v štručko. »Hej, hej, nikar še ne vleči črte pod računom. Še nekaj stvari pride. Dobra štručka.«

Krepko je potegnil iz kozarca.

»Dobro pivo,« je dodal. »In dobra ladja,« je rekel in si skozi okna bara ogledoval rožnato in kromasto veležuželko. »Vse je dobro, takorekoč vse. Veš,« je začel in se zamišljeno naslonil nazaj, »ob takihle trenutkih se človek vpraša, a se je vredno žreti zaradi prostorskočasovnega tkiva in zaradi vzročne celovitosti multidimenzionalne verjetnostne matrike pa zaradi možnega kolapsa vseh valovnih funkcij v Celotnem po-poli splošnem mišmašu in sploh vseh teh stvari, ki me grizejo. Pa si rečem, mogoče je pa res, kar pravi tale tip na odru. Pusti vse skupaj. Saj ni važno. Pusti.«

»Kateri tip?« je vprašal Arthur.

Ford je samo pomignil proti odru. Veliki tip je govoril »Ena, dve« v mikrofon. Zdaj je bilo na odru še par drugih tipov. Bobnar. Kitarist.

Barman, ki je nekaj trenutkov molčal, je vprašal: »Praviš, da ti je ladjo kar prepustil?«

»Jeh,« je rekel Ford. »,Pustimo vse skupaj,' to je rekel. ,Kar vzemi ladjo. Z mojim blagoslovom. Lepo ravnaj z njo.' Bom, lepo bom ravnal z njo.«

Spet je potegnil dolg požirek.

»Kakor sem rekel,« je povzel. »Ob takihle trenutkih te kar prime, da bi rekel: Pusti vse skupaj. Potem se pa spomniš tipov, kot so oni od InfiniDima, pa si misliš, ne, tem se pa že ne bom dal. Tem bom pa še dal vetra. Moja najsvetejša dolžnost je, da jim dam vetra. Na, daj, da pripišem na račun še nekaj za pevca. Imel sem posebno željo, in on je obljubil, da jo bo zapel. Saj gre lahko na račun, v redu?«

»V redu,« je previdno prikimal barman. Potem je zmignil. »No, kakor hočeš. Koliko pa?«

Ford je povedal številko. Barman se je zvrnil med kozarce in steklenice. Ford je v hipu preskočil točilno mizo, da bi videl, če se ni udaril, in mu pomagal na noge. Človek se je malo porezal po prstu in komolcu in tudi v kolenih še ni bil prav trden, drugače pa ni bilo nič hudega. Veliki tip je začel peti. Barman je odšepal s Fordovo kreditno kartico, da bi preveril veljavnost.

»A se tukaj nekaj dogaja, ne da bi jaz vedel?« je Arthur vprašal Forda.

»A je bilo že kdaj drugače?« je rekel Ford.

»Ni treba, da si tak,« je rekel Arthur. Malo se je že predramil. »A ne bi že morala iti?« je na lepem vprašal. »Naju bo ta ladja spravila do Zemlje?«

»Zagotovo,« je rekel Ford.

»Random gre tudi tja!« je naenkrat planilo iz Arthurja. »Lahko ji slediva! Ampak ... ee ...«

Ford je prepustil Arthurja, da se je pogreznil v svoje misli, sam pa je izvlekel svoj stari izvod Štoparskega vodnika po Galaksiji.

»Samo kje sva zdaj na tej verjetnostni osi?« je premleval Arthur. »Bo Zemlja tam ali je ne bo? Vse, kar sem doslej našel, so bili planeti, ki so ji bili malo podobni ali pa sploh nič, čeprav sem bil očitno na pravem kraju, ker so bile celine prave. Najhujši primerek je bil Kajpazdaj, kjer me je ugriznila nekakšna zoprna majhna zverina. S tem se sporazumevajo, razumeš, z ugrizi. Prekleto boleč način. V polovici primerov pa Zemlje sploh ni, ker so jo uničili ti prekleti Vogoni. A si me sploh kaj razumel?«

Ford ni odgovoril. Poslušal je. Pomolil je Vodnik Arthurju in pokazal na zaslon. V izbranem geslu je pisalo: »Zemlja. Pretežno neškodljiva«.

»Se pravi, da je tu!« je vzradoščeno vzkliknil Arthur. »Zemlja je še tu! Random bo gotovo šla tja! Ptica ji je med nevihto pokazala Zemljo!«

Ford je pomignil Arthurju, naj kriči malo tiše. Poslušal je.

