Lucija Stepančič

PRASEC PA TAK

Vsebina

Prasec pa tak

Nekoga takole srečati

Oktober je

Film Noir

Running late

Nikogar ne briga, komu

Prasec pa tak

1

Ne bi niti pogledala, še mignila ne bi, ko je nekomu na ulici pozvonilo v žepu. Pa je poklicani nepričakovano spregovoril v slovenščini. To je pa že nekaj, da se iztegnem prek okenske police. Da me potem kar vrže, ko zagledam tistega, ki govori. Ker ti je čisto podoben. »Ne, ne, draga moja, ta teden pa ne. Nemogoče, oh, kje pa … kaj? … Ne, pa veš, da sem v Mariboru …«

Smo en drek v Mariboru. Smo kar lepo v Benetkah. Giuseppeji hodijo mimo in Louise, Američani in Japonci. Mladoporočenci, stari dedci in mularija. Prav briga jih vse skupaj, da neki schiavo tukaj svinjsko laže. Sploh ne vedo, da bi morale rjuhe, obešene nad ulico, počrneti od te sramote tukaj. Da bi morali golobi kar pikirati v omedlevici. In da je tisti njihov Casanova čisto navaden vajenc, če vidiš, če slišiš nekaj takega. »Boš šla po Domna v vrtec, Urša, v redu? Samo ričet mu boš pogrela. Mu boš ti prebrala pravljico, okej? V četrtek bom že nazaj.«

Sobarica, ki prihaja iz sosednje hiše, seveda nima nobenega mnenja o tem. Rjuhe nese, težke so. Njena kolegica, tudi ena grozilda, še vedno reglja s trafikantko. Med hiše je zabredla japonska familija. Črna mačka jim je prekrižala pot. Šolarka s kitko je odprla vhodna vrata. Izza enega od oken se je oglasila Gianna Nanninni. Bello, bello impossibile. Domen pa bo jedel ričet in poslušal pravljico. Za popizdit. »Ti bom že še vse razložil, ne moreva takole, veš, kako je to drago.«

Prasec pa tak. Ne samo, da ga serje, še škrt bi bil. Tista blontna v svetloplavem se že ves čas ni odlepila od njega, očitno sta z njo skompletirana. Da bom še skoz okno padla od hudega. Svet se je odel v drekaste barve, čeprav se soba za mojim hrbtom še vedno pretvarja, kot da nič ni. Svet se lahko tudi podre, pa bo tale kvartir še vedno ves prepričan sam vase. To bo od tega, ker ga že tri dni preplačujeva, Edo in jaz. Neugleden umivalnik in pohištvo, kakršno pač je. Keramične ploščice po tleh. O dekah in brisačah raje ne bi. In tole okno. Edo na postelji dopolnjuje tihožitje. Žulj na peti dopolnjuje Edota. Edi, sinko, tam daleč pri tašči, dopolnjuje najin sveti zakon, deseto obletnico.

Edo očitno ničesar ni slišal. Edo se še kar valja po postelji. Edo je slabe volje in to je še sreča. Ga je še veliko teže prenašati, kadar je dobre volje. Navsezadnje sva vendarle v Benetkah. Tukaj sva zato, da se bova imela nepozabno. Zato sva pustila mulca pri Edotovih starših. Zato sva ga podkupovala že cel teden prej in ga še bova tudi cel teden pozneje. Zato mu že ves mesec ni treba jesti solate. Zato tudi vsak dan kupujeva traparije zanj in mu pisariva razglednice.

»Vse lahko razložim, ko bom doma,« še kar naprej vlečem na ušesa, medtem ko Prasec vse huje švica in z njim trpi celotno vesoljstvo. »Te pokličem zvečer, okej? Imam še popoldanski seminar, se mi mudi …«

Svetlomodra senca ob njem postaja nestrpna. Ko se prestopi, opazim, da ima tudi čevlje svetlomodre. Saj potem je tako prepozno, ko se še on obrne, čisto prepozno zame, da bi hitro pogledala stran, ko me zadene s tistim čisto tvojim pogledom.

Svetlomodre visoke pete torej in popoldanski seminar s kondomom ali brez, medtem ko bi se vendarle spodobilo še naprej misliti na sina, ki mora prenašati sladkarije pri babici, popustljivost pri umivanju, televizijo do pol enajstih zvečer, nove igrače, zabušavanje, kino in mogoče tudi vsak dan čokoladne palačinke za večerjo. Pa mi v mislih pokaže osle in reče, stara, pr mir me pust. Tašča v ozadju se veseli, ker mi niti malo ni podoben.

Samo domov da prideva, pa ga naučiva reda, si misli gospod ata sredi povštrov, medtem ko onadva na ulici počasi izginjata iz dosega. Edo se življenjsko slepi, medtem ko Prasec svojo svetloplavost objame čez ramena in zavije z njo vstran. Potem ko ju ni nikjer več, mi preostane le še Edo. Sicer pa imam lepe novice tudi zanj. Balkonska vrata doma sem pustila na stežaj odprta. Joj, če bo spet kakšna nevihta. Tako kot takrat.

»A spet zjaš skoz okno?« zajamra. Le kdo mu je kriv, da ne more spati čez dan.

2

Edo ima telefonsko od moje mame spravljeno pod T. Tasca, piše na displejčku. Pa ji ni ime Tašča, ampak Magda. Tako kot meni. Magda. Čudno, da ne piše Najvecji stor na svetu. Največji štor na svetu, tako ji pravi, seveda, kadar je ni zraven, drugi največji štor sem pa menda jaz. Ni dvakrat za reči, da je ne bom še prehitela.

»Mami,« rečem, »živjo. Ne, ni me doma, ne, ne bom, sem v Benetkah.« Počutim se kot zadnja prasica. Mama pozna take poceni štose. En drek mi bo verjela, da sem v Benetkah. Bo mislila, da sem v Mariboru. In da ga serjem s kakšnim prascem. Za take stvari je pa brihtna, tu ni kaj. Vsaj za tuje, če že ne za svoje. Pa samo za vreme sem hotela vprašati. Kako je v Ljubljani. Na hitro, dokler se Edo še tušira, šumenje vode mi daje potuho, hitro, hitro, če ne, bo mislil, da kličem kakšnega prasca, vsa takole panično zgrbljena.

»A vreme, to te zanima? Kakšno je vreme? Samo, da najdem časopis. Vse piše …« se obira.

»Ni ti treba časopisa, samo to moram vedet, kako je pri vas. Kako je zunaj?«

»A kako je zunaj?« se čudi mama, ki je resnično največji štor na svetu. »Čakaj, da pogledam ven, danes sem čisto pozabila.«

Še to naj mi reče, da ne ve več, kam je dala okno. Očitno ga je res nekam založila. Tako da se je je telefon prav hitro naveličal in je milostno izdihnil. Baterije je bilo konec, definitivno. Sem ga pač pospravila nazaj v torbo, hudika blesavega, mobitel ali džiesem ali kaj je že. Malo ga že znam uporabljati. Vsaj nimam več občutka, da mi bo eksplodiral v rokah.

Edo je še vedno slabe volje. Ko bo prišel iz kopalnice, se bo treba zmanjšati v kakšen kot. Do takrat imam pa mir. Potem bo za ves dan treba spet napraviti tisti obraz. Tisti, ki edini ne poslabšuje stvari. Dokler ga ni, sem lahko, kakršna sem. Tudi ta dan namerava preležati, čevelj ga še vedno žuli, zato ne bo šel ven. V sobi ni udobnih stolov, zato se bo valjal po postelji.

Pa imam, ko ne znam potovati sama. Ko se tako bojim domačinov, vsi se mi zdijo enaki in zato grozljivi. Ko me je tako groza njihovih železniških postaj, vseh tistih imen. Potnih listov in denarja in vsega tega. Edo Medo me brani vsega hudega, še dobro, da tega ne ve. Zato mora prenašati nesramno nadpovprečnost tega mesta, zato mora vsak dan izpasti bedak, ki ne loči gotike od baroka. Edo je pravkar zaprl vodo, proti umetnosti pomaga tuširanje s sumljivo žajfo na račun hiše, kasneje pridejo prav še pice, ki se še kar poceni prodajajo že razkosane. Pomagali bi tudi sendviči od doma, ampak jih ni več. Samo neke čudne konzerve še imava, pašteto in tunino, čez dva do tri dni bodo ravno prav banalne. Mogoče kaj zaleže tudi požvižgavanje za sobaricama, nista ravno, da bi človek umrl od prekrasnosti. Tako sva torej obtičala v tem pajzlju. Edo, ki pravkar stopa izpod tuša, okno, ki gleda na ritno stran ulice, za vrati pa hodnik, že tako ali tako zademfan in še dodatno pogršan s tapetami in preprogami. Črni pogledi osebja vsepovsod. Tam daleč v Ljubljani pa francoski balkon, na stežaj odprt. Samo nevihte se še manjka, kot lani, ko smo šli popoldne k tašči in nam je medtem razgonilo pol dnevne. Razbita šipa in uničen parket, na koncu sem bila seveda jaz vsega kriva. In to naj se zdaj ponovi? Bo Edo vsaj imel razlog, da teži.

3

Videla sem ga! Govorila sva! Sem že mislila, da bo Prasec za vedno izginil v gužvi. Pa je kar na lepem zrasel pred mano (oziroma sta zrasla, baba je bila seveda z njim): »Scusi, signorina,« me je vprašal s škofjeloškim naglasom. Če ne celo z grosupeljskim. »Where is the boss here? Signorina …!«

Na hodniku sta me zakačila. Zdaj vidim, da imata sobo prav zraven naju. Vsega sta seveda krivi sobarici, kadar ti priplužita naproti, nimaš nobene šanse, s svojimi čistili in smetnjaki te prilimata ob steno. Ravno sem se jima po čudežu izognila, in tako sem najbrž še vedno gledala kot miš iz moke, ko sta prilomastila še onadva, Prasec in njegova Svetloplava, vsa hrupna in obložena. Očitno sta pravkar prispela, v rokah sta imela še vsak svoj kufer in se nekaj pritoževala zaradi ključev – menda sta dobila napačne. Nikakor nista mogla vedeti, da razumem njuno razburjeno brbljanje v slovenščini, in tako sem prišla na genialno idejo: kaj ko bi se naredila, da ne znam slovensko? Seveda ni bilo treba drugega, kot da odgovorim v kruljavi angleščini.

Zdaj, po celodnevnem trpljenju, se Edo z olajšanjem spravlja spat, en dan manj v tem grozljivem mestu, kjer strahotna lepota napravi iz vsakogar kretena, en dan manj, vsaj to, seveda bo moral še trpeti, življenje je trpljenje, matral se bo še ves teden, dokler se končno ne spokava domov. Potem bo pa vzdihoval, kako lepo je bilo, in vsakogar bo zadavil s fotografijami ali, še huje, z diasi. In bo čisto pozabil, kako me je gnjavil, kaj imam početi vse dneve v muzejih, kaj buljim kar naprej v tiste leteče bajse, saj so vse iste …

Vrata sosednje sobe se odpirajo, nekaj zaljubljenega zazveni slovensko, Prasec ima prav prijeten glas. Imajo vsi lažnivci tako tople, žametne glasove? Z babo gresta zdaj očitno malo ven, na zrak, na kakšen romantični sprehod, Benetke so kot nalašč za kakšne sladke laži. O, vsaj meni je pa odgovoril po resnici, danes popoldne, ko sem ga, v angleščini seveda, vprašala, od kod prihaja. »I’m Slovene, signorina,« je lepo odgovoril. Signorina!

4

Signorina, ta je pa dobra, nobena gospodična nisem, še manj kakšna Italijanka, šestintrideset let mi je, nagravžno bledična sem, tip se seveda norčuje, kreten, jaz pa signorina, saj to je za zjokat, na črne kravželjčke in svilene trepalnice lahko kar pozabim, moje otroštvo ni bilo noben Amarcord, samo nekega brezzveznega trpljenja se spominjam ves čas, zaguljenega guljenja v šoli in da je kar naprej deževalo. Pa da niso bili prepiri doma prav nič smešni, mama in očim, ki sta se kar naprej kregala, čeprav je odmevalo tako kot pri Felliniju … »Kupi mi že kakšne druge čevlje, nisem zato tuki, da bom ves dan gnil v sobi,« tečnari Edo, namesto da bi rekel lahko noč. Komaj ga slišim, medtem ko se spominjam, kako grda sem bila v osnovni šoli, kot oskubljen vrabec z mastnimi lasmi. Bledosive oči namesto vražjih črnih.

Prasec se je pravkar pojavil na ulici, tisto svojo Svetloplavo (ki ni več v svetloplavem, ampak v črnem), je objel čez ramo in tako sta izginila v temi. Zdaj ju, tako si mislim, še lep čas ne bo, medtem lahko, v tej temi, Zemljo zabriše s krožnice, brez razloga, a nepreklicno. Če se ne bodo Benetke kar same z vzdihom sesule v morje, kar na lepem … Benetke se lahko tudi pogreznejo in nikjer, na vsem črnem nebu, ki ga premore vesolje, se ne bo poznalo, da smo ponoči vsi umrli. Pa še balkonsko okno sem pustila odprto doma.

Ob enajstih zvečer Edo že zdavnaj spi, zdaj sanja, da sva spet na Cresu in da ni nikjer nobenega baroka, ki bi ga moral občudovati, namesto tega je naokrog raje vse polno zijal, da bo z njimi popival in se frajaril kot vrhovno gobezdalo. Zdaj presrečno blede o daljnih krajih brez fantomskih ljubimcev, ki se skozi svoja mrtva stoletja posmehujejo odcvetelim turistom. Pa imam, ko nisem toliko, da bi potovala sama, si rečem že desetič in seveda spet brez uspeha. Domačini, ki so si samo zato tako podobni, da bi se čim bolj razlikovali od mene. Imena krajev, ki se mi slišijo kot v papagajščini, verjetno si jih sproti izmišljujejo, za hec, jaz naj se pa znajdem iz tega. Potni list, ki ga imam seveda samo zato, da ga pozabim doma. Denar, ki mi ga ukradejo. Postaja, ki jo prespim. Telefon, ki zataji. Edo, rešitelj, neusmiljeno smrči in nima pojma, da me rešuje pred neprespano nočjo v tujem mestu, do kamor bi me pripeljal zadnji drobiž. Kjer bi me čakali hudobni in radovedni pogledi pod neonsko razsvetljavo. Kjer se ne najdeš na zamaščenem zemljevidu. Zadnja postaja na zgrešeni poti, zadnji vlak, ki ne gre nikamor več, polnoč na prepihu v čakalnici. Edo ima dober spanec in dobro prebavo. Ko bo videl, da sem balkonsko okno doma pustila odprto, me bo pa ubil. Tako kot takrat.

Jutri, če bom spet srečala Prasca, to mu jih napnem. Kako je Slovenija beautiful. Kako so ljudje nice. Kako je good, če plavaš v Bohinjskem jezeru. Čeprav ima samo eleven stopinj. Kako je Ljubljana interesting, a real surprise. Da se bo še razpočil od samih krasot.

5

»Slovenia is so beautiful. People are so kind. Swimming is so good,« ga obdelujem z najtežjo kanonado. Prav mu je, prascu. Kaj ima pa Uršo za norca. Kaj pa Domna zanemarja. In še tebi je podoben, kako si drzne. »Mountains are incredible. My favourite place to climb. And most of all I like the lakes …« Samo jamra lahko še, Prasec, Oh, yes, in I know, in celo Glad to live there, vse dokler se mu nasmešek ne zdruzne in zmore le še signorino v pozdrav.

Benetke ponoči seveda niso potonile, Zemlje ni zabrisalo s krožnice, nobena galaksija se ni zaletela z Rimsko cesto, ali pa tega nismo niti opazili. Namesto vsega tega se je raje naredil velik dan, levi na Markovi cekvi gnadljivo čakajo, da se jih pogleda, če ne, si bodo svoje mislili, leteče bajse po muzejih jemljejo zalet za novo pošiljko smrtnikov s plačano vstopnino, Edo pa potrebuje nove čevlje, »šestinštrdeset številka, samo ne kakšne pedrske«.

Pol življenja me že ni bilo tu in zdaj je, kot vidim, vse še vedno tako, kot je bilo takrat, pred osemnajstimi leti. Edo, ki mu že ves čas, kar se poznava, trobim o Benetkah, me nikoli ni vprašal, s kom sem bila takrat. Sama pa mu tudi ne mislim razlagati. Je že dolgo tudi meni vseeno. Z Gregorjem je bilo konec takoj, ko je bil sprejet na akademijo, jaz pa ne. Groza, kako mu je stopilo v glavo, slikar in umetnik, vsi bi morali pasti na rit. Danes je, se razume, temu primerno zapit, in ko sem ga nazadnje videla, me je še vedno imel za navadno gosko, ki je končala potem tisto klinčevo pedagoško in je danes neka brezzvezna učiteljica na neki kurčevi osnovni šoli.

Osemnajst, dvajset let stara tiskarska barva v mojem starem Bedekerju Bedakerju po naboljših močeh čveka o Doževi palači. Prav tu sva obstala, pred Porto della Carta, pol življenja nazaj, Gregor in jaz. Prihodnost v Ljubljani je tisti hip postala kar nekam neresnična, krogovičje jo je čisto prekrilo, krilati lev nad vrati se je slovesno ustopil pred vse, kar se je imelo zgoditi. In vse tiste figure, vsaka pod svojim gotskim baldahinčkom. Ki so slovesno gestikulirale o nekakšnem boljšem življenju. To je bil dan, da se še verjame kaj takega. Samo zaradi nekakšnih marmornih draperij in nasmehov in kontrapostov. Mi je pa danes na žalost kristalno jasno, da že pol tisočletja miruje ves ta kamniti nemir in da so se tudi vseh teh osemnajst let čisto enako držali vsi skupaj, angeli, svetniki, bogovi in vseh sort zavetniki, še mignili niso, ko sem imela kleščni porod in kasneje dva spontana splava.

»Pa kaj ti je zadnje čase,« se čudi Edo zvečer, ko se vrnem. »Tako čudna si, vsa popizdljiva. Vse opaziš, v vse se vtakneš.« Ljubeznivo se smehlja. Kot da ni boljšega na svetu od popizdljivosti babje.

»A ti boš meni, da se v vse vtikam,« sekam nazaj, in resnično imam šnelfajrco namesto jezika. »Ti, taprav. Ne morem s tabo deset metrov po cesti, da me ne bi stalno spraševal, če sta tistale dva, ki gresta tamle, pedra.«

6

»Poglej, a misliš, da so teli štirje pedri?« me suva Edo. Nove čevlje sem mu kupila, pravi sicer, da so pedrski, jih je pa le obul. Ni šel zato v Benetke, da bo zgnil v sobi. Krivico mu delam, ko se grdo namrdnem, Edo je resnično prijazen, že od včeraj, ko je komentiral mojo popadljivost. Danes, tu na promenadi, se že kar cedi, tako je sladek. Tole, kar se dogaja, ni več slučaj, kar ga je prej živciralo, ga zdaj zabava, in to je vse bolj očitno.

Bi se še reklo, da ni lepšega, kot da se s hudobno babo sprehajaš bedasto obut, takole je vse videti, kot da se je trap še zaljubil vame. Naravnost zatrapano se obnaša, in niti to ga ne moti, da so Benetke mesto ljubezni in da bi izpadel abrveznik. Ga briga, da ne razloči gotike od baroka. Še moja mama ga več ne živcira, danes je kar sama poklicala in potem sta lep čas debatirala o vremenu. Ker naj bi bilo nekaj najbolj zanimivega na svetu, da se z nekom lahko pogovarjaš pol ure o vremenu v Ljubljani, pa vseeno na koncu ne veš, kakšno je. Edo se obnaša naravnost zatrapano, ves je pomlajen, kot da nisva Slovana, ki morata vsepovsod po svetu vlačiti svoje travme in jih čim bolj moteče razkazovati, I am Slovene, signore, We are Slovene, signorina, Edo je vzcvetel, voda v kanalih, ki se je spet usmradila, ga navdihuje, namesto da bi ga živcirala, dejstvo, da so gondole predrage, mu daje potuho, nabasani vaporetti ga navdušujejo, namesto da bi mu pridigali o prenatrpanem, nesmiselnem bivanju, Kdo je tebe, Praslovan, plavati učil. Še to ga ne moti, da sem najslabša mati na svetu, na najinega sina bi morala misliti, pa mislim raje na nekakšnega prasca in na svetlomodre parkeljce. Nobeni vampirji naju ne bodo povabili na ples v mesečini, na noben maskenbal ne bova šla, ne bova se z gondolo vozakala ob prvi zori niti ne bova zajtrkovala na vrtu z vodometom, kamnitimi levi in palmami, ampak Edota prav briga vse to.

In potem ko prideva domov. Edi naju še pogledal ne bo ves teden, to že vem, popolnoma naju bo ignoriral, tako kot še vsakokrat (obakrat), ko sva šla kam brez njega, pač pozna svoje pravice, pri babici se je imel sicer stokrat bolje, princip je pa le princip. Ampak Edota prav briga vse to. Tašča se pa veseli, da mi mali niti malo ni podoben, da je ves velik in debel in lep, tako kot vsa njihova žlahta.

Joj, pa res! Kaj če spet srečam Prasca? Kaj če me vpraša, od kod sem pa jaz? Še dobro, da sem se pravočasno spomnila, naj se nikar ne delam kakšne Avstrijke, kakšne Švabice. Kaj če zna nemško? Bi pa kar lepo oplela, jaz sama nimam pojma. Nič, mu bom pa rekla, da sem kakšna Holandka, nekaj takega. Dutch girl, tako rekoč.

7

Signorina … že spet. Signorina olandese. Pa naj še kdo reče, da se sliši slabo. Saj, če se dobro razmisli, niti nisem tako grozna za pogledat, tiste, ki so bile v osnovni šoli kaj preveč luškane, so zdaj obupne, to se itak ve. Jaz sem, kot pravijo, vedno enaka, malo sem sicer res grda, se pa tudi pogršala nisem, jaz sem, kot se reče, ena od tistih, ki se od dvanajstega do šestdesetega leta niti malo ne spremenijo, še vedno imam težo iz sedmega razreda osnovne šole, in če se še bolje razmisli, je bila tudi moja mladost čisto v redu, s sestrično sva naskrivaj kuhali čokoladni liker, vso mularijo sva zalagali z njim, krasno smo se imeli, prav fino.

V hiši nasproti so očitno zasebna stanovanja, izza oken je slišati televizijo. Večerni dnevnik, a je sploh možno, da so še kakšne novice na svetu, do sem mi zveni, kot bi se dogajalo na Marsu, če že ne v kakšni drugi dimenziji, tu si je že težko zamisliti kaj resnega. Še tisto, kar bi se le lahko zgodilo, bi leteče bajse takoj pometle s svojimi tančicami. V resnici najbrž ni tako, glasovi so prav patetični, strašni domačini poslušajo o nesrečah, pomorih in štrajkih, le meni se vse to sliši kot nekakšno marmorno prelivanje vokalov, v ritmu lepo spoliranih draperij.

Edo je bil danes resnično v formi, ko mu zalaufa, ga pa komaj dohajaš. Tako me je ganjal po mestu, da sem še zdaj vsa zasopihana. Nikoli nisem vedela, da je Benetke mogoče cele pokonzumirati v enem samem dnevu. Rialto, Correr, pa seveda San Marco, samo kumarica še manjka, da bo sendvič popoln. Tudi morje bi jim izpil, a je preveč umazano, sicer pa tako ali tako ostaja premajhno za njegovo žejo.

Teve dnevnik se je pravkar končal, zamaščeni črni dedci v spodnjih majicah so se prikazali ob oknih in prižgali cigarete. Trpljenje sveta je že pokonzumirano, zdaj manjka le še dobra paštica za večerjo. Italijanščina, kakšen jezik je to. Vse poboža, vse oblizne. A tudi kot da se ničesar prav zares ne dotakne, kot da vse tudi prav nalahno zapusti. Nikjer nima obstanka, stavki tečejo kot voda, včasih nežno zavalovijo, se izmikajo ostrini robov in ne puščajo sledi. Angleščina je preveč plehka, ali pa smo jo sami naredili tako. Nemščina gre v živ mozak. Kaj pa slovenščina? Besede se prelamljajo okrog neskončnih vogalov, begajo po stopniščih, ki se nikoli ne končajo, gor in dol. Kot kakšna želja, ki blazno išče in išče. Pa brez občutka, da se je tudi kaj našlo.

Brez zveze potem iz tega nekaj sklepati o moških. Pustimo to. Kje sem že ostala? Pri Edotu? Ali pri sestrični? Ja, z njo sva svoje čase obvladovali sceno, vse sva imeli v malem prstu, samo da je bila kakšna traparija, in lepega dne mi je rekla, da je spoznala ful kretena, ki je ful smešen, ima pa ful keša. Če bi ga šli skupaj malo zajebavat. Edo da mu je ime. Pazi ti to. Sem ga res takoj ugledala med vsemi, dobro mi ga je opisala. »Zavaljen,« je rekla, »nagravžen. Ker skoz samo žre.« Samo tega nisem vedela, da me bo tako pogledal. Tako, kako bi rekla, firbčno. Tako nesramno, ampak zraven tudi prijazno. Še noben kreten nikoli ni tako zijal vame, če sem čisto natančna, še sploh nihče. Da bi se tako krohotal, ampak bil vseeno malo žalosten. Da bi bil, kaj vem, taka dobričina, a vseeno nekam hudoben. Tako neresen. Zdaj je čudno, da ne vem več, ali je že prvič zapel I put a spell on you, samo zame, ali šele drugič. Fantastično se je znal dreti. Vsekakor je tisto še velikokrat zatulil. In dovolj glasno, da sem zanosila. Doma so seveda znoreli, mama je iz kože skakala celih pet minut, potem pa izginila. Kot se je izkazalo, je izginila v trgovino, kjer je kupila žabice in dudko za dojenčka. Ohcet je bila kmalu, sestrična je potem ostala z dolgim nosom, seveda, ko je pa sama oči nanj vrgla. In Edo ni noben kreten, ki bi bil poln keša, kmalu se je izkazalo, da je brihten in reven.

8

Do danes manjka seveda lep kos filma. Sama tema, dosti let, ko se ničesar ni mogoče spomniti. Samo še to vem, da se nič več ne dogaja. Razen tega, da Edota petkrat na dan vprašam, če sem se kaj zredila, on pa reče, da ne, ampak mu vseeno ne verjamem. Krulci, ki so igrali na najini svatbi, so danes japlni ali čiste zgube. Joj, če se samo spomnim starih cajtov, muska ni bila noben problem, Creedence clearwater revival, kridns klirvotr rivajvl, sinjorina, tako grdi so bili, pa tudi prijazni, ene take krasne zverine vsi skupaj. Edija, dojenčka, so takoj sprejeli v svojo klapo. Po vseh teh letih se komaj kateri še prikaže. Naj zdaj še žalujem za njimi? Eni so postali japlni, drugi pa čiste zgube, če dobro premislim, so pa eni in drugi enako dolgočasni. Oboji enako jamrajo.

Cel kup stvari je, ki so za vedno minile. Kot bi se enkrat za vselej zaprla cela vrsta vrat. Kaj imava midva zdaj od tega, Edo in jaz? Beneški levi nama v svoji okrilatenosti milostno dovoljujejo, da ostaneva, dokler nama ne bo zmanjkalo denarja. To je pa tudi vse. Poleg tega, da se menda zares samo enkrat živi.

»Zdaj pa mi prosim še enkrat povej tisto tvojo dobro foro,« me prosi Edo, ki že lep čas čaka, da neham zijati skozi okno. Saj vem, katero. Vse to sem mu razlagala že pred desetimi leti. Tisto, da bi morali v Benetke pripotovati čisto na slepo, brez zemljevidov, brez vodičev in vsega tega. Da greš kar tako, kot kakšen srednjeveški trubadur, da sploh ne veš, da obstajajo, da nimaš pojma, kam lahko sploh prideš, kar greš in greš, nekega jutra se pa znajdeš v Benetkah. In je kar na lepem vse pred tabo. Si in nisi pripravljen na vse to. Samo tako je mogoče tukaj gledati tako, kot je treba.

»Aha. Torej. V Benetke bi moral vsak priti čisto na slepo, brez vodičev, zemljevidov in vse te pizdarije. Da greš kar tako, kot kakšen srednjeveški trubadur, da sploh ne veš, da obstajajo, da nimaš pojma, kam lahko sploh prideš, kar greš in greš, nekega jutra se pa znajdeš v Benetkah. In je kar na lepem vse pred tabo. Si in nisi pripravljen na vse to. Samo tako je mogoče tukaj gledati tako, kot je treba.«

»Pa ni čist isto,« ugotavlja Edo. »Zadnjič si to drugače povedala.«

9

Prasca bo še pobralo, ko je pa vse tako najs in bjutiful, da ne rečem inkredibl, superlativi sekajo kot smrtni zadetki, resnično ga bodo sesuli. Kako je že rekel? Da bo v četrtek nazaj, že v četrtek, danes je pa nedelja. Slovenia is my favourite country. Edo pa duhoviči, da imata zoprni sobarici gotovo svoje reči.

Dekliček s kitko je videti potrt. To je tista šolarka iz hiše nasproti, vidim jo, kadarkoli pogledam ven. Zasanjano bitje. Danes je spet pod oknom. Ljudje se gužvajo mimo, pa nihče ne opazi njene žalosti. Le ona ne vidi debila, ki se pripelje na kolesu, mongoloida, ki glasno razgraja z zvoncem in se krohota, ko vse živo okoli njega odskakuje. Potem ga ni nikjer več, samo še domačini so, potemneli od zgražanja. Bi ga moral, mamma mia, za boga milega nekdo ustaviti? Punčka nima pojma o tem, zdi se, da tudi ne sliši ničesar. Edo iz globine sobe pa se mi dobrika, na ves glas se reži mojim idejam, tistemu vprašanju na primer, zakaj ni nikoli nobenih Japoncev in Američanov pod najinim oknom v Savskem naselju, ko jih je pa tukaj toliko.

Savsko naselje, oh ja. Njegova umetniška vrednost. Prav lepa slika bi to bila, turisti, ki se čudijo arhitekturi socrealističnega obdobja, slikajo zelenice in perilo, obešeno po balkonih, se sprehajajo mimo garaž, poslušajo vodiča, ki razlaga o povojni graditvi delavskih predmestij. Svojo promenado se gredo mimo smetnjakov in prenabutanih parkirišč, mimo vrtca, šole, trgovine in tistega zanikrnega bifeja. Ja, seveda. Tako kot so Benetke le kulisa, le efekt, ki ga potrebujem, da se mi Ljubljana zazdi neskončno daleč. Samo zato so se tudi mučili z vsem tem marmorjem in vsemi temi palačami, da bi se enkrat okoli leta dva tisoč tam eni Ljubljančanki lastne napake zazdele smešne. Geografsko omejene. Res, Benetke imajo samo to poslanstvo, ga pa dobro skrivajo, še predobro.

Joj, in Prasec, o ti kriza. Da se v momentu spomnim, kako ga serjem. Joj, če pogrunta. Če enkrat ugotovi, da slovenska imena izgovarjam preveč slovensko. Kaj sem zadnjič že rekla? Radovljica? Ali Tržič? Mu bo prec jasno, da ga ni gringota, ki bi znal izustiti kaj takega. Ali pa Bohinj … Če smo čisto natančni, že Bled … Saj se lahko tolažim. Da ga ni na tem svetu, ki bi porival blondinko, zraven pa razmišljal, kako soseda izgovarja Šobec.

Prasec je zdaj v sobi s tisto svojo. Bled in Bohinj lahko počakata.

10

»Veš, da sem bil naravnost pretresen, ko sem spoznal, da si zares neumna,« mi je nežno rekel Edo. V postelji. Po seksu. Pred spanjem. »To je bilo tako kot s kolom po glavi,« je še preciziral, »ko sem videl, da si trapasta kot tvoja mama in še bolj. Ko sva se spoznala, mi je bilo še fino, da si zmedena, mislil sem, da se samo delaš tako, ker ti je, kaj vem, mogoče všeč Woody Allen, da si gledala preveč njegovih filmov in ga zdaj malo oponašaš. Potem pa sem se po poroki malo zamislil nad tvojo mat. Sem videl, da boš ti še slabša v njenih letih. Da si jo že takrat kdaj pa kdaj prešišala.«

Edo. Saj ga nisem prosila, da se mi zdaj nekaj izpoveduje, da mi karkoli priznava. Mar bi bil čisto tiho in še kar naprej zadovoljen z rundo. Saj že pol leta nisva. Da bi zaspal ali karkoli. »Zares,« mi ni dal do besede, ko niti nisem vedela, kaj bi rekla. »Zares sem še cela leta trpel kot žival. Če naj s tako prismodo zapravim življenje, to sem se spraševal čist vsak dan. Se ti sploh ne sanja, kaj vse sem prestajal. Kar naprej mislil na ločitev. Pa je bil Edi za porihtat, položnice za plačat, stanovanje za opremit. Vsak dan sem odlašal s tisto pravo besedo. Sem si govoril, da bo vse še v redu, pa sam sebi nisem verjel.«

Edo. Bog ga nima rad. Ko kar ni nehal, vse bolj se je razvnemal, ko je pripovedoval, kako zadovoljen je, tako kot si nikdar ne bi mislil, da je sploh mogoče na tem svetu. »Zdaj pa vidim, da ti naravnost paše tole, da si malo nora, da nisi čist normalna, zdaj si pa naravnost želim, da te ne bi več pamet srečala. Tak luksuz je to, da si odštekana, pa jebe se ti vse.«

Edo. Ti rečem, da mi je še čestital, res, ker za pameten biti da ne rabiš jajc, da si budala, jih rabiš pa sto kil, da sploh preživiš. In še dobro se ti godi. Zdaj me, kot pravi, ne bi dal za vse na svetu, take kot sem. »Pa kaj je sploh pamet,« je še modroval, ko mu je oči že neslo skupaj. »Pamet je en pičkin dim.«

Toliko da nisem rekla, da nikar takih besed pred otrokom, čisto avtomatično bi rekla. Je še kar razpredal, napol v sanjah, kako je pamet en pukli kurac. In potem zares zaspal. Saj ni nikjer Edija, da bi kar vpijal njegove besede in jih sproti pozlačeval. Edo zdaj zares že spi in Edi, ki je ves po njem, tam daleč pri tašči prav tako. Že spi. Še učila se bova pri njem kvantanja, ker je čisti Edo in še hujši, gobčen, in ogromen, samo ostrmela bova, ko bo enkrat zinil, da se bodo gorovja zamajala. »Vidva sta do konca zajebala svoj kurčev lajf v tri pizde,« bo rekel. Bomo sicer še čakali na ta srečni dan, bo še jedel žgance do takrat. Vsaj to noč pa lahko pustim vse tiste prihodnje cajte daleč za sabo. V uri, ko so vampirji že zdavnaj pospali, samo še gondole brez vsake misli prikimavajo tam na svojih valovih. Kolom, na katere so privezane, niti toliko ni treba migat. Do svitanja še kar nekaj manjka. Medtem se lahko zruši še ves svet, pa tega nihče ne bo opazil. Ko bo jutri spet velik dan in bodo turisti vsepovsod.

Najrajši bi bila kamen na morskem dnu, ampak tam nekje daleč.