Arthurja se je lotevala neučakanost. Tudi kdaj prej je že slišal pevca v baru peti »Love me tender«. Malo je bil presenečen, da je slišal pesem tu, v nekakšnem zagamanem kotu vesolja, ki je bil lahko karkoli, le Zemlja zagotovo ne; vendar ga stvari zadnje čase niso več toliko presenečale kot nekdaj. Pevec je bil prav dober, vsaj za barskega pevca in če so ti te stvari všeč, ampak Arthur je postajal živčen.

Pogledal je na uro. To ga je samo spomnilo, da je nima več. Da jo ima zdaj Random, pravzaprav ima njene ostanke.

»A se ti ne zdi, da bi morala iti?« je silil.

»Ššššt!« je rekel Ford. »To pesem sem naročil in plačal.«

Zdelo se je, da ima solze v očeh, in Arthurja je to vznemirilo. Doslej še ni videl, da bi bil Ford kdaj ganjen, razen morda ob zelo zelo močni pijači. To je najbrž od prahu. Čakal je in nestrpno bobnal s prsti, čisto navzkriž z glasbo.

Pesmi je bilo konec. Pevec je nadaljeval s »Heartbreak Hotel«.

»Sploh pa,« je zašepetal Ford, »moram še oceniti lokal.«

»Kaj?«

»Napisati moram oceno.«

»Oceno! Te luknje?«

»Šele ko odpošljem oceno, lahko zahtevam kritje stroškov. Napravil sem, da se to zgodi popolnoma samodejno in brez sledu. In za ta račun bo treba precej kritja,« je tiho dodal in se hudobno namuznil v svoje pivo.

»Za pivo in štručke?«

»In napitnino za pevca.«

»Kako, koliko si mu pa dal?«

Ford je ponovil številko.

»Saj ne vem, koliko je to,« je rekel Arthur. »Koliko znese v šilingih in funtih? Kaj bi lahko kupil s tem?«

»Najbrž bi si lahko kupil, no, približno... ee...« Ford je zavil oči, ko je na pamet preračunaval valute. »Švico,« je rekel nazadnje. Vzel je svoj Štoparski vodnik in začel tipkati.

Arthur je modro prikimal. Bili so časi, ko si je želel, da bi razumel, kaj zaboga je Ford hotel reči, pa tudi časi, tako kot zdaj, ko se mu je zdelo najvarneje, da niti ne poskuša. Pogledal je Fordu čez ramo. »Saj ne bo dolgo trajalo, kaj?« je vprašal.

»Bah,« je rekel Ford. »Lahno scanje. Samo toliko, da so štručke prav dobre, pivo dobro in mrzlo, krajevno živalstvo prijetno čudaško, pevec pa najboljši v znanem vesolju, in to je to. Saj ni treba dosti. Samo za kritje.«

Dotaknil se je mesta na zaslonu, kjer je pisalo »ENTER«, in sporočilo je izginilo v omrežje sub-eta.

»Se pravi, da se ti je pevec zdel v redu, a?«

»Ja,« je rekel Ford. Barman se je vrnil s koščkom papirja, ki mu je očitno trepetal v roki.

Porinil ga je pred Forda s precej živčno, pobožno kretnjo.

»Hecna stvar,« je rekel barman. »Najprej jo je sistem nekajkrat vrgel ven. Moram reči, da nisem bil presenečen.« Na čelu so se mu svetile znojne kapljice. »Potem pa je naenkrat zagrabil. Ja, vse je bilo v redu in sistem je potrdil... kritje. Kar tako. Bi hotel... podpisati?«

Ford je na hitro preletel račun. Srknil je skozi zobe. »Tole jih bo pa udarilo,« je rekel, kot da bi ga skrbelo. »Ah,« je dodal tiho, »jebeš InfiniDim.«

Z veličastnim zamahom je podpisal listek in ga vrnil barmanu.

»Več denarja,« je rekel, »kot mu ga je Polkovnik spravil skupaj z vsemi poceni filmi in z nastopi po igralnicah. Za to, kar zna najbolje. Da stopi na oder v baru in zapoje. In še sam se je pogodil. Mislim, da je to srečen trenutek zanj. Povej, da sem rekel hvala, in nekaj naj spije.« Na točilno mizo je vrgel nekaj kovancev. Barman jih je odrinil.

»Tega pa res ni treba,« je rekel s hripavim glasom.

»Na moje zdravje,« je rekel Ford. »Dobro, zdaj pa na pot.«

Zunaj na vročem soncu sta se ustavila in občudovala mogočno rožnato in pokromano stvar. Oziroma: vsaj Ford jo je občudoval.