11

Edo je končno našel definicijo za mojo pasmo budalosti. »Ti vse čutiš, pa ničesar ne veš,« mi razlaga ves navdušen. Kot bi vso noč iskal besede, čeprav vem, da je še kako smrčal. »Kaj bi dal, da bi lahko en sam dan gledal skozi tvoje oči. To bi bilo tako zanimivo. Res ne vem, kako se počuti nekdo, ki je tak kot ti. Same slike in nobene misli nikoli.« Edo je še vedno globoko ganjen, če že nič drugega, je to vsaj pogovor, primeren za h kavi na Piazzi san Marco. Za h golobom. »Ko bi vedela, kako je dolgočasno biti jaz. Tako se mi na cajte zazdi, da sploh ničesar ne vidim. Zdajle, na primer, niti tega ne vem, kako izgleda kelnarca, ki nama je prinesla kavo. Še tega ne, če je mlada ali stara. Pozabim pogledati, kako si se oblekla, nikoli se ne morem spomniti obrazov, še tega ne vem, kakšno pohištvo imajo moji stari. Samo številke mi gredo po glavi, koliko je denarja, in kaj bo za pojest, živ farbenblint sem jaz. Preberem knjigo, pa čez dva dni ne vem več, za kaj je šlo. Filmi: nekaj podobnega. Še celo muska … ja dret se znam, to je pa vse.«

Kamen bi bila, sem že rekla, na dnu oceana, ki je najbolj daleč od tu, samo ribe bi me pozdravljale, »buon giorno, signorina, good morning, nič se niste spremenila v vseh teh letih, držite se, držite, nič se niste zredila«. Tako bi odpirale svoje neumne gobce. In jaz ne bi nikoli izvedela, da so tudi obale na tem svetu in da v neki daljni, daljni laguni neki Edo in neka druga jaz ob nabrežju, ki je že tisoč let zazidano, kupujeta slamnike z napisom Venezia, majice z napisom Venezia by night, šalce z napisom Venezia by day pa, ojoj, še gondolo, črno plastično, s kričeče zlato plastičnimi pizdarijami za okras, »moji mami bo tako všeč, nekaj ji že morava prinesti, ko je pa tako dobra, da nama pazi Edija«.

Prav nama bodi, kaj pa se Benetke niso pogreznile ponoči, kaj pa Zemlje ni zabrisalo s krožnice, kaj pa se nobena galaksija ni zaletela z Rimsko cesto.

12

Edo, že spet, ko ga nihče nič ne vpraša. Mar bi se naredila, da spim, potem ko sva se že spet metala, bi rekla, da še glasneje kot sosedova dva. Da se nisem obrnila na svojo stran, da nisem rekla lahko noč in se zvila, da sem morala opaziti njegovo bedenje in da sem se morala zdrzniti, ko me je gledal skozi temo in mežikal. Veselo mežikal. »A si me že kdaj prevarala?« je vprašal. In da sem se morala zlagati, da ne.

»Jaz pa tebe sem,« je rekel.

Je lahko že vedel, da nič ne bom rekla, da si tudi mislila ne bom ničesar?

»Ampak je bilo to že zdavnaj in samo z eno, zdaj je že lep čas mir, kar se tega tiče,« je še gofljal, nekako je moral vedeti, da ne bom vpila, da ne bom cmizdrila, da ne bom razsajala, da ničesar ne bom očitala. »Punca je bila zelo boga, ko sem jo pustil,« je še rekel, tako kot zna samo on govoriti napol v sanjah. Vsa lepota Benetk se niti za pikico ni pogršala ob tej izjavi. Mesečina je še vse posrebrila, nalašč. Zdaj bi bilo seveda bedasto, da bi ga kar zbudila in mu povedala resnico, vso resnico in nič drugega kot resnico. Bi še zarohnel, kaj ga to budim, ko pa hoče spati. Naj mu potem še razlagam, da me Prasec, sosed, spominja nate? Da ti je čisto podoben? In da bom še znorela, če bosta še dolgo takole porivala s tisto Svetloplavo?

Da kar ne zaspim. Jutri se bom, to že vem, vseeno zbudila dolgo pred Edotom. Šla sama ven na prvo kavo. Tako kot vedno. In spet bom srečala Prasca.

»Good morning, signorina,« mi bo rekel Prasec, ko bom kar zdrvela mimo njega. Že navsezgodaj. »Are you all right? Haven t you slept well?«

»Pr mir me pust, ti idiot!« se bom zadrla. »En drek te briga!«

»Kva ta prav?« se bo svetloplavo oglasilo izza njega. »Kva?« Svetlomodre petke s temnorjavim kufrom v rokah.

»Pr mir jo pust. Te nč ne briga,« bo še zagodel Prasec. Kar po naše. Toliko, preden se bom še zaletela v zoprno sobarico, toliko, preden se bom izstrelila na prosto.

»Che cosa?« bo še stokala Maddalena in pobirala brisače pa rjuhe po tleh. »Che cosa?«

13

Che cosa, che cosa, ke koza, »jest nism nobena koza, tale Holandka tuki je koza«,

Svetloplava zares odhaja, že ves čas buljim kufer ob njej, Maddalena se je na hitro sestavila in se pobrala proč, Prasec pa še kar posluša zmerjanje svoje ženske, »tale tvoja Holandka je prfuknjena, ne pa jest, pa niti Holandka ni, ampak prfuknjena pa je, pust ta kufr, bom že sama nesla, a mislš, da sm tko butasta, da še enga kufra ne morm nest do postaje, zdej si lahko pa brez skrbi, tvoja žena ne bo vidla, da se peleva z istim vlakom, kr Holandko nateguj, bo vsaj vidla, kakšn prasc si«. Take mu meče, kar pred mano, briga jo. Medtem se je prikazal še Edo, poglej, poglej, na vasi se tepo, Edo ročno zagrabi kufer in ga nese po stopnicah navzdol, Prasec se pa reži in meče poljubčke za nami, ciao, amore, čao, ljubavi, bilo je kratko, ali slatko. Šele na ulici se ženska spet spomni, da ima biti vsa ponosna, na kratko se zahvali in odpeketa proti železniški.

Edo, frajer me objame čez ramena, Edo zdaj kar na lepem ve, kako lepo je zjutraj zgodaj vstati »toliko pred drugimi, da imaš še kar nekaj časa čisti mir«, Edo bo šel danes kar takoj z mano, »še dobro, da te kakšni norci kdaj zbudijo, aneda?«, in tako sva zdaj skupaj v kavarni, ki jo ravno odpirajo. Natakar, ki me že zdavnaj pozna, molče posteže prvi espresso, je pa še preveč zaspan, da bi se začudil, ker me prvič vidi v moški družbi. Edo na ves glas hvali tišino. Zunaj, za umazanimi šipami, se napove vroč dan.

Edo, ki pravi, da zdaj pa zna uživati v pameti. Edo, ki zna uživati tudi v tem, da je navaden butelj in kmetavz. Zijale, ki hodijo mimo kafiča, se vrstijo kot angleške lekcije v osnovni šoli, nasmehi za sončnimi očali so zapečeni na julijskem soncu, samo dregnil bi v enega od njih, pa bi se namalano nasmehljane žnabljice odlepile in popadale v kanal. In potem, kdo ve, bi pocepali kot domine še sami, od prvega do zadnjega. S svojimi svetlimi majicami vred. S tistimi trapastimi slamniki. Saj ne morejo vedeti, da sem spet popustila. Da sem se spet potuhnila, se potegnila nazaj, in da mi to samo škodi. Medtem ko mi Edo razlaga, da šele zdaj ve, kaj so to Benetke, »kaj je ta Venecija zajebana«. Da je to tako, kot da se potapljaš. Izgubljene galeje in koralni otoki. Vse vidiš prvič, o ničemer ničesar ne veš. Ničesar ne moreš kupiti. Ničesar odnesti s sabo. Samo gledaš lahko. »Pa to je vse, kot da lebdim,« mi pravi ves navdušen.

In zdaj mu ne morem reči, da sem bila dve leti s tabo, da sem vsa zmešana od tega.

14

In zdaj mu tudi ne morem povedati, da še vedno delava skupaj, ti in jaz, da te še vedno videvam vsak dan, da je to za crknit. »Jaz sem Edo Medo, velik in debel in lep,« poplesuje moj sladki možiček, ko se vrneva zvečer. Vročinska kap je kar pozabila nanj, še na misel ji ni prišlo, da bi ga zadela. »Tale Venecija zajebana, sploh ni tako slabo, da si čisto en navaden kmet tukaj, kako pogledajo tiste njihove Columbine, če na sceno stopi pimpel, kot sem jaz!« Naj bi mu tudi rekla, da sem bila dve leti s tabo, potem pa si se začel obnašat kot kakšen lepotan, čisto nemogoč si postal, verjetno si mislil, da so vse tako nore nate, kot sem jaz? Začetek konca. Ker si si kmalu začel tudi domišljati, da si svoboden, mi težiti, naj že neham z ljubosumnostjo, da še ene take, kot je žena, nikakor ne rabiš. Sam svoj gospod, kot si rekel. Nobene, da bi te najedala, samo še take, ki so za štos. S tisto tvojo svobodo je potem tudi bilo, kot se mi zdi, bolj švoh, kolikor vem, si v resnici hodil z ženo v Leclerca in na obiske.

Sem še vedno tiho in ničesar ne rečem. Edo se mota po sobi, požrtijo pripravlja, in to v doževem stilu, ko je prenehal s pimpelni in z lebdenjem, je začel o banketih, o tem namreč vse ve. Če še ne veš. Proti večeru je postalo že čisto znosno zunaj in zdaj bi se celo že prileglo kaj pojest, in Edo bo, tako kot je obljubil, iz paštete in tunine, ki ju imava še od doma, pripravil večerjo, kot je ni na tem svetu. Tako da mu kar ne morem reči, da bom začela enkrat še kričat, in to sredi zbornice, če mi boš še dolgo tako žmigal, kadar se ujameva z očmi, češ »that’ s life, jebiga, c’est la vie, pa brez zamere. Saj nisi tako neumna, da ne bi vedela, da to ne more trajati?«

Ti s svojimi prijateljstvi, ki menda za vedno ohranjajo lep spomin, in Edo s svojimi konzervami, ki jih je treba le pravilno premešati in dobiš take okuse, da se pade dol. In mama s svojim klicarjenjem, Tasca se zelenkasto svetlika z displejčka, Edo, ki razgrinja košto po postelji, me lepo prosi, naj se oglasim, ker da mu samo malo še manjka, pa se bo zanikrna deka spremenila v damast, žepni nožki se bodo spremenili v srebrnino, cel teater, prešvicane cunje iz potovalke pa bodo drapirale prizor v žametnih tonih. Samo še malo, medtem ko mama tuli, da že ve, zakaj se ji kar naprej oglašam od tu, saj je vedno tako, kadar Edo zateži, »ti si vsa izčrpana, ti si histerična kot sam hudič, tebe je Edo izmozgal do kraja, pa sem ti rekla, ko si začenjala z njim, da je čisto navaden grobijan, da je čisto tak kot tvoj fotr …«

Da kar prekinem. Tega o fotru že ne bom poslušala. Ne od nje.

Edo, ki je medtem ugotovil, da z doževo požrtijo ne bo nič, ker nima odpirača, se odpravi ven. Si ga bo že izposodil nekje.

Korajžno potrka na Praščeva vrata.

15

Edo je že lep čas pri Prascu. Ko začne čvekat, ne more nehat, to itak. In zdaj sta očitno prava dva skupaj. Se je očitno začela prava moška debata. Zdaj se bo, če se še ni, začelo tudi piti. Tako lahko računam, da ga še kar lep čas ne bo.

Kar brez zveze nekaj čakam. Mamo bi morala poklicati, morala bi ji reči, tako kot vedno, da nima za kaj skrbeti, da sva z Edotom vsa srečna in da se imava super, samo da sva, tako kot vedno, pač malo zmatrana, saj ona sama ve, kako to gre. Pa ne morem. Kot da je to kaj takega, reči, da je Edo v redu in da so Benetke prima. Da je Edo najs, Benetke pa bjutiful, lepa beseda lepo mesto najde, saj človeka ne stane kaj dosti, da se malo zlaže, niti prvič niti zadnjič ne bi bilo. Pa je ne dobim.

Še dobro. Ker mi niti malo ni do nakladanja, kadar se spomnim na hinavke iz zbornice, me pa sploh vse mine. Če samo pomislim na tiste vešče, ki vohajo kri in jo tudi pijejo, Lidija je bila najhujša med njimi, ta se je življenjsko zavezala, da me bo imela na muhi, na piki, kaj vem kaj, da me bo pasla. Taki tudi ni noben problem ugotoviti, kam gledam oziroma koga. In tako se je začelo. Kmalu po tem, ko si me pustil. Novice, kar naprej. To sem že vedela, že od prej, da ste neke vrste družinski prijatelji, tvoja familija in njena, nekakšni hišni ljubljenčki. Da se obiskujete in ovohavate. Nič novega. Ker jo poznaš še veliko dlje kot mene, nič takega. Ampak je baba to ponucala, kar vedela je, kdaj te mora spet spraviti na tapeto in te uokviriti in pozlatiti. Kako ste se ga zadnjič spet malo nacukali skupaj, take je prijavljala non stop. In česa vsega da ni potem slišala o meni, tudi to si menda povedal, da se strašno bojim vožnje z avtom, ker naj bi imela fiks idejo, da bom povozila kakšnega otroka, in tako tudi na avtocesti ne vozim več kot devetdeset, ker naj bi menda kar videla otročičke, ki čez tisto mrežo skačejo na cestišče. Da preštevam okna na stavbah, drevesa ob poti in bojda tudi liste na vejah. Da se sploh ne spravim nikamor, dokler ni vse prešteto. Da zato tudi zjutraj vedno zamujam, kaj če je ponoči zraslo kakšno novo okno, jojmene.

Lidija. Ki je točno vedela, kdaj se mora sladko nasmehniti, kdaj pa zarotniško pritajiti, kaj se pove potiho, kaj se pove na glas, kdaj se človeka potreplja in kdaj se je treba hitro umakniti iz štale, ki jo takole mimogrede povzročiš. Vse je vedela, samo nečesa ne.

Joj, Edo, da ga ni nazaj. Joj, ko začnem pogrevat tole o Lidiji, nikakor ne morem nehat. Si bom spet začela vrtet film nazaj, še stokrat, če bo treba. Iz Praščeve sobe se zasliši prepevanje. Očitno sta se ga že zatolkla. Samo še tega se je manjkalo.

16

Lidija je potem dobila, kar je iskala. Saj je naravnost izzivala. Saj je sploh ni bilo več za prenašat, baba frdamana se je znala tako prilizovati, da je šlo človeku na bruhanje. Bolj ko te je privijala, bolj se je smehljala in sam cuker zraven cedila. Pa njegova žena pa naš vrt. Pa naš pes pa njihov bazen. Pa moj mož pa njihov klavir. Piknik gor, piknik dol, morje in hribi, rojstni dan in novo leto, bla, bla, bla. Pisi, cede, devede. Vikendi. Papirnati krožniki in plastični pribor. Tašče in raztopljen sladoled, sparjene češnje in sosedova mularija. Bruhanje in sončarica. Fotografije. Dokler je nekega dne nisem imela definitivno zadosti. Ko je spet začela s tistim – kaj si rekel, kaj si rekel. Ker naj bi bilo nekaj najbolj smešnega, ko ti začneš o meni, čeprav si že vsej Ljubljani zgobcal, kako nora sem. Mi je kar lepo povedala, da znaš vso družbo zabavati s štorijami o meni, da me tudi oponašaš naravnost imenitno. Se smejejo potem vsakokrat še tri leta, tudi njena svakinja na primer, ki me sploh ne pozna. Tako da sem jo potem zatrla, Lidijo, kačo frdamano, da bo mir že enkrat. »Lahko reče, kar hoče,« sem končno še sama zinila. »Ampak fukač je pa dober.« Nasmeh. Cut.

Bledica, kar naenkrat. Tresavica. Lidija, zdaj pa imaš. Pa svakinjo lepo pozdravi. Lidija, je že konec odmora, Lidija, nazaj bo treba v razred. Lidija, zdaj ni čas za cmeranje. Otroci se še podijo po hodniku, saj se ne bodo več dolgo, ker pri tebi ni milosti, to se ve. Fizika je pa le fizika. Še minuto, in bodo lepo pošlihtani, ker pri fiskarci ni pardona, ni debate, fiskarca, živ hudič od babe, fiskarca, satan prfoksarski. Lidija, kje so zdaj pikniki, kje so tašče? Samo še učenci so, ki pripovedujejo, da je stara čisto pozabila na spraševanje, da je kar obsedela tam za katedrom, pa zelo čudna da je bila, ja, seveda, to so pa znanstveniki.

Cela galama je že nastala tam pri Prascu. Edo je, kot se tudi sliši, seveda zvezda večera, zdaj ga še lep čas ne bo. Dva Italijana sta prišla prosit za malo miru, dobro sem slišala, najprej sta govorila v italijanščini, potem sta poskušala v angleščini, ko ni čisto nič pomagalo, nazadnje sta potem kar pri njiju ostala, zdaj, prav zdaj ju učita O sole mio. To in tisto, kako že gre. Volare … Cantare …

17

Tako je bilo tole z Lidijo, čisto tako, kot se mi je kar zdelo, da je. Ni vedela. Je mislila, da kar na suho vzdihujem po njem. Je lepo zajebavati eno tako, kajne? Je lepo, se strinjam, če le ne začne potem ona tebe. In zdaj lahko pozno v noč, če se mi zljubi, poslušam najgloblje vzdihe njenega srca. Do sem jih nese, če hočem. Do Benetk. Naravnost iz Ljubljane, neposredni prenos. »Kako je mogel?« stoka in jamra, še zdaj, po dveh letih. »Kako je mogel z eno tako? Z eno tako v dno duše blesavo? Z eno še za pogledat nikakvo? Kako je mogel, če pa z mano ni hotel?«

Vse to poslušam, dokler se ne naveličam. Še dolgočasno postane. Lidija, ki se mu je nastavljala in le to dosegla, da prihaja k njej z ženo in otroki. Se mi še zasmili, reva, ker njegova žena je pa res ena grozilda.

Zunaj se je medtem še do konca stemnilo. Zverinjak beneške umetnosti se je zaklenil v mrak. Više od dveh metrov in pol se osvetljene stavbe zazirajo same vase. Hude dnevne sanje so za danes mimo. Svet pri tleh je že ves razpoložljiv za konverzacijo ob mediteranskih specialitetah, vse je prevodljivo v prikimavanje in vljudnostno smehljanje: Slovenian women are extremely sensitive, oh yes, we have heard about Cankar’s mother.

18

Slovenec sem, Slovenec sem, tako je mati djala, Kdo je tebe, Praslovan, jodlati učil, Mein fater ist ein Appenzeller, trije Nemci so prišli prosit za malo miru, najprej so poskusili lepo angleško, ko jih nihče ni šmirglal, so se zadrli v nemščini, kot obersturmführerji, zdaj pa žurajo še bolj kot Slovenci in Italijani skupaj, Hoppla, schöne Gitti, pesmicam se že spreminjajo besedila, vse bolj prostaški postajajo vsi skupaj, Lili Marlen ma joške do kolen. Ne samo da žurata tista dva Tevtona, še po harmoniko sta šla. Bom spet tam, kjer sem ostala, če ne bo Edota prav kmalu nazaj, naj že pride, ker to je taka beda, tole z Lidijo. Ker se morava, tudi medve, srečati vsak dan, ker morava tudi govoriti, vsaj ko spravljam tiste iz njenega razreda na oblikovno. Lidija je bleda in kar nekam tiha. Dež in megla. Ničesar več ne slišim o piknikih, ničesar več o taščah. Antidepresivi in bolečine očesnega ozadja. Mularija pa je lena in domišljava. In Lidija me mora poslušati, oblikovna je pa le oblikovna. Redovalnice in opomini, kava in čiki. Mulci so taki, kot sem bila sama v njihovih letih, ničesar ne vidijo. Ampak jaz, to se ve, še vsakogar spravim tja, še vsak je napravil sprejemne, če sem se vsaj malo pobrigala. Lidija se zadnje čase tudi vse bolj trese, medtem ko mladi umetniški mulci čakajo, da jih, najkasneje na akademiji, proglasijo za genije.

Zdaj je pa res že pozno, sem že nehala klicati mamo, sicer pa dobro vem, kaj bi mi rekla, spet bi nakladala o Edotu, saj je, kot pravi, vedno tako, najprej je tri dni ves zlat, potem pa je spet vse po starem, a me še ni izučilo. Beneške fasade se ogledujejo v vodi in sanjarijo o časih, ko bo izumrlo človeštvo, ko ne bo nikogar več, da bi zijal vanje podnevi in jim ponoči nesramno svetil v obraz. Ko bodo lepe samo še same zase in za svoj odsev. Vsa tista tisočletja potem, ko bo tole, kar je, minilo kakor hude sanje.

19

Kommen Sie aus Slowenien? Slawonien? Slowakei? Edo sploh ni vedel, da govori z Nemcem, pa tako lepo mu je vse priznal, kakšna svinja da je, kakšen prašič, ne samo da je varal ženo, se pravi mene, ljubici je potem tudi povedal, da hodim k psihiatru, saj ne da se ravno zdravim, samo tako da grem, občasno, malo na posvetovanje, ampak to vseeno ni, da bi se kar govorilo okrog, ali ne? Švabo ga je še kar dolgo poslušal in prenašal, zraven se je še kar potrpežljivo smehljal, dokler mu ni le prekurilo vse to. Toliko da ga ni vprašal, če je mogoče iz Transilvanije.

Potem sta prišli sobarici. Sta jih razgnali vse skupaj, dedce nemarne. So se kar hitro pobrali, človek ne bi verjel. Je bil kar na lepem mir. Edo, ki je komajda opazil, da se je scena medtem izpraznila, pa pripoveduje Prascu, kakšen prasec je, ne samo da je svoji ljubici govoril, da sem popolnoma nora in da je samo še iz usmiljenja z mano, zato pač, ker ženske, kot sem jaz, ne bi smele biti prepuščene same sebi. To da je še najmanj, to naj bi bil šele začetek vse porkerije. Prasec mu veselo prikimava, zares, on sam je bil vedno mnenja, da je edino vredno na svetu priti enkrat v življenju v Benetke, potem pa ga srati, kolikor ti duša da, s šampanjcem in lepotičkami. Na koncu se ravno toliko še sestaviš, da pošlješ račun ženi in se ustreliš.

Strašni sobarici zdaj spita in smrčita, tudi domačini so že potihnili, vsi tisti, ki se jih tako bojim. Pa njihove strašne železniške postaje, tudi one. Medtem ko Edo počasi in zanesljivo stopnjuje napetost, Prasec bo vsak čas izvedel, kakšna žrtev da sem, ne samo da sem bila prevarana in da se je govorilo o meni, kar nikogar nič ne briga. Edo mu bo dopovedal tudi najhujše, da je tisto žensko namreč resnično ljubil, in to naj bi bilo, kot zdaj sam vidi, nekaj najhujšega, kar lahko doleti vrlo zakonsko ženo. Da se ji dedec resno nekam zatrapa. Prasec se strinja z njim, kako da ne, in to bi bilo treba magari vsak mesec ponoviti, tole s šampanjcem in samomorom.

Tako že lep čas stojita med odprtimi vrati in kar ne moreta nehat, Edo, ki se čudi, kako je lahko katero kadarkoli ljubil bolj kot mene, Prasec, ki razpreda, da mogoče niti ni dovolj, da se samo ustreliš, še boljše da je, če tudi razgoniš vse za sabo, da zjebeš prav vse do konca. Do fundamenta frdamanega.

Oba sta strašno zadovoljna sama s sabo in drug z drugim.

20

S sovražnicami se lahko pogovarjaš do jutra, s prijateljicami pa kar pozabi kaj takega. Greš lahko kamor koli, te bo zavohala in ti, medtem ko jadikuje v Ljubljani, z veseljem prisluhnila. Da te le dovolj sovraži. Lidija me čisto dovolj sovraži, da vso noč posluša o tisti resni strasti, ki me je tako presenetila pri tebi. Kako je mogoče, da nekaj takega izgine v nepovrat, taka smrtna silovitost? In samo nakladanje in taktiziranje ostane namesto tega, mogoče še kakšni vljudni nasmehi na vsake kvatre. Saj to je tako bedno, Lidija, dokler si se še lahko pretvarjala, da si ena krava, je še šlo, zdaj se pa tudi jaz ne morem več delat, da sem usekana še bolj, kot sem, Lidija, če bova še naprej takole natepavali samo resnico, ga lahko še zagledava takega, kot je, in kaj nama preostane, če bova morali videti, kakšen butelj je postal? Tiste njegove pripombe o učenkah, ki da so vse zaljubljene vanj? Nisi nikoli posumila? In kaj, če je prav zares en cepec že od rojstva, pa kaj, sva se zaljubili v kup gnoja?

Medtem se je vrnil Edo, prav tiholazno se je priplazil in mi na uho zapel I put a spell on you, pojma nimam, kako je to mogoče peti šepetaje, vse bobne sem slišala, ta komad res ne bi bil nič brez bobnov Creedence clearwater survival, tutto completo, kridns klirvotr srvajvl, signorina, ampak to je tudi že consumatio matrimonii, moje nasprotnice tam v Ljubljani, kar po vrsti se prebujajo, tako sva glasna, Edo in jaz, vidiš; Lidija, na žalost ti moram povedati, da nisi le ti, tu je fantomov, kolikor češ, najprej je bila žena od mojega fotra, potem dva otroka, ki nista hotela priti na svet, moja mama in moja psihička, onidve tako ali tako, zdaj pa še Edotova bivša. In napenjajo ušesa nekam daleč v noč.

Psihička, na primer, tam izza svoje ljubljanske pisalne mize, bi srčno rada še kakšno rekla, a le obmolkne, bo počakala, da me Edo neha porivati, medtem bo raje bobnala s prsti po ultrapasu, to ji je najljubši hobi. Moja mama, ta bi bila sposobna Edota še potolči po hrbtu, naj že neha in naj ji prisluhne, pa je Edo niti približno ne bi šmirglal, dami bi užaljeno obstali na mestu, prekrižali roke in začeli namigovati na naju. Jima tudi ne bi zadoščalo, da tekmujeta v dobronamernosti, še beneškim levom bi naju šli zašpecat. Mama, ki se ne neha zgražati nad mano, ker se vedno bojim, da bi pustila kaj odprtega ali prižganega, po petkrat da vse preverjam in še ne verjamem. Saj tudi ona da sicer ni kakšna perla, kar se tega tiče, ampak jaz sem, po njenem, vendarle še dosti mlada, lahko bi se malo vzela v roke. »Simptomi prisilne nevroze,« prikimava psihička, malo pa si tudi že ogleduje, kakšen vtis je napravila njena diagnoza na leve svetega Marka, na njihova kamnita očesa, polna večnosti: »Negotovost,« pravi, »tesnoba, v ozadju mogoče tudi nezavedna želja, da bi enkrat zares povzročila pravo katastrofo in potem začela vse na novo.« Otroka, ki nista hotela priti na svet, ju poslušata brez komentarja, nikoli se ne bosta naučila govoriti, življenje, ki bi se skorajda začelo, je zanju le še vsak dan bolj oddaljen sen, blazen privid s starši in bratom.

Kamniti levi zehajo, odpirajo po eno oko, ker bi zares že radi spali, in jezljivo godejo: »Pa kaj, saj ni tako neumna, kot izgleda, saj ji je bilo ves čas jasno, da taka stvar ne more trajati v nedogled, zdaj bi pač rada samo še vedela, da je vendarle pustila kakšne sledi v njem, a je preveč očitno, da ni nobenih.« In zaspijo nazaj.

Tašča, tam v Ljubljani, od vseh prividov ona vedno prva zaspi. Še posebej to noč. Edi, bambino, jo je utrudil na smrt, tako da ženska blaženo zadrnjoha. Tako zelo že spi, da se sploh ne more več veseliti, ker je Edi, fantek, čisto po njih, ker niti malo ni tako prfuknjen kot jaz in vsa moja žlahta.

Zapoznele reakcije, odmeva prek spečih trgov, ampak že čisto potiho. Brezizhodne situacije, veje med hišami kot veter. Nepredelane frustracije, zrcali voda v kanalih. Na koncu je samo še stran iz časopisa, ki jo nosi nežna nočna sapa.

»Pa zatekanje v estetiko,« vrešči mama, ampak je noben živ duh več ne posluša. »Kako je že rekel? Da lebdi? Ja, on, taprav. Bi ga pa rada videla.«

21

»Žensko je klical mož, pa je ni dobil, pizdarija je pa ta, da številka, saj veš, trenutno ni bila dosegljiva in da je bilo to povedano v italijanščini,« mi je rekel Edo. »Tako je bilo prec jasno, da ni v Mariboru, tako kot je naložila, ampak nekje v Italiji, saj potem je bilo dedcu njenemu itak jasno vse, in to takoj.«

Sobarica, Maddalena ali kaj že je, pospravlja Praščevo sobo. Okno je na stežaj odprla, kmalu bo nehalo smrdeti po čikih. Tudi Edo je videl rjuhe, ki jih vlači ven. Četrtek je, ja, četrtek. Edo se je spomnil na odpirač, ki naj bi ga zdaj menda zares prinesel – no, pa je trčil na sobarico, na njen nepremagljivi voziček, na njen vsemogočni sesalnik. Za hip sem še sama ujela milostno silhueto, zamahujočo nad razdejanjem. Maddalena (če ni Manuela?) pospešeno čisti, medtem ko midva jeva. Zajtrk v postelji, medtem ko uboga punca gara. Sva potem kmalu opazila, da nama odpirača sploh ni treba, da se konzerve odpirajo na poteg. »Pa ima, ko ni bolje pazila na tisti svoj mobitel, ženske in tehnika, saj pravim, da to dvoje ni za skupaj,« se čoha Edo in se nasmiha s polnimi usti. Čisto je pozabil, da bi moral imeti mačka.

Dober zajtrk je pripravil. To menda res lahko priznam. Z doževo požrtijo seveda ni bilo nič in tako je vsaj še kaj ostalo za zjutraj na prazen želodec. Zdaj se lahko navdušuje nad zanič konzervami, ki se jih pomazuje s starim kruhom: to naj bi bila po njegovem ravno pravšnja košta, če je že treba jesti na pogorišču cele ketne strašanskih seksov. Edo, romantična duša. Potem pa so tu še Praščevi memoriali, saj revež sploh ne ve, kje bi začel, Edo namreč najraje govori med jedjo, najbrž je zato tako obilen.

»In kar je največji štos in tega sploh ne razumem. Ženska, evidentno kriva, vsa panična, takoj zapoka stvari, si lahko predstavljaš, v momentu spakira, da bi se čim prej vrnila k možu. Pazi to. Kot bi komaj čakala, da najebe. Dobr se je mela, srala ga je, zdej pa na lepem ozmerja svojga latin loverja ko budalo. Vse prekolne, kar je doživela, kar je blo lepo, in šiba v Ljubljano, po svojo pokoro. Saj lahko rečem, da mi ni jasno, da ne štekam, ampak po svoje je tut mal logično. Vsaj mal.«

V sobi vizavi je utihnil sesalec. Škripajoči voziček s čistili se oddaljuje po hodniku. Edo se naredi brezbrižnega, ko ga zalotim, da napenja ušesa. Saj jih tudi jaz. Mi mora še povedati, da je edino vredno v tem kurčevem lajfu, da greš v Benetke. Ga serješ potem s kurbami in šampanjcem, pošlješ račun ženi in se ustreliš. Doma pa seveda pustiš odprta vsa okna in vrata. Ali pa, še bolje, elektriko in plin. Nekaj takega. »Da potem razgoni vse skupaj, in če se še urajma s koncem sveta, je pa sploh fino.« Saj že vem. Tako da potem tisti računi za šampanjec in kurbice krožijo po praznem vesolju med skalovjem. Po breztežnostnem prostoru. Prasec ni neumen. Prasec zna fantazirati. Zdaj ko se vozi proti domu, verjetno malo manj. Ampak drugače …

Mama, tam daleč v Ljubljani, prav ta hip naju kliče, a ji odgovarja samo odzivnik v italijanščini, da številka ni dosegljiva, Il cliente non e disponibile, ji dopoveduje, zdaj bo vedela, da nisem v Mariboru, zagvišno da ne, zdaj ji bo jasno, da sem v Benetkah. Kaj takega! Ko je ravno hotela pošteno ozmerjati Edota, mu povedati svoje, enkrat za vselej napraviti red. Tako da spet ne bo nič s tem, ga bo raje v paco vzela, ko se vrneva v Ljubljano, ga bo raje zvito zasliševala. Za take stvari je vedno taprva, tako je to. Vsaj za tuje, če že ne za svoje. Samo nečesa še ne ve. Da jo bo v tistem prihodnjem ljubljanskem dnevu Edo že znal izšarmirati s potrpežljivostjo. Beneške lekcije niso kar tako, Edo je odkril svoje pristne adute, svojo očarljivo flegmo na primer. Jo bo čisto zmedel s svojo prezenco, jo bo s pomanjkanjem odpora popolnoma razorožil. In potrpežljivo poslušal njene zblojene monologe, ki so tako ali tako vedno zblojeni, tudi kadar se ne počuti zblojeno. Se bo le še blaženo smehljal. Bo počakal, da gre. In mi šele potem prišepnil, med smehom: »Pa veš, kaj je izjavil tisti prasec? Za Holandko te je imel. Ni imel pojma, da sva midva poročena. Mi je rekel, kakšna tica, tale Holandka. Daj, povaljaj jo namesto mene.«

Nekoga takole srečati

1

Edo je približno zadnji, ki bi ga pričakoval, če se že spravim v Toskano. Je pa tudi res, da mora avtobus nekdo voziti, in to je zdaj očitno prav on. Edo je Magdin bratranec, vedno sem ga imel rad. Tako se temu reče. Kadar koga ravno na kakšnih deset let vidiš, vmes se še spomniš ne nanj, ko ga srečaš, je pa vse kar nekam v redu. Magda in njen bratranec z modrimi očmi! Ves pokončen in ves plemenski. Edo je imel (no, ima še zdaj) nenavadno široke rame, nenavadno širok nasmeh, sama ljuba prijaznost, bi se reklo. Če je to sploh prava beseda. Nekaj, kako bi rekel – nekaj iskrenega –, ampak to je seveda že spet neumno rečeno. Tiste čase, ko sva začenjala z Magdo, smo šli nekajkrat skupaj v kino, na kopališče in na pir. Sledila so še vsa tista videvanja na porokah in pogrebih. O Edotu samo najlepše, in to je za popizdit. Zdaj sem že enajst let poročen z Magdo, in kako naj temu dobremu človeku rečem, da je njegova sestrična navadna putana skurbana. Magda mu očitno ni povedala, da se ločujeva. Se je očitno pozabila pobahati s tem.