Arthur jo je samo pogledal. »Se ti ne zdi malo pretirana, kaj?«

To je rekel še enkrat, ko sta splezala vanjo. Večina sedežev in kontrolnih plošč je bila oblečena v fino krzno ali usnje. V glavno kontrolno ploščo so bile vdelane velike zlate začetnice »EP«.

»Veš,« je rekel Ford, ko je vžgal ladijski pogon, »vprašal sem ga, če je res, da so ga ugrabili tujci iz vesolja, in veš, kaj je rekel?«

»Kdo?« je vprašal Arthur.

»Kralj.«

»Kateri kralj? Oh, o tem sva se že pogovarjala, mar ne?«

»Saj ni važno,« je rekel Ford. »Rekel je: ,Ne', pa če je res ali ne. Da je šel prostovoljno.«

»Še vedno mi ni jasno, o kom govoriva,« se je pritožil Arthur.

Ford je zmajal z glavo. »Poslušaj,« je rekel, »tamle v predalu na tvoji levi je nekaj kaset. Zavrti kaj, kar hočeš.«

»Dobro,« je rekel Arthur in pobrskal med škatlicami. »A ti je všeč Elvis Presley?« je vprašal.

»Ja, pravzaprav mi je,« je rekel Ford. »Zdaj pa upam, da tale strojček lahko tudi poskoči, kolikor obeta na zunaj.« Vključil je glavni pogon.

»Jeeeehhh!« je zavpil, ko se je ladja pognala kvišku, da so jima otrpnila lica.

Res je bila poskočna.

23

Poročevalske agencije ne marajo tega. Zdi se jim čista potrata. Nesporna vesoljska ladja se iz bogsigavedikje pojavi sredi Londona in seveda povzroči senzacionalno novico najvišje stopnje. Še ena popolnoma drugačna prispe tri in pol ure kasneje in ne užge več.

ŠE ENA VESOLJSKA LADJA! kričijo naslovi in povzetki na pouličnih kioskih. TA JE ROŽNATA. Čez nekaj mesecev bi se dalo iz nje iztisniti dosti več. Tretja ladja, še pol ure kasneje, majhen štiriposteljni hrundijski kabriolet, se je prebila samo v krajevna poročila.

Ford in Arthur sta pritulila iz stratosfere in prav čedno parkirala na Portlandskem trgu. Bilo je nekaj po pol sedmi zvečer, tako da se je že dalo dobiti prostor. Hitro sta se pomešala v množico, ki je prišla prodajat zijala, potem pa sta zelo na glas rekla, če nihče ne misli poklicati policije, jo bosta pa onadva, in sta jo srečno pobrisala.

»Doma...« je dahnil Arthur s hripavim glasom, ko se je z vlažnimi očmi razgledoval okoli sebe.

»Nikar se mi ne razjokaj na rami,« je zarentačil Ford. »Najti morava tvojo hčer, predvsem pa morava najti tistega ptiča.«

»Le kako?« je rekel Arthur. »Na planetu je pet in pol milijard ljudi in ...«

»Ja,« je rekel Ford. »Ampak samo eden je ravnokar prispel iz vesolja v veliki srebrni ladji in v spremstvu mehaničnega ptiča. Predlagam, da si poiščeva televizor in nekaj pijače, da ne bova žejna med gledanjem. Potrebujeva prostor z resno sobno strežbo.«

Pri Langhamu sta si najela velik dvosobni apartma. Nadvse skrivnostno, toda hotelski računalnik ni imel s Fordovo kartico Dine-O-Charge, izdano na planetu, ki je oddaljen več kot pet tisoč svetlobnih let, nikakršnih težav.

Ford se je takoj pognal k telefonu, medtem pa je Arthur iskal televizijo.

»V redu,« je rekel Ford, »rad bi naročil nekaj margarit, lepo prosim. Nekaj vrčev. Nekaj porcij solate a la chef. In toliko gosje paštete, kolikor je imate. Pa še londonski Zoo.«

»V poročilih jo imajo!« je zatulil Arthur iz druge sobe.