Ničesar mu ne bom rekel, seveda ne, bom še pazil, da se ne izdam. Edo vozi z mano vred pol moje firme, avtobus je zabasan s kolegi, sama ušesa vsepovsod, jebemti firbce peklenske. Tole, kar se gremo, je čisto pravi sindikalni izlet, prvomajska varianta kot v dobrih starih časih. Čez dan smo bili v San Gimignanu in zdaj se vračamo v Viareggio, pozno je že. Edo, ki mu Magda očitno ni razložila, da najin odnos že dolgo ne funkcionira več, pa vozi in se prijazno drži. Še tega ne ve, da si je Magda šele zdaj, ko se je začela posvečati samouresničevanju in duhovnosti, našla pravega, kot bi rekla, partnerja. Da to, kar sva imela, pač ni bilo to. Bratranec ženske pajka se še za volanom smehlja.

Magda se je že pred dvema mesecema odselila, Edotova ušesa se pa še kar naprej smehljajo. Očitno res ne ve, kako svinjski je ta svet. Smehlja se mu frizura, smehlja se sklopka, smehlja se sedež. Da o žmigovcih niti ne govorim. Smehljajo se tudi črte na cesti, ki jo osvetljuje. Vsaka posebej se nasmehne, preden izgine. Nasmehne človeku, ki je v tem štrapacnem poklicu ostal tako postaven. Nasmehne sorodniku, kakršnega si lahko samo želiš, čudovitemu znancu in prijatelju. Edotu, kot sem že rekel, vsaka čast. Medtem se je tudi že znočilo, v avtobusu so vsi že oveneli. Sestrična, ki jo ima tam daleč v Ljubljani, je vlačuga, vodič, ki ga ima takoj za ritjo, se pa smeje njegovi sveti preproščini. Kaj naj še rečem? Očitno nič, ampak res prav nič ne more škoditi njegovi lepoti. Najprej San Gimignano, potem Viareggio, kaj se ne bi smehljal. Pokušina pristnih (?) toskanskih vin je zanj seveda odpadla, a ga očitno ne moti niti to. Iz oči mu še vedno sije sonce, ki je danes sijalo ves dan, kaj takega lahko vidiš, tudi če ti striktno, tako kot zdaj, obrača hrbet, ves profesionalen, za razliko od nas je še vedno na šihtu. Še dolgo potem, ko se že bolj odločno stemni in je v avtobusu že vse pospalo. Edo je ustvarjen za to, da se spominja lepega dneva in si za naslednjič obeta še boljšega. Tako kot sem sam ustvarjen, da sedim poleg dolgočasnega Borisa, ki ga seveda takoj zmanjka. Glava mu ves čas pada na moje rame, prav tečno ga odrivam, pa se še ne zbudi.

Magda me je prevarala, kot kakšno smet me je odpisala, jaz pa uslužno sedim v neposredni bližini njenega sorodnika, v drugi vrsti. Magda mi je uničila življenje, jaz se pa bojim, da bi me Edo čudno pogledal, če bi šel sedet, kot vedno, v rep avtobusa, čisto na konec. Tako da zdaj sem, kjer sem. Med nama sta le Tina in Marjana, sta se pač zagrebli, Edo jima že kar preveč očitno ugaja. Vodič pa tudi še ni pokapiral, da dami ne žmigata, ne zavijata z očmi zaradi njega. Klinca! Edo, ki mu je namenjeno njuno koprnenje, je z dušo in srcem pri sestrični. Sem mu že naložil, da ni mogla vzeti dopusta čez praznike in je tako ostala doma. Magda, kača prokleta!

Včeraj sem jo klical, prav ob tej uri, in je nisem dobil. In potem je imela še vso noč izklopljen telefon. Edo pa mi bo, če kaj vem, spet težil s štorijami o njej. Kar naprej ga moram poslušati, o Magdini mladosti ve povedati čuda. In o venčkih, ki sta jih skupaj spletala, ko sta bila še otročička.

V San Gimignanu sem bil, vesel bi moral biti, to je mesto, kot bi se ti sanjalo, ko ga zapustiš, se še zbojiš, da ga nikoli več ne boš videl, ker se ti zazdi, da enostavno ne more biti od tega sveta. Dokler se ne spomnim, da bi bilo tako izražanje preveč magdistično, in me mine še to veselje.

V avtobusu je medtem zavladala popolna tišina, če ne štejem vodiča, ki pa tudi govori že dosti tišje. V takem ne morem telefonirati, vsi bi me slišali. Jo bom pa poklical, ko se vrnemo v hotel, privil jo bom, da bo groza.

2

»Magda«, rečem, ko se končno oglasi. »Kje si bila včeraj? Te nisem in nisem dobil.«

»Kdaj?« hlastne. »Kdaj včeraj?«

Jaz sem tisti, ki zahteva pojasnilo. »Včeraj ob sedmih. Pa osmih. Pa enajstih.« Jaz postavljam vprašanja. Se pravi, da ne bi smel odgovarjati.

»Oh, v kinu,« je medtem izbrskala libreto. Slabo, slabo.

»In kaj si gledala?« vrtam, potem ko sem že vse zasral. Magda tam daleč v Ljubljani brska po spominu.

»Preden se znoči,« s težavo izpiska. »Oprosti, sem že čisto pozabila. Kaj si pa hotel?«

»Oh, nič.«

Magda škrtne konec pogovora, ne da bi se poslovila. Jebemti mobitele. Jebemti firbce peklenske. Pa vse kurbe na tem svetu.

Jebemti zdaj še ta hotel. So vsi že zdavnaj na žuru – ali v lajfu – ali kakor se že reče temu športu, ko si na najbolj naporen način domišljaš, kako krasno se imaš. Čisto sam sem, in še vedno mislim, da me sliši pol Viareggia, da tisti moji, kjerkoli že so, zdaj začudeno in s sadističnimi nasmehi vlečejo tišino na ušesa. Praznino, ki nastane, potem ko ženska (ki te je prevarala in odvrgla kot kakšno smet) odloži telefon. Njen prazni nič, ki raste do neba. Tako kot tudi sam padem z neba prav hitro spet na rit, točno na cunje, ki ležijo nastlane ob postelji, ker se pač ne morem pripraviti do tega, da bi jih zložil v omaro. Kufer, ki je tudi crknil prav nekje v bližini, strmi vame s praznim, ugaslim pogledom. Magdina slika na nočni omarici pa za kazen gleda ves ta svinjak.

Magdina slika! Za babe odganjat jo imam, če bi postale slučajno že spet preveč predrzne (tako kot lani v Dalmaciji), ko so vdrle k meni v pižamah in me našpricale s parfumi, da sem še lep čas hodil okrog kot kakšen leteči peder. Zdaj, ko bi vedel, kako se jih ubraniti, zdaj pa seveda ni nobene več sem. So očitno zadovoljne s tem, da so speljale vsaj Borisa. Tale moj cimer, ki je videti kot kakšna črviva Marija, se je ves dan šparal, da bo zvečer potem zablestel med njimi. Samo še razglednica San Gimigniana mi ostane, da z njo prekrijem to prekleto fotko.

San Gimignano. Stolpi se smehljajo v sončnem dnevu, ki na razglednici še vedno traja in tudi ne bo nikoli minil. Ker na svetu niso samo stolpnice, ampak tudi stolpi. Manhattan, ki sem ga zagledal, je bil okostenela srednjeveška ogoljena varianta, parodija na New York, osemsto let pred New Yorkom, New Yorka sploh ne bi bilo, če bi jenkiji zavohali, da se makaronarji že skoraj tisoč let delajo norca iz njih. Stuywesant nikoli ne bi kupil zemlje od Indijancev, niti za triindvajset dolarjev ne. Sem do danes sploh vedel, kaj pomeni beseda stolp? Deset, petnajst let nazaj bi z Magdo čuda razpredal o tem. Najprej bi zanjo izbral najlepšo razglednico, kar bi je bilo kje dobiti, prav tole, ki bo zdaj ostala prazna. In potem bi si mukotrpno izmišljeval, kaj napisati, da bi izpadel čim bolj izviren, da bi do onemoglosti občudovala mojo duhovitost. Lepe pozdrave z Manhattna 1187, bi ji načečkal leta 1987, ko je bila še mlada punca in sem jo imel rad.

Zdaj imam pa le še telefon, da se nanj jezim.

Magda včeraj ni bila v kinu, to je jasno.

In če ni bila v kinu, kje je bila pa potem?

Magda laže.

Magda svinjsko laže.

Klinc pa babe lažnive.

Klinc pa taki pajzlji hotelski.

In se seveda čisto pozabim veseliti, ker je nasedla. Saj je v bistvu nimam kaj zasliševat. Saj sploh nisva več skupaj.

3

Magda ga je začela svirat pred pol leta. Če ne že prej, a toliko je le priznala. Pred štirimi meseci in pol je nenadoma prijavila, da se je zaljubila v kolega. »Kako naj ti dopovem, da nimam čisto nič proti tebi?« je zavijala z očmi. »Samo za pohvalit si, kuhaš, pereš, likaš, se ne kregaš, ne piješ, nimaš drugih žensk. Vse mi privoščiš.« Saj ne, da se ne bi strinjal. Vse sem ji privoščil. Morda pa ne bi smel. »Takih, kot si ti, ni več,« je še premlevala, medtem ko sem molčal in molčal in klical nekakšne evnuhe na pomoč, čuvaje iz haremov, zastrupljevalce, valpte, rablje, Jacka Razparača, kogarkoli. Nikogar ni bilo. Samo Magda je bila, na drugi strani mize v devetem nadstropju, najhujše je bilo za njo, goflja ji je kar stekla. Sem morda mislil, da se bo nenadoma prikazal Mojzes in ji razbil table postave na glavi? (Da bi se z dvema kamnitima ploščama pripeljal v dvigalu, izstopil v devetem štuku in udaril prešuštnico? Bla, bla.) Takole pod večer, ko iz stanovanj zažvižgulijo špice od teve dnevnika.

Sicer pa Magda nima nič proti meni. Samo tega bi se še manjkalo. O mesecih, ki so sledili, raje ne bi, ker to je za popizdit. Da ti ženska, s katero si živel več kot deset let, jo imel rad in jo tudi spoštoval, da ti taka med kosilom pogleduje proti knjižni omari. In si misli, katere knjige bo odnesla. Ali cedeje. Sem jo kar nekajkrat zalotil pri tem, pri tem posebnem pogledu. Jo je bilo sram, pomagalo pa ni kaj dosti. Škatle so se polnile, omare so se praznile. Saj bi tudi to še šlo. Vse da odnese, do gat da me obere. Je pa začela potem s tistimi svojimi tolerantnimi, prijateljskimi, medtem ko sem sam mislil, da me bo še pobralo. Magda je poskušala nekaj v duhu sporazumnosti in visokih civilizacijskih normativov, meni je bilo pa samo do tega, da bi nekoga na gobec. Saj nisem nikogar, seveda ne. Pač pa sem se za cele ure zapiral na sekret in prelistaval njene revije. »Ko ljubezen ne zadošča več,« sem bral. Ali »Pogum in potrpljenje za resnico«. In celo »Iskrenost in zaupanje tudi po koncu ljubezni«. Reklame in uvodniki in potem še na dolgo o ženskah, ki jim nikoli ne pride, razen pri samozadovoljevanju. Procent teh žensk (v oklepaju).

»Kakšen je vaš čustveni količnik« in »Kaj storite, ko vas ljubljena oseba postavi pred dejstvo? Ali a) zapadete v depresijo in žalovanje, b) poskušate s konstruktivnim dialogom razrešiti nesporazum ali pa pod c) že tako ali tako tudi samo nimate prav čiste vesti«. Sam bi znorel in popizdil in požvinil, pa ni bilo nikjer ničesar o tej d) možnosti, samo še nasveti za »seks vašega življenja«, medtem ko sem žaloval kot stara devica, se pravi pod a). Iz kože bi skočil. Če ne bi že zdavnaj pozabil, če sem sploh kdaj vedel, kako se to dela, kako se skače iz kože.

Pustimo to. Sem vendar v Viareggiu, to ni navadna noč, to je italijanska noč. Takoj pred hotelom se začenja plaža, ki je ne morem videti, saj imam sobo obrnjeno na dvorišče. Na skrivnostnem sosednjem pročelju je ob tej uri razsvetljeno le še skretno okno nadstropje niže. Pa tudi sicer. Obala mi ne ugaja, ni taka kot v Kvarnerju, kjer se dolgo in počasi vse pripravlja na stik z morjem. Namesto tega se morje kar tako na lepem prične, evo, tukaj ga imate. Kot bi se lahko pričeli tudi predmestni vrtički. In niti malo ne diši. Ob obali, tako si to predstavljam, mora biti vsak šum obarvan z bližino morja, skozi okno, ki je ponoči odprto, se mora plaziti prav posebna vznemirjenost. Tako pa vidim le debelo babo, ki je v temi stopila iz hiše in prižgala cigareto. Če bi me poznala, bi najbrž rekla, da mi je žena ušla zato, ker nimava otrok, bambinotov.

Z Edotom sva zdaj sama v hotelu. Edo seveda ne sme popivati. Edo se mora seveda naspati. Priden. Tudi luč je že ugasnil, to vidim, ker imava skupen balkon. Najraje bi preskočil tiste planke balkonske, vdrl k njemu, ga stresel, kot je treba, in vpil, da Magda laže, kot pes teče, Magda, kuzla lažniva, pa zakaj, pa zakaj, saj dela, kar hoče.

4

Magde nimam kaj zasliševat. Saj sva vendar že ločena. Saj ni dolžna, da mi polaga račune, kar tistemu svojemu Borisu (ali kaj je že) naj jih. Pa naj še tako na debelo laže. Nimam je kaj zasliševat, ampak ona je čisto pozabila na to!

Zdaj ne bom več nazaj zaspal, o ne. Tako navdušenje. Prelepo, da bi bilo res.

Magda laže.

Magda laže in pozablja, da lahko dela, kar hoče.

Magda pozablja, da me prav nič ne briga vse skupaj.

Jao!

Rambo, ti si car!

Kako enostavno je to! Da se nisem že prej spomnil! Enkrat samkrat jo dobim, da laže, pa se ji bo razsul sistem. Ob vso kredibilnost bo. Čao svoboda in vse, kar ima povedati o njej, če se mora zraven iti tako banalne finte. Iskrenost, pristnost pa vse to, kar je pridigala. Ob tako cenenih trikih! Če bi bila zadovoljna s tem, da je čisto navadna ženščina, bi si še lahko privoščila fintico ali dve. Ker pa je pridigarka popolnosti, si ju pa ne more. Tako kot našminkana ženska ne sme prdniti. Dobitnica Nobelove nagrade za mir pa ne psovati ko furman. Kako preprosto.

S sosednje postelje se zasliši Borisovo smrčanje, medtem se je očitno vrnil z žura, le kdaj, da ga nisem slišal? Očitno sem le spal! Samo da se zunaj noče in noče zdaniti. Viareggio je otrpnil, nobenega glasu več z ulice, ničesar, samo še luna, ki se je medtem že prestavila čisto na drugo stran. Buden sem, da ne bi mogel biti bolj. Film si vrtim ure in ure nazaj. Magda.

Tisto izmotavanje po telefonu. Da je še na svoje principe čisto pozabila, zdaj šele vidim, da mi je naravnost ušla.

Ušla, seveda, ko je pa kar odložila.

Tako da mi je zdaj čisto jasno.

Da je tukaj zasmrdela slaba vest.

Razpoka v fasadi.

In da bo tukaj še padalo.

Akcija!

Joj, ko me bo nehala buzerirat s tistim svojim samouresničevanjem. S tistimi svojimi flavzami, kako se lahko ljubi samo, če se počuti svobodno. Kako ima srce svoje razloge, kako mu je treba slediti. In kako bi jo najbolj osrečilo, če bi se z njenim Borisom (tudi njen nebodigatreba je Boris), če bi se s tem njenim lepljivim sluzastim Borisom dobro razumela, ker ona noče biti razlog za sovraštvo med nama. In tako naprej.

Kdo pa misli, da je?

Lepa Helena Trojanska?

Pa tudi če bi bila. Bi ji prav tako vrat zavil. Film je igral februarja, kot da ne vem. Saj sem ga gledal. Februarja je bil v kinu, ne pa predvčerajšnjim. Samo dokazat bo še treba. Dokazat. Z malo sreče. Spored da ji zbašem v gofljo. Spored za kino. Kar tistega v časopisu. Da bo jasno, kateri filmi so bili včeraj v Ljubljani in kateri ni bil.

5

Jebemti, da v Firencah nimajo slovenskih časopisov. Prav nikjer pa nimajo časopisov od predvčerajšnjim. Zdaj vidim samo še kioske, današnji (pardon, včerajšnji) dan precejen skozi italijanščino, angleščino, nemščino in celo japonščino. Jaz sam sem seveda napaka na zemljevidu. Takole se lahko še zbojim, da obstajajo cele galaksije, globoki predeli vesolja, kjer ni mogoče dobiti Dela z datumom 28. april 2000.

Ničesar nočem, samo cajtng od predvčerajšnjim, zaboga. Tukaj imajo Botticellija in Savonarolo in Ponte Vecchio, nimajo pa Dela. Sploh nobenega, še najmanj pa takega od predvčerajšnjim. Ampak ga bom dobil, ni vrag, da ga ne bom. Da ga svoji bivši zrolam v goltanec (mislim, časopis). Bo tiho kot rit, se mi zdi. In ji tudi še na kraj pameti ne bo padlo, da se vendar ločujeva in da je nimam kaj zasliševat. Me bo nehala buzerirat s tistim svojim samouresničevanjem. Bomo videli, kdo se bo takrat samouresničil. Se mi kar zdi, da ona pač ne. Joj, ko se enkrat vrnem v Ljubljano. Dokler sem tu, pa bom seveda poslušal memoarje, včerajšnji žur očitno ni, da bi se pozabil. Že zato, ker naj bi Boris, ko so se vračali, padel v vodo in ugotovil, da je topla, da je čisto v redu. In tako so kar vsi, tuto kompleto, poskakali v morje.

Takole polnočno kopanje! Le da smo zdaj v Firencah, kakšna škoda. In to je prilično daleč od morja. Strašni žuranti in ponočnjaki zdaj nimajo druge šanse, kot da gredo kot vrtec na obisku in pogledajo, če je katedrala točno taka kot v vodiču Bedekerju Bedakerju, bodo videli, da je, in bodo vsi pomirjeni. Slika ista taka, in vse je tudi tako, kot piše, da je. Kakšna sreča! Vodič jim bo govoril in vsi bodo gledali njega namesto tistega, kar naj bi se gledalo. Radost in spoznanje! Ne glede na to, kako grd je vodič in kako je tisto, kar naj bi se gledalo, lepo. Ene par letnic jim bo še natresel, da se ne bodo počutili preveč neuki in budalasti. Kasneje bodo kupili tudi še kakšne knjige, kaj vem, in vodiče, morda še kakšne razglednice. Da bo nekako izgledalo vse to, da se bo videlo, kako kulturni so. Le zakaj se dajejo tako mučiti? Še slikat se je treba, pa bo teren zaznamovan, niti kužki ga ne bi mogli bolje polulat.

Kot da sem sam kaj boljši! Grem lepo kot pipika pridno od zvonika do krstilnice, pa okoli in okoli, da si ogledam še vsa tista slavna vrata. Zraven je seveda treba poslušati še vodiča, ki edini ve, zakaj so tako blazno slavna. Uf! Navsezadnje pristanem še v Uffiziju. Kjer bom srečal še Marjano, če je to kaj čudnega.

Marjana, ki me bo začopatila prav pred Paolom Uccellom. In mi, Bitka pri S. Romanu gor ali dol, zaupljivo pošepnila, da je šla Lidija včeraj kar naga ponoči v morje, vsi ostali so se slekli do gat, Lidija pa …

… Gate je vrgla dol, pa modrc, če mogoče misli, da Marjana tega ni videla? Lidija, ki bi je bil Fra Angelico lahko vesel! Potem pa nekaj takega? Najbrž bi moral zafarbati, vsaj zatresti bi se moral, Marjana bi me očitno rada imela kuhanega in pečenega s temi svojimi novicami. Ker se je ne bom več znebil, to je tisto. Noben Kristus se ne bo stegnil s križa, da bi ji kakšno primazal. Namesto tega me bo raje pričakala Botticellijeva Venera, brez krpice na sebi, živa potuha. Sem morda opazil, da je bila včeraj polna luna? In tako naj bi bila Lidija v mesečini kar dobro osvetljena, čeprav se je potrudila, da bi plavala čim dlje od fantov. Če je ni vendarle kateri tudi videl, tega mi pa Marjana ne more garantirati.

Le kaj ima Marjana meni tukaj za garantirat? Krava prostaška.

6

Lidija pa kar naga v morje! In kaj potem? Se je pravkar privlekla mimo. Seveda ni pijana, le utrujena, in to opazno. Morska deklica, vračajoča se z veceja. In kaj ima tukaj zraven zdaj še Fra Angelico? Je res videti, kot bi stopila naravnost iz njegove slike, še najbolj spominja na tiste svetnice, majčkene suhcene bolehne blodinke nedoločljive starosti. Takole neznatna hitro izgine med mizami. Edo, ki je moral opaziti moj pogled, me bo zdaj zdaj lopnil po rami: kakšna mrhica, sploh ne slaba. Edo, ki ve, kaj je pravo moško prijateljstvo, kaj je sozarotništvo, Edo, ki mu je čisto jasno, kdaj se koga prijazno mahne in kje so meje dobrega okusa. Sicer pa mi že ves čas naklada o Magdi. Za vse nas je že skoraj konec dneva, vsi izmozgani posedamo v neki oštariji, že drugi po vrsti v Firencah. Irish pub! Kaj takega. Gremo v Italijo, da bi se nagledali Italije, tukaj se pa pretvarjajo, da smo na Irskem. Še kelnarco imajo rdečelaso. Včerajšnji žuranti so že čisto scagani, heroji so utrujeni, medtem ko sam poslušam hvalnice biši ženi.

Edotu bi že rekel, da sva z Magdo opravila za vedno in naj že neha o njej. Pa mu ne rečem in zato moram ven in ven poslušati, kako lep par da sva. Zdaj mi tudi že lahko zaupa, da sem se vsem tetam zdel trap, ko so me prvič videle, in da sem dolgo popravljal vtis. Ko so me potem le vzljubile, je bilo pa to za večno. In to je, kot ugotavlja Edo, še toliko več vredno. Edo. Zdaj vsaj ve, da se ni motil, ko je ves čas menda zares navijal zame. Pripombe o mrhicah naj bi sodile zraven, Edo je sicer samo šofer, lahko pa rečemo, da ima kar najbolj prefinjen občutek za meje sprejemljivega. Kdo pravi, da šofer ne more vedeti, koliko pikanterije si lahko privoščita dva resna in poštena človeka, ki sta si v trdnem svaštvu. Edo je pač naraven talent za meje prijateljskega namigovanja, za meje solidnega in spodobnega. Še tega ne bo pozabil, da je pravzaprav prišel predavat o Magdi.

Je sploh mogoče, da ne opazi, kako nemarno se nalivam? Grogi naj bi kmalu že opravili svoje in zdaj bi moral imeti mir, da bi se lahko še do konca zasmilil samemu sebi. Ker Magda nikoli več ne bo tista mlada punca (kakršna je bila). Ker sva mislila, da je še dovolj časa za otroke, tako dolgo sva tako mislila, da je postalo zares prepozno. Ker je Magda medtem postala pametnjakovička (tudi to sem prepozno opazil). Ker niti tega ne vem, kje sem popustil, kje sem zgrešil. Samo skozi šipo lahko še buljim, v Firence te nesrečne. V noč, ki se spušča nad grešno mesto. V mimoidoče, ki se ob tej uri prekleto dobro razdelijo na domačine in turiste. Domačini se iz nič narišejo na svojih vespah in kolesih. Vsi nališpani in dišeči kot rožice. Turisti, ki vsega tega nimajo, so le še na smrt zmatrane mumije. Kaj bi rekel Boccaccio? Majhne črnolaske se oprijemajo svojih frajerjev in izginjajo v noč. Nemci, Japonci in Američani lahko samo še preračunavajo, koliko je pivo tukaj dražje. Dekameron je namreč vštet v ceno.

Irska ali kvazi irska kelnarca še ne preneha s temi grogi, najbrž jih kar naročam, Edo, ki naklada, da je bila tudi Lucrezia Borgia rdečelasa, pa preizkuša njeno italijanščino, saj tudi sam seveda govori precej dobro. In tako imam celih pet minut časa, da se neovirano brihtam naprej. Kako se je za hudiča lahko zgodilo, da sem tako po neumnem izgubil Magdo? Kaj vse bi moral vedeti, pa nisem? Kdaj se je začelo? Ko na lepem ni bila več tista Magda v kavbojkah, pač pa je navlekla nase vse, kar je staknila po izložbah? Kar naj bi bilo všeč nekakšnim manekenskim japijem, naj pocrkajo. Ko si je začela barvat nohte tudi na nogah (ampak to je počela celo moja mama)? Ko si je začela puliti obrvi? In vegetarijanstvo? Je tudi lahko kaj v zvezi s kurbarijo? Pa joga? Toliko vsega, same bedarije. Bi moral biti potem še sam kot iz revije? Kot kakšen tenisač s fatalnim pogledom ali pa vsaj na blond da bi se prefarbal? Sem bil očitno premalo podoben kakšnemu sfriziranemu kužku, in najmanj nisem hotel spominjati niti na vitaminkripla.

Bom že jutri pretelefonaril vse živo, kar poznam, klinca, danes ne morem. Bom že izvedel, če je bil v Ljubljani Preden se znoči. Bom že dokazal, da ga ni bilo. Saj bo potem še dosti časa za maščevanje in vse to. Bom že prišel na svoj račun, brez skrbi. Ne sicer danes, za kaj takega imam natolčenih že čisto preveč grogov. Ampak potem ko se vrnem … In tale privid zdaj poleg mene, to ni Lidija, še najmanj goloprsa, pravkar okopana Lidija. Ki bi ji z mokrih las kapljalo po joških. To je Edo, in ne sedi tukaj z nago ritjo, kot bi sedela Lidija, da bi jo odtisnila v sedalo stola v Irish pubu. Pač pa je še vedno in kar naprej le Edo, ki se čudi, kako da nisem vedel, da je postal šofer. Edo, ki je še vedno ves športen, pravzaprav nespremenjen. Edo, ki se ne da letom, on že ne. Še en grog, pa se bom začel že cmerat.

7

In če Lidija ugane, da je postala moja miss wet T-shirt? Kaj če mi na lepem prebere vse misli? Zdaj si že lep čas čisto zaman dopovedujem, da je popolnoma aseksualna, da si človek pri najboljši volji ne more predstavljati, da bi imel kaj z njo. Šele zdaj, ko se spravljamo v San Miniato, opazim, da sedi čisto na drugem koncu avtobusa, tako daleč, da dlje sploh ne bi mogla, opazim, da že ves čas ne opazim, da je sploh ne opazim, Lidija je ena tistih, ki jih človek enostavno ne opazi, lahko bi bil še kakšnih štirideset let z njo v isti pisarni in je še opazil ne bi, tale naš izletek bi, kot vedno, minil, kot da je ni, tako pa se je čisto nepričakovano zgodilo nekaj takega, da se počutim, kot bi mi tam s predzadnjega sedeža (kjer sedi z Andrejo, eno podobno cvetlico), gledala naravnost v srce. Da bi gledala in tudi vse videla, s tistim svojim prekletim mirom, ki me spravlja ob pamet. Lidija sama ne ve, da je sposobna zrajcati do bolečine, pa dobro, do včeraj še sam nisem vedel tega.

Tako ali tako gre danes vse narobe. Že vse od jutra, ko sem se obesil na telefon in preklicaril vse, kar mi je vsaj malo poznanega. Vsi so imeli svoje džieseme izklopljene. Razen Jurja, ravno njega, da me je napizdil, kaj je zdaj to, če sploh vem, koliko je ura in kateri dan je danes, če sem sploh normalen, to ga je zanimalo. Tako sem pač izvedel, da je danes prvi maj. Če sem seveda tako blesav, da moram to izvedeti na tak način.

Prvi maj je bil in je še vedno, in v tem prvem majskem dopoldnevu se, kot vidim, avtobus počasi izvija iz primeža florentinskih ulic. Edo vinta po najboljših močeh, vodič pa vrti gofljo, do sem je vse v redu. Jurja sem seveda pozabil vprašati prav tisto, zaradi česar sem klical, in tako niti od njega ne bom izvedel ničesar o filmih, ki naj bi bili pred tremi dnevi v Ljubljani. Potem mi je bilo treba poklicati samo še mamo, da mi je do konca zmanjkalo kartice. Ljubljana lahko kar takoj izpade z zemljevida. Kar zradira naj se, s svojimi prvomajskimi prazniki vred. Zdaj mora biti, če seveda sploh še obstaja, čisto prazna, Slovenci kremeniti so v hribih, po svojih ljubih vikendih ali na morju.

Jaz sem pa tukaj, to je tisto. Z razgledom na tresoči Marjanin dekolte, ki pobliskava med dvema sedežema. Kot da nisem že tako ali tako dovolj znerviran. Me najde potem še mama, v najbolj neumnem trenutku, seveda. Ko me kliče nazaj. Toliko da je ne vprašam, če mogoče misli, da je Lidija navadna kurbica, ki se je ponoči na plaži pač nastavljala. Ali pa se je to zgodilo čisto slučajno, lahko da je šla na primer samo stavit? Le kaj bi rekla moja mama, modra žena? Na kraj pameti mi ni, da bi se z njo pogovarjal o seksu (fuj), kakšna njena šentjanževka pa bi že znala reči, da sem čisto navadna prismoda, ko se zaradi enega čisto navadnega trača dam na muke.

Mama seveda nima pojma o nobenem butastem traču in nobenih mukah, pozabila je naročiti kar najlepše pozdrave za Magdo in me je zato tudi poklicala nazaj. Firence se kopajo v sramežljivem jutranjem soncu, jaz, ki zdaj lahko mislim samo še na pesek ob obali, pa z največjo muko valim enozložnice. Pesek, ja, tisti, ki se med kopanjem nalepi na golo kožo in ne gre več dol. Mama pač ne more vedeti, da vso noč nisem spal, potem ko sem zvečer neprevidno pomislil, da bi, če bi imel seveda priložnost Lidijo takole malo bolj prijeti, gotovo najprej zatipal slana zrnca. Najprej bi zaškrtalo, potem pa bi se začela tista vlažna in temna mehkoba. Ampak zdaj sem vendar na avtobusu!

In zdaj še Marjana tukaj, tik pred mano, satan babji. Ki še predobro ve, koga lahko zjebe, kdo bo danes lahek plen. Baba prokleta, ki me je samo pogledala, pa ji je bilo jasno, da sem v slabi koži. Ki je to izkoristila, da je vstala, se pretegnila, mi zagnala joške pod nos in zavzdihnila, da ima še vedno pesek vsepovsod.

Da bo vse še bolj trapasto, je tudi razgled na mesto lep, res lep. Saj ni sam kriv, da ga je vodič proglasil za lepega. Le jaz bi moral biti resen. Zajeban in neizprosen. Pa mi še celo Marjana lahko vidi do dna duše.Vse je natanko tako, kot si je zamislila. Vse do zadnjega zrnca peska. Še razgled na mesto z reko in katedralo kot da je njeno delo, veličastna zamisel njene genialnosti. Njen trapasti scenarij verjetno potrebuje kakšno nesmrtno panoramo v ozadju. Medtem ko njene gromozanske joške prikimavajo in odkimavajo, ob vsakem ovinku govorijo ja in ne.

8

Lidija nima nobene postave. Nič nisem profitiral s tem, da sem jo bolje pogledal, Lidija je in bo vedno ena srednja žalost. A moram vseeno še potem, ko se ves paničen pobiram stran, misliti samo na njeno fantkasto postavo, vdrte ličnice in čisto znemarljivo rit. Nikjer ničesar, da bi človek lahko prijel, pa vendar vse povešeno. Kako da se mi potem nekaj takega lahko prikazuje vso noč? In to tako, da zjutraj nisem ničemur več podoben?

Edo je ustavil na Piazzale Michelangelo. Firence so ostale daleč pod nami. Kot da je to kaj čudnega. Od tu je videti le streho pri strehi, tako rekoč zviška jih gledamo. V nežno valovanje so se zlile, v ljubko morje iz samih streh. In to morje sega prav do asfaltirane terase na razgledni točki. Kot bistra in vesela vodica, ki oblizuje kamenčke in školjke in jim pritiska poljubčke. Zdaj naj bi šli do cerkve San Miniato del Monte. Nekaj takega je za Florentince očitno že gora. In tako smo pač Mohamedi, ki gredo do gore, če že gora noče sama do njih. Samo še Edota naj počakamo, dokler ne preparkira, kot je treba. Kamnita ograja nas nestrpno pričakuje. Da se naslonimo nanjo, da milo zavzdihnemo, tako kot se menda spodobi vsakokrat, ko se ima zagledati lepota. Lidija se še vedno približuje z zmerno hitrostjo (beri: se utrujeno vali). Ne more si kaj, da ne bi (čeprav tudi nekam utrujeno) regljala z ženskami, tudi z Marjano. Prelestne florentinske strehe pa ponižno čakajo, da vrže nanje koprneč pogled. Kot da so samo nanjo čakale vsa ta stoletja.

Kaj čvekam. Saj je res lepo, razgled mislim, sem že rekel. Saj nisem bil niti pripravljen na kaj podobnega. Sem sploh kaj mislil? Najbrž nič. Prazen sem. Tako bedast. Tukaj pa se mi lepota, kot kakšno morje, vali vse do gležnjev, še malo in mi bo ponižno poljubila stopala. Prizor, ki me navdaja z živo željo, da bi se sezul, kar pri meni nezgrešljivo pomeni ganotje. Milina, ki je ne zaslužim, danes pa, in to je še huje, niti ne vem, kam z njo, saj v bistvu ne gledam drugega kot strehe. Morja seveda ni videti, samo špekuliram lahko, da se bo vsak čas izvilo iz vseh teh opek njihovega prikimavanja, ki se zaradi mene nemudoma lahko spremeni v valovanje.

Ženske, z Lidijo v svoji sredi, me dohitijo zgrbljenega ob balustradi, in ko si prizadevam, da bi gledal stran, mi ena še zavpije, če je kaj narobe z mano, če mi je slabo. Ni mi hudega, ni mi slabo, čeprav z enim samim pogledom zajamem Lidijino majico (je pa res en ploh), Marjanino režanje z zobmi na hej Slovani in črno piko Edota, ki se vztrajno približuje. Edo se bliskovito primika, medtem ko Lidija hodi mimo, kot bi se ji sanjalo, tako čudno ju je opazovati oba naenkrat.

Lidija … res ni mogla še počasneje? Kot bi se nalašč obirala. Kot bi zares lahko vedela, kakšnega purana je napravila iz mene. Celo večnost traja, da izgine. In če opazi, da jo v glavi fukarim in prefukavam že ves dan? Kaj če začuti, da kot bedak sanjarim o srečanju na obali, o valovih v mesečini in o kušvanju na peščeni plaži? O pomladni noči, ki napravi, da je res vse mogoče.

Postave, ki valovijo na soncu, se opotekajo kot sence prekletih, z mestno silhueto v ozadju, ki je videti iz čisto drugega filma, vsa spokojna in vase prepričana s tisto svojo kupolo in vsemi tistimi zvoniki. Nihče ne opazi, da se bo katedrala vsak hip spremenila v ladjo in se zazibala na morju samih strešnikov. Edo, ki se mi neizogibno bliža, pa že ves čas maha in se tako prekleto prijazno smehlja.

9

In kaj je to takega? Saj sem vedno vedel, da so hiše majhne, če jih gledaš od daleč, da jih vidiš blazno veliko, če se povzpneš malo više, in da je to najbrž lepo. Mi je bilo tudi že jasno, da je Brunelleschijeva kupola toliko višja od vsega daleč naokrog, da bi se morala pač toliko bolje videti. Vse to sem menda res vedel. Tako da je Duomo tukaj kot ladja, hiše pa kot morje iz streh. Edo mi nekaj prigovarja, najraje bi ga kar vprašal, če tudi sam opazi, da je katedrala zares taka, kot da bo vsak čas zaštartala in pustila hiše same. Če jo takole še nekaj časa gledaš, boš res še videl, da se narahlo ziba na valovih, strehe so narahlo vzvalovane, in nihče ne bi mogel nič proti temu. Ko enkrat to stvar zagledaš tako, je ne moreš več videti drugače, coprnija ti taka. In kaj bi rekli vsi ti kloštrčki, razstreseni po hribih naokoli, če bi se tale križarka na lepem zagugala na valovih, ne vem, kaj bi rekli, tiho bi bili kot vedno, mogoče bi odprli vsak po eno oko in jih za petsto let spet zaprli. Saj nimajo kaj, to jim je menda jasno.

Vodič je očitno resno mislil s tem pohodom do San Miniata, in vse te štenge tudi niso nobena zajebancija. Se že lep čas vzpenjam po njih, kot tudi vsi drugi. Tako torej mukoma napredujemo, s svojimi grehi obloženi, štenge pa kot da nam – lepo po vrsti – izbijajo neumnosti iz glave. Tale ladja, ki je pravzaprav katedrala, lahko medtem mirno odpluje.

Marjana me je že zalotila, da si ogledujem Lidijo, pa sem se še pravi čas zbrihtal in jo pogledal tako, kot da sem sam zalotil njo pri ogledovanju mene. Da Marjana povesi pogled! Edo, ki hodi ob meni, seveda nima pojma, da zamuja zgodovinski trenutek, ima preveč dela s tem, da mi pripoveduje, kako je bila Magda vedno njegova najljubša sestrična. Še to bom izvedel, da sta se z Magdo hotela tudi poročiti, ko sta bila stara kakšnih pet ali šest let.

Edo niti ladijske sirene ne bi slišal in tako bi katedrala prav zares lahko zajela sapo za dolgo dolgo pot pred sabo. Medtem ko Slovenija tam nekje daleč postaja že čisto neresnična. Njene prvomajske prikazni se spreminjajo v odpuljen minimundus, medtem ko belijo svoja stanovanja, se selijo, odpirajo škatle z novim pohištvom, zanesenjaško vdihavajo vonj po lakih in barvah. Mulci, ki so jih starši pustili čez praznike doma, žurajo na mrtvo. Še bedniki, ki fušajo vse praznike, si prižgejo radio in jim je kar nekam lepo pri srcu. Tako. Se bom še prehitro vrnil v to trapasto mesto. Da kurbam skurbanim pokažem pravico na tem svetu. Red da napravim. In obrnem nov list v zgodovini.

Edo me gleda kot kakšnega hišnega ljubljenčka, v resnici pa se mu še sanja ne, da načrtujem odstrel njegove sestrične. Najljubše sestrične.

10

Joj, sem kreten. Kaj mi je bilo sploh treba vsega tega s cajtngom. Doma ga bom poiskal, jasno, ko se vrnem. Med pošto, ki se bo nabrala. Lepo komot. Bom stopil počasi do Magde in ji ga (cajtng) zmašil v svinjsko lažnivo gofljo.

Takole smo že celo uro v San Miniatu. Čas je medtem kar nekako zaspal. Zrak se je polenil in začel brenčati. Edota sem nazadnje srečal pred kripto, zdaj ga pa že lep čas ni videti. Niti vodičevega brenčanja ni več slišati, po vsej verjetnosti tudi on lebdi tam med marmorjem, sredi vsega tistega hladu. Niti besedice si nisem zapomnil od vsega, kar je povedal, vsak hip bi lahko crknil kot kakšna mušica, ne da bi drugi to sploh opazili. Sem kar tako odtaval spet ven. Marmorni stebri in mozaična tla v mraku in potem naval svetlobe pri izhodu. Nepredstavljiva vrsta stopnic navzdol, ali če se obrnem na desno, izhod na vrt. Drevesa in grmički, prelepa trava. Ptice v krošnjah. Ne pa čreda turistov, ki jim je že kar preveč očitno popustila koncentracija. Najraje bi obležal kar na tleh, v kakšni senci.

Za vse bo še dosti časa. Za Ljubljano. Za Magdo. Za časopis. Bom šel pa v knjižnico ponj, če ne bo šlo drugače. Tudi v Arhiv lahko vlomim, če bodo vsi izvodi misteriozno izginili, zanalašč. Lahko divjam po nočni Ljubljani in mečem ljudi iz postelj. Drobne zelene vejice mi tukaj prikimavajo v vetru, v glavi mi neslišno rase gora časopisnega papirja, samo malo še manjka, da me spešta pod svojo težo, in ko se sklonim, vidim, da imajo vsi izvodi isti datum, 28. april 2000, kaj pa drugega. Pettonski odpad se mi potem nenadoma pusti dvigniti in čisto krotko dovoli, da ga nosim po ulicah, vse do Borisovih vrat, do stanovanja, kjer se onegavi z mojo žensko. Magda, ki bo odprla vrata, bo v hipu vse razumela. Nobenega predrkavanja zaradi pospravljanja, ko ji bom v momentu zjebal predsobo. Ker ji bo jasno, da je prišel čas za obračun. In kako prav bo imela. Ko bo v hipu postala podobna zaloteni, začopateni grešnici. Taki, ki nima več kam.

Tako bom prinesel pravico na ta svet. Najprej business, potem pa pleasure. Pleasure. Lidija. Srečati jo na plaži. Ponoči in na samem. Ko ravno prihaja iz vode. Njena rit, obsijana z mesečino. Tudi ona naj kar takoj vse razume. Podreti jo v pesek. Se prisesati nanjo. Pofukati jo.

Vse to, ampak ne še danes. Oh, kje pa. Nobene zadavljene Magde nikjer in nobene slečene Lidije, tu je le vodič, ki se je medtem toliko sestavil, da nas zdaj kot kakšno pridno četico zganja nazaj proti avtobusu. Pa hitro, ker menda tudi že zamujamo. Kosilo nas čaka spodaj v mestu, po vsej verjetnosti so to špageti ali tortelini, hitro, če ne lahko dobijo še noge, zbezljajo in poskačejo v Arno.

11

Evreka! Zdaj šele vem, da Lidija ni mogla drugače v vodo kot pa naga! Je mogoče imela na sebi belo perilo, čisto tanko? Perilo, ki se zmoči, da je potem še stokrat bolj vse fukiš? To bi šele bil škandal. Tako je res storila bolje, da je kar slekla vse skupaj. Pet minut da sedim pri miru in se mi že blede zaradi nje. Vožnja bo pa trajala še kakšne tri četrt ure. Bom sploh preživel?

Moral bi biti resen in misliti na maščevanje, mislim pa samo na to, kako se počuti ženska, ko se voda dotakne njene gole kože. Ali čuti to kot nekakšno božanje? In sončni žarki in, navsezadnje, tudi pogledi drugih? Ne vem, nič več ne vem, samo to še vem, da moj stojko stojkovič že ves čas stoji, v bistvu pravzaprav vse bolj stoji, tako blazno in noro, kot ni še nikoli stal.

Bi bilo že dobro malo spremeniti ta scenarij, vsaj poskusil da bi misliti še na kaj drugega, ker ni da bi se preveč razkuril, tu so vendar ljudje. Že sama misel na nedolžno tkanino, ki proseva njeno golo kožo, je tu mač. Če se mi bo enkrat le uspelo preriniti med tiste njene flikce in vrvice? Ampak je tukaj spet vodič, njegov glas se zareže v nesojeni moj pornič, in ta glas nas vse skupaj opozarja, da zapuščamo San Miniato al Monte in da se vračamo v Firence. To ti je novica. Pa še laže nam ne, je dobro videti, da gremo spet navzdol. Vsak hip bomo zatavhali v morje iz streh, razgled na katedralo se izgublja, zdaj zares ne moremo biti več odgovorni zanjo, če bo odplula, bo pač odplula, le kaj bi lahko imeli zdaj še mi tu zraven. Edo vijavaja do sive blaznosti, vodič je malo obzirnejši, malo bolj spoštljiv, ko je pa tudi njegovo življenje zdaj v Edotovih rokah, kakšno bo še bleknil o Danteju ali pa o petindvajsetletnem škofu, portugalskem princu, pokopanem v sarkofagu, ki smo ga maloprej videli.

Po avtobusu je vse pospalo, nenadno sonce je zadelo v živ mozak. Vse in vsakogar, začela se je prava poletna vročina in zdaj so vsi polenjeni. Razen mene in mojega najboljšega prijatelja, ki je seveda že spet sforsiral svoje. Tako da bi katedrala mirno lahko odplula, če že hoče. Medtem ko bi jaz uživaško sanjaril o Valentini iz stripa (pofuklji moje mladosti) in nimfomanskih manekenkah nasploh, s posebnim poudarkom na tistih, ki imajo poleg vsega še vse simptome ekshibicionizma. Medtem ko bi katedrala prav narahlo odplula, kar odkačila bi se in nežno oddrsela. Mesto bi seveda odjebalo, tale gotika, ki je pravzaprav renesansa, je vračunana v ceno hotelov, brez Brunelleschija, ki ga komajda znam prav napisati, se grejo oni lahko samo še slikat. Adijo letalske linije in medeni tedni vsega sveta in vse drugo. Tale križarka bi morala samo malo paziti, da se ne zaleti v kakšen campanille. Pa tudi če bi se, pravzaprav. Bi campanille verjetno potegnil krajšo, prav gotovo. In ladja bi se ustavila nekje, kjer bi sama hotela. Kolegi moji dragi bi seveda mirno spali še naprej. Duomo gor ali dol, kaj je to njim.

Sam bi moral priti sem, že vidim. Z interrailom, tako kot tisto poletje, ko sem se samo prevažal po Evropi in mi čisto nič drugega ni bilo mar. I’m a passenger. Kot kakšen fantom. Brez teže. Kot da ni nikjer Ljubljane, ki komaj čaka, da me zmelje med svojimi mlinskimi kamni. S kakšnim stripom v ruzaku in brez vsake mentalne navlake. Vsepovsod same katedrale in palače in najslavnejši vrtovi, sami muzeji, ki so komaj čakali, da jih izvolim pogledat. Jaz sem pa sedel v senci, vse dopoldne ob eni in isti kavi, in sanjaril, da me tista narisana Valentina iz stripa na kakšen bombastičen način spolno zlorabi. Ali vsaj Emanuelle, če že ona ne.

12

Kar misli si. Ure in ure ob eni sami kavi, dolce far’ niente v luštni senci, in stripi, pravkar kupljeni ali ukradeni. Samota, ki je čista svoboda. Edo je tukaj, ne bom se ga več znebil.

Nič ni pomagalo, da sem kar najhitreje izginil. Me je izsledil. Nekako me je moral zalezovati po vsem mestu, te kavarne še indijanski stezosledec ne bi našel, Edo pa jo je, in tako se zdaj smehlja, napol zmagoslavno in napol sorodniško, ko prinaša prazen stol do moje mize. In to prav zdaj. Ko sem se začel izničevati, tako v senci sedeč, ko sem ravno pomislil, da bom od ugodja izpuhtel v zrak. Pa je tukaj Edo, s tem svojim nesrečnim stolom se zaletava v signorine, ki to prenašajo z bleščečimi očmi. Sam dobro ve, kako prikupnega ga dela vsa ta zmeda, le tega ne bo dojel, v kakšen obup me spravlja.

Adijo minute, ki se usipajo kot kapljice v vodometu. Adijo čas, ki je srebrnkast in svilen in trepetav kot oljčne vejice. Adijo metafore iz pesmi, ki sem jih strašno slabo klepal skupaj, medtem ko sem ves v mukah dozoreval za vzorčnega rogonosca. Velika resničnost je sfrknila nazaj na velikost pepelnika, mizice, dveh stolov in dveh macchiatov, žličk in sladkorčkov. Se čezinčez zapacala z Edotovim smehljajem, prav prijaznim, čezinčez ljubeznivim tudi takrat, ko ugotovi, da je njegov stol edini brez blazine, in se gre pritožit natakarju.

To, kar je bilo obljubljeno kot kosilo v mestu, je bil v bistvu en nateg. Pa tako se je mudilo. Da nas je na koncu v Firencah vodič skipal dol z busa in nam dal dve uri časa. Za pico, za sendvič, za sladoled, za razglednico, za kavo, za karkoli, sami naj se znajdemo. Sam bi moral priti sem, sem že rekel. Vse dopoldne bi presedel sam v takile prekrasni senci, mislil bi na same traparije, na stripe, na kakšno, že kakšno Lidijo, mogoče celo na Magdo v mladih letih, ali pa sploh na nič (še najraje). Tako bi znal zdržati cele ure, cele dneve, se mi zdi da še pri teh letih. Pa teh cajtov ne bo več nazaj. Ko je bila Magda še vsa sredi narekovajev in oklepajev in vprašajev, že zato ker je prevladovalo vsesplošno mnenje, da se poštenih punc in sošolk ne sme šlatat, tudi če bi slučajno obstajala možnost, da jo primem, si ne bi upal in ne bi znal.

Prasička z veselim obrazom se brezskrbno nastavlja v napol ležeči pozi. Svojega Bedekerja sem pustil obrnjenega na hrbtno stran in zdaj me njen radovedni pogled prebada izpod škatlice cigaret. To je seveda ena od figur okrog tistega vodnjaka (katerega že), ki se ga še dobro spominjam od takrat. Kipi ob fontanah ponavadi še hitreje in še bolj pozelenijo, sama verjetno ne ve, da se je to zgodilo tudi njej, ko se mi takole reži. Če se ne bi celo reklo, da mi nekako daje potuho? Kot bi vedela, da jo imam za najbolj mično bitje, kar jih je na svetu (ob vsej pozelenelosti), in sploh za edino žensko, ki resnično uživa v svojem telesu (pa še ta je kip). In tako me v zahvalo vsaj malo posluša. Čeprav vse to, kar govoriva z Edotom, ni nič s stališča večnosti.

»A misliš, da je možno,« me sprašuje Edo, »takole v srednjih letih smo zdaj, vsi smo bolj ali manj zajebali svoje življenje, še posebej pa zakone, a misliš, da ima človek lahko ljubico?«

Pogledam ga kot kreten.

»Ljubico …« ponovim lirično in bedasto. Tole me je malo presenetilo.

»Saj ne kakšno kozo,« se zavzame Edo. »Mirno, skulirano žensko. Tako, ki ne bo težila. Tako, ki ve, kaj je življenje. Eno spoštovanje da ima.« Zdaj me že kar proseče gleda. Kot da jaz delim take ženske po svetu.

... »Tako skulirano zvezo mislim.« Edo še kako ve, kaj govori. »Recimo dva taka, vsak na svoj konec poročena, pa se imata vseeno rada, sta iskrena drug do drugega, jima je lepo, čeprav nikamor ne vodi vse skupaj. A misliš, da to kje obstaja?

»Ne,« odgovorim.

13

Edo je pravkar odšel. Je bilo tisto v mestu šele začetek. Prava štala se je začela šele po vrnitvi v hotel. Da gremo jutri v Carraro, to se je izvedelo. Kaj hujšega! Vodič naj bi tako določil, iz čiste hudobije seveda, ker si tako ali tako vedno kaj zmišljuje, peder zahojeni (tako Edo). Ampak res. V Carraro da se gre iz Pise ali iz Viareggia, ker to je skoraj ob obali, ne pa iz Firenc. 120 kilometrov nazaj, to je čisto ponižanje za šoferja, kaj takega si lahko izmisli samo do kraja iztirjen ali perverzen vodič, kar tale naš gotovo je (tako Edo). In zdaj naj bi ga spet dajala ta zlobna, Edo naj pa to prenaša. Jaz naj bi prenašal pa njega, ki je v moji sobi dve uri uprizarjal živčni zlom.

Človek bi se lahko samo strinjal z njim, tako prezirljivo teptanje šoferjevega dostojanstva, to res ni za nikamor, no. Takole zajebat poštenjaka, da mora voziti nazaj, po isti poti, iz čiste kaprice naložiti mu dvojno delo. Lahko mu edinole še prigovarjam, da zares ne bo nihče opazil, kje gremo. Da so avtoceste tako ali tako povsod enake, in tudi sicer vsi ves čas kvartajo, če že ne smrčijo, briga jih. Nikomur ne bo mar te sramote, ki niti ni taka sramota, ki sploh ni nobena sramota, to sem mu pa res lahko zagotovil.

Seveda bomo šli v Carraro, kako da ne.

Sam bi moral priti v Toskano, saj sem vedel. Tako kot pred osemnajstimi leti, ko sem bil še bruc, navidez zafrustriran in dolgočasen, v resnici pa ves domišljav in poln sebe, ves zaverovan v svoje hamletovske monologe. En tak pametnjakovič, ki prezira organizirana potovanja in se zmrduje nad ničevimi malomeščanskimi užitki pisarniških sužnjev, en tak, ki seveda še pomisliti noče, da se bo tudi sam nekoč prišteval mednje. Ampak če samo pomislim na tisto vrsto neskončnosti, ki sproti nastaja za okni drvečega vlaka, medtem ko dremaš v kupeju in toneš v globoko in široko evropsko noč. Kot da si kralj luči, ki drvijo mimo, tak občutek, v resnici pa morda nimaš več niti za sendvič. Bivši jaz, ki misli, da je požrl čisto vso pamet na tem svetu, me je našel nepripravljenega, in tako zdaj na smrt hrepenim še po tistem starem sentimentu, ko se spustiš v neznano in te oblije čudežna milost, kot da si povsod naenkrat, kot da objemaš ves svet. Da nimaš ničesar, a je vendar tako, kot bi imel vse. Moj zastareli, že skoraj pozabljeni ego se torej igra gospodiča na svojem Grand Touru, frajerja iz devetnajstega stoletja, ki mu le leto v Italiji še manjka do pripadajoče imenitnosti. V resnici pa mu samo še zatrapanost v Magdo manjka do popolne imbecilnosti.

Magda, ki se mi je takrat zdela zastrašujoče pametna in samozavestna! Saj lahko kar umrem od sramote, ko se spominjam svojih starih sanjarij, v katerih me Magda zvleče v samo naročje popolne sreče. Kamor naj bi seveda (naskrivaj) tudi že ves čas spadal. Samo pošmrkam še lahko, lahko se tudi brez zveze nekaj jezim. Kakšno butasto življenje! Sama budalost, kakmorkoli pogledam. Že to, da sem v osnovni šoli sovražil muzeje, zdaj pa še plačujem, in to drago, da me vlečejo po njih. Isto velja za zobarje. Kar po vrsti padam na isto finto. Sem v resnici in iz proste volje hotel priti na tale strašni avtobus? Kaj bi rekel nekdanji jaz (v vsej svoji brihtnosti)? Ki ga zdaj nikjer ni več, pač pa se bo pritaknila še starejša in še strašnejša podoba, tu je spet avtobus, a tokrat natrpan z otroki, in tudi sam sem še otrok. Mamice stojijo zunaj in čakajo, da gremo, gledajo nas in nam mahajo, nekatere so resnično vsaj malo žalostne. Kar traja, da se pojavi šofer. Ko je tu in požene, pa vseh štirideset (ali koliko?) mulcev naenkra plane v jok. In tako se bolj ali manj brez prekinitve cmerimo še dve, tri ure, dokler ne zagledamo morja.

Privid se podaljšuje naravnost v spanje, trideset, petintrideset let mine kot nič, in mi vsi smo še vedno, ali pa že spet, na vožnji, medtem so nam zrasle brade, brki, pleše, rogovi, otroci, joški in trebuhi. Tako okrašeni spet čakamo šoferja. In ko pride in ko mašina spet zarohni, se začnemo režati in kvantati, tako se rolamo ure in ure, samo da je tole režanje nekam jako podobno tistemu cmeranju, to je to.

Uh, če samo pomislim, da je Lidija pod obleko vendar čisto naga! Tako se lahko zbujam še vso noč. Medtem se lahko razletijo vsa tista silna vesolja, tam daleč, kamor niti z mislijo ne sežemo več. Kar razgnalo jih bo, tako kot mene zdajle. In to bo šele začetek.

14

Carrara, kamnolom, od tod naj bi Michelangelo dobival marmor za svoje umetnije. Verjetno vsi pozabijo, da ga po vsej verjetnosti ne bo več tam, Michelangela, smola ti taka. V zameno bodo dobili barako s kičastimi spominčki, sekret in čaj, če jih to kaj potolaži.

Edo ne opazi mojih podočnjakov. Še kar naprej mi jamra in niti tega ne vidi, kako se mi tresejo roke. Ali pa se dela finega. Kot da ne ve, da fantke, ki si ga preveč mečejo, čaka še vse kaj hujšega. Če jih že nič ne gane, da angelčki jokajo, medtem ko oni to počenjajo. Že to, da se jim na sto kilometrov vidi, kaj si dovolijo, že to bi moralo zadoščati. Najprej dobijo modre nohte, dokler se jim roka sploh ne posuši. Edo očitno ne ve niti tega, da take grešnike izdaja že škripanje z zobmi: stalno in nehoteno, medtem ko se obraz spreminja v bolečo spako. Ne opazi, da imam oči že čisto izbuljene (druga ali tretja faza), kaj šele da bi dojel, da ga sploh ne poslušam, da se obnašam bedasto, da pubertetniško sanjavo buljim v prazno, medtem ko prižigam čik za čikom in se zviram na stolu kot kakšen živčnež. Pa še umor naklepam zapovrh, kar je tudi greh, čeprav si ga sploh ne znam več tako lepo zamisliti. Edo ne opazi, da sem izmozgana razvalina, ki misli na SN (Same Neumnosti), ker sem PKSV (Potreben Kot Sahara Vode), in da ne bo prej miru, preden TPTM (Te Preklete Tice Male) NNŽE (Ne Nabrišem Že Enkrat). Sem bil dovolj jasen?

Klinc pa Magda, ki ji je treba še zatlačiti cajtng v goltanec. Tako ali tako bi prav takrat zazvonil telefon. Če bi sploh opazila, da ji grozim, če mi ne bi raje začela stiskati mozoljev. Jaz naj pa zdaj z njenim bratrancem, ki tako ali tako ne sme piti, ždim v tem bifeju, samo zato ker je izjavil, da ga Carrara ne briga in da je tako proti svoji volji tukaj. To je torej baraka s kičastimi spominčki, s čajem in sekretom, od tu se ne ganeva več. Tako sva se odločila, medtem ko so vsi ostali zdrveli, da si ogledajo izplen. Edo, sem že rekel, nima pojma o ničemer. Raje pogleduje skozi okno, od koder je začuda dober razgled na ves kamnolom.

Po potki stopajo, kolegi moji dragi. Eden po eden. Hribolazce se gredo. Uboge tiste z visokimi petami. Je mogoče, da jih Edo nalašč ni posvaril? Če že vodič ni muksnil nobene. Damice naj se znajdejo, kot vejo in znajo, Edo in vodič sta skregana, njihova stiska ju očitno ne gane, medtem ko se same hihitajo kakor koze (s svojo štoravostjo se nikakor ne marajo osmešiti pred kolegi). Bolj ko jih prezirajo, bolj se trudijo za brezhibnost pred njimi, tudi to mi je bilo že dano ugotoviti. Zdaj naj bi bile videti, kot da se na smrt zabavajo. Midva lahko vsaj v miru paseva tečnobo. Vsaj tega se mi ni treba bati, da bi me pozabili tukaj, da bi avtobus odpeljal kar brez mene. Da bi izgubili majhnega grdega fantka (to sem zdaj spet jaz) in bi bil fantek, čisto nič kaj prida fantek, tako kaznovan, ker dela, kar mu je prepovedal katehet pri spovedi. In ne bi nikoli več videl mamice, samo zato, ker je tak. Edo je tukaj, Edo me bo rešil, saj tako nikamor ne moremo brez njega.

Edo se je iskreno veselil, da nam bo vsem skupaj prav pošteno slabo, pa mu še te usluge ni hotel nihče napraviti. Eni kozlajo že pri tretjem malo hujšem ovinku, in to ceni. Edo jih sovraži, da sami ne vedo kako. Zares, sovraži jih, sovraži vse po spisku, tudi to mi je včeraj zaupal. Da še zdaleč ni tisti pridni Edi, mamin sinko, kot so vedno vsi mislil, da je. Daleč od tega. Pač pa se mu bo enkrat še strgalo in takrat bo, kot obljublja, zares hudo. Bo ves svet še videl, česa je sposoben Edo, ki ga imajo vsi bedaki za enega pridnega medota. Ne da bi opazili, kako mu gre to na živce. Bo svet že odkril njegov pravi obraz. Še zakon mu je šel v maloro – zaradi vse te fure, pa nobene pietete, nikom ništa zaradi tega, če lahko razumem.

Seveda lahko razumem, nisem tako butast, kot izgledam. Čeprav bi ga moral že zdavnaj utišati – če bi imel kaj jajc – ne pa da ven in ven poslušam, kako niti seksa ne pogreša tako zelo, kot pogreša spoštovanje. Vsaj žena da bi ga razumela in bi se ga razveselila, kadar se vrne s fure. In v službi da bi lahko računal vsaj na neko minimalno korektnost. Ne pa tole životarjenje, z danes na jutri, ko te lahko še pobere, ne da bi bilo sploh komu kaj mar. Žena da se že čisto po svoje nosi in ni za mislit, kaj vse si lahko privošči, medtem ko njega ni. Da ne govorimo o sinu, ta ga že pri petih letih ne šljivi več. S tem da Edo ni kar tako, mirne duše se lahko reče, da je med boljšimi šoferji, že če znanja angleščine in italijanščine sploh ne omenjamo. Obnašati se zna, firmi je lahko samo v čast, da ga pošilja okoli, od Neaplja do Torina zna vse na pamet, že kot ene sorte diplomat, Edo dobro pozna svojo vrednost. Ampak vse to enega mulca (čeprav nosi njegov priimek) seveda ne zanima. Nazadnje mora še na poslu potem prenašati nadvse primitivne finte. Pa bo prišlo njegovih pet minut, brez skrbi. Bo popizdil enkrat, kot je treba, in potem bo svet samo še ostrmel nad njim.

Tale Carrara mu je prav očitno sedla na dušo, to mu je že kakor ena srčna rana. 120, vsega skupaj 240 kilometrov nikakor ni pozabljenih, še zdaleč ne. Takole bi bil zmožen še ves dan ponavljati, da iz Viareggia in Pise bi šel tja kadarkoli, pa še rad, ampak iz Firenc … če že ne stoka, da tega pač ne morem razumeti, jaz, ki imam Magdo za ženo in naj bi bil zaradi tega popoln srečnik, ker Magda da je popolna ženska (kako da ne bi bila, ko je v žlahti z njim). Ne pa on, izkoreninjenec, ki nima več nikogar, samo vse te tupe turistične face še gleda. Eno malo morje ljudi, a nikomur mar za nikogar, takole čuti, da je vsak dan bolj sam. Kaj naj mu rečem? Od tu se vidi tudi dvigala in žerjave in vse to, zdaj se je oglasil še nekakšen hrup, da tudi ne vem, od kod. Nekje visoko gor so ves čas letala, ko smo bili še zunaj, sem enemu sledil po nebu, dokler se je dalo. Vse nekaj miga, vse je ves čas v gibanju, ampak zelo zelo na daleč. Tako kot kolegi, ki se zdaj pasejo po kamniti puščavi. In še toliko nočejo biti dobri, da bi jim bilo Edotu na ljubo vsaj malo slabo. Povsem nepričakovano je zavladala nekakšna živahna radovednost, pisane pike tam v daljavi so videti vse bolj vesele. Brez vsakega spoštovanja do Edotove bolečine.

Bi ga vprašal, če je njegova žena zdaj tista tamala črna, ki se ga je tako tiščala takrat (pred desetimi ali koliko leti). Saj sekunde ni zdržala brez njega, človek bi rekel, da sta zraščena. Najprej sentiši, potem pa nekaj takega. Luškan srečen mlad par sta bila, in tako ga zdaj seveda ne morem spraševati, če se je prav z njo potem oženil ali s katero drugo. Ko niti tega ne vem, kako ji je bilo ime.

15

Edo, ki hrepeni po spoštovanju, vozi zdaj nazaj v Firence. Najhujše ovinke je že zvozil, pa še seksa ne pogreša, vsaka čast. Je uganil, da me je že dovolj izmučil?

Naj še jaz pridem s svojo štorijo na dan? Z ganljivko svojo pretresljivo? S tem, na primer, da sem svoje čase še mislil – če sem sploh kaj mislil – da ženska, ki se ločuje, vse dni sklanja glavo, gleda v tla in govori potiho s strtim glasom – in če že, vsa tresoča se, izreče sploh kaj razumljivega, potem je to nemočna tožba, glas vpijočega v puščavi. Pač pa toliko raje razkazuje svoje trpeče obličje kot živ očitek. Seveda je lahko tudi čisto drugače, lahko je te sorte, da popizdi, tudi tepe da te, lahko tuli, da vsi sosedje slišijo, kakšna svinja si, čisto navaden prasec. Ne pa tako kot Magda. Bolj ko sva se ločevala, bolj me je opevala, me objemala prek ramen in mi govorila, da sem zares dober prijatelj in najbolj razumevajoče bitje na svetu. Jebemti da bi bil pa že rajši svinja kot pa en takle njen cigu migu. Da so se še moji predniki, kjerkoli so že pokopani, obračali po grobovih. Hišnega ljubljenčka je delala iz mene, še tega ji človek ne more šteti v dobro, da si je sama izmislila vso tole preserancijo, o ne, to je morala videti v kakšnem bedastem filmu, ameriškem po vsej verjetnosti, ali v nadaljevanki, tam se vsi objemajo in si non stop nekaj odpuščajo in se razumejo, kar naprej vse razumejo, vsak drek. No, po moje je pa le tako, da moder človek točno ve, kdaj je treba koga na gobec, samo to je tisto, da jaz nisem moder, očitno še zdaleč ne.

Kakor koli, dve, tri minute se že vozimo spet po ravnem, kot se spodobi, vse si je očitno oddahnilo. Oddahnil si je tudi Edo, pa njegova lojalna šoferska ušesa tega ne bodo izdala. Ne samo da mu je odleglo, zdaj je tudi maščevan.Vodiču je zadeva krepko zrasla čez glavo, ko je nekdo predlagal še ogled izplena v živo in je bilo treba višje gor. Tja, kjer gre zares. Ne bi zdaj o tem, da vodič očitno še ni bil prav nikoli tam – saj ga je že pogled na vse slabšo cesto čisto prepričljivo iztiril. In o Edotu, ki je, čeprav mrtvaško prešvican, vendarle mrtvo hladno speljeval in zavijal. Naj se sama jebeta v glavo, brez mene. Samo poslovilna žurka me še čaka danes, potem pa bo zares mogoče reči, da sem se živ izvlekel iz vsega tega. Marjano na sedežu pred mano že vidno razganja in Tino prav tako. Tudi to se čisto na pamet že ponavlja. Ves avtobus drhti od nekakšnih butastih skrivnosti.

Zakaj ne more bit vse enostavno? In pošteno, tako kot tisto zapuščeno kamnoseško naselje tam ob cesti? Da bi tako živel, čisto preprosto, z eno blago in pametno žensko, čez dan bi natepaval kamenje, zvečer bi jo ljubil, življenje bi bilo težko, ampak tudi lepo in plemenito. Ko bi se žuralo, bi se pa zares žuralo, v stilu kakšne knapovske veselice. Če ne bi bil sploh kar en prostak, ki bi preganjal tukajšnje donde. Take boke bi imele, ki so kot ustvarjeni za težake.

16

Magda bi se namrdnila. Zakaj kamnosek, zakaj ne kipar? Zakaj kipar, zakaj ne Michelangelo? Zakaj Michelangelo, zakaj ne boljši od njega? In tako naprej, hitreje, više, močneje, da še pes crkne. Tako po Magdino. Je imela pač smolo, na to pač ne slišim in na to ne padam, nikoli nisem in nikoli ne bom. Samo živce si je pokvarila, ko mi je vse skupaj dopovedovala. Kar dopovej vse to meni, ki sem rojen na Jesenicah in se najraje na svetu raznežim nad kakšno podrtijo, če je še zarjavela povrh, pa sploh. Bajtice, tiste kamnoseške namreč, so mi blazno všeč. Vse na svetu mi je bolj všeč kot tisto životarjenje ob njenih ambicijah. Zdaj šele vidim, da mi je bilo ob njej za popizdit.

Magda naj kar misli na višje cilje, jaz bom pa raje na nage babe.

Magda lahko reče, kar hoče, ampak zdajle so klicali njeni tastari. Magda naj se kar napihuje. Še sama ne ve, kako se je zajebala.

Stara dva nimata pojma, da se midva kaj ločujeva, to je to. Oglasila sta se pač in zdaj sta zelo začudena, da potujem kar brez nje. Da se ne javlja, to sta mi povedala. Da je že tri dni ni dobiti. Da bi moral vsaj jaz kaj vedeti. Navsezadnje je pa moja žena, tudi to sem slišal.

Da jima ni povedala?

Je to sploh mogoče?

Magda nima nikogar?

Samo tistega svojega sluzota ima.

Tukaj nekaj smrdi.

Tu bo nekdo najebal, ampak to za spremembo ne bom jaz.

Samo od sluzota še rabim eno samo napačno besedo.

Ali od nje.

Pa mi bo padla naravnost na krožnik.

Uboga reva, bolje zanjo, da bi padla satanu na raženj.

Joj, ko bom začel delati red na tem svetu!

Joj, ko bo samo še padalo. Magdizmi, macdonaldizacija, McCarthyjev lov na čarovnice, vse to si je nekam jako podobno, vse to bo šlo, s tem bo za vedno konec, samo da popizdim že enkrat.

Joj, ko bom res tak, da se me bo za bat.

Joj, ko se meni enkrat utrga.

17

In zdaj lahko v miru sanjarim, da postanem enkrat še svetovni prasec, klasična moška svinja, in tako naprej. Pravični maščevalec. Čudeži padajo z neba. Že to, da se najlepši del popoldneva lahko valjam po postelji, namesto da bi me vlačili od krasote do krasote in me pedagogizirali do onemoglosti.

Niti Borisa mi ni treba prenašati, če že sanjarim, kako postanem zajebanec prve klase, kako prinašam ogenj in meč na ta svet, da kurbam enkrat že pokažem, kje je njihovo mesto in kaj je red na tem svetu. Borisa ni, in Edota tudi ne. Pa ne, da tadva po nekem čudežu kar vesta, kdaj je treba izginiti? En čuden mir, kar naenkrat, ampak super. Nikogar videti, kakšno odkritje. Kot da nisem že dva meseca kar naprej sam.