»Tako sem rekel,« je zatrdil Ford v telefon. »Londonski Zoo. Kar pripišite na račun.«

»Zdaj je ... Sveta nebesa!« je zavpil Arthur. »A veš, kdo jo intervjuja?«

»Ali imate nemara težave z razumevanjem angleškega jezika?« je nadaljeval Ford. »Govoriva o živalskem vrtu, ki se nahaja malo dlje ob tej cesti. Kaj me briga, če je nocoj zaprt. Saj nočem kupiti vstopnice, rad bi kupil samo živalski vrt. Kaj me briga, če imate delo. To je sobna strežba, jaz sem v sobi in želim strežbo. Imate kos papirja? Dobro. Rad bi, da mi uredite tole. Vse živali, ki jih je mogoče varno vrniti v divjino, je treba vrniti. Zberite primerne štabe, da bodo spremljali njihovo prilagajanje.«

»Trillian je!« je vpil Arthur. »Ali pa ... ee ... zaboga, jaz ne prenesem več teh blesarij z vzporednimi vesolji. Sama prekleta zmeda. Kaže, da je to druga Trillian. Tricia McMillan je, tako smo klicali Trillian, preden... ee... Zakaj ne prideš sem in pogledaš, mogoče boš ti kaj razumel.«

»Samo sekundo,« je zavpil Ford in se vrnil k telefonskim pogajanjem s sobno strežbo. »Potrebovali bomo tudi nekaj naravnih rezervatov za živali, ki se ne znajdejo več v divjini,« je rekel. »Skličite strokovnjake, da bodo izbrali najboljše kraje. Mogoče bomo morali kupiti kaj takega kot Zair in najbrž še nekaj otokov. Madagaskar. Baffinovo zemljo. Sumatro. Te sorte kraje. Nujna je široka paleta habitatov. Poslušajte, res ne vem, kje vidite težave. Naučite se razdeljevati naloge. Najemite vse, ki jih potrebujete. Predvsem se lotite dela. Mislim, da se ne bo težko prepričati o moji plačilni sposobnosti. In gorgonzolino polivko na solato. Hvala lepa.«

Odložil je slušalko in stopil k Arthurju, ki je sedel na robu postelje in strmel v televizor.

»Naročil sem gosjo pašteto,« je rekel.

»Kaj?« je vprašal Arthur, ki je vso pozornost usmeril v televizijo.

»Rekel sem, da sem naročil malo gosje paštete.«

»Oh,« je rekel Arthur kar tako. »Emm, zmerom me je bilo malo sram zaradi gosje paštete. Dokaj kruto do gosi, se ti ne zdi?«

»Jebeš gosi,« je odvrnil Ford in se vrgel na posteljo. »Prav za vsako hudičevo malenkost pa človek tudi ne more skrbeti.«

»Ti že lahko govoriš, ampak -«

»Nehaj že!« je odsekal Ford. »Če je ne maraš, jo bom pa jaz. Kaj pa se dogaja?«

»Kaos!« je povedal Arthur. »Popoln kaos! Random vrešči na Trillian ali Tricio ali kakor ji je že ime, da jo je zavrgla, potem pa hoče, da jo pelje v dober nočni lokal. Tricia je zlomljena in v solzah in pravi, da je še nikoli ni videla, kaj šele, da bi jo rodila. Potem pa na lepem začne nakladati o nekakšnem Rupertu, ki da je izgubil spomin ali kaj. Po pravici rečeno, tega nisem čisto dobro ujel. Potem je začela Random metati reči, pa so morali preklopiti na reklame, da so vmes poskusili urediti zadevo. Oh! Spet smo v studiu! Tiho bodi in glej!«

Na zaslonu se je pojavil precej pretresen napovedovalec in se opravičil gledalcem za prekinitev oddaje. Povedal je, da o zadevi ne more sporočiti nič določnejšega razen tega, da je skrivnostno dekle, ki pravi, da ji je ime Random Potovalka Dent, odšlo iz studia na, ee, počitek, Tricia McMillan pa bo, upajmo, z nami spet jutri. Medtem pa prihajajo sveže novice o pojavih NLP...

Ford je poskočil s postelje, zgrabil najbližji telefon in vtolkel vanj številko.

»Vratarica? Bi hoteli postati lastnica hotela? Vaš je, če mi v petih minutah izveste, v katere klube je včlanjena Tricia McMillan. Zapišite vse skupaj na račun sobe.«

24

V tintastih globinah vesolja pa so potekali nevidni premiki.

Nevidni za vse prebivalce čudnega in občutljivega pluralnega območja, osredotočenega okrog neskončno mnogoličnih različic planeta z imenom Zemlja, ne pa tudi nepomembni zanje.

Na samem robu osončja je močno zaskrbljeni grebulonski vodja čepel na kavču iz zelenega umetnega usnja in čemerno buljil v svojo skladovnico televizijskih in računalniških zaslonov. Malo si je krajšal čas. S svojo knjigo o astrologiji. Z računalnikom. S signali, ki jih je dobival z vseh grebulonskih opazovalnic in so bile vse usmerjene na Zemljo.

Bil je v stiski. Njihovo poslanstvo je bilo opazovati. Ampak opazovati na skrivaj. Po pravici rečeno, malo je bil že sit tega poslanstva. Skoraj prepričan je bil, da bi moralo njihovo poslanstvo obsegati še kaj več kot to večno posedanje pred televizorji. S seboj so prinesli še mnogo različne opreme, ki bi zagotovo tudi morala čemu služiti, če le ne bi tako nesrečno izgubili poslednje sledi o njeni rabi. Potreboval je občutek, da ima življenje smisel, in prav zato se je obrnil k astrologiji, da bi mu napolnila obupno praznino, ki mu je zevala sredi razuma in duše.

In zdaj mu je astrologija nekaj povedala.

Povedala mu je, vsaj kolikor je lahko razumel, da ga čaka zelo hud mesec in da se bodo zadeve sprevračale s slabega na slabše, če se jih ne bo resno lotil, če ne bo začel ukrepati v pozitivnem smislu in po lastnem preudarku.

Napoved je bila točna. To je povsem jasno sledilo tudi iz zvezdnih tablic, ki si jih je naračunal sam iz svoje astrološke knjige in s pomočjo programa, ki ga je prijazna Tricia McMillan priredila posebej zanj, da si je lahko izprojiciral vse potrebne astronomske podatke. Zemeljsko astrologijo je treba v celoti preračunati na novo, da so njeni rezultati veljavni za Grebulonce tu na desetem planetu, na zmrzlem obrobju osončja.

Preračuni so popolnoma nedvoumno in jasno pokazali, da ga zares čaka nadvse hud mesec, začenši z današnjim dnem. Kajti danes začne Zemlja vzhajati v Kozorogu, in za grebulonskega Vodjo, ki ima vse značajske poteze klasičnega Bika, je to zares zelo slabo znamenje.

Vse to ga je zelo skrbelo in zavedal se je, da mora ukrepati v pozitivnem smislu. Ukazal je, naj zasučejo topovske stolpiče.

Ker je bila vsa grebulonska opazovalna oprema usmerjena na Zemljo, ji je ušlo, da se je v osončju pojavil nov izvir podatkov.

Verjetnost, da bi novi izvir podatkov — mogočno rumeno gradbeno ladjo - odkrili po naključju, je bila praktično enaka nič. Od Sonca je bila oddaljena prav toliko kot Rupert, vendar skoraj natanko nasproti, tako da je bila skrita za Soncem.

Skoraj.

Mogočna rumena gradbena ladja je hotela slediti dogodkom na planetu številka deset, ne da bi se sama izdala. To se ji je prav lepo posrečilo.

Obstajala je še cela vrsta vidikov, po katerih je bila ta ladja natančno nasprotje grebulonskih.

Njen vodja, kapitan, je zelo jasno vedel, kaj je njihov namen. Ta je bil zelo preprost in neposreden, in kapitan si je na svoj preprosti in neposredni način že dlje časa prizadeval, da bi ga izpolnil.

Kdo, ki je ta namen poznal, bi utegnil reči, da je nesmiseln in grd, da ni tiste sorte, ki bi služil razcvetu življenja, od katerega bi bil prožen človekov korak in bi prepevale ptice in cvetele cvetlice. V resnici prav nasprotno. Vsekakor nasprotno.

Pa ni bila njegova naloga, da bi ga to skrbelo. Njegova naloga je bila opraviti nalogo, kar pomeni, da opraviš svojo nalogo. Če to vodi v določeno zoženje pogledov in miselno lovljenje repa, ni bila njegova naloga, da bi ga to skrbelo. Vse take zadeve, pred katerimi se je znašel, je prepustil drugim, ki so imeli spet druge, da so jim jih prepustili.

Mnogo mnogo svetlobnih let od tod, pravzaprav od vsepovsod, leži kruti in že davno pozabljeni planet Vogzemlja. Nekje na smrdljivem, meglenem in blatnem nabrežju tega planeta stoji sredi kupa zamazanih in razbitih oklepov poslednjih lesketavih draguljastih rakovic majhen kamnit spomenik, ki označuje kraj, kjer se je baje pojavila vrsta Vogon vogonblurtus. Na spomeniku je vklesana puščica, ki kaže proč, v meglo, pod njo pa so s preprostimi črkami zapisane besede: »Samo na lastno odgovornost.«

Globoko v drobovju grdavšaste rumene ladje je vogonski kapitan godrnjaje vzel v roke rahlo obledel list papirja z ušesi na vseh štirih vogalih. Nalog za uničenje.