Nihče ni opazil, da smo pravzaprav prezgodaj, dosti prezgodaj prišli, da nismo zato tukaj, da bi se valjali po sobah. Da nismo potovali tako daleč, da bi vrgli proč pol dneva. Tako kot tudi nihče ni opazil, da smo bili nategnjeni kar za 240 kilometrov. Nikjer nikogar, vse sobe so trdno zaprte, le vodo je slišati od vsepovsod, za vsakimi vrati se kdo tušira. Jaz sam še s prstom ne mignem, medtem ko ne mislim in tudi nočem misliti prav na nič, in še najmanj na ženske, ki se zdaj lišpajo s tisto prekleto magdistično pedanco. Zvečer se bodo, tudi to že vem, prikazale v cunjah, o kakršnih se takim, kot sem jaz, niti sanja ne. Ta trenutek pa so, tudi to si lahko mislim, še pri umivanju in friziranju. Šamponi in deodoranti in vse, kar je uporabljala tudi Magda. Meglice iz kopalnice. Stekleničke, iz katerih vsakokrat na hitro zadiši. Ene sfalirane Kleopatre so vse skupaj. Tu smo daleč od morja, nesojene morske nimfe morajo biti zadovoljne kar s tušem. Nobenega peska nikjer in nobene polne lune, pač pa ploščice in grde hotelske brisače. Saj potem niti ne rabijo več nikogar, da bi jim še dodatno dal vedeti, kam spadajo. Jih zamoril, kot je treba, in napravil red med njimi.

Marjana bi vedela povedati čuda, če bi jo le kdo še hotel poslušati. Kakšni prasci da so bili v naši firmi vsi deset let nazaj. Sami pohotneži. O nekakšnih šlatanjih v dvigalu in v čajni kuhinji na primer, o tem bi se dalo še govoriti. O kakšni klofuti, ki je, takole mimogrede, tudi priletela. Ne pa zdaj, ko se nikomur prav nič več ne da. Se je enostavno nehalo dogajati, ne da bi sploh kdo vedel kdaj. Kot da sem sam kaj boljši. Ko sem se vsa ta leta tiščal Magde in še dodatno sanjaril, kakšna perla da je. Marjano sem poslušal še vso pot nazaj, ta ti pa tudi sedi na spominčkih kot na kakšnem zakladu, ene same traparije ne sme pozabiti, ker če jo pozabi, bo pozabljena za vedno. Bo kar izginila. In potem bo tudi njene duše pol manj. Tako bi se potem lahko v neskončnost prepolavljala, izginevala, umirala, kot kakšen radioaktiven element. Samo to je tisto, da nima nikogar, ki bi se spominjal skupaj z njo. Edinole Tino, ki se dela, da jo posluša, v resnici pa premišlja, kakšno minico bo navlekla zvečer. Saj se poznamo vsi skupaj kot fovš denar.

Od tega žura kot da si vsi kar nekaj obetajo, nekateri se sploh obnašajo ob takih priložnostih, kot da jim je tole zadnja šansa v življenju (saj mogoče jim je res). Pa še Edo jih sovraži, o ti smola.

18

Edota sem vprašal, kaj je mislil s tisto svojo pripombo o ljubici. Pa se ni ničesar več spominjal, kar skomignil je, vseeno mu je bilo. Edo, zvezda večera, okrog njega so že ves čas same ženske, večerja je na tem, da se sprevrže v žur, Edo je zdaj, kot da so ga Marsovci zamenjali. Sem sicer rekel, da me živega ne dobijo na nobeno takole pasjo procesijo, a se pri najboljši volji nikakor ne spravim iz jedilnice. Žurka, in to poslovilna, sem že rekel. Edo, ki je čisto pozabil, da je tragična osebnost, da je pozabljen in zavržen, pa blesti v ženski družbi. S tem, da niti piti menda ne sme.

Tako kot sem rekel. T je zares navlekla nase minico, kaj bi drugega, M se lahko kar razpoči ob nelojalni konkurenci. Njene modrosti in njene izkušnje, vse to je zdaj nepomembno, važne so samo še Tinine tace v črnih najlonkah. Tako bo zdaj igrala fatalko med ostanki makaronov in krožniki, ki so vsi malo oškrabani po robovih. Tipi naj bi jo požirali z očmi, ženske naj bi se pa natihem žrle, tudi to že poznamo. Le da se je tokrat malo uštela, ženske je danes še pogledajo ne, imajo nekaj boljšega na programu. Edota in vodiča pač. Ki sedita skupaj. Ki ju trape obravnavajo kar v kompletu. Ker pojma nimajo, da sta skregana. Kot se jim tudi še sanja ne, da naj bi bil vodič en peder zahojeni. In tako niti ne dojamejo, da jih Edo sovraži, tako kot sovraži tudi še vse ostale cepce, ki jih je moral prevažati vsa ta leta, da mu je še zakon šel v maloro.

Tam sta torej Edo in vodič z vsemi temi madamami, ki so že zdavnaj opazile, kako šarmantna, enkratna in očarljiva sta. Ne da bi ju seveda prej vprašale, če se strinjata. Edo in vodič se torej nepozabno zabavata, druge šanse niti nimata. Tu so torej njuni profesionalni nasmehi in ptičice moje zlate, ki se ga bodo, tudi to si lahko mislim, še do onemoglosti nacedile, si pač domišljajo, da se zabavajo, tu ni pomoči. Vodič se bo vsaj malo še upiral usodi, tistim, ki se še pretvarjajo, da jih zanima, bo predaval o tem, kako žalosten konec je storil Savonarola tam na trgu pred Palazzo Vecchio in koliko slik, samih nesmrtnih umetnin, mu je uspelo skuriti pred tem. Ženskam trapastim se v očeh prižigajo grmade izpred petsto let, medtem ko nekaj PMS natakaric odnaša ostanke večerje. Krožniki izginjajo, sveče se pa prižigajo, da o vinu niti ne govorim. Vse se nekaj rdečkasto svetlika po kozarcih, konec je z Edotovimi sanjarijami, da bo še hudič enkrat vzel vse te babe tukaj.

Ampak tole.

Pazi ti tole.

Telefon, ki sem ga pozabil pozabiti v sobi.

Oglaša se.

To bo Magda.

Magda Marija Magdalena.

Magda, ki mi bo vsa strta priznala, da je pravkar prevarala tistega svojega sluzota. Da ga, tudi to mi mora zdaj priznati, vara že ves teden. Ker to, kar sta imela, ni bilo to! Tako!

Jaz naj bom pa njen najboljši prijatelj, ki mu lahko vse zaupa.

19

Da to ni to!

Da Magda to reče!

Magda pametnjakovička!

Magda, ti krava, še nikoli me nisi tako osrečila!

Nikoli nisem vedel, da se pravo srečo začuti najprej v stopalih. Nekaj kar plava okoli gležnjev, takoj ko odložiš telefon brez pozdrava. To je bilo to. Pleksus solaris pride kasneje na vrsto. In roke in ustnice. Je pa takoj vse prav, kar narediš. Greš v pravo smer, srečaš pravo osebo, in to je bila Lidija in je kar takoj vse razumela. Nič drugega ni bilo več važno, takoj ji je bilo jasno, da je pred njo prasec, ki mu mora dati, pa takoj. Sem jo kar zgrabil, kar hitro, in to tako, kot je treba, in nič drugega ni bilo več važno, sem že rekel. Vece za njenim hrbtom, kamor hodi kar naprej, ker ima slabe živce, pa njen mož doma, pa oba sinova, ves tisti dolgčas, vse sem ji odpihnil. Samo še tip, ki jo bo nategnil, je bil važen, in to sem bil jaz, in ji je bilo jasno, da jo čaka kurac. Ko sem jo vlekel po vseh tistih hodnikih navzgor, v četrto nadstropje. Ostali gostje, ki sva jih srečavala na stopnicah, so se nama pa pomenljivo nasmihali. Sva se butnila v njeno sobo. Kar takoj na posteljo. Malo je drhtela. Malo jo je bilo strah. Ravno toliko, da me je še bolj podkurilo.

Sem šele kasneje ugotovil, da sem bil prvič v življenju aktiven pri seksu. Potem ko je bilo že vse za nama, čeprav sva takoj začela z novo rundo. Ker še nikoli nisem videl ženske, ki bi bila tako blaga in tako sama svoja in tako nežna in tako zaupljiva. Da skrajšam: dobro sva se pofukala. Da imaš pod sabo žensko, ki ne pleza po tebi, ki ne ponavlja trikov, ki jih je pobrala po tistih svojih revijah, ki se ne dela najpametnejše še v postelji. Kot nor sem porival vanjo, in potem postal spet nežen, in potem spet utrgan, in ko mi je končno prišlo, sem videl, da prihaja tudi njej.

Magda, zdaj bodi pa srečna, ker prijateljeva sreča je tudi tvoja sreča, kajne? Magda, Magda, da bi videla zdaj, kaj počenja tvoj prijatelj. (Kaj šele da bi bil sovražnik!)

Kar Lidijo poslušaj! Veš, kaj je rekla pravkar? Da njen mož še nikoli ni imel toliko sperme!

20

Edo se drži. Edo je pošten, Edo je občutljiv. Včeraj je vse to bolje skrival, seveda. Od šminke je bil po obeh licih, na kolenih so mu sedele punce, krohotal se je kot kakšen star kurbir. Danes se drži kot prmejduš, potem ko se je očitno tudi že umil medtem. Lidija je prekleto pazila, da mu ni prišla v domet, ko je zlagala svoj kufer v prtljažnik od avtobusa.

Lidija seveda ne more vedeti, kdo je meni Edo, pa se mu vseeno izogiba kar se le da. Jo je tako pogledal, kot da jo misli na mestu upepeliti. Ji je prec dal vedeti, da ve vse in da je šla predaleč. Saj je bilo takoj jasno vsem, zjutraj sva zaspala in tako so vsi, že lepo pošlihtani po avtobusu, lahko opazili, da manjkata dva, tip in ženska, midva. In naju kar dosti kasneje tudi zagledali na vratih hotela, oba s kufri v rokah in zaslepljena od šusa prvega jutranjega sonca v glavo. Kako ji je bilo pri duši? Ni bilo časa misliti.

Ni bilo časa, res ne, da bi se oziral še nanjo. Že odkar sva se s krepko zamudo zbrihtala skupaj v postelji. Da sva kar zaspala skupaj? Kako se je sploh lahko zgodilo kaj takega? Kje je bila ponoči njena cimra? Je mogoče …? Je mogoče vsem povedala? Če že niso vsi kar sami ugotovili? Lidiji je verjetno šibal kak podoben film, lahko sem le še poslušal njene prestrašene krike, ko je lovila stvari po sobi in jih basala v kovček. Sem rekel, da ni bilo časa, že drugič to omenjam, pa sem vseeno kar nekako vedel, ne da bi posebej mislil na to, jasno mi je bilo, da je v Ljubljani ne bom mogel več prenašati, da bom še znorel, če jo bom moral kar naprej poslušati in se pretvarjati, kako zelo me zanimata njena sinova. Da se je bom moral znebiti, to je bilo vse, česar sem se zavedal, ko sem jo zapustil sredi razkopane sobe in se odpravil po svoj pravzaprav nikoli razpakirani kovček. Neusmiljen bo treba biti, to mi je šlo po glavi, medtem ko sem se ves otovorjen vračal ponjo in po njeno prtljago. Da ne bo zdaj ona zatežila možu, da odnos, ki ga imata, že dolgo ne funkcionira več, in da je šele zdaj, ko se je začela posvečati samouresničevanju, našla pravega partnerja. Partnerja! V resnici pa svojega lectovega fanta, s slamo našopanega mene, tako sem si vsaj mislil, medtem ko sem manevriral, da bi se na hodniku lahko obrnil z obema kovčkoma hkrati. Takrat seveda še nisem mogel vedeti, da se ji bom sicer brez težav izogibal še naslednjih nekaj mesecev, da bom pa vseeno prav čudno prizadet, ko bom ugotovil, da se tudi ona izogiba meni. In tako sva šla seveda brez posebnega navdušenja po stopnicah navzdol.

Zunaj naju je čakal Edotov pogled na smrt razočaranega pravičnika. Čakal naju je špalir privoščljivosti in hudobije. Za začetek je zadoščal že vodič, ki se nama je pridružil že na recepciji – v hotel se je vrnil, da naju, živa ali mrtva, spravi čim prej na avtobus. Njegov potuhnjeni nasmehec, ki mu je nekako vendarle ušel izpod trdno zakačene profesionalnosti. Da niti nobene ne rečem o pogledih in namigih tam med sedeži, potem ko je Edo ves besen vendarle nekako odprl vrata. Je mogoče – z eno samo potezo – dati vsem vedeti, da je konec zajebancije, ampak zares? Ker nisem samo jaz mrtvaško zašvical ob pogledu nanj, se mi zdi, da so kar vsi.

Tako da zdaj še vodič razume, da bo treba Edota enkrat za spremembo resno vzet. Kaj takega se seveda še ni zgodilo. Samo v hrbet ju pogledam, pa je že jasno, da Edo prvič v življenju misli zares, da je vodič to takoj pokapiral in da ga je strah. Vodič se drži kot pred strelskim vodom. Domov nas vozi norec, razpizdeni manijak, o tem ni dvoma. Danes moramo še v Bologno, čas je vendar denar, ni da bi se ga stran metalo, ne moremo si privoščiti, da bi še enkrat zanemarili kar vse popoldne. Za naš pošteni denar nam pripada še vodstvo po mestnem središču in srednje dobro kosilo. V primeru, da preživimo, vsi skupaj smo očitno v rokah nepredvidljive osebe.

Samo jaz vem, da je Edo kavalir. Edo je časten človek, Edo ve vse, ampak ničesar ne bo povedal Magdi. Edo ve, kaj je samoobvladovanje. Edo bo vzel nase vse breme skrivnosti, mene pa ne bo več niti pogledal. Je že pričel s trpkim in resnim molkom preizkušenega ljubečega srca. In tako se mi bo na daleč izognil vsakokrat, ko bomo ustavili za kavo. Kar stran se bo obrnil, ko bom pricapljal mimo njega s sendvičem v roki. Ob blagajni bo potem svojo kavo popil do konca in se mi še ves dan izogibal. Tak bo torej konec najinega poznanstva. Nikoli več ga ne bom videl.

Drugi še kar nekaj cvikajo, napetost v zraku se še ni čisto prepričljivo razkadila. Le jaz lahko vem, da se bo še vse korektno izteklo, da bo vse, kot je bilo zmenjeno. Da je Edo porok za doslednost in profesionalnost. Tam nekje v daljavi nas čaka Bologna, ki je bila obljubljena, čakajo nas vsi tisti njeni stolpi, zblojeni, kot bi nekega dne kar tako prikorakali iz San Gimigniana in se, hribovci, kakršni so, izgubili v velemestu. Cerkev, grad, vodnjak, na koncu še hoja pod nekakšnimi arkadami, vse to je bilo všteto v ceno. Ne da bi se kdo še obremenjeval z Edotovo mrko senco tam nekje v mrtvem kotu. In Ljubljano, ki preži še dlje proti severovzhodu, tam na koncu avtoceste.

Ljubljana. Strašno tiha bo na zadnji dan praznikov. Sonce in zelenje in kratki rokavi in odsevi v Ljubljanici in odprti lokali, to ne rečem, ampak tudi težka mora nad mestom, še drevesa kot da so trpeče pogreznjena sama vase.

21

Avtoceste kot da se sproti delajo. Kot da ne bomo nikoli prišli domov. Marjana spi z odprtimi usti, Tina si je nekajkrat še prizadevala priti čeznjo, zdaj pa ji je jasno, da bo ostala kar zabarikadirana. Vsi, ki gredo mimo, se seveda muzajo.

Edo vozi in ustavlja. Edini, ki se ne nasmehne, kadar ju pogleda, pa ju je vredno videti. Marjana bo vsak čas začela še smrčat, samo tega se še manjka. Ko smo že pri Marjani, še kar nekaj časa bo minilo, preden bom izvedel, da se je zlagala. Da si je tole o Lidijinem nočnem nudiranju kar izmislila. Ko bom pijan in bom na novoletni zabavi Lidijo objel in ji zašepetal, da jo pogrešam, da sem napravil napako, ko sem jo pustil oditi, da šele zdaj vem, koliko mi zares pomeni. Tako zmešan, kot bom takrat, ji bom natresel vse po vrsti, izvedela bo, kako sem v Italiji postal ves nor nanjo, in ker bom pošten in odkrit, ji bom tudi priznal, da je bilo to samo zato, ker sem si zamislil njene joške in njeno rit in njeno pičko tam pod vodo, še to bom povedal, da sem najprej zares imel vse skupaj za eno poceni pohoto, tako pač, ki pride in ki mine, zdaj pa ne morem več pogrešati njene miline. Bolj ko bom iskren, bolj čudno me bo gledala, dokler ne bo kar izginila (še vedno ne da bi pisnila). Norci, ki zdaj dremajo, prigrizujejo, zehajo in se praskajo, bodo takrat plesali naprej, komaj da bom čez njihove glave videl v ozadju dve zakregani ženski, Lidijo in Marjano. Saj niti takrat seveda še ne bo mogoče vedeti, da bo Marjana že čez nekaj mesecev pokojna.

Prah si in v prah se povrneš, vsi, ki smo zdaj na avtobusu in potem na novoletnem plesu, bomo sredi tistega marca tudi na pogrebu, tako se bomo zvrstili ob grobu in kasneje na pogrebščini, kot si sledimo danes od sekreta do šanka s kavo. Prej bomo seveda še v cerkvi skupaj, da bi med mašo potem gledali drug drugega kot nekaj nedoumljivega. Sami krščeni, birmani in blagoslovljeni ljudje, Kyrie eleison, po Marjanini zaslugi pa spet enkrat na blagoslovljenem kraju, in to pri maši, sredi dragocenega dopoldneva, namesto v pisarni in na sestanku, kako čudno. Kyrie eleison, vonj po svečah in rožah, sama ljuba minljivost. Na tak sončen dan.

Marec, goljufivi marec. Pa še slabši april. Zdaj seveda še ne morem vedeti, da se bo Magda prav aprila (in to ne prvega) vrnila k meni. Ne glede na sluzota, ne glede na ločitev, ne glede na vse. Se bo lepega dne kar narisala pred vhodnimi vrati. Če bi ji rekel, naj se pobere, bi me mogoče še ubogala, ampak jaz bom kar tiho, to je tisto. Kar molčal bom. Tako kot bom molčal tudi še potem, ko se bo spet udomačila in končno zadihala in me ponovno futrala s fintami iz Cosmopolitana. Bo sploh opazila, da samo molčim? Tako kot bom brez besed poslušal tudi tastove hvalnice. Ko bosta s taščo prišla v izvidnico in me bo zaupljivo potegnil vstran, ves zadovoljen. Takole srečen bo še priznal, da je Magda razvajen, sebičen, muhast, včasih tudi hudoben otrok. Jaz pa da sem s svojim mirom in svojo prisebnostjo pravi balzam zanjo. Za vraga, človek je bil prepričan, vse življenje se je bal, da bo Magda še slabo končala, vsa krhka in labilna, kot je, vsa nekam otročja ob vsej nerealni ambicioznosti. Stari poštenjak, ki je vse življenje garal za familijo, bo lahko brez skrbi zakoračil v svojo več kot zasluženo penzijo. Magdica, njegova najmlajša, najljubša, najobčutljivejša punčka je preskrbljena! Ob vitezu, kakršen naj bi jaz bil. Seveda bi bilo lahko vse drugače, lahko bi si, revica, dobila pravcatega prasca, saj ne manjka tudi takih. Tako pa jo bom čuval do konca svojih dni kot zaklad, kar v svojem najglobjem bistvu tudi je. Tast in tašča se bosta še sramovala, da me pravzaprav nikoli nista prav zares marala, jaz bom pa še tako plemenit, da niti ne bom zahteval, naj gresta na kolena pred mano. Ženska se mi je skurbala, jaz bom moral pa glumiti nekakšnega dobrega duha. Nihče me ne bo ničesar vprašal. Kar za eno čudo me bodo razglašali, za pravega, resničnega prijatelja, vsi po vrsti, za znoret. Razen Lidije, seveda. Ona bo tiho, tako kot tudi jaz. Brez besed in brez enega samega odvečnega šuma bo hodila spet od mize do fotokopirca in od čajne kuhinje do sekreta. Kot bi korakala po nekem nevidnem zaporu. Brez tožbe in brez vzdiha. Tudi potem ko bodo govorice in čenče o naju že davna preteklost. Še pogledala me več ne bo. Zato pa vsi ostali. Magdina familija na primer, samo brez Edota. Bodo pa imeli prijatelja, tako lepega, kot da bi ga s samo slamo natlačili. Cajt se bo utrujeno vlekel smrtni uri naproti, ampak ljudje bodo kar naprej vsi prijazni, samo še prijazni, tako vsi sladki, da zares ne bo mogoče nikogar na gobec.

Edo vozi in ustavlja, sem že rekel. Nikomur se ne zdi nič čudnega, da ustavlja že čisto na vsakem postajališču. Pač pa se vsi zapodijo po tistih trapastih trgovinicah. V galerijah in muzejih se držijo, kot bi jih kdo vlekel skozi mučilnico, takole po štacunah pa kar zaživijo. Razen Edota seveda. Njegov nepremični pogled plava visoko nad vso to branjarijo, nad premlevanjem blagajne, nad prerivanjem in gobcanjem, nad nenehnim ropotanjem skodelic in kozarcev. Edo, mojster Buda, pije svojo (dvainšestdeseto) kavo kot utelešena točka popolne koncentracije. S svojo zoženo zenico prebada ves ta pisani ništrc. Vse zablode, vsa bedna slepila, ves blef, vse to kot nič kapitulira pred njim. Takole bom šel še milijonkrat na takšne in drugačne fure. Edota pa ne bom več srečal. Provansa, Andaluzija, Ligurija, Dunaj, če že mora biti. Avtobusi, vlaki, letala, trajekti, vse živo. Le njega nikjer. In nikjer nikogar, ki bi sploh kdaj slišal zanj. Ves svet minus Edo.

Ampak zdaj je tukaj še Marjana, očitno se je le zbudila in nekako našla ven iz avtobusa. Je že celo nekoliko zbrihtana, vsaj toliko, da mi namigne, kako ima še vedno pesek vsepovsod. Jaz pa ji rečem samo, da se potem verjetno premalo umiva.

Toliko. Samo na telefon da še odgovorim. Se že dere, majku mu mobitelovu. Samo da ga najdem v torbi, samo trenutek. Magda je. Da se mi mora zahvaliti, to mi reče. Ker da sem zares dober prijatelj. Je vedela, da bom vse razumel.

Oktober je

1

Nobene gostilne ni bilo odprte, da bi lahko imeli pogrebščino, pa je nekdo očitno sklenil, da se gre kar nazaj v hišo. V Mirandin grob se je neusmiljeno ulilo. Deževne kaplje so se pomešale z lopatami zemlje, zrak se je nabil z razmočenimi vonjavami. Vse skupaj smo prepustili domačinom pogrebnikom in vremenu in se obrnili proti vasi. Nekaj drugih je medtem vse pripravilo, še sanja se mi ne, kdaj pravzaprav, in tako nas je pričakala prava mizica, pogrni se. Žalujoči ostali so se vsak po svojih zmožnostih naduševali nad hišo, njeno lego, njeno nostalgičnostjo, njenim razgledom, njeno pristnostjo. Nekoga sem slišala, da bi dež morali prestaviti na kakšen drug dan. Neokusno duhovičenje pravzaprav, in ironijo naj bi vsi opazili, saj je moral vsakdo pomisliti, da bi bilo treba prestaviti pogreb. Če bi bila rajnka seveda tako prijazna, da bi malo prestavila svojo smrt. Pokopavanje je trajalo dosti dlje, kot bi si kdorkoli sploh lahko mislil. Pokopavanje pač zahteva svoje. Letni čas pa tudi, med drugim je sforsiral, da se zgodaj stemni, in tudi tega se ni dalo kar tako prestaviti.

Lahko sem si kar mislila, kako je v takem priti iz Ljubljane, že vnaprej si je mogoče predstavljati vse živo, človeka malo daje slaba vest, ker se cela leta ni prikazal tukaj, tako da je draga sorodnica, blaga pokojnica, enostavno nehala čakati in je kar umrla. In zdaj je vrla ženska za pokopat, kakšna groza, kakšna škoda, prav ta teden smo hoteli priti, kdo bi si mislil, ojoj. Da preostane le še pogreb na tem čudnem pokopališču, na koncu sveta tako rekoč, na takle mračen dan. Vsenaokrog je mrzlo in deževno, nebo se hudobno drži in župnik zavlačuje, in je tudi kar na lepem noč.

Naj bo dosti o tem. Ti bi spet lahko rekel, da ne maram ljudi. Sicer te ne bom nikoli več videla, ampak vseeno. Bom poskusila udariti na drugo vižo. Hvalevredni človeki torej, sredi tedna vzamejo dopust v službi in se pripeljejo po cesti, ki je kot ruska ruleta, mrtvim na čast. Vedri in delovni davkoplačevalci in prebivalci telefonskih imenikov in potencialni dediči. Pogrebci, kakršne si lahko samo želiš. Druščina pač, ki se samo ob takih priložnostih še vidi, in na kakšni poroki mogoče. Sicer niso niti opazili, da ne spadam zraven, in to mi je bilo čisto prav, nikakor se mi ne bi dalo zdaj razlagati, da nisem nikakršna sorodnica, pač pa samo podnajemnica, že od aprila. Nobene nisem izustila in me tudi ni nihče ničesar vprašal, na mizi je bil pršut in tudi dosti vsega drugega, toplota in zgužvanost. Zunaj ves čas ni nehalo deževati. Tu v hiši je teran očitno že opravil svoje, prav veselo je postalo. Z župnikom, ki se je medtem tudi še prikazal, in z mrliškim oglednikom zdaj stojim ob strani. Dva dni smo noro garali, da smo vse te veseljake zbobnali skupaj, zdaj pa tu slonimo kot kakšne pozabljene omare. Naj nam bo še žal, ker jih očitno ne zanimamo? Onadva že vesta, da že pol leta delam v hotelu, da sem pri Mirandi najela sobo, ker se mi pač ne da voziti iz Tolmina vsak dan. Drugih še toliko ne brigam, prava sreča, niti najmanj nisem pri volji za vprašanja, kako sem se lahko znašla kar takole v teh hribih, pa mestna punca, kakor sem. To bi bili začudeni, če bi izvedeli, da živijo tukaj tudi čisto navadni ljudje in ne samo vijolične krave Milke, pa kakšen ribič ali raftar takole na svete cajte. Da ne maram ljudi! To sicer sploh ni edina stvar, ki si mi jo očital, a bi mi zdajle moral dati kar prav: nekaj jih je očitno že v rožicah, pa tudi vsi ostali se radostno trepljajo in si govorijo, da bi se res morali več videvati. In to naj bi bili Mirandini sorodniki!

Verjetno si je naravnost oddahnila, ko smo odpeketali s pokopališča, in zdaj je že nekaj ur čisto sama, tako kot bo sama še na vse veke vekov. Mirandina prva noč pod zemljo, bo sploh lahko zaspala? Meni se dan niti začel še ni, me še čaka nočna. Kar ni nobeno življenje, če se vpraša Mirando. Da sem živa zakopana tam v recepciji, tako mi je govorila. Kakorkoli, počasi bo treba začeti hiteti, ponavadi je Lidija vsa pasja, če zamudim pet minut. Potem pa še najmanj pol ure visi pri meni in nikakor ne opazi, da sem slabe volje. Ampak danes naj bi bila tudi žalostna, Miranda, samo ena je, in končno jo je Lidija prav tako poznala. Danes bi mi že odpustila.

Od tu naprej bo, kot da se ni nič zgodilo, pač pa bom spet za nikogar dežurala vse do jutra. Gostje so po hodnikih kot sence, kolikor jih sploh še je, okoli se vlečejo kot slaba vest. Definitivno ni sezone, raftarjev ni več, in tudi ne tistih avstrijskih upokojencev, ki se po cele dneve sprehajajo, po drugi strani je pa še prezgodaj za smučarje. Samo nekaj restavratorjev imamo tukaj, ki so tudi vsak dan bolj skregani, pa še nekakšne zalutale gradbenike, pravo zbirko. Miranda je imela prav, to nikamor ne vodi, življenje bo šlo mimo kot nič. Uboga Miranda. Vsaj pogreb bi si zaslužila boljši, ne pa da je bilo vse skupaj samo kot kakšen dežnikarski mimohod. Župnik, ves premočen, bi nas zares lahko že pustil oditi, tako pa smo se nagledali nagravžnosti, ko je grob zalila voda in se je zemlja z lopat sproti spreminjala v blato. Ubogi ženski bi človek zaželel vsaj dobro trugo, tako, neprepustno, samo še nekaj takega danes in za vse večne čase in nič drugega kot to. Žalujoči ostali so verjetno že pospali, tam v njeni hiši. Sem dobro videla, kako so prinašali pižame iz avtomobilov. Želela bi si, da ne vidim prav.

Edo me ni niti pogledal. Še bolje tako.

2

Kdor pride iz Ljubljane, si seveda misli, da se bo vsak čas odprla zemlja in ga pogoltnila, z vsemi grehi vred. Tukaj naravnost slovimo po potresih in tako si lahko po mili volji domišlja, da čakamo samo še nanj, da se pošteno zrukamo. Drevesa, ki jim še imena ne ve, pa naj zmajujejo nad prizorom. Prikimavajo in odkimavajo obenem. Prav imaš, ljudi zares ne maram, in tu se ne da pomagati, a je tudi res, da se ljudje sami še najmanj sekirajo za to. Če sploh opazijo. Izogibam se jim, oni se izogibajo meni, in tako smo vsi zadovoljni. Nocoj ne bo nikogar več, Lidija je že zdavnaj odšla, pa naj še tako brezupno vselej obvisi tukaj, ko prevzamem za njo – vse ji hodi po glavi razen kuhanja in pospravljanja, še jaz sem ji dobra za družbo, samo da ji ni treba domov. Ta koza kot da ne opazi, da sem vse bolj nataknjena, tudi sicer vsa zlobna in v splošnem negativen pojav: če ji ni že kar vseeno, nekomu je vendar treba povedati, kakšnega glupatorja ima za moža. In to naj bi vsak dan ponovila, da ja ne pozabi še sama.

A ti sploh veš, da sem navsezadnje pristala tukaj? Da me ne bo več nazaj v Ljubljano? Si sploh opazil, da sem kar izginila? Da sem te najprej klicala samo še po enkrat na teden, potem na štirinajst dni, nazadnje pa samo še po enkrat na mesec? Zdaj pa te že pol leta nisem. Kako dolgo se boš še izgovarjal na delo? In kako dolgo bi še trajala vsa ta beda, če bi le nekako ostala s tabo? Tisto moledovanje za vsak randi posebej, in tudi seks bolj tako, kot da mi delaš blazno uslugo. Sranje, sranje. Tako se res lahko še živa usmradim na tej recepciji. Starci so bili seveda veseli, samo da sem se vrnila domov iz tiste nebodijetreba Ljubljane, še službo sem dobila prav blizu, to meji že na čudo. Ker receptorka biti v mestu, to je po njunem začetek konca, prav nič dobrega da ne prinaša. Mama me kliče skoraj vsak večer, ob kakšnih enajstih, enajstih in pol, takrat enkrat. Same tožbe brez konca in kraja. S tem, da najbolj zanimivega niti ne ve. Pojma nima, da sem se leta in leta vlačugala s poročenim tipom, s tabo. Da si me naučil noro fukati. Da sva se dol dajala na vseh mogočih in nemogočih krajih, največ pa v tvojem avtu in včasih celo v kakšnem hotelu. Da potem dolgo nisem hotela opaziti prvih znakov tvoje naveličanosti. In da si še zdaj nočem priznati, da vse to res nikamor ni vodilo. Mama ostaja na svojih trdnih tleh, tam, kjer me je še vedno mogoče kregati, kot da sem kakšna smrklja.

Tudi Magda se mi pogosto oglaša, očitno še kar ni obupala nad mano, čeprav bi lahko že zdavnaj. No, Magda je bila, če te to sploh zanima, že od vsega začetka zgrožena nad tabo, na vsak način mi je hotela dopovedati, da je živa zguba časa obešati se na tako brezsrčno bitje, kot si ti. Magda zna na pamet vse tiste pizdarije za samopomoč, primer naj bi bil po njenem res brezupen. Ko se tip enkrat odloči, da se bo zaprl pred žensko, se ta lahko na glavo postavi, pa ne bo pomagalo. Samo še tečna in neznosna se mu bo zdela, ko se bo v resnici nesebično trudila okoli njega. Ne da bi on sploh dojel, da dobiva neskončno več, kot zasluži. Najboljše od take ženske pada v prazno in tako lahko minejo še leta. Imajo vsi toliko povedati o najboljših letih, Magda pa še posebej.

Sranje, sranje, sranje. Vsak dan te lahko vidi in od tega bi ji morale, tako si mislim, padati lilije iz ust, samo zato ker je morda pravkar govorila s tabo. Je pa le tako, da skrajno težko poslušam njeno vreščanje. Kdaj je postala tako histerična? Nikoli ni bila taka. In zdaj? Saj verjetno sama ne opazi, da ves čas vpije. Tebe to seveda ne briga, še najmanj ob tej uri, ko se končno lahko počiš pred teve, ko si morda pravkar ravnodušno preklopil s filma na fuzbal. Ali obratno. Vsesplošna pozaba ti dobro dene, še posebej potem ko si imel ves dan jebo v službi, večer pa ti je komaj zadosti, da rigneš po kosilu in prebereš večerni spored. Pozaba postaja otipljiv užitek in nekaj podobnega doživlja Lidija, ki gre zdaj ven skozi bife. Tako se rine mimo šanka, da ji ja ne bi ušel kdo od tam sedečih. To, da bi šef popizdil, če bi videl, da koketira z gosti, to raje odmislim in me niti ne zanima. Pač pa skozi vrata, ki jo požrejo, v recepcijo dahne nekaj hrupno zadimljene toplote.

Kot da bi se zares lahko še kaj zgodilo. Nikogar več ne bo ponoči, saj tudi nikoli nikogar ni bilo. Niti Ahasverja, niti device Marije s popadki, niti svetih treh kraljev. Ura, ko se pričenja daniti, se bo še lep čas odmikala, oktober je. Še skozi temo voham oblake in drevesa, tako kot ponavadi, in vonj po zemlji. Mirando smo torej pokopali, mrliški oglednik, ki se je, mimogrede, izkazal za hudo čveko, pa me zdaj očitno že prišteva med znance. Iz neznanega razloga ga to izjemno veseli. Čeprav je tudi res, da ga veseli prav vse, kar se na tem svetu dogaja, in tako ima ves čas vse polno razlogov, da si mane roke. Možakar je že kar neverjetno dobrodušen, obenem pa je tako zelo podoben mrliškemu ogledniku, da je že kar smešno. Še pripombo bi si dovolila, da bi bilo, če bi se vse skupaj dogajalo v filmu, nekaj takega gotovo težek kiks. Razen v komediji, v tem primeru bi moral biti kvečjemu še bolj ogledniški. S še bolj sivimi brki in še bolj črnimi lasmi. Če je sploh pravi oglednik, nekatere ženske sumijo, da je čisto navaden zdravnik.

Ob pol šestih ti bo zazvonila budilka tam v dolini. Brivnik in zobna ščetka te že nestrpno pričakujeta. Z ženo se bosta zapakirala v avto in zabredla v jutranjo cestno norišnico. Tukaj pa so samo gobe, ki rasejo v temi, kostanji, ki padajo z dreves, listje, ki neslišno rumeni. Oktober je, skorajda že november.

3

Nekakšna Marica ali Jožica naj bi prespala v Mirandini postelji in rjuh seveda nisem zamenjala od takrat. To sem izvedela, in pa da je Edo vse podedoval. Ob desetih, ko sem se vrnila iz hotela, so bile po vsej hiši razvlečene deke, mojo posteljo sta si očitno ponoči delili dve gospodični. V štedilniku so še vedno kurili in kava se je delila na veliko. Še dobro, da sem bila veliko preutrujena za Marico (ali Jožico), ki naj bi »že navsezgodaj šla in na srečo čisto nič posumila«. Niti posumila niti zavohala. Briga me za Marico, briga me za Jožico, briga me za vse skupaj, in briga me tudi za Edota, nečaka tetinega, kurc ga vidi. Miranda je še dobra, da ne začne strašiti, jaz bi že, če bi kdo s povštrom in copati prišel na moj pogreb. Zdaj šele vidim, da so žalujoči ostali s seboj privlekli enormne količine posteljnine, nekateri celo nekoliko kamp opreme, hoteli so vendar predragi. Ti so v resnici mislili na vse in ob čem takem bi popizdil vsak poltergajst, ki da kaj nase. Če bi prebujeni žalovalci sploh opazili, da jih pregnja nekakšen duh, tako zahojeno so se preseravali med lastno nagrmadeno prtljago. Blazine, brisače, posoda, najlonke, čevlji, konzerve, revije, polne in prazne škatle s priboljški, takšni in drugačni dežniki, po kotih se je štrenalo vse polno navlake. Nikomur ni bilo lahko, seveda ne. Takole šele zjutraj dojeti, kje so se pravzaprav znašli. Zagovedna dopoldanska svetloba ni prav ničesar polepšala, nasprotno, takoj je bilo jasno, da so se znašli v pasti. Če že nič drugega, bi znalo zadoščati že nizko povešeno nebo. Ali pes, ki tam nekje daleč ves čas ni nehal lajati. Predvsem pa seveda spoznanje, da je vas prazna in tiha vse dopoldne. Kakšen mulc da se pripelje mimo na kolesu in kakšna mamka da priškripa. Še potem ko se ljudje vrnejo iz službe, ni dosti drugače, vsaj ob tem vremenu ne. Cesta v dolino je kot vlak smrti v lunaparku, medtem ko se tu kot v posmeh razrašča nespodobno razbohoten dolgčas. Kriza, ki nezmotljivo izloči s prostorom neskladne elemente. In to so danes prav oni.

Črnina je še od včeraj, za hišo pa se je kar na lepem izkazalo, da je smešno premajhna. Nikjer več pokojnice in župnika, zato pa strahov, kolikor jih hočeš, malih in velikih in sploh vse bolj smešnih. Kaj pa zemlja, ki jih lahko vsak hip pogoltne? In drevesa, ki jim še mar ne bo za to? In potresi, ki so tukaj menda kar naprej? In zemeljski plaz, ki je lahko sploh kadarkoli? In vreme, ki se je odločilo, da mu je še najbolj všeč deževati? In zima, ki prihaja? Na drugi strani pa Miranda, njeni skriti zakladi, ki samo čakajo na pravega najditelja. Že na vrtu bi lahko bilo zakopano karkoli, zakaj ne? Pri starih ženskah brez otrok človek nikoli ne more vedeti. Bajeslovni prihranki v predalu z modrci, v splakovalniku na veceju, pod kupom starih pisem. Ali, z nekaj smole, manj kot nič, razglednice iz leta 1963, v predalu pa spravljene plastične vrečke od sladkorja in položnice za tekoči mesec. Radio, ki že dvajset let ne dela, časopisi, podobice, slike po stenah, stare knjige in šivalni pribor.

Spat bi morala. Kot vsak dan kmalu po tem, ko se vrnem z izmene. Šibka svetloba od zunaj se meša s šibko svetlobo žarnice v kuhinji, tako je zdaj že po cele dneve, vsa ta nemočna razsvetljava me ponavadi hitro nažene v zaspanost. Da bi se vsem izognila, sem se v resnici precej hitro spravila v svojo sobo. Roloje sem potegnila dol in izvlekla tuji spalni srajci iz zgodlane posteljnine. Lastnici sta bili v bližini, zgroženo sta pograbili vsaka svojo in odhiteli v neznano. Enako hitro so se obrnila še tri druga dekleta, in tako sem imela sobo v trenutku prazno. Končno sama! Da sem še posteljnino pozabila zamenjati od samega olajšanja. Navsezadnje od same utrujenosti nisem mogla niti zaspati, proti svoji volji sem ves čas vlekla na ušesa. Med obračanjem po postelji so mi prek glave gazili glasovi iz kuhinje, zaskrbljeni koraki in odpiranje vrat, šumenje se je sproti spreminjalo v sence, človek bi si vendar mislil, da se bodo spokali, kakor hitro se bodo mogli. Do enajste, ko ponavadi zaspim, so se komaj začeli odpravljati, in tako so minevale ure nekje med sanjami in budnostjo, vse do dveh, vse do treh. In tako naprej, daleč v sivo popoldne. Medtem ko si se ti tam daleč, kjer pač že si, že vrnil z malice in dočakal konec svojega šihta, svoje prfuknjene tlake za ta dan. Nekaj avtomobilov sem slišala speljati in vrli sorodniki so se odštevali kot Indijančki. V časovju, ki se je vleklo skozi utrujeno tiktakanje, si imel ravno dovolj časa, da greš po ženo v službo in da se skupaj pripeljeta domov, dovolj časa za filane paprike in za cajtng, če naj bi bilo res, kar praviš. Da te namreč ne zanima čisto nič drugega več.

Miranda v temi in pod zemljo, ti v dolini in pred televizorjem, gobe, ki rasejo v nalivih, macesni, ki se slovesno držijo, listje, da se nanj steka dež. Ko se ob prvem mraku prikažem v kuhinji, sta tam le še Edotova starša, kaplje trkajo ob šipo, v štedilniku prasketa, mama pa preliva grenke solze, mulc se je odločil, da bi še kakšen teden kar tukaj ostal, nesreča ti taka. Fotr si daje opravka s kišto za drva in bi bil seveda tudi raje kje drugje, prekleta bajta, prekleta mularija, prekleta vsa ta preserancija. Bi rekel, če ne bi bil tako prekleto fin. In Edo, trmast kot vedno, tudi preklet. Sicer pa imam dobre novice, če slučajno resno misli s kakšnim tukaj ostajanjem. Lahko mu rečem, naj se kar pripravi. Na sonce in take reči lahko kar pozabi. Če kaj vem, bo še lep čas kar naprej sam dež. Oblaki bodo, kot da se vlečejo še izpod povštrov in iz predalov. Vse bo zaznamovano z vlago, kar bo kdo prijel, in kmalu tudi z mrazom. Pozabi tukaj na centralno, kot jo imajo po blokih v mestu. Nič se ne zgodi do konca popoldneva, samo še bolj se stemni.

4

Magda bi ti morala povedati vse o meni. Kako te lepega dne sploh nisem več poklicala, nalašč. Ti pa bi se moral prestrašiti, da me boš izgubil za vedno. Klinc pa teorija, da se človeka vedno ceni šele takrat, ko ga ni več. Sem lahko resno računala nanjo? K načrtu je spadalo, da me ves paničen iščeš po Ljubljani in da me seveda ne najdeš. Dokler ti ona takole navidez slučajno ne izda, da sem pustila službo tam dol in se preselila sem v te hribe. Pa tako lepo je bilo zamišljeno, kako pridrviš za mano. Prizor, kako se nenadoma pojaviš tu v recepciji, je naravnost veličasten. Kot da bi resno lahko računala, da me prideš moledovat. Ko si me tako ali tako že zdavnaj pustil, samo to je bilo, da si tega nisem hotela priznati. Magda bi rekla, da je več kot jasno, če te nekdo cela dva meseca ne kliče in tudi prav hitro odloži, ko ga kličeš ti, da tu ni kaj, da si samo še ceno zbijam. Bi mi tudi rekla, da pač nimaš jajc mi v obraz povedat, da si se me naveličal, in tako le še čakaš, da kar sama pridem do tega, čeprav povsem očitno nočem ničesar razumeti. Magda, ki tako ali tako goflja prav takrat, ko je nihče nič ne vpraša. Magda bi rekla, kaj je pa to takega. Da se ljudje spoznajo, se zaljubijo, potem pa je enemu ali drugemu prej ali slej zadosti pa se gre narazen. V mejah njene ljubljanščine se ne teka za nikomer, nikogar se nič ne prosi, za vse na svetu se ne priznava napak in tudi odpušča se ne. Tako je bilo aprila in tako je tudi še zdaj, tako bo, kot je videti, še do konca njenih dni. Ničesar se ne obžaluje, je že bolje gojiti pozitivno samopodobo in nakupovati v Intersparu. V njenem svetu ne boš nikoli sedel v avto in se zategnil sem gor, še najmanj pa meni na čast. Da bi ti drevesa ob poti pripovedovala o meni. Najprej smreke ob avtocesti in potem macesni, ko se obrneš navzgor, po vseh tistih ovinkih, ki jih je tudi kakšnih tisoč petsto.

Staršem govorim, da mi je v redu tukaj, da mi nič ne manjka, da sem si vsaj živce odpočila, da bom kar ostala. Kaj pa naj bi jim rekla? Da sem bila s poročenim in da me je to spravilo ob pamet? Če se jima že kar ne zdi, da je en sam razlog za tako, kot sem jaz, da pusti še kar v redu službo, še kar v redu življenje v mestu in se javi nekam gor v hribe, kjer iščejo nekakšno receptorko, da bo za nikogar dežurala vse noči. Magda me je zaman skušala z ugibanji, če nisem šla v resnici po koga novega tako daleč, po katerega od mirnih in poštenih in tako krasnih fantov tukaj. Saj tole, kar se grem, v resnici ni normalno, kot da sama ne vem, pa tudi izgledov ne ponuja. Nobenih razlogov nimam za pričakovanje, da se mi bo do konca življenja sploh še kaj zgodilo. Kot da je bilo v Ljubljani kaj bolje. Ena sama pustinja, od srednje šole naprej. Se sploh še spominjaš? Tistega davnega leta si to še razumel, takrat si še vedel, da v Ljubljani nikoli ne moreš reči tistega, kar bi rad. Tako dolgo, da na koncu tudi že čisto pozabiš, kaj sploh hočeš. Saj potem ko si vse več govoril o ženi in jo vse bolj opeval, potem je bilo že jasno, kam to pelje. Pa tvoji stresi, pa njena imenitnost. Pa tvoje depresije, pa njena neomajnost. Vse to poslušat. Če sem te že poklicala, saj ti mene tako ali tako nisi nikoli več. Na kaj bolj bednega nisem več niti čakala. Kar spokala sem.

Edotovi so se že razkomotili v hiši in v vasi, saj to ni res. Ti bodo ostali, tole je zdaj že več kot kaprica. Hiša je kot nič kapitulirala pred njimi, druge šanse itak nima. Mi je stari zagotovil, da za mojo sobo ne bo problem, naj kar povem, koliko sem plačevala Mirandi, se bomo že kako zmenili. Ima pa že hujše skrbi, ubogi družinski poglavar. Da bi ženo, sina in sinovo punco pripravil k spametovanju in vrnitvi v dolino, nad tem je že obupal, prav očitno. Zato pa je treba rešiti vsaj privid nekakšne družinske časti in se pred domorodci pokazati v duhu razuma. Po vasi je že dal raztrobiti, da so tu na dopustu, da so se naravnost zaljubili v te kraje. Resnica bi namreč, tako je presodil, vzbudila že kar preveč začudenja, predvsem pa seveda posmeha. Pri čemer pa si je nakopal hudo razkokodajsnjeno jezo svoje boljše polovice. Edotova mama se strašno boji, da se ji bo smejala vsa vas, če se bo razvedelo, da se gredo družinske počitnice, in to prav zdaj, ko mraz že moti, snega pa ni še nobenega. Mrliški oglednik, ki se vsak večer oglasi, je s sabo pripeljal tudi Štefa, Lidijinega moža, vsaj pred njima je treba vzdrževati podobo brezhibnosti. Uboga gostiteljica si verjetno misli, da se stara zabušantarja strašno sekirata zanje, tu sta namreč že čisto udomačena. Zdaj pa bi se bilo treba kar nekaj zagovarjati pred njima, gospe je namreč veliko do tega, da v vasi ne bi obveljali kot neki čudaki, ki se gredo mračnjaške užitke. Jih bo že prepričala, da so čisto normalna družina, ki si čisto po naključju ni mogla privoščiti dopusta, ko je bil še čas. Verjetno ne ve, da je Štef kot Lidijin soprog vsega hudega vajen, in res mu je kar nekam pusto, ko ga že od jutra ni nihče pošteno nahrulil. Tako bo torej kar pri njih na toplem počakal, da se vrne njegova ženička. Kot da sem sama kaj boljša, ko se tudi ne ganem iz te tople kuhinje, medtem ko se zunaj začenja nova dolga in predolga noč. Danes smo bili na pokopališču, prvi november in tako naprej, jaz sama sem morala poleg tega še v Tolmin do žlahte. Zdaj pa posedamo tukaj pod lučjo, vsi po malem premraženi in s polnimi glavami mokrote, pa še vedno dovolj firbčni. Tako mežikamo drug v drugega, kot da se nismo že zdavnaj preskenirali.

Ogledniku, ki je pravzaprav zdravnik, bi takole dodala še nove lastnosti, ki so še bolj hipotetične, v glavnem bi mu pristojal vsaj še monokel, žepna ura, smoking, cilinder in prastaro, črno moško kolo. Tega tipa je polno vsepovsod, kot bi ga razganjalo. Česa vsega ne pove. V glavnem se govori o Mirandi. Same lepe o njej. Da je bila izredna ženska. Da bi gotovo imela otroke, če ne bi bil njen dedec več po arestih kot doma. Da je bila Miranda napol Italijanka. Se pa ne ve več po kom.

5

Tisto tam je Edo. Ziher. Na cesti ob desetih zvečer. V temi, med tistimi redkimi kandelabri in pod zvezdami. Vseeno se ga dobro vidi, nekatera okna fino osvetljujejo cesto in v bližini take hiše se lahko razločno zagleda njegovo hojo. Lahko bi si mislila, da me ne more videti – kdor je prišel iz Ljubljane, se opoteka tukaj kakor strmoglavljen, to mi je dobro znano, pa sem se kljub temu potuhnila v najtršo senco. S tem tipom, to ti pa zdaj že lahko povem, sva imela svojo reč v tem poletju, svojo štorijo, tako nekako. Takrat ko je prišel k Mirandi, da bi ji pomagal pobeliti, kakšno reč da bi še prestavil po hiši, uredil dvorišče in tako naprej.

Najprej me sploh ni zanimal. Jaz pa njega še manj. Si ne bi mogla misliti, da se bo nekega večera kar zgodilo. Verjetno še sam ni mislil, da bi se lahko. Miranda me je prosila, naj grem v klet po krompir. Edo je prišel kako minuto za mano. Prav lahko da mi je sledil, kaj pa vem. Pofukala sva se kar tam, med vsemi tistimi vrečami, prvič in zadnjič. In to je vse.

Ti bi lahko rekel, da iščem kurca, če bi sploh izvedel, če bi te sploh zanimalo. Na koncu niti Magdi nisem pisnila o tem, kaj jo briga. Edo, ki se je bal, da ga bom zašpecala teti, pa se je vrnil v Ljubljano. Miranda je kar sama lahko vedela, takole po krompir da me pošlje, mene pa da ni in ni nazaj, in tudi Edo da izpuhti prav takrat. Le da mi tega nikoli ni omenjala, Miranda je enostavno imela občutek, kaj komu reči in česa ne. A me je kljub temu skoraj pobralo od sramu, ko sem lepega dne ugotovila, da se iz kleti v njeno kuhinjo sliši prav vse.

Iz bara se oglaša glasen smeh, ko se točno ob desetih narišem pred Lidijo. Samo drsna vrata naju ločijo od hrupnega šanka, kjer se, kot si misliva, živi na veliko, tam naj bi bil pravi nočni Pariz, pravi City never sleeps v malem. Ker pa na žalost nisva od včeraj, nama je tudi kristalno jasno, da so tam samo uboge pare, izmozgani frisi gradbeniški, ki garajo po cele dneve na svojih objektih in projektih še od zadnjega potresa. Zvečer se nabijejo na toplo, kjer z rumom izganjajo mraz. Kakšen masten vic še pade, ampak to je tudi vse. Včasih me pride kateri od njih pogledat, čeprav mora biti že zdavnaj znano, da sem naravnost dolgočasna. Eva ima pri njih verjetno več uspeha, tako si vsaj domišlja. Pa naj si.

6

Nekakšna gospodična poseda tu pri meni na recepciji in se še kar ne spoka. To je tista, ki je ostala tukaj z Edotovo familijo. Je že zamorila Lidijo s svojimi predavanji o debelosti, zdaj govori pa meni. Kaj naj naredi, ko je tako debela? Saj res, le kaj ji je storiti? Če seveda ne pričakuje le tega, da ji rečem, da ni. Pa ne rečem, pač ne rečem. Po moje bi bila vsa navdušena. Če bi slišala, da lepota sploh ni važna, samo dobro srce da je kaj vredno. Ampak je stvar resna, menda samo na sladkarije lahko še misli, in to da je že lep čas tako. Naravnost iz hiše smrti je prišla, da mi potoži o bolečini svojega srca, o tem namreč, da se še kar naprej redi in da nič ne more proti temu. Samo spala bi po ves dan, se potem nažirala, zraven gledala filme in se za večerjo še enkrat nabutala: po vseh tistih arašidih pred televizijo, saj to je kalorij, da ti ničel zmanjka. Poleg tega je treba arašide zalivati tudi s kokakolo. Ojejhata. In kaj vendar delam jaz, da sem tako suha? Že kar v škodo suha, bi rekla, ampak je še vedno bolje, po njenem, da si živ okostnjak kot pa kakšna prasica zavaljena. Da sem že tako stara, tudi tega ne more verjeti, že čez trideset, saj ne, da jih ne izgledam, tega ne bo rekla, ampak se ji zdi hecno, da se takole zjutraj zbudiš, pa kar veš, da jih imaš trideset (in več), to mora biti zelo smešno. Na lepem trideset in nič več -indvajset, saj bo še umrla od smeha. Sicer pa ona že ve, da tipi ne marajo žensk brez joškov in riti, ženska brez riti je igla brez niti. Ali tudi meni tako govorijo ali le njej, da bi jo potolažili? In kaj bi ti rekel? Kaj je grše? Kaj je lepše?

Na koncu sem imela čast izvedeti, da hodi z Edotom, očitno ga obožuje do brezumja. Jaz naj pa poslušam vse to. Kako krasen da je Edo, kako romantičen. Kako pogumen … bla, bla, bla …, da ostane tukaj, kjer je tako lepo … kokodak … in divje in svobodno … tralala …, da dihaš s polnimi pljuči … čvek, čvek, čvek …, in kako je Edo nasploh frajer, da nikogar ne šmirgla in se kar odloči ostati tukaj, čisto Edotu podobno, in ona bo tukaj, juhuhu … vedno ob njem, ker bi tudi sicer šla z njim do konca sveta. In še dlje, če bi bilo treba. Tako.

Od njenega obiska imam še vedno kurjeke namesto možganov. Same traparije mi gredo po glavi, kot da se mi je zmešalo. Zakaj imajo debeluške tako lepe obraze in sploh tudi tako velike oči, in zakaj sem sama že vse življenje videti kot strašilo. Pač pa je bila Zaročenka lahko vsa zadovoljna (nekaj takega očitno težko skriva). Odlično sem razumela vse njene namige, potrdila njene najbolj skrivne upe. Da je lahko stokrat debelejša od mene, pa bo še vedno seksi. Da je lahko še tisočkrat bolj mozoljasta, pa bo vseeno dobila tipa milijonkrat prej kot jaz. In to Edota. Da se bom jaz usmradila kot stara samica, ona, debeluška, bo pa srečna in ljubljena.

7

Tile večerni obiski so medtem prerasli v pravcati družinski šport, po vsej verjetnosti si mislijo, da tam na recepciji naravnost koprnim po njih. Včeraj je prišla še Tastara in tako sem imela lepo priložnost izvedeti, da je kot mati in pedagoginja izredno zaskrbljena. Ji dam kar prav, jaz bi tudi bila, če bi imela takega bumbarja za sina. Lidija je modro prikimavala, tuje skrbi so zanjo največja poslastica, in kar se mene tiče, je tozadevno ves čas stradala. Zdaj se lahko zasiti z mukami te kokodajse, da ji bodo pri vseh luknjah pogledale ven. Tastari torej še malo ni lahko, njen edinček je navaden trap, zapovrh pa še neprestano dežuje. To jih bo še ubilo, če ne bo prej že spet kakšen potres, poplava ali plaz. Stari je že povedal, da je njegova soproga izredno občuljiva in da ji moramo vsi prizanašati. Kaj takega. Lidija ima vse žmigovce vključene, tale fotr mislim, da ji je všeč. Saj kdo ji pa ni. Ko razlaga, da je bila njegova žena Mirandina polsestra, ga gleda kot eno čudo.

Vsaj to da ima, ubogi stari Edo, zadnje čase tako ni najbolj priporočljivo biti on. Edo starejši, veliki podjetnik. Ki se po ves dan zaganja v telefon in popadljivo zaslišuje svoje zaposlene. Še ob devetih zvečer ne ve, ali bi še kar naprej travmiral in hitel ali pa bi se raje razpljuznil v nekakšno melanholijo. Je že prav nesramno očitno, da so vsi skupaj tu samo še zato, ker tako hoče mulc, da ju fino scat vozi, tastara dva. Cenjeni gospod je tu očitno brez moči, preostane mu le še upanje, da se bo gospodiču že enkrat zljubilo domov. Beda! Zadeva resnično nikomur ni v čast. Staremu je seveda jasno, kaj bi moral storiti, vendar ne stori ničesar, že raje poseda tu pri meni in upa, da bom vendarle izrekla kakšno čarobno besedo, tako, ki bo vso to štalo v momentu spravila v red. Nepričakovano rešitev, to pričakuje od mene, vsekakor nekaj genialnega. Nekaj tako preprostega, da bo že smešno, nekaj, kar lahko v hipu uresniči. Ker ga tudi samo čudež lahko še reši. Ga niti ne moti več, da ne rečem prav ničesar. Nazadnje je čisto zadovoljen že s tem, da lahko poseda pri meni še dolgo potem, ko se že vsi spakirajo domov.

Še vedno bolje kot pa takrat, ko pride z ženo. Ji ni videti, da bi bila res kakšna revica in da bi ji bilo treba kaj posebej prizanašati, zato je stari seveda dolžan, da sam opozori na to. In tudi opozarja, prav do onemoglosti. Lahko kar vnaprej že vem, da ne bo prej miru, dokler se mi ne bosta zadosti zasmilila. Kar oba, možak se namreč v hipu navzame vsakega ženinega razpoloženja, še posebej samopomilovanja. En sam vzdihec ne sme pasti v pozabo, tu sem vendar jaz, ki naj vse njuno trpljenje kar v nebo vkujem ali kako? Ravno mene da najdeta za nekaj takega, bi morala že izvohati, da me niti najmanj ne zanima vsa ta njuna martra bridka. Naj ti še vedno razlagam, zakaj ne maram ljudi? Ker so eni bedniki zajebani, vsak zase zatrapan v svoj trpeči jaz, in nikogar tudi ne zanima čisto nič drugega. Tisti, ki niso samo nesrečni, ampak tudi brez okusa, bodo zapovrh še ves čas ponavljali, da ni časa. Tako kot tale Edo starejši, jebemti da je to tako, kot bi poslušala tebe. Beda, beda.

Še dobro, da nikogar ne zanima moja malenkost, v resnici nisem niti malo pri volji, da bi zdaj razkladala še svoje križe in težave. Mirandi je bilo takoj vse jasno, ampak ni nikoli ničesar spraševala, in to cenim. V hotelu so bili zadovoljni, da so našli norca, ki obožuje nočna dežurstva. Tako se lahko še v nedogled sprašujem, če si sploh opazil, da sem spomladi enkrat kar izginila iz Ljubljane. Potem ko sem izvedela, da tukaj iščejo nekoga. Takoj sem pustila vse tam dol. Samo še enkrat sem te poklicala, toliko da ti povem, da si navadna svinja in strahopetec in fijakerski konj. Če bi že prej vedela, da se boš kar takoj strinjal z vsem tem? In s tem, da hočeš samo še zgniti do konca? Ker ni bilo več kaj reči. Ko je postalo jasno, da nimam več kaj.

Edo gre, pa ne že spet. Edo mlajši. Potem ko se je stari ravno dobro spravil domov. Edo, prekleto. Se pravi, da njegova Zaročenka že spi. Bom spet poslušala o nemarnih razvadah neke požrešnice. Edo, ki je videti, kot bi imel deset takih živih zazidanih, in bi jih tudi imel, in še deset zakopanih ali v kače začaranih, le da mu mama verjetno ne dovoli.

8

Stara bi najraje prestavila kar vso svojo kuhinjo iz Ljubljane sem gor: da bi jo drgnila do nezavesti in da bi brisala prah. Vsak lonec posebej bi si prinesla po vseh tistih ovinkih, čez hribe in doline. Po skrbnem premisleku, seveda če ga potrebuje, ampak bi vseeno še prehitro prišli tudi do ploščic. Vse stanovanje, zakaj ne? Vso Ljubljano navsezadnje. S kolegicami in s trgovinami, brez tega ji živeti ni. Tako pa se mora stanovanje prašiti kar brez nje, samo samcato v dolini, in telefoni zvonijo v prazno in sobe se pod večer zmračijo, ne da bi kdo prižgal luč. Mesto je potem še tako nesramno, da živi naprej kar brez nje, le kako si drzne. Medtem ko se ona tukaj blazno žrtvuje in samo na druge misli. Do danes me je že malodane posvojila, ne da bi me prej vprašala za dovoljenje, ima me za nekakšnega ubogega otroka, tudi to kar brez mojega soglasja. Zaročenka je seveda še vse kaj drugega, ovčka in golobček, samo človek ne, to bi me lahko potolažilo, pa ni tako. Doletel naju je ekskluzivni in neizogibni tečaj iz gospodinjstva in življenjskih nasvetov, komaj čakam.

Stari nenehno telefonari, klicari in klicari, mobitel gor, mobitel dol. Da bi še njega kdo klical, to bi mu človek privoščil, tako pa še kar naprej gnjavi ljudi tam dol, ki jim očitno čisto ustreza, da je on še kar naprej tam gor. Priganja in sitnari in sprašuje in je ves zaskrbljen zanje, in kolikor mu pri tem ostaja sape, je zaskrbljen še za nas, in kolikor ima po vsem tem še časa, je zaskrbljen posebej zame, saj zares ne bi bilo treba, hvala. Milostljiva Zaročenka pa me je izbrala za svojo dvorno damo. Stara jo ganjeno in z nekaj materinskega zmajevanja opazuje, ogleduje si njeno dobro srce, staremu pa umira duša ob misli, da bo verjetno kmalu konec idile, če bi namreč jaz, ki naj bi bila še mlada in naivna in ki naj bi po vsej verjetnosti še ne vedela, kaj je življenje … za popizdit.

Oglednika in Štefa prav nič ne zanima, zakaj je prtegnjena familija Edotova še vedno tukaj, zakaj se ne vrnejo v dolino, po možnosti, še preden se zapre Vršič. Ne samo, da sta tipa v Mirandini kuhinji že kar udomačena. Še spoprijateljila sta se. Že res, da se poznata že vse življenje, a očitno vse do zdaj ni bilo prave priložnosti, da bi sedla skupaj in kakšno rekla. Tako se cele popoldneve navdušujeta nad novoodkritim prijateljstvom, čisto slepa za vse okoli sebe in še posebej za skrbi, ki mučijo Edotove. Je že očitno, da so obtičali, da se ne bodo več premaknili nikamor, nikoli več. Toliko slabše za fotra, z vse večjo muko si izmišlja izgovore, ki naj bi njega in njegove domače zaščitili pred nespodobno radovednostjo vasi. Mene in Lidijo je, tako si misli, že prepričal, zdaj bo pa moral še ta dva postopača, čast pri domačinih je namreč prva. Da ne bi kdo mislil, da ponoči odkopavajo kakšne zaklade na vrtu. Da stikajo po predalih ali poizvedujejo. Da se navsezadnje ne bi še govorilo, da prav čiste vesti pa tudi ne morejo imeti, ko se nikakor ne ganejo od tu. Gosta prikimavata in se smehljata, ampak je kar očitno, da je tole njuno prikimavanje popolnoma brezzvezno. V bistvu ne poslušata nikogar, še drug drugega ne.

Mrliški oglednik, pardon, zdravnik pravi, da je bil župnik strašno zaljubljen v Mirando. Že odkar jo je prvič videl, mlada vdova je bila takrat. In kako lepo in ganljivo je to bilo, tadva sta se imela rada, pa se nikoli nista, kot bi se reklo, dol dajala, »to so take ljubezni«, reče, »kot jih danes sploh ni več«.

9

»Tako sem v kurcu,« zahrope Edo in se mi ponovno zagrize v ustnice. »Tako zelo v kurcu, ko bi ti vedela,« vzdihne in mi seže pod krilo, »ojoj, da si morala prav tole danes oblečt.« Vsa sem že pomečkana, Edo pa razkurjen, roke ima čisto prešvicane. »Ko bi ti vedela, kako sem se zajebal, za vse življenje zajebal, ojoj, jaz bi te kar tukaj.« In joj, da bo zares, »potipaj malo, kakšnega imam, veš, da bi te kar zdaj in tukaj, če ne, mi ga raznese, samo še tebe imam, pofukat te je treba danes, zares«.

Komaj da se lahko malo zravnam. V recepciji sva, računalnik lahko prevrneva vsak hip. »Edo, ti si totalno zmešan, kaj pa če kdo pride?« Edo ima tako vroče dlani, »srce ti bije, kar priznaj, to ni res, kako ti bije, ti bi tudi, saj vem«. Kam se je medtem že zrinil, to ni res, kam je že prišel, kaj vse je že dosegel, še modrc mi je odpel, in tu sta tudi že gosta, potrpežljivo se smehljata, ni videti, da jima ne bi bilo všeč, kar gledata. Bogve kako dolgo naju že takole opazujeta. Če se bo tole razvedelo, me čaka živa štala, ampak se ne bo, tadva že nista nobena ovaduha. Jima pač dam tiste ključe, vsakemu svoje, saj je vse jasno. Edo ima že spuščene hlače, tipa pa nama zaželita »lepo noč« namesto »lahko noč«. Toliko sem še, da zaklenem vrata, da pustim napis »Počakajte trenutek«. Za svete tri kralje, če se prikažejo sredi noči, ali pa za Ahasverja osebno, nikoli se ne ve. Preden se zakleneva z Edotom, zakleneva v garderobo, preden Edo še do konca znori.

Že jutri bi ti lahko napisala pismo. Kako me je Edo kar prislonil nekam ob steno, pa divji, kot je bil, in potem kar stoje opravil svoje, kot zmešan in kar nekam obupano. In tokrat bi ti tudi iskreno rekla, da je boljši kot ti. Tako da bi se ti, če bi to prebral, lahko samo še požrl. Edotu ni dosti samo enkrat, in tako pristaneva na tleh, kjer se ponovno vrževa, kot da se že deset let ne bi.

»Če ga serjem, ali če ga ne serjem, isto pizdi«, pravi Edo, »torej ga raje serjem, vsaj ne bom zastonj prenašal vsega tega,« mi reče.

10

Saj sem se preselila v hotel. Saj se le še toliko oglasim, da pridem po kakšno cunjo, res je vsak dan hladneje. Pa nič ne pomaga proti črnim pogledom Edota starejšega. Očetovsko trpljenje tega bumbarja je včeraj preseglo vsako znosno mero, tip je šel tako daleč, da mi je zaupljivo pošepetal: njegov sin da izkoristi zelo dosti deklet in vsako samo po enkrat in da so grozno nesrečne potem, za vse na svetu me ne bi hotel videti med njimi.

Sem rekla, da sem ravno prišla po cunje. Kar v rokah so mi obstale, vse vreče, tako da sem se kar usesti pozabila. Saj sem lahko že vedela, da bo prišel z besedo na dan, in to prav kmalu. Nisem pa mogla vedeti, da se bo zgodilo ravno pred prižgano televizijo. Sama sva bila v hiši, tako si je menda tudi zamislil. Ampak film, ki se nama je rolal za hrbtom, po domače povedano, se je v filmu ravno začela neka scena z divjim seksom. Stari se je mislil še nekaj pretvarjati, da ničesar ne opazi, pa sta bila le preglasna, onadva z ekrana, kot da se nikamor na svetu ne da pobegniti pred njunim vzdihovanjem. Tako sta torej natepavala, kot da nikoli ne mislita nehat. Nama se je seveda godilo bistveno slabše, seniorju in meni namreč, taka sitnost, ko ne veš, kam pogledat, čeprav je jasno, kam bi še najraje.

Še sline si nisem upala dol požreti, to bi odmevalo prek hribov in dolin, najmanj do Idrije, in na drugi strani do Jesenic, in vsi bi takoj vedeli, da sem to jaz, ki mi je nerodno, prasica pa taka. Sicer pa se tudi Edotu starejšemu ni godilo dosti bolje, so še njemu po župci priplavale nekakšne težave, same take, da ni vedel, kam bi se dal. Takole bi se še na suho zadavila midva in bi čisto po neumnem umrla, ko se ne bi vhodna vrata nenadoma odprla. Angel milosti v podobi slovenske matere z vrečkami je med glasnim stokanjem iskal copate. Lady E, seveda, kdo pa drug! Ki sploh ni videla, kako se tam na ekranu še vedno greh dela, pač pa je opazila mene in se nedolžno razveselila. Tistima dvema v filmu je ravno prihajalo, obema, da je odmevalo kakor tolminski kmečki punt, Stara pa se je, (spet nedolžno), začudila, kako da kar stojiva, a se ne bova nič usedla? In je bil Stari še kregan, ker mi ni skuhal čaja in natresel piškotov, po novem sem namreč gost tu pri njih.

»Edo, si moreš misliti,« je zaplahutala madame, kakor kura, ki ne more vzleteti, in mišljen je bil seveda Edo starejši, »saj komaj verjamem, da je naša tamala že dolgo tukaj, mestna punca, pa ti zdrži že več kot pol leta! Si moreš misliti?« Si ni mogel misliti. Ali pa si je, in še kako. Tako zelo, da je njegova boljša polovica kar pristala na trdih tleh kurnika. Ne da bi sploh vedela, zakaj. Sem pa toliko bolje vedela sama, staremu se je posvitalo, v njegovem pogledu so vzfrfotale figure Veneris njegovega prestolonaslednika in mene, saj ni neumen, sinko na počitnicah v samoti pa tak, kakršen pač je, no, in jaz, kakršna sem, ti rečem, da mu je bilo jasno v minuti. Nič ni rekel. Ona je še spravila iz sebe nekaj glasov, mislim, da se je slišalo: »Zakaj pa nič ne rečeš?« In tisti njen pogled, kot bi se kura čudila, da ne zna mukat, a krave pa lahko znajo?