Če bi hoteli razkriti, kje natanko se kapitanova naloga, to je opraviti svojo nalogo, začenja, bi se nazadnje ustavili pri tem koščku papirja, ki ga je kapitanu že pred davnim časom izročil njegov neposredno predpostavljeni. Papir je vseboval ukaz, in kapitanova naloga je bila izpeljati ta ukaz in napraviti majhno kljukico v posebnem predalčku pod ukazom, ko bo ukaz izpolnjen.

Kapitan je ukaz nekoč že izpolnil, vendar mu je sklop številnih zoprnih okoliščin preprečil, da bi odkljukal naročilo.

Ena od zoprnih okoliščin je bila pluralna narava tega galaktičnega odseka, v katerem se mogoče kar naprej meša z verjetnim. S preprostim uničenjem ne prideš nič dlje, kot če bi hotel izgladiti zračni mehur pod slabo nalepljeno tapeto. Vse, kar si uničil, se samo od sebe spet pojavi zdaj tu, zdaj tam. No, to bo zdaj končno urejeno.

Druga zoprnija je bila peščica ljudi, ki zlepa niso hoteli ostati, kjer so bili, ko naj bi tam bili. Tudi to bo zdaj končno urejeno.

Tretja zoprna stvar je bila nadležna in anarhična pripravica z imenom Štoparski vodnik po Galaksiji. Za to je bilo zdaj dokončno in temeljito poskrbljeno, tako da je, s pomočjo fenomenalnih dosežkov vzvratnočasovnega inženirstva, sama postala sredstvo, s katerim bo dokončno poskrbljeno za vse drugo. Kapitan je bil tu samo kot gledalec pri zadnjem dejanju drame. Ni mu bilo treba migniti niti s prstom.

»Pokaži,« je rekel.

Nejasni obris ptice je razprostrl krila in se dvignil v zrak. Mostič je zagrnila tema. V črnih očeh ptice so hipoma zaplesale medle lučke, ko so se globoko v njenem naslovnem prostoru drug za drugim zapirali oklepaji, ko so se pogojni stavki zaključevali, zanke zaustavljale in so se rekurzivne funkcije poklicale še poslednjikrat.

Sredi teme se je prižgal slepeč privid, vodnato moder in zelen privid cevi, ki je bila zažeta v razsekan venec klobas.

Z nadutim vzdihom zadovoljstva se je vogonski kapitan zleknil v svoj naslanjač, da bi užival v predstavi.

25

»Tamle, pri številki dvainštirideset,« je Ford Prefect zavpil taksistu. »Tukaj!«

Taksi se je sunkoma ustavil in Ford in Arthur sta skočila ven. Med potjo sta obiskala vse bančne avtomate in Ford je pomolil vozniku skozi okence šop bankovcev.

Vhod v klub je bil teman, eleganten in zelo nevpadljiv. Samo majcena zidna plošča z imenom kluba. Članstvo je vedelo, kje je klub, če pa nisi bil član, ti ni nič pomagalo, tudi če si vedel.

Ford Prefect ni bil član Stavrovega kluba, čeprav je že bil v Stavrovem drugem klubu v New Yorku. Za ustanove, v katere ni bil včlanjen, si je razvil zelo preprost postopek. Brž ko so se vrata odprla, je kot orkan bušnil noter, pokazal na Arthurja za seboj in rekel: »Že v redu, tale je z mano.«

Zdrvel je po temnih zleščenih stopnicah, ves frudi v novih čevljih. Bili so iz modrega semiša in bil je zelo ponosen, da jih je navzlic vsemu, kar se je dogajalo okoli njega, z orlovskim očesom izsledil v neki izložbi kar iz drvečega taksija.

»Ali ti nisem rekel, da ne hodi sem.«

»Kaj?« je rekel Ford.

Droben, bolehen človeček, ki je imel na sebi nekaj vrečasto italijanskega, jima je prišel nasproti po stopnicah in se med prižiganjem cigarete nenadoma ustavil.

»Ne ti,« je rekel. »On.«

Pogledal je naravnost v Arthurja, potem pa se je ves zmedel.

»Oprostite,« je rekel. »Najbrž sem vas moral zamenjati z nekom drugim.« Odpravil se je naprej po stopnicah, pa se skoraj pri priči spet obrnil, še bolj zmeden. Strmel je v Arthurja.

»No, kaj je,« je rekel Ford.