Samo Magda se še manjka tukaj, da bi mi rekla, da moram biti tudi sama ena spaka, ko pa vedno same spake vidim na vseh drugih. Ampak bi bila danes še ona zadovoljna z mano, ko pa tako normalno obsedim in se tako normalno pogovarjam same ljube normalnosti. Kako normalno sem dobila v hotelu rezervno sobo za personal, in da zdaj pač stanujem v hotelu, tako kot šolski hišnik stanuje v šoli. Tako kot je normalno, da je kraljica mati predčasno upokojena, Edo mlajši brezposeln, Edo starejši pa podjetnik, ki sicer nima niti minute časa, pa vseeno gnije tukaj že cele tedne, »ker če se dobro razmisli, je pa družina še vedno na prvem mestu, kajne, kajne? Normalno«.

Normalno je, da imamo že po ves dan prižgano luč, normalno je, da se tiščimo čim bližje štedilnika, normalno je tudi to, da pod lučjo, ki sveti nad mizo, postajamo podobni duhovom. Samo da imam malo slabo vest, pa sem že vsa normalna.

11

Valovi bi morali segati skoraj do vrat recepcije in pod okni bi moralo dišati po morju. Stopnišče bi moralo biti ožje in temnejše, sobe mračnejše in nepravilnih tlorisov. Pa mi še ne uspe tega hotela spremeniti v tistega, v katerem sva bila več kot dve leti nazaj, ti in jaz. Konec oktobra bi se moral spremeniti v konec avgusta, tramovi, ki tukaj podpirajo stavbe, pa v veseljake, ki se pozno v noč sprehajajo po ulicah, klepetajo, žlobudrajo, se bašejo s sladoledom in posedajo. Namesto iglavcev, ki stoično čakajo na zimo, bi morale biti barke s privezov, polna luna z morja bi se v sobe prebijala skozi belo prepleskane naoknice. Po sobi, polni greha, ki se ima zgoditi, bi se pretakala zablodela lunina svetloba, smeh z ulice in vonj po težkem slanem valovanju. Postelja bi morala biti pripravljena za naju, v recepciji pa namesto mene nekoliko postarana, malo prismojena črnolaska, ki naju je takrat (potem ko se je nagledala različnosti v priimkih) z zvitim nasmehom vprašala, kakšno sobo hočeva, s francosko posteljo ali z dvema navadnima, koza nesramna. Takrat, dve leti nazaj, se še spominjaš?

Saj je hitro ni bilo nikjer več. Ko sva se končno povzpela po stopnicah. Lahko se je nasmihala spodaj, kolikor se je hotela, se mrščila, pasla dolgcajt in fovšijo. Midva sva šla po vrsti od vrat do vrat – kot ne bi vedela, da dvesto sedem sledi dvesto osem in da za njima dočakava dvesto devet. Mora vedno biti tako? Ker sem opazila, da se treseš tudi sam, morda je bila napaka, da si prav ti odklepal vrata, ampak je prasička pač tebi dala ključ v roko. Saj si me potem prijel čez pas, in že je bilo vse tako, kot mora biti. Vsaj tisto noč. Še nisi pokazal znakov naveličanosti, še nisi špekuliral, kako bi se me čim bolj gladko znebil. Mi še nisi težil s svojo ženo, s tem, kako ji moraš stati ob strani in kako jo vendarle vsaj spoštuješ. Mi še nisi rekel, naj bom vendarle pametna. Jaz pa se še nisem grizla s spraševanji, če je bilo tudi tebi tako všeč kot meni.

Ampak zdaj. Nobenega morja na planetu Zemlja, ki bi lahko seglo prav sem gor do nas, še kakšna cinična receptorka s črno pobarvanimi lasmi bi težko prišla, v sobi, ki prav tako kot tista najina nosi številko 209, pa je zdaj zabava, eden od gradbenikov ima rojstni dan, čistilka bo jutri še klela. Dva pijana sta že prikolovratila pome, sploh nista hotela verjeti, da sem pravzaprav v službi.

12

Edo mi je gladko priznal, da sem se mu zdela ena koza včasih, »za pofukat,« je rekel, »pa za pustit«.

»To je tako čudno,« mi govori. »Ni mi jasno, da mi je zdaj kar naenkrat tako lepo s tabo. Joj, da sem te samo izkoristil takrat.«

Saj v bistvu nimam kaj dosti proti, saj je kar fino poslušat, kako enkratna sem in kako neverjetna. Zdaj mi bo govoril, še tedne in tedne, da take, kot sem jaz, sploh ni na svetu, take namreč, ki lepo mirno dela, kar ima za delat, in ki nikomur ne teži. »V bistvu kot Miranda,« bo rekel, »ampak to je drugo, ona je bila že stara.« Še tega da ni vedel, da nekaj takega sploh še obstaja, in zdaj ko se je prepričal na lastne oči, zdaj kar verjeti ne more, tako je navdušen. Da nikogar ne šinfam, nikogar ne davim, ne sikam, ne najedam, ne žalim, se ne zaklepam v kopalnico, ne izsiljujem, ne cmizdrim. Si ni mogel misliti, da bo sploh še kdaj v življenju sploh še kaj normalno.

Vseeno ga ne bi smela spustiti v sobo. Ampak se je takole zjutraj pojavil pred mano v recepciji, in že sem naredila vse tako, kot ne bi smela in kot niti nisem hotela: dala sem mu ključ od moje sobe in ga prosila, naj počaka kakšne pol ure. Naprej je šlo kar samo od sebe, tako kot to pač gre. Sem prišla za njim. Sva se dala dol. In je potem po dveh rundah zaspal. Sploh ne čuti, ko se mu izmuznem iz objema.

Edo zdaj spi, stranice moje postelje ga varujejo pred tem grdim in neumnim svetom, na gosto posejanim s histeričnimi deklinami. Svet se bo še zadušil od njihovih pudrov in lakov za nohte in parfumov, od njihovega grozljivega gobcanja. Če se ne bo prej podrl pod težo hrepenenja, mokrih brisač in zarošenih ogledal. Ali pa se bo razpočil od neumnosti, ki se vsak hip vsepovsod dogajajo, od grozljivega seštevka bedarij. Edo spi in še mar mu ni za papagajščino, ki zasužnjuje svet, med mojimi blazinami je popolnoma varen pred glasnim lajanjem kaosa. Spi in sanja, da tega praga ne prestopi nobena našminkana goflja, nobena torbica s telefonom, deodorantom in kondomom, nič takega, kar lovi, rani in ubije moški mir, moško čast, moško svobodo. Zunanji svet je poln člankov o hujšanju, reklam, ki delajo navadne bebote iz moških, nadaljevank, kjer so moški blesave mrcine za pofukat in za pustit. Edo lahko spi, jaz pa ne morem. Naj kar! Ga kmalu čaka konec veselja, bo vse popoldne poslušal Staro. Bo spet grozila s samomorom, če bo zamudil na kosilo. Samo Magda mi še manjka, da mi pove, kako tole, kar delam, sploh ni normalno. In da naj kar pogledam, kam me je pripeljalo vse to, ko sem tako nora. Da se vlačim s tipom, ki je skoraj deset let mlajši in tudi sicer že oddan. Sicer pa že tako ali tako, kot bi se reklo, infantilen. »A zdaj boš pa že od vsakega sužnja, ki te malo kušne,« bi se zmrdovala Magda. »A tako nizko si padla?« Ampak Magda pač nečesa ne more vedeti. Ker je še nikoli noben infantilnež ni poljubil s tako resnostjo in takim obupom. Ona bi le uganila, da bo tako, kot je danes, prišel še velikokrat.

13

Da sem takole na recepciji kot vedno. Da je spet tak dan v jeseni, ko se nenadoma ulije, da se obrnem, ko nekdo prihaja, in te zagledam tu pred pultom z neko drugo. Ko se začnem bati, temu noče biti konca. In ko si začnem izmišljevati, ne morem nehati. Vedno zagledam dež, kadar si predstavljam, da me varaš. Ženske sploh ne znam dobro zagledati, nikoli si je ne morem zamisliti, niti temne niti svetle, že to, da bi lahko obstajala, več kot zadošča. Pač pa je vreme podobno noro vztrajnemu objokovanju in tako ni slišati drugega kot šumenje plohe, ko mi, ne da bi me pogledal, rečeš za sobo s francosko posteljo. Ko ravno vlečeš ven osebno, ves prepričan sam vase, še vidiš me ne, tako zaverovan v tisto, kar bo odklenil ključ, ki ti ga podajam, goska ob tebi zatrapano bulji vate, zunaj še vedno in vse bolj dežuje, gore čakajo na svojo pravico, da se nam podrejo na glavo, hudourniki, ki zdaj tulijo namesto nas, pa samo še čakajo, da začnejo tuliti samo še zase. Mirno nas lahko odpihnejo v maloro, kamor tudi spadamo, po njihovem.

»O čem premišljaš?« me vpraša Edo, ki mu je všeč, da nikoli ne govorim o sebi. »Spomine si izmišljam,« mu rečem. Ne bo vprašal kakšne. Edo, ki me čaka že ob desetih dopoldne v sobi. Ki kar strpeti ne more. V tem spominu si medtem pravkar našel tisto prekleto osebno in jo odložil na pult, ne da bi me sploh pogledal, in ni se ti bilo treba niti pretvarjati, da me ne poznaš, ker od same ljubezni niti videl ničesar nisi. Le jaz sem tista, ki mora gledati in tudi vse videti, videti, kako je tista trapa prekleta potegnila ves idiotizem iz tebe in v kako brezumnega oboževalca si se prelevil, bedasti pičkici na čast. Do konca gledati, sem že rekla, vse videti, vse opaziti, gledati, kako blesav si postal, na kakšne poceni finte padaš, kako imaš ono drugo lahko rad, kot mene nikoli nisi mogel imeti, kako si se ji pustil čez in čez spremeniti in kako te je ona skoz in skoz po svoji podobi in sličnosti preobličila.

»O čem premišljaš?« še kar sprašuje Edo, čeprav ga nekaj takega niti ne zanima kaj prida. Že tako ali tako ga ne, zdaj ko se mu roke kar daljšajo, pa še toliko manj, a me še kar sprašuje, o čem premišljam, medtem ko je že vsepovsod, tako kot zna biti samo on na lepem vsepovsod po meni, kar podeseterila sva se. Medtem ko sta vidva z izmišljeno že odšla po stopnicah navzgor, prav tja, kamor sta namenjena. Ker vama je en drek mar, da si postal star in blesav in sluzast in da moram jaz to opaziti, ona druga pa ne. In tudi Edo, ki se je medtem že razkuril do brezumja, tudi Edotu se prav jebe vse to, in zdaj mu ne morem jamrat, da je najhujše pravzaprav to, da se ti tam z eno iksipsilon zdi vse mogoče, kar se ti je z mano zdelo nemogoče.

14

Edo starejši in njegova boljša polovica. On bi si sem prestavil pisarno in poslovne partnerje, ona pa svojo belo tehniko zajebano in lončnice in frizerje in Opero, potem bi se pa kregala, kam naj kaj postavita, tu ni prav dosti prostora med gorami. Tako da se, če kaj vem, še v spanju prerekata. Edo starejši, ki ženi ne dovoli, da bi Maksimarket postavila kar na klanec, nasproti pošte. Žena, ki ima pomisleke, da bi šišenski avtoservis stal na dvorišču. Edo starejši, ki za vse na svetu ne bi hotel prenašati Opere strpane pod lipo med slaščičarno in cerkvijo. Žena in mati, ki se ji kar zdi, zakaj bi njen dobri stari hotel imeti Nebotičnik namesto kapelice. In tako naprej. Da še v sanjah prestavljata svoje punkte kot pohištvo. Sovražno zbadata s pogledi, medtem ko se jima oči vrtijo pod vekami. Škipata in ropotata. Drug drugemu čarata ujme, potrese, plazove, požare, poplave in orkane, strašne obračune med polsestrami, kakor v pravljici o hudobnicah.

Jutro ne bo izbrisalo nobenega prekletstva, prav nasprotno. Svinčeno hribovje bo s pomočjo jutranje svetlobe spet zažarelo v zmagoslavni veličini. Prebujenje bo podobno le še novim zahojenim sanjam. Bo treba najprej težko vzdihniti. In nato zakuriti v štedilniku, včasih celo drva nacepiti, da se skuha tista uboga kava. Se delati, da ju ni nikjer na svetu, prestolonaslednika in tamlade. Njegovega potepanja. Njenega poležavanja. Njegovih sumljivih hlapov. Njenih glavnikov in nogavic vsepovsod.

Edo mlajši komaj dočaka konec mojega šihta, navsezgodaj se že pojavi v hotelu, že zdavnaj preden se mi ima končati služba, ves vesel poklepeta z mano, potem pa se počasi odpravi v mojo sobo, kjer dočaka slavno deseto uro. Saj to bi še razumela, razpaljotka in tako naprej, en, dva, tri – enkrat, dvakrat, trikrat, ampak to je tisto, da se sploh noče spokat, tudi potem ko sva že čisto odsopihana in utrujena, kar pogovarjal bi se, je že čisto udomačen. Še na punco pozabi, zanikrnico blesavo, ki prespi vse dopoldneve, še šinfat pozabi, tako globoko me gleda v oči. »Edo,« mu rečem, »Edo, ne nori,« vzdihnem. »Saj sem komaj začel,« mi odgovarja. »Zdaj pa imaš,« mi govoriš v mislih, ampak te Edo ne sliši, najbrž zato, ker si tvoje odgovore samo izmišljujem. »To imaš, ko si taka,« mi praviš. »Kakšna?« te sprašujem. »Kakšna?« Edo, ki nima pojma, Edo je ponovno na meni. Ker bo moral kmalu iti, zato.

Dvanajsto uro, ko vstaja njegova grozilda, je že zamudil, zdaj vsaj kosila ne sme, takrat bo postalo kar nekam vseeno, po kosilu se da spet malo zadihat, če ne pride Oglednik na obisk, pa pride gotovo vsaj Štef, še najraje pa kar oba skupaj, že stotič poslušamo o župniku in Mirandi, kako lepo sta se starala onadva, da je bilo kot v filmu, kadar sta se srečala sredi vasi, Miranda s polnim naročjem rož ali s polno košaro jabolk, saj je vseeno, in župnik na kolesu, kako ganljivo sta se vsakokrat pozdravila. Naj bo enkrat za vselej jasno, Ogledniku je seveda dosti do tega, da poštekamo tukaj vse tančine, ker bi hitro lahko razumeli vse narobe, on bi pa izpadel kot kakšen opravljivc, kar seveda ni, daleč od tega, je samo očaran nad nekimi starimi cajti, ki so bili čisto drugačni, kot so zdaj, ko se ljudje samo še onegavijo, ne morejo se pa več imeti radi. Oglednikov smisel za lepoto in romantiko je sploh nekaj boljšega, in tako se lahko še vse popoldne zapreda v svoja razpredanja. Že dobro, ampak tip vse pogosteje preskakuje stoletja, na cajte res misli, da je še vedno Simon Gregorčič za dušnega pastirja tukaj. Od tod torej lirizem brez primere, ozračje, nabito z veličino odpovedi.

Dan se potem nekako le privleče do konca. Klepetalnica se počasi preseli k meni, ampak danes se je začuda vse že zgodaj umirilo. Zaročenka je že zdavnaj odšla, odšli sta tudi Madam in Lidija. Zdaj je tu le še gospod Šarmantni, ki mu očitno prija, da ves potolčen poseda ob meni in me gleda, medtem ko se pretvarjam, da blazno garam. Papirji, že stokrat brez zveze preloženi, pomembno pošumevajo, Padrone, ki dobro ve, da se dol dajem z njegovim sinom, pa olajšano ugotavlja, da je nocoj že prepozno, da bi mi primazal eno in poračunal z mano, kot je treba. Firma mu propada, žena mu bo vsak čas znorela, sina meče in razganja, še huje kot v puberteti, tamlada pa požre vse, kar vidi, in se zaklepa v kopalnico. Vse skupaj bi moral pretepsti, da pade, kamor pade, odpeljati nazaj v Ljubljano in vpreči v kakšno pošteno delo, jim pobrati vezalke, ogledalca in kreditne kartice, zapleniti prihranke do nadaljnjega, racionalizirati izdatke in prehrano, telefonirati sošolcu psihiatru in potem še tistemu, ki se preživlja kot gorila, na koncu angažirati še varnostnika in patronažno sestro. Uvesti prisilno upravo in pokazati, kdo je tu šef. Le zakaj tega ne stori? Saj res – le zakaj? Zakaj namesto tega raje trapasto sanjari? Še prezaposlenost je kar pozabil hliniti, ves zamaknjen. Stari sanja z odprtimi očmi in je presrečen, ker se danes ne da ničesar več storiti. Kakšen blažen mir!

15

Edo mlajši pravi, da bi moralo biti tukaj morje. Edino to da pogreša. Tukaj pod oknom bi moralo prav nalahno valovati in dišati, medtem ko se dol dajeva. To mi je čisto všeč, zares. Vsi ti vrhovi tu naokoli, ki jim še imena ne vem, bi bili pa otoki. Zares nekam špičasti in čudni pravzaprav, a vendarle otoki. Falični! Najbrž nenaseljeni, neosvojljivi, pravzaprav, in zato še lepši. Edo mlajši bi mi postavil velik kino nasproti hotela, če še ne veš. Da ne bi bila vedno tako resna, da bi se vsaj malo sprostila. Če že ne kar celega Koloseja, potem res ne bi mogla reči, da se nimam kam dati. Kakšen žur bi moral pasti tukaj, se vidi, da še nikoli ni. Bi čisto nekaj drugega postalo iz mene, če bi preplesala ene par noči.

Edo si želi tekmovalno jadrnico, želi si potapljaško opremo, pa mu mama seveda ne dovoli, še klinčevega surfa mu ne pusti, da se ne bi slučajno potolkel, da ga ne bi odneslo predaleč od obale, za vsako ceno mora preživeti, edini sin. Edo bi mamo poslal domov, sem pa bi si prinesel morje in vse, kar mu srce poželi – če bi si upal. Tukaj bi se potem vse dneve zajebaval z jadri in s podvodnim ribolovom. S padalom bi se dal privezati na gliser, ima ene par frendov, ki so dovolj nori, da se grejo tudi kaj takega. Edo bi rad začel že enkrat živeti, za spremembo. Da se iznoriš do kraja, da se počutiš tisočprocentno živega, da si norec, posoljen v vodi in spražen na soncu. Potem bi se šel z mano pofukat na katerega od otokov, ki bi nastali tukaj. Saj kar verjeti ne more, otoki namesto teh nedoumljivih špičastih gora, prav imam, zares bi morali biti otoki, otoki, podobni orjaškim kurcem. Da bi ob večerih midva mehko pristajala ob vseh tistih obalah in iskala zalivčke, napolnjene s samotnostjo. Edo bi že skorajda postal romantičen, a se še pravočasno zbrihta. Je že rekel, da mi bo privlekel Kolosej, zdaj pa se je spomnil še na picerijo, človek je vendar kdaj tudi lačen. Tam, kjer je zdaj tista brezzvezna oštarija z njoki, bi se moral delati kebab. Razvampane dolgočasne turiste bi zaprl v dom za stare ali v norišnico, po njihovih blesavih pešpoteh bi raje postavil avtocesto. Da bi me pred spanjem peljal še en džiro 160 na uro. In seveda bi morala zamenjati izmeno, podnevi se že ne bi preganjal naokrog, dan mu je dober edino za spanje, in za potapljanje mogoče, pozno popoldne. Ali za prevažanje z barko. Nikakor pa ne za ljubakanje, saj razumem?

Kar sanja naj. V resnici ga ne čaka drugega kot scena pri kosilu, to je tisto. Se mi zdi, da bo spet prepozen. Naprej si lahko kar mislim. Tastara postane naravnost histerična, da ji je vsega dosti, s tem začne. Da se bo fentala. Zaročenka, ki je ves čas zamorjeno in zahojeno posedala in poležavala, zdaj našpiči ušesa, niti ena sama beseda ji ne sme uiti, zdaj je priložnost, da se nauči pizdakat, kot je treba, kdo bo pa pizdakal namesto nje, ko bo enkrat sama ena takale primadona. Pri velemojstrici virtuozinji, kakršna je Velika mati, bi bil greh zamuditi eno samo besedo. Da se bo fentala, kaj takega! Da bo enkrat napravila konec vsemu skupaj, vsemu temu životarjenju bednemu. Naj kar izvoli, me ima, da bi ji rekla, pa sem raje tiho. Ponudba pa seveda še velja, naj samo blagovoli ven, naj se prepusti elementom, naj jo zasujejo potresi, naj jo zajamejo plazovi, naj jo odnesejo vodovja silna. Več kot solidna ponudba, da nadčlovekinja svoj konec stori, ampak sem, kot pravim, raje tiho. Če se že znajdem sredi katere od njihovih slavnih scen, saj me skorajda ni več tja. Zaročenka bolje da pozabi name, takole vsa v elementu zna biti, kot se zdi, še smrtno nevarna, jo je še najbolje pustiti, naj uživa v bodoči vlogi zakonske strupenjače. Zato se raje pomanjšam kam v kakšen kot in sem tiho kot rit. Tako kot Edo. Ki se še vedno ne sprijazni, da so tu naokoli sami pašniki in nikjer nobenega morskega dna, da bi ga raziskoval. Namesto školjk in biserov pa same krave s tistimi svojimi zvonci. Na svetu seveda nič ni po Edotovo, še najmanj pa Zaročenka.

16

Matriarhinji slavni je že uspelo, da ima vse pospravljeno, zdaj je, kot pravi, naštudirala sistem. Mama, ki me še vedno pokliče vsak večer, pa bi rada vedela, kaj so to za eni čudaki, tile Edotovi. Ponavadi se oglasi prav takrat, ko svetijo pri meni, z največjo težavo jo prepričam, da jo bom poklicala nazaj, in tako je uboga reva še dodatno znervirana. Še Magda kot da nekaj sumi. Fotrovo robantenje je pravo olajšanje, Edota bi on poslal lepo v poboljševalnico, če že noče biti nikjer več nobene vojske, ki bi iz takih, kot je on, še kaj naredila. Njega torej v pristojni zavod, tastare pa v kakšen sanatorij, v takega seveda, ki ne škrtari s tapeciranjem po stenah in po vratih. Kako preprosto. Slušalka je potem tako ali tako hitro spet pri gospe mami, kot bi zares lahko s čvekanjem odgnala zlo usodo. Potrese, vodovja silna, plazove, požare, vse to. Ji tukaj definitivno nekaj smrdi, nekaj, kar misli dognati kar skozi telefon, saj druge šanse itak nima. Kaj naj ji rečem? Da se z Edotom dol dajeva? Bo vsaj lahko verjela. Bo vsaj videla, da se ni motila.

Pa ravno zdaj bi lahko vsi skupaj malo zadihali, ko se je že zdavnaj stemnilo. Da ni več videti tistih oblakov, ki nas po cele dneve pribijajo k tlom. Takole kar nekam živahno postane, hotel narahlo zaživi. Edotova familija se še kar noče naveličati visenja tu v recepciji, kadarkoli lahko prinese kogarkoli, če že ne kar vseh po vrsti. Kateri od gostov pride včasih kakšno rečt, zadnje čase pa še Oglednik, ojoj. Je že malo prenehal s štorijami o župniku, zdaj bo raje klepetal z Zaročenko. Ji je že napol priznal, da tisto o župniku in Mirandi sploh ni bilo čisto res, lahko bi pa bilo, kako da ne. Na koncu pride še Edo starejši. Ki je sploh poglavje zase, gospod Šarmantni. Vesoljnemu svetu je treba razložiti, zakaj so že več kot mesec dni tukaj na počitnicah. Že to. Razen tega je treba posebej pomirjati še obe ženski, tako rekoč pozitivno vplivati nanju. In tako naprej, vse do duhov prednikov, ki od njega pričakujejo, da že enkrat useka po pokvarjenki, ki pohujšuje njihovega sina. Zato ni čudno, da se ne loti prav ničesar od vsega naštetega, pač pa obsedi in premišlja. Zakaj je družba starih punc za mlade fante tako škodljiva? Zakaj je bila gospa soproga tak angel, ko je bila še mlada, zdaj je pa taka čarovnica? Zakaj je tak kot njegov fotr pri petinpetdesetih, čeprav si je prisegel, da nikoli ne bo? Zakaj še sam ne položi vsega babjega, kar mu pride naproti, a njegov sin pa lahko? Zakaj se nikakor ne spravi domov? Zakaj ne reče vsem nam, naj se jebemo, si z zadnjimi prihranki kupi rdečo alfo in se odpelje na konec sveta s kakšno res dobro babo, ali vsaj z normalno?

Klinc, ko se takole preserava tu pri meni. Doma ga bosta ženski živega odrli, zdaj pa ima še kar nekaj časa, da vedno znova premleva: stara frajla, ki zapeljuje njegovega sina. Kaj bi na mestu očeta naredil pravi moški? Kako se to rešuje v filmih? Kaj bi naredil pravi mafijski boter? Kaj bi naredil Al Pacino? Kaj bi naredil Clint Eastwood? Vse dokler se mu opolnoči ne bo prikazal nesmrtni duh velikega Richarda Burtona, s kozarcem viskija v roki. Malo bo poropotal z ledenimi kockami v pijači (tako kot v filmu Kdo se boji Virginie Woolf) in s preroškim glasom izjavil, da je za vajence stara mašina. Moje grdote še omenjal ne bo. Kako lepo od njega! Trkljanje ledenih kock bo potem odmevalo še globoko v pozne ure. Ko se bo ubogi Pater familias moral kar brez Burtona spomniti, da je tudi sam začel tako, na stari mašini, če smo čisto natančni.

Kaj bi dala, da bi me kar zmanjkalo in bi se zbudila v nekem drugem življenju in bi ti v nekem lepem toplem popoldnevu na plaži pripovedovala o čudni hribovski vasi, kjer so vsi prfuknjeni, tako da jih vreme meče vso jesen in zimo. Ampak ti seveda ne bi hotel poslušati česa takega, spet bi rekel, da imaš živo gužvo, polno dela, sploh pa naj se že neham onegaviti s tistim mulcem, če že moram tako neznansko hrepeneti po tebi.

Uh. Če ni Stari, je pa Zaročenka tukaj, da mi teži. Ta mi mora danes še povedati, da je debela, prej se štacuna ne sme zapreti. S to novico se bo zamudila še kakšno uro. Niti ona ne bo opazila, da že kar umiram tam za mizo.

»Misliš, da ji ni kristalno jasno, kaj se vidva gresta njej za hrbtom?« si predstavljam tvoj odgovor, ampak ti tudi povem nazaj, da nimaš kaj modrovati, kaj mi nuca tvoja pamet, odkar si me pustil. »Tudi če ne ve, mora pa vsaj vohati nekako, ženske to znate, ne moreš reči, da nisi odgovorna,« bi ti še kar trmaril, če bi bil tukaj, tako pa te ni, ker moraš tam v dolini vsak dan prebrati časopis, preden preklopiš na teve dnevnik.

17

Zunaj ni nobenega morja, samo hiše, ki so zaspale nekam same vase. Nebo je bilo ves dan z vso težo obešeno nad zemljo, zdaj je tukaj le še veter, ki se zaganja v temi in tišini, in drugega nič. Edo bi takole definitivno zgrešil, če bi mi privlekel morje sem, do praga. Valovi bi se zaganjali, kot da nas hočejo zgristi, čeznje pa bi hladno pihalo. Kosti bi nam v hipu prevleklo s slanim mrazom. Njegova barka (ki je itak nima) bi javkala od same ljube burje. Pozejdonovo kraljestvo bi zlobno izvrglo vse, kar je človeškega, in Edo bi lahko samo še škripal kje v kotu, njegova starša bi se spet začela prepirati, pa če bi hotela ali ne, saj ne bi bilo druge zabave, ko bi morali vsi po ves dan ostajati v sobi, medtem ko bi nam valovi pršili svoje pene po oknih.

In tako tudi tebe ni nikjer, da bi se kar na lepem pojavil tukaj, prav takrat seveda, ko bi si najmanj mislila. Da bi dvignila pogled od računalnika in bi bil nenadoma prav ti pred mano, kar tu pred pultom bi stal in mi gledal naravnost v oči, da bi se kar stopila v njihovi topli svetlobi. In bi mi bilo takoj jasno, da ženske, ki sem si jo izmislila ob tebi, ni nikjer, je nikoli ni bilo in je tudi nikoli ne bo. Ti bi se mi pa nasmehnil in mi rekel, da si me končno našel. Po dolgem, dolgem iskanju.

Vse bi ti bilo pri priči jasno. Samo še čudil bi se in se zgražal, da si bil lahko tako dolgo tako zelo slep. Bi končno le sprevidel, da nisem zahtevala nič drugega kot pa to, da me jemlješ resno, da me poslušaš in upoštevaš. In jaz, ki bi začutila, da prvič v življenju ne govorim v prazno? Saj bi se kar zrušila od ganotja. Od tega, da bi v pravem trenutku pogledal na pravi način in izrekel pravo stvar. Vse bi vzela nazaj, kar sem kadarkoli Magdi grdega rekla o tebi. Da si beden deloholik, da si povzpetnik, neverjeten snob, ki hoče biti vedno in povsod prvi, ki se slini v neko kao visoko družbo, kjer si domišlja, da je središče zanimanja, do mene pa ves dolgočasen in naveličan, in tudi takole sicer, za vse, kar nima veze s poslom in napredovanjem, ena nula od nule, živi gnoj, ki se samo še usmraja od otopelosti. Vse bi vzela nazaj, kar sem rekla in tudi kar sem si samo mislila, saj bi se kar raztopila, ko bi mi šepetal, da je to prav tisto, kar te je mučilo vsa ta leta, in tako šele zdaj veš, da te nisem jaz držala nazaj, ampak pritlehnost, prekleta pritlehnost, tista preračunljivost malomeščana brez jajc in domišljije. Jaz bi prigovarjala, da me nisi sam prosil, naj se zaljubim vate. Ti bi mi potem rekel, da si me potreboval trapasto in histerično samo zato, da bi se me lažje znebil, medtem ko bi jaz še vedno zatrjevala, da sem si vedno lastila kar neke pravice do tebe, v resnici te pa niti najmanj nisem razumela. Tako bi potem še vso noč pulila krivdo drug drugemu iz rok, kar prehitevala bi se s priznanji, kako sva do kraja ranila drug drugega. Saj bi se lahko oba samo še zjokala nad tem, kako človek misli, da ljubi, v resnici pa zatre in prizadene. Tako bi se razžalostila, da bi se šla samo še pofukat. Gor v eno od sob.

Seveda te ni nikjer, pač pa ugotovim, da se že deset minut pogovarjam s stolom. Zaspala sem! Tudi to so bile le sanje, da je Magda lebdela nekje nad mizo in mi govorila, kakšna da sem, saj sploh ne opazim, da živim na dnu morja. In res je bilo vse kar nekam plavo naokoli, lasje so nama pa lebdeli okrog glav. Podnebne spremembe, tako je razložila Magda, v resnici je voda narasla še veliko višje, kot so predvidevali najbolj črni scenariji, morje je prekrilo tudi že najvišje gore, tako kot v štiridesetih dneh vesoljnega potopa. In to samo zaradi mene, s tem svojim srcem da sem povzročila globalne spremembe, tako mi je rekla, saj ni bilo nikjer več nobene prave zime, odkar sem se zatrapala vate, in zdaj naj ves svet plačuje, ker sva se midva dol dajala, grešnika. Morda so tudi papirji zaplavali naokrog, pa osebne od gostov, še računalnik se je kar zazibal. Predal bi moral biti poln školjk, in to bisernic, ampak sem tudi opazila, da se ne morem več niti premakniti, še Magda je bila vsa nekam upočasnjena, celo ona. Dokler se ni v hipu spet vse postavilo na staro mesto. O ti sranje, da me takole zmanjka v službi. Magde seveda ni nikjer več in morja tudi ne. Pač pa samo še pozna nočna ura.

18

»Moja mat je tako nesrečna, da je postala ena krava od tega,« mi je rekel Edo. »Punca je pa krava že od rojstva. Ko bi ti vedela, kako imam vsega tega že zadost.« Saj vem. »A bom tudi jaz enkrat tak?« je že čisto paničen. »Reč mi, da ne bom.« In sem mu rekla, da ne bo.

Edo mi je danes povedal vse, čisto vse, da niso nobena srečna družina, za kakršno se izdajajo, da je bil pri njih doma čisto navaden pekel, odkar on zase ve. Pekel, ojoj. Pa ta res misli, da tega nisem opazila. Me ima za slepo in še za gluho. Naj zdaj ima tisti svoj pekel. Pekel, in to samo zato, ker je bil fotr njegov vedno na smrt zaljubljen v Mirando. Samo zato. In potem sem morala še kimati, pritrjevati, da je to čista resnica, da človek pač ne more izbirati, v koga se bo zaljubil. Da se zaradi tega nikogar ne bi smelo v glavo jebat, ampak stari da se je pač utrgalo od tega, od same ljubosumnosti, ga je žrla potem na žive in mrtve. Fotr da se je blazno trudil ves ta čas, garal kot konj, jima vse kupil in privoščil, ta pošast, ki ji normalen človek ne bi mogel reči mama, je pa hotela prav tisto, česar ni mogla dobiti, hotela je, da bi bil na smrt zacopan vanjo. Avte in pelcmontle, ki jih je itak imela, je hotela, in še ljubezen povrhu. Za popizdit.

Jaz naj bi tukaj samo še prikimavala, tako si je Edo to zamislil. Z vsem srcem bi se morala strinjati, a sem le vedela, da ne bo prej miru, dokler se mi ne bo zadosti smilil. Tako sranje. Navsezadnje se moram spomniti še nate, da nisi noben moški, na to moram misliti, medtem ko Edo naklada in naklada. Tako da ne morem nikamor več pobegniti pred tistim, kar mi je padlo na pamet, pred dejstvom, da nikoli več ne boš moški, če do zdaj nisi znal biti, in da se samo enkrat živi, da si torej izgubljen na veke vseh vekov in da najine ljubezni ne bo nikoli več v nobenem vesolju, da bodo samo še ozvezdja, ki se bodo rolala nekam v prazno.

Edo je medtem – o ti čudež – le presodil, da se mi je že dovolj zasmilil, in je zaspal. Edo ne more zaspati, dokler se mi dovolj ne smili, in tako zdaj komot lahko spi. Je on mogoče pravi moški, če že ti nočeš in ne moreš biti? Edo, ja taprav, danes bo spet zamudil kosilo, heroj pa tak.