»Kaj ste rekli?«

»Rekel sem: No, kaj je,« je nataknjeno ponovil Ford.

»Ja ja, saj,« je rekel moški, se rahlo zamajal in izpustil vžigalice. Usta so mu zadrhtela. Potem si je segel z roko k čelu.

»Oprostite,« je rekel, »brezupno se skušam spomniti, katero zdravilo sem vzel, ampak kaže, da je tiste sorte, ko se ne moreš spomniti.« Zmajal je z glavo, se obrnil in zavil v moško stranišče.

»Pridi,« je rekel Ford. Pohitel je navzdol, Arthur pa mu je ves živčen sledil. Srečanje ga je hudo pretreslo, ni pa vedel, zakaj.

Tu mu ni bilo všeč. Po vseh dolgoletnih sanjah o Zemlji in domu je zdaj obupno pogrešal svojo kočo na Lamuelli ter svoje nože in sendviče. Pogrešal je celo Starega Thrashbarga.

»Arthur!«

To je bilo sila nenavadno. Svoje ime je zaslišal v stereo-tehniki.

Zasukal se je navzad. Po stopnicah za njim je hitela Trillian v svoji brezhibno zmečkani obleki iz rymplonaTM. Naenkrat je vsa odrevenela.

Zasukal se je na drugo stran, da bi videl, kaj jo je tako presenetilo.

Na dnu stopnišča je stala Trillian, oblečena v ... Ne - to je bila Tricia, kakršno je videl malo prej, vso zmedeno in histerično, na televiziji. In za njo je stala Random s tako divjimi očmi, kot je še ni videl. V ozadju so v ložah elegantnega, pridušeno osvetljenega kluba večerni gostje kot zamrznjena živa slika zaskrbljeno spremljali napeto dogajanje na stopnišču.

Nekaj sekund so vsi stali kot okamneli. Samo glasba izza bara je nepoučeno tulila dalje.

»Samokres, ki ga ima v rokah,« je rekel Ford in neopazno pomignil z glavo proti Random, »je Wabanatta 3. Bil je na ladji, ki mi jo je ukradla. Je resnično nevarna igračka. Samo ne premikaj se. Vsi ostanimo čisto mirni in ugotovimo, kaj jo je vrglo iz tira.«

»Kam spadam?« je nenadoma zavreščala Random. Roka, v kateri je držala samokres, se ji je obupno tresla. Z drugo roko je segla v žep in izvlekla ostanke Arthurjeve ure. Zamahnila je proti družbi.

»Mislila sem, da spadam sem,« je zavpila, »na svet, od koder izhajam! Pa me še lastna mati ne spozna!« Jezno je zamahnila z uro, da se je raztreščila med steklovino v baru.

Vsi so ostali še trenutek ali dva čisto pri miru.

»Random,« je tiho poklicala Trillian z vrha stopnic.

»Molči!« je zavpila Random. »Ti si me zavrgla!«

»Random, zelo važno je, poslušaj me in poskusi razumeti,« je tiho in vztrajno nadaljevala Trillian. »Nimamo več dosti časa. Oditi morava. Vsi moramo oditi.«

»Kaj pa govoriš? Zmerom samo odhajava!« Zdaj je držala orožje v obeh rokah in obe sta drhteli. Merila ni na nikogar posebej. Merila je v svet na splošno.

»Poslušaj,« je spet začela Trillian. »Pustila sem te, ker me je družba poslala poročat iz vojne. Zelo nevarno je bilo. Vsaj kazalo je, da bo. Ko sem prišla, se je vojna na lepem nehala. Zgodila se je časovna anomalija in ... poslušaj! Prosim, poslušaj! Izvidniška ladja je zamudila in vsa flota se je razsula v totalnem neredu. To se zdaj dogaja kar naprej.«

»Kaj me briga! Nočem poslušati o tvoji usrani službi!« je vpila Random. »Hočem domov! Hočem, da bi nekam spadala!«

»To ni tvoj dom,« je rekla Trillian in se trudila, da bi ohranila miren glas. »Nimaš ga. Nihče od nas ga nima. Komaj kdo ga še ima. Kot izgubljena ladja, o kateri sem ti govorila. Ljudje v tisti ladji nimajo doma. Ne vedo, od kod so. Nimajo niti spomina na to, kdo so in zakaj so tam. Cisto zgubljeni so in zmedeni in zelo prestrašeni. Tu v tem osončju so in napravili bodo nekaj zelo... hudega, ker so tako zgubljeni in zmedeni. Zato... morava proč ... zdaj. Ne morem ti še reči, kam bova šli. Mogoče se ne da nikamor več. Ampak tukaj ne smeva ostati. Prosim. Samo še tokrat. Greva?«

Random se je zamajala od zmede in panike.

»Že v redu,« je blago rekel Arthur. »Dokler sem jaz tukaj, smo na varnem. Ne sprašuj me, zakaj, ampak jaz sem na varnem, in ti tudi. V redu?«

»Kaj praviš?« je rekla Trillian.

»Pomirimo se vsi skupaj,« je rekel Arthur. Čutil je, da je poln vzvišenega miru. Njegovo življenje je bilo začarano in vse to okrog njega sploh ni bilo resnično.

Počasi in po malem se je Random pomirila in prav tako postopoma se je povešala cev samokresa.

Dvoje se je zgodilo obenem.

Odprla so se vrata moškega stranišča in na vrhu stopnic se je smrkajoč pojavil moški, ki je prej nadlegoval Arthurja.

Random, ki jo je nenadni prihod spet vrgel iz tira, je dvignila orožje, ravno ko ji ga je moški, ki je stal poleg nje, hotel odvzeti.

Arthur se je vrgel naprej. Razlegla se je oglušujoča eksplozija. Nerodno je priletel na tla, ker se je Trillian vrgla čezenj. Potem se je zvok polegel. Arthur se je ozrl in videl, da mož na vrhu stopnišča strmi vanj z izrazom popolne odrevenelosti.

»Ti...« je še rekel. Potem pa je počasi in na grozovit način razpadel na kose.

Random je odvrgla orožje in v solzah padla na kolena. »Zal mi je!« je rekla. »Tako zelo mi je žal! Tako zelo zelo...«

Tricia je pristopila k njej. Trillian je pristopila k njej.

Arthur se je usedel na stopnice in si zakopal glavo v dlan, niti najmanjšega pojma ni imel, kaj naj stori. Ford se je usedel na stopnico niže. Pobral je nekaj, si z zanimanjem ogledal in podal Arthurju.

»Ti to kaj pove?« je vprašal.

Arthur je vzel ponujeno. Bila je škatlica vžigalic, ki jo je bil umrli prej spustil iz rok. Na njej je bilo natisnjeno ime kluba. Nad njim je bilo natisnjeno ime lastnika. Videti je bilo takole:

STAVRO MUELLER

BETA

Strmel je vanjo in počasi so se mu začele stvari v glavi postavljati na prava mesta. Vprašal se je, kaj naj stori, vendar se je to vprašal le tako spotoma. Okrog njega so vrveli in kričali ljudje, njemu pa je nenadoma postalo čisto jasno, da tu ni ničesar več, kar bi se dalo storiti, ne zdaj ne poslej. Skozi novospoznano čudnost zvokov in svetlobe je ravno še razločil Forda Prefecta, ki se je naslanjal na zid in se na vse grlo krohotal.

Navdal ga je silen občutek miru. Vedel je, da je končno, za

zdaj in za vselej, vse skupaj mimo.

* * *

V temi komandnega mostička v osrčju vogonske ladje je prostetnik Vogon Jeltz tiho obsedel. Čez zaslone z zunanjo sliko, ki so se vrstili vzdolž vse stene, so na hitro zaplesale lučke. V zraku nad njim so se nezveznosti v vodeno modrozelenem vencu klobas zacelile. Razvejitve so se sklopile, verjetnosti zložile druga v drugo in vse skupaj se je razrešilo v neobstoj.

Zelo globoka tema se je razlila. Vogonski kapitan je nekaj sekund obsedel pogreznjen vanjo.

»Luč,« je ukazal.

Ni bilo odgovora. Tudi ptica se je izprerazblinila iz vseh verjetnosti.

Vogon je sam prižgal luč. Spet je pobral tisti papir in napravil majhno kljukico v predvideni prostorček.

No, to je opravljeno. Ladja se je odplazila v tintasto praznino.

Kljub temu, da se je lotil po svojem mnenju skrajno pozitivnih ukrepov, je grebulonski vodja vendarle doživel resnično hud mesec. Bil je sicer precej enak vsem prejšnjim mesecem, le da zdaj ni bilo ničesar več na televiziji. Namesto tega je dal zavrteti malo lahke glasbe.

[1] Okrasna perjanica

[2] Kopuča, skepanina

[3] Cerkveni dostojanstvenik, nižji od škofa

[4] Glej O življenju, Vesolju in sploh vsem, pogl. 18

[5] Random = angl. Naključica (op. prev.)

Table of Contents

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]