Uh! Če samo pomislim. Da bo stara spet norela, juha bo spet polna solz, spet bo mahala naokoli s svojim skorajšnjim poginom. Zaročenka, ki zdaj že dodobra obvlada obred zaklepanja v kopalnico, bo morala najprej počakati, da lady Macbeth konča svoj recital, z nekaj smole pa se bosta prikazala še Štef in Oglednik, prav takrat seveda, ko ju bo najmanj treba. Pred obiski se ne smemo grdo obnašati, o, to pa ne. Kaj bi pa rekli ljudje. Zato bo lepo spodobno počakala, da Mojstrica skuha čaj in natrese piškote. Dokler so v hiši tuji ljudje, je čas za nasmehe in puhlice, dobro vzgojena ženska bo takrat stregla in se pretvarjala, da posluša. Štefu in Ogledniku še toliko uvidevnosti ni treba, zdaj vemo že za vso vas, kdo je bil kdaj v koga platonično zaljubljen, in to za stoletja nazaj. Zaročenka ve, da ni še nič izgubljeno. Še njeno posedanje je ob tej uri videti disciplinirano, njeno brezzvezno prikimavanje pa sploh. Da se spokata, samo še to da doživi, potem pa pride njenih pet minut. Se bo izmuznila v kopalnico. Bo obrnila ključ. Se bodo zavedeli na lepem, da je ni. In se prestrašili. Spet bo treba stati pred vrati in trepetati, spet bo treba škripati z zobmi in nekaj brez zveze vlamljati tja noter, pa jadikovati ves čas, to predvsem, pa nekaj kreganja bo tudi, zaradi vzgoje menda, zaradi vzgoje, ki naj bi bila slaboumna.

19

»To imaš zdaj od svoje slaboumne vzgoje, draga moja!« se dere stari. Nekdo je zaklenjen v kopalnici in voda teče, verjetno kot posledica slaboumne vzgoje, stara se nekaj zvija, medtem ko mladi in stari Edo vlamljata vrata, vsaj poskušata vlamljati, saj ni veliko možnosti, kdo bi bil tam.

»Pa noseča je, noseča, kaj bo iz tega, kaj bo,« se zvija gospa slaboumna vzgajalka. No, kaj takega. Če ni zdaj vse jasno? »Bom počakal, da rodi,« zaškripa Edo mlajši, oplojevalec, »samo rodi naj še in jo bom stolkel, da bo črna.« Tako se potem škripa in jadikuje, šest tednov menda, šest tednov po porodu se nekaj omenja, ko jo bo moral še šparati in se je nikakor ne dotikati, niti tako niti drugače. Tastara je sicer že dokaj na koncu z nasveti. Šest tednov … Vode iz kopalnice nikakor noče biti konec, šumenje se nam sliši kakor konec sveta. Potem bo prišla spet ven, češplja usekana, kakor angelček, zašpehano nasmehljajčkana in skravžljano nafrtajčkana. Potem seveda, ko bodo vsi že tako iznervirani, da se sploh ne bodo mogli več nervirati. Naj se vidi, kdo je šef. In kar je najbolj zanimivo: umazana bo prav tako kot prej. Ob vsej tisti vodi … Šest tednov … sedem mesecev … Še dobro, da nas ne slišita Štef in Oglednik.

Naprej je tako vse jasno. Gospa Edotova se bo pognala ven, naj jo odnesejo vodovja silna in plazovi, naj jo zemlja že enkrat požre, možiček njen pa se bo zazidal v cajtng in škripal z zobmi. Naj baba zmešana že crkne, že zdavnaj bi morala. Saj stalno obljublja. In tako naprej. Dokler ga čisto zares ne bo zvila slaba vest. Kaj pa če jo je res kaj zasulo? Kaj odneslo? In kaj če jo je koklja brcnila? Če jo je vzel hudič? Bo planil od Dela, ki ga tudi sicer sploh ni bral, ven, samo še ven in to čim prej, da reši damo v nevarnosti. Ki si tako strahotne smrti pač ni zaslužila, pa naj bo stokrat njegova žena. Ga še ni izučilo, da gospa žena in mati vedno počaka kje na toplem, v enem od treh bifejev, kjer se potem pobotata ob čaju z rumom. Nekako ob istem času bo Zaročenka, ki se bo že začela počutiti neumno, le prišla ven. Vsekakor ne zaradi Edota mlajšega, ki vedno ostane neviden in odvečen. Pač pa zato, da bo spet lahko hodila po vasi in govorila, kako debela je. Pred tem bo seveda navalila na hladilnik in pomlatila vse kot kakšna sestradana gosenica.

Medtem bom imela več kot dovolj časa, da se poberem tja, od koder sem prišla, v hotel namreč. Edotova senca se bo potihoma odlepila z vhodnih vrat in mi sledila skozi vas. Vse to sranje. Pa samo po plašč sem prišla.

20

Edo. Da sem ljubosumna, to mi zdaj očita. V mojo sobo je vdrl čisto nor, in tako mi dopoveduje, da mi nikoli ni bilo vseeno zaradi njegove punce, naj kar priznam. Kaj naj rečem? Je že moral videti, da sem vstopila v hišo, ravno ko se je začela scena pri njih, očitno me je zares opazil, čeprav je bil ves zaposlen s škripanjem zaradi nore babe. Najraje bi mu rekla, da nimam več dosti časa, prosila bi ga, naj gre, mir hočem, to je vse. V resnici sem utrujena in mi je tudi že vsega prek glave. Pa me ne bo niti poslušal, raje me prepričuje, da sem ljubosumna. Zdaj ko pač vem, da ima punco nosečo, in tako naj bi bil zame za vedno izgubljen, in tega naj nikakor ne bi mogla preboleti, tako si misli. To bi rad slišal, ne pa da sem utrujena na smrt in da bi rada zaspala.

Edo nikakor ne misli oditi, doma že vse pozna, ko jih jebe, punca in tastari, popoln prepirljivski trio so, trio fantastikus, Edo lahko počaka, ga ne potrebujejo, pravzaprav ga nikoli niso, on sam lahko medtem lovi moje poglede in se trudi razbrati ljubezen v njih, da bi mi jo po najvišji ceni prodal nazaj. Zdaj mi bo (že spet) govoril, kako je bil v bistvu vse življenje sam, stara dva ga nista potrebovala niti za to, da bi drug drugemu kar najbolj učinkovito zagrenila življenje. In tako že vem, da ne bo prej miru, dokler me spet ne položi, »Edo, ti si totalno zmešan, vsem bo jasno, kam si šel«, ampak Edo že ve, kaj dela. Edo sceno doma pozna že na pamet, še sredi seksa bi vedel našteti vsa pravila. Edotu je že zdavnaj jasno, da mu pri izginotjih in samomorih pač ni treba biti zraven, zadošča Stari, da bo sam lovil obe babnici, Edo mlajši je zanju tak pičkin dim, da ga še ob živce ni treba spraviti, izgine se lahko brez njegove vednosti in tudi za samomor delat se ga ne rabi zraven, saj je tukaj Stari, da nesrečnici rešuje pred potresi, poplavami in plazovi.

Potem ko se srečno najdejo oni trije in si padejo v objem, potem bo seveda moral biti zraven, kdo bo občudoval njihovo vsemogočno spravo in njihove dobre sklepe, če ne on, edini sin in dedič, enega gledalca pa tudi rabijo za prizor svoje vsemogočne katarze. Rešena bo velika Mati, rešena bo Zaročenka z otročičkom v trebuhu, do takrat pa Edo mlajši lahko dela, kar hoče. Lahko tudi fuka druge ženske, če se mu že zdi, in prav nekaj takega očitno zdaj tudi namerava, Edo je razkurjen kot sto hudičev.

Samo sebe zaslišim govoriti, da sem utrujena, naj me že pusti pri miru, da delam vso noč, medtem ko on spi, kako da ne more razumeti tega. Pa ne verjame, zdaj mi bo še rekel, da sem taka kot vsi, samo na delo da se izgovarjam, da ima poln kurac tega, samo o nekem klinčevem garanju poslušat vse življenje, in kako je to za popizdit, da noben živ kurc nikoli nima časa. Edo se ne da, jaz pa tudi ne morem vedeti, kako fina bo tale runda, ki jo zdajle začenjava, Edo je že čisto nor.

21

Lidija, kar na lepem v moji sobi. Da je tudi ona spala z Edotom, tudi ona, to se dere. Ne vem, kaj se dere, kaj se zdaj gre, a sem jo mogoče sama prosila, naj pride sem, pa dežurna je, a sem mogoče sama hotela, da semle vdre in mi priznava vse mogoče? Tako kot je tudi nisem prosila za tole zmerjanje, ja, res je, Edo je bil tukaj in je pred petimi minutami odšel, Lidija ga je najbrž videla in zdaj je vse narobe zaradi tega. Lidija. Ne vem, kaj hoče. Lidija se sploh ne pomiri. Kar je preveč, je preveč, ja, res, dol sva se spet dajala, to je bilo, če že hoče vedeti, dol se dajeva že lep čas, če še ne ve. Očitno ne ve, Lidija se razsuje od znotraj navzven, Lidija zdaj joče, kar čez posteljo se je vrgla, dežurstvo gor ali dol, pa kaj si je vendar mislila, a da bo mogoče tip svojo nedožnost in poštenje čuval zanjo, prvo do poročne noči in drugo do groba, sicer pa bi morala biti, če se dobro razmisli, bi morala biti zdaj dol, svoje dolžnosti zanemarja, kaj če kdo pride, ojej. Kaj če bo potres? Kaj če bo poplava? Kaj če bo požar? Kaj če pride šef? Klinc pa potres in poplava in plaz in Lidijine dolžnosti, čarobno besedo iščem, nekaj, kar bi jo lahko pomirilo, ampak čarobne besede noče biti od nikoder, z nobenega neba in iz nobenega pekla. Sploh pa ne deset minut zatem, ko me je Edo peklensko nabrisal, in to prav na tej isti postelji, potem ko je razgnal vso mojo strahotno utrujenost in me razvnemal kot nor. Da sva se valjala kot dva srečna prašiča, seveda šele potem, ko je izmed mojih krikov razbral tiste, ki naj bi imeli postati obetavni, in jih privlekel na svetlo, ves zmagoslaven, med opletanjem, med grabljenjem in utapljanjem.

Zdaj pa Lidija. Ki sama ve, da je brez zveze, kar zganja, sama ve, da bo šla kar lepo domov, čeprav ji še kar nekaj manjka do konca dežurstva, Lidija tudi dobro ve, da bom prihitela dol v recepcijo in prevzela za njo, ko je ne bo nikjer več. Tako bo odfrlela domov, kjer bo mirno in hudobno občepela zaklenjena v kopalnici in preizkušala svoj nov novcat clearblue.

Lidija bo torej v kopalnici, jaz na recepciji, šef, ki bo šel mimo, ne bo ničesar opazil. Sveti mir bo kvaril samo telefon, ki ne bo nehal zvoniti, in to bo ves čas samo Magda, ki me prav zdaj klicari v sobo. Klicari in ne neha. Ne dvignem in ne dvignem. Pa si ne bo dala dopovedati, da me ni, pač pa se bo obesila še na številko recepcije, saj vendar ve, kdaj prevzamem izmeno. Razpočiti bi se morala, in če ne bo takoj nehala …

22

»Un tvoj se je pa loču,« zarezgeta iz slušalke, ko se končno oglasim. Magda, kdo pa drug.

»Kdo? Kaj?« Nič mi ni jasno. Taka utrujenost.

»Nič kdo, kaj, mene zanima, kje si, da te ni, madona, te iščem vsepovsod, telefonarim ko zmešana, pa nikjer nobenega, a ste izumrl tam gor, ali mate že spet potres, ali kaj vem, poplavo, ja, da boš vedla, un tvoj prasc je ločen, in tut to vem, da se je loču že zdavnaj, že takrat ko je pecal tebe, je bil ločen, pa ti ni povedal, seveda ne, svina jedna, navadna svina, za sčevljat je tacga.«

»Magda,« se poskusim sestaviti. »Magda, kako to veš?«

»A kako da vem? Le kako? Je bila pri meni Nives, saj veš, kakšna je, jokala je ko prfuknjena, ma ne, evo, da mi je žal, da ti sploh kaj povem, zdaj mi je jasno, da ga boš takoj klicala, ko si pa blesava, jao meni, in jaz bom vsega kriva, pa Nives sploh ni imela pojma, da vidva kaj imata, saj se nista ločila zarad tebe, saj mi je sama rekla, da ga že deset let videt ni mogla, in potem kar na lepem, ena scena. Ko sem jo prašala, zakaj zdej tako jokanje, je pa rekla, ja res, videt ga ni mogla, ločena sta, ampak zdej, zadne čase, kadar ga pokliče iz službe domov, on tako hitr odloži, sploh je ne posluša do konca, čeprav ma sto let cajta, ampak on se obnaša ko en deloholik, kot da ni že cela leta na čakanju, še tega nisva vedli, da so ga skenslali v firmi. Se je drla, če je to vse, kar je še preostalo po vseh teh letih, če je res zaslužla vse to. Sam to. In tko sem vse zvedla. Po vseh teh letih. Nives vse prenese, tega pa ne. Tip je vse dneve doma, ločena sta, v luft gleda, brezposeln, brez ficka, po cele dneve niti ne pisne, ampak vse to bi Nives še prenesla, svetnica je, samo pomisl, da mu ni blo treba stran, ker sploh nima kam, samo to je pa jeba in to je tist, kar je Nives razsulo, da se mu meša, kar o enih mega projektih sanja pa o simpozijih in konferencah, to je to, da on res kar verjame, da ima živo gužvo, polno dela. Če ni že to fuknjeno, pomisl, da se ločta, pa se še kar naprej gledata, a ti sploh lahko verjameš kaj tacga. Ampak joj, da sem morala jezik stegnt, budala, bom zdaj še česa kriva, proklet, pa kaj se sploh mešam, ampak je noro, sosede smo že sto let, lahko bi nama zaupala, pa nama še tega ni povedala, ja nič, sem odjebala, že vidm, da sem vse zafurala, ti bi lahko že vse skup pozabla, ampak zdej mi je jasno, da boš kar telefonirala, klicala ga boš, butasta si že zadost …«

In zdaj naj vaju proglasim za prfuknjena, Magda že pričakuje prav nekaj takega, ker to ni za nikamor, da se Magdi nič ne pove, pa taka pomembna stvar, naravnost usodna, bi se lahko reklo. Bi bila Magda kmalu ob svojo ganljivko o ločitvi, brezposelnosti in utrganosti, ona, ki zna tako tolažiti, ona, ki je vedno imela srce za druge. Tako utrgana zgodba, skrajno neverjetna, pa je ne bi izvedela, kaj takega za Magdo. Da komaj sestavim skupaj vse koščke. Ločen tip, ki še kar živi pri ženi. Svetnica, ki mu nudi streho nad glavo. Prasec, ki jo vara. Ki se po desetih letih od ločitve neha zanimati zanjo. Na hitro odloženi telefoni, živa gužva, polno dela. Magda, ki cvika, da ti vse zgobcam.

Saj te ne pokličem. Ne takoj. Se nariše v istem hipu Štef, ki očitno ne dohaja situacije, in zdaj mi razlaga že desetič, da je svojo ženičko zagledal kar na lepem doma, je prišla iz kopalnice, ko bi morala biti v službi, pa kar čudna je bila, vsa nekam dobre volje, da se take sploh ne spominja. Ja kaj je zdaj to? A kar šprical bomo, kot v šoli? Za kaj takega se leti iz službe, je prišel pogledat, kako in kaj, ker Lidija se samo reži. Je videl potem mene tukaj namesto nje, kakšna žrtev, stokrat hvala … Tako me lahko še lep čas mori z zahvalami, jaz bi rekla, naj se raje kar Edotu zahvali, ampak sem seveda tiho. Saj tako hitro pride tudi Edo, da mi pove, da zdaj bo dokončno in čisto zares spremenil življenje, ves navdušen, da ne opazi niti Štefa, pa potem le utihne, ko se prikažeta Edo starejši in Zaročenka, že čisto pobotana, je stari medtem že pozabil, da jo je iskal celo uro, samo da se ji ni nič zgodilo, da je ni zajel potres, da je ni zasul plaz, da je ni odnesla poplava. Celo pizdarijo je danes že naredila tamala s temi svojimi izginotji, zdaj pa mi pride povedat, da je debela. To ti je novica! S tastarim, poštenim najditeljem, veselo razpravljata, če bo fantek, bo Edo, če bo punčka, bo Eda. In Tastara, prinese zatem še njo. Je tudi ves dan ni bilo, je šla ven, da jo že zasuje enkrat kakšen potres, kakšen plaz, voda da jo odnese, karkoli, pa je ugotovila, da jo že brez tega preveč zebe. Tako mi nekaj kokodaka v glavo, pa je ne morem poslušat. Da kar skupaj padem. Toliko ljudi na lepem. Toliko vsega. Skup padem, čao.

To je šele nekaj. Tastar in punca kar nehata o tem, če bo fantek, bo Edo, če bo punčka, bo Eda. Edo mlajši postane zeleno zelen, še bolj kot jaz. Štef bi hotel biti duhovit. Tastara kar pozabi na samomor in zleti po Oglednika. Potem pride pa Oglednik in jih spodi vse skupaj ko ene smeti.

Me vpraša, kako dolgo že. Mu povem. Me vpraša, kaj bom storila. Mu tudi povem. Je kar vesel, dobro se mu zdi, zares. Ampak da ne bom smela več dežurat ponoči, to mi pa kar zabiča. »Grem pogledat, če lahko že kar takoj koga dobim,« mi reče. »Drži se, punca.« In na koncu ni niti njega več.

Komajda me prepoznaš, ko končno dvigneš slušalko. Da danes nimaš časa, mi rečeš. Da imaš še živo gužvo, polno dela. »Ob pol enajstih potres, ob enih požar in potem do osmih še poplavo.« Ob pol enajstih zvečer? Ob enih ponoči? Ob osmih zjutraj? »Štef se mi reži,« ti povem. »Pravi, da ni čudo, da sem noseča, če mi je pa mrliški oglednik predpisal zaščito.« Pa me ne slišiš več, prehitro odložiš. »Samo za tamrzle je dober ta naš dohtar,« zinem kar tako v prazno. »Tako je rekel Štef.«

Film Noir

1

Pred dvema mesecema jim je zamakalo v kopalnici, zato jim Magda pravi Utopljenci. Ampak Edo me sploh ne posluša, brigajo njega nekakšni študenti v sosednjem stanovanju, še ljubosumen ne misli biti.

Kaj mu sploh pravim. Lahko bi naju slišali, vhodna vrata imajo točno nasproti mene in tako se tudi nikoli ne ve, kdaj bo koga od njih prineslo po stopnišču. »Kurbica,« govorijo njihovi pogledi. «Takrat poleti z enim, zdaj pa že z drugim.«

To si verjetno mislijo, če si sploh kaj mislijo. »Vedve z Magdo sta zanje navadni teti, vse, kar je trideset in več, je zanje že prastaro,« bi rekel Edo, če bi sploh kaj rekel. Pa se raje ne muči z govorjenjem, kar ima za povedat, pove tako, da mu še ziniti ni treba. Ko lahko že sama razumem, da naju imajo za stari frajli, popolnoma nezanimivi rožici, ki živita skupaj, next door tako rekoč. Samo tega se še manjka, da naju lastnoročno odpeljejo na odpad. To vem že brez Edota.

Edo je prišel zato, da se bova dol dajala, in ne zato, da bi me moril z življenjskimi nasveti. Da boš vedel. Če si mogoče mislil, da te bom čakala kot kakšna Lili Marlene, potem ko si me pustil. Tako te zdaj ni nikjer, da bi se maščeval, ker ne žalujem za teboj, pač pa se raje vlačugam z Edotom. Ker ne razkazujem strtega srca naokoli, ampak se obesim prav na tipa, ki ga ti ne preneseš.

Edo seveda nima pojma, da sem imela kaj s teboj. Vestno se izogiba Magdi in tako je pri meni samo takrat, ko imava popoldanski turnus. Medtem ko moja cimra vse dopoldne gara, si lahko, kot pravi Edo, privoščiva vse, karkoli naj to že pomeni. Utopljenci naj se kar zgražajo. Pa tudi Magda si lahko misli, kar si hoče. Saj potem je tistega vsega tako kmalu konec in v posteljo nama znova zasije tečno zimsko dopoldne. Nebo je tako kot šipa na sekretu. Vstanem in nama na hitro kaj skuham, preden bova morala spet v knjižnico. Kot da sva že sto let poročena, čeprav sva skupaj komaj od novega leta in zdaj je februar. »Nebo nad Ljubljano je kot šipa na sekretu,« citiram Edotu, ki le še prikimava, vsega hudega vajen. Dokler govorim samo o grafitih v bližini Likovne akademije, še gre. Saj ga v resnici niti ne gane, da nikakor ne prenesem zime v Ljubljani, tega belega neba, ki niti mračno ni, samo ubijalsko dolgočasno. Sonce, če se že izleže, še najbolj spominja na gnilo jajce, tako naveličano se usmraja tam gor. In tako bom februar že spet preživela ob spuščenih rolojih. Edo bo tiho, ob čem takem niti vzdihne ne več. Le Magda bo strašno popizdila, če bo kuhinjo našla zatemnjeno, ko se vrne, čudaštva ji gredo na živce. Edotovi živci so že tako ojekleneli, ali pa otopeli, da ga niti jaz ne morem spraviti iz hišice.

Edo enako dobro prenaša srečo in nesrečo. Edo tudi danes mirno opazuje, kako ropotam s posodo in otresam gofljo, Edo si bo napravil prepih skozi glavo in ostal živ. Ničesar videti, ničesar slišati, ničesar reči. Kadar ga nahrulim, me molče posluša in s sklonjeno glavo čaka, da bom že nehala. Potem je spet vse kot prej, še celo jaz se ob takem naveličam težiti. Modrijan z Vzhoda bo le še pripomnil, da je že čas, da greva. Knjižnica čaka. In tako se bova odpeljala.

Edo bo potrpežljivo zakrotil v špico prometa. Kaj bi rekel, če bi vedel, da ves čas mislim nate? In kaj bi rekel ti, če bi videl, da prihajam skupaj z njim? Vsaj vsak drugi teden, ko imamo turnus popoldne. Ampak ti se vedno prikažeš zadnjo minuto, če že ne še kasneje, ves zaverovan v tisto svojo narejeno živčnost. Potem je tako ali tako vseeno, vsi trije bomo še vse popoldne skupaj. Do osmih. Potem se prikaže tvoja punca, ki pride z avtom pote, in tako se izmena konča.

Ob osmih zvečer je zdaj že nekoliko svetleje, februar pa je vseeno tak, kot da se ne bo nikamor zganil. Ostanki umazanega snega so neke noči zaledeneli in tako zdaj skujano vztrajajo ob parkiriščih: verjetno jim nihče ni povedal, da sploh nimajo šans. Ponoči bi morda spet lahko od daleč zadišalo po morju, se pa veter tako žalobno in zgubljeno zaganja po ulicah, da še tega ne bo mogel prinesti. Edo me vedno počaka pred vrati, medtem ko se naveličano in tečno in neskončno počasi spravljam domov. Potem me pospremi skozi crknjeno mesto. Nikjer nikogar, vse zaprto in zaklenjeno, kaj živega se najde le še po lokalih. Ponavadi zavijeva še kam na pijačo, nekam pač, kjer mirne duše lahko po mili volji skupaj molčiva, medtem ko se okoli naju zabavajo. Tako je kmalu definitivno konec dneva. Je bilo sploh kdaj drugače? Poletje s tabo je zdaj že skrajno daleč, sploh se ne bi moglo reči, da se je dogajalo na istem planetu.

Kafiči in bifeji so iz minute v minuto toplejši in prijazneje zgužvani, zunaj pa medtem začne prav zares zmrzovati. Zrak ob izhodu zareže kot giljotina. Križišče zdaj blesti v zadnjih mrzlih sapah, semaforji mu pridno pomagajo pri tem. Tako bo potem minil še en dan, spomini se bodo sesedli še malo globlje v nepovrat. Edo bi me prav rad odpeljal domov, ga komaj prepričam, da bi šla raje z avtobusom.

Prav težko že čakam, da bom spet sama, da bom lahko v miru pasla jezo na Utopljence. Zdelana trola je ob desetih zvečer ravno pravi kraj za taka premišljanja, če je skoraj prazna, pa sploh. Utopljenci. Če so tudi do sebe tako strogi kot do mene, to se sprašujem. V resnici je seveda še dosti hujše. Kdo pa bo starokopiten, če ne mladi. Kdo pa si bo domišljal, da ga je sama pravičnost in da ga bo vsak hip razgnalo od samih viteških idealov, če ne oni?

Klinc pa Utopljenci, ki nikoli ne bodo razumeli ženskega srca.

2

Edota bi morala pustiti, to je čisto jasno, to si že ves čas govorim. Si nisem rekla, da bom prav danes to storila? Sem pa spet, kot bi me potegnil iz kakšnega jebenega priročnika za samopomoč. Tam bi lahko prebrala čuda o sebi. Zakaj se ne morem znebiti stvari, ki so mi definitivno odveč, in zakaj nikakor ne morem do tistega, kar v resnici zmorem, hočem, potrebujem? Magda zna vse tole povedati malo bolj po domače, po njenem sem namreč navadna kuga babja, ekološka katastrofa, kar pa ni nič hudega, seveda ne, na takih, kot sem jaz, da svet stoji, tečna baba da je sol zemlje. Bolj ko je baba strupena, bolj se je vsi bojijo in jo ubogajo, tako je to. Če vprašaš njo.

Magda bi ti bila všeč, že zato ker nič ne da na poučnost, zato pa toliko več na šokantnost, ker ne govori kot kakšen preklemanski psihoterapevt, pač pa ti vse servira naravnost v fris, kot kakšno pikanterijo. Inteligentna in popolnoma neotesana, ta kombinacija bi te očarala, sam si rekel, da še nisi videl česa podobnega pri nobeni, ženske naj bi bile po tvojem ravno obratno, neumne in ponižne, čiso neuporabne za tvojo ligo popolnoma amoralnih estetov, čeprav bi te seveda morala tudi ona razočarati. Prodajni katalogi so jo zadnje čase tako obsedli, da že ni več sama sebi podobna, samo še pohištvo ji gre po glavi in cunje. Magda se bo kmalu odselila, tole plitvo življenje bo pustila daleč za sabo, s tistim njenim (kakomuježeime?) opremljata stanovanje v Rožni dolini. In potem bo samo še ohcet, happy end tako rekoč. Do takrat pa me bo še vsak večer pričakala namrgodena pred televizijo. Izmozgana je, to se dobro vidi, vloga nevestice mora biti hudo naporna.

Opolnoči sem že preutrujena, da bi prižgala luč in brala, in tako si lahko v miru ogledujem sence kaktusov na okenski polici. S ceste prihaja svetloba, ki so jo vse poletje ovirala drevesa, zdaj se je pa razlezla po steni kot kakšna freska. Kaktusova senca se prelamlja po omarah. In seže še čez gledališki plakat nasproti vrat. Napol zakrije Hamletovo faco, medtem ko se druga polovica napaja v plehki razsvetljavi s ceste.

Stara punca postajam. Že vseh deset let, kar sem šla od staršev, živim s samimi ženskami. Magda je tretja po vrsti. Vsaj revna nisem več tako, da bi si še morala deliti sobo, vsaj to. Tako imam vsaj malo miru pred Magdo, ki si domišlja, da je duhovita, je pa tale njen cinizem že prav nekaj neznosnega. Saj bi bila tudi jaz sama lahko zajebana, če bi le hotela, in če bi hotela, bi ji tudi lahko prijavila kakšno bridko. Recimo to, da se mi zdi tisti njen popolnoma otročji in da mi niti približno ni jasno, kako sploh lahko funkcionirata skupaj, ona taka domina, on pa kot en lole zraven. Pa bi bila taka odkritost, se mi zdi, še za Magdo preveč, verjetno ima sama kakšne meje, ki se jih drži, saj je vendar človeško bitje. Ampak dobro. Kaj me sploh briga vse skupaj.

Tako se lahko še zgodi, da cele ure ne zaspim. Strop in stena s Hamletom sta medtem zasanjala po svoje (umreti, spati, nemara sanjati), kaktus in dracena pa sta še kar na straži. Avtomobilski žarometi njuni senci na cajte zapodijo po steni, kot bi se strumni in postavni vojaki razbežali pred Magdinim pravičnim besom. Če bi šla takole v temi v kuhinjo po kozarec vode, bi zagledala sence dreves in rogovil na hladilniku, vsenaokrog pa še sence žaluzij, kot v kakšnem staromodnem krimiču. Magda je že zdavnaj nehala ropotati po kopalnici in odšla v svojo sobo, zunaj pa veter zganja celega vraga z vejevjem, da se po vsem temnem stanovanju pasejo senčni vzorci. Tudi Edo tam daleč verjetno že spi, Edo, ki se še vedno čudi, da nikoli ne bi izvedel, kako dobra sem v postelji, če ne bi bil takrat za novo leto tako pijan, da je pač probal z mano. In kako neverjetno, da je že več kot mesec od tega, midva pa še kar skupaj. Semaforji zunaj na križišču bebavo pritrjujejo s svojo rumeno, rumeno, rumeno. Še Utopljenci zdaj verjetno spijo, že dolgo ni slišati ničesar iz njihovega stanovanja. Spanje pravičnega? Saj niti ne vedo, kako lahko jim je. Zdaj ko imajo svoje punce ali pa so celo čisto na sveže zaljubljeni, zdaj še lahko mislijo tako, kot mislijo. Da so kar oni izumili zvestobo do groba.

3

Utopljenci, ki so tako pametni. Me zanima, kaj bi oni naredili na mojem mestu. Da greš takole vsak dan v službo kot jaz. In tako stalno srečuješ tistega, ki pravi, da je bilo tisto poleti samo kratkotrajen fuk brez muk. Mala poletna pustolovščina ali nekaj takega. Zraven pa se neprestano smehlja s svojim plehkim sajvemdabošpametna. Navsezadnje se moram še sama pretvarjati, kot da ni nič. To je to.

Edo ves čas skače naokrog, v skladišče in nazaj, jaz pa skupaj s tabo sedim pri izposoji, in tako se zajebavava vsak s svojo jaro kačo. Večno vračanje enakega. 750 tolarjev zamudnine. Pedantna upokojenka, gospa profesorica, in za njo kosmat dedec, ki se vpiše k nam, da bi si lahko izposodil cestnoprometne predpise (je ceneje, kot da bi jih kar kupil). Članarina. Fantiček, ki mi z gnusom izroči seznam obveznega branja (še pogledati ga noče), jaz pa ga napotim do Edota, naj mu on poišče napisano. Medtem ko ti dviguješ telefon in si ves sladek z lenuhi, ki bi kar od doma rezervirali knjige. Si sploh opazil, da sem te že zdavnaj preklela? Ampak zdaj je tukaj že tista sitna mama, ki sinovoma piše referate. Spet me mori s svojimi vizijami šolskega sistema in niti ne opazi, da v resnici sanjarim, da ti enkrat v obraz zabrusim, da te sovražim kot psa. Bi kar osupnil, ves v šoku, bi bilo že enkrat konec s tole tvojo korektnostjo. Joj, da bi popizdil kdaj tudi ti, da se tudi pobijeva, če je že treba. Samo da bom že enkrat res vedela, kaj si misliš. Bo morala najina zgodba res ostati nedokončana? Res ni več kaj reči? Sitnica je medtem odbrenčala do Edota, v knjižnico pa se je vrnil leni fantiček. Šolsko torbo je pozabil kar tu na mizi, hvalabogu, fant je normalen.

Samo še Nives se mi manjka tukaj, in res, kot bi vedela, mi kmalu pocinglja. Ona, kdo pa drug! O njenem prascu bom poslušala (že spet), in ta prasec naj bi bil prav zares ena svinja. Nekaj časa da jo je dol dajal, zdaj je pa ne daje več, in to naj bi bilo, če se sklepa po njenem užaloščenem glasu, čisto narobe. Ob sedmih zvečer sploh ni več take gužve, in ko se srečava z očmi, se mi vljudno in že kar prijazno nasmehneš. Potem bo še prehitro spet tvoja punca tu. Sploh ne veš, da me že dolgo vleče za rokav in mi jamra, da se nočeš poročiti. Da sta že celo večnost skupaj, ti se pa kar neumnega delaš, ko ti samo omeni kaj takega. Medtem se vrneš z veceja in v tvojem pogledu zasije sajvemdabošpametna, sajvemdanisiprasicakibimezajebala, hvalahvalahvala.

Ubogega Edota, ki me čaka po koncu šihta, bom potem še kakšno uro dolgočasila z Nives. Kot da bi ga res lahko zanimalo, da se je punca končno opogumila. In sprejela odločitev svojega življenja. Prascu bo torej že povedala, kar mu gre, mu bo rekla, da je svinja in strahopetec in fijakerski konj. Pa bo že videl. Ker je čisto jasno, da bi nekaj takega že zdavnaj moral slišati. To bo strmel! Nives ima pravico na svoji strani, gore se bodo tresle, ko bo prišla z resnico na dan. In potem bo videl ta prasec in vsi njemu podobni.

Tako bo minil še en dan brez čudeža. Samo še Magda ob pol enajstih zvečer, cimra moja brihtna, ki je vedno govorila, da sem ena najbolj negativnih oseb, kar jih pozna, če ne celo najhujša, pravcata kuga babja. Brezkompromisno intelektualna Magda, ki po novem samo še gnije pred televizijo, vse te odcepitvene težnje imajo blazno čuden vpliv nanjo. Če mora zato vse dni buljiti v nadaljevanke, in to najbolj neumne. Pa sploh ne južnoameriške, to bi še šlo, vse tiste kao fatalne ženske, to je vsaj smešno. Magda se je vrgla na ameriško trivialo, družinsko življenje, to je zdaj tisto pravo. Vrednote in tako naprej, ljubezen, zaupanje, take reči. Morda sem debilna, a od vsega, kar se tam blazno pomembnega dogaja, razločim samo hladilnike, polepljene z nalepkami, in neprestano vreščanje nekih nemogočih pamžev.

4

Če takrat poleti ne bi šla zvečer ven? In če ne bi šla v videoteko? Potem te ne bi srečala. In se ne bi zgodilo vse, kar se je. Ampak sem šla, to je tisto. Pa samo po kakšen film sem hotela. Zdaj je tako ali tako blazno čudno misliti na julijske noči, ko je bilo toplo in drhteče in vabljivo, tista gužva v mestu še pozno v noč. Kafiči, in muzika, za vsakim vogalom druga, pravi raj za vse, ki si še lahko domišljajo, da se bo ne vem kaj zgodilo.

V videoteko sem prišla, tik preden so jo ob enajstih zvečer zaprli, in ko sem se ravno cenkala tam pri pultu, si me poklical: stal si pri polici s trilerji in kriminalkami in se mi smehljal. To še ni bil sajvemdabošpametna nasmeh, mislim, da je bil bolj sajvemdabovafukala. Si res lahko že vedel? Saj ti niti nisem rekla, da je Magda v Grčiji, da sem sama doma, da je pivo v hladilniku in vse to. Pa sva šla skupaj na pijačo.

Tisto o filmu noir je bil seveda samo izgovor. Kako si že rekel? Mož, ki ga ni bilo, ta film si si izposodil, po tvoje je šele to pravi noir, čeprav naj bi bil posnet prav pred kratkim, ima pa vse tisto, kar bi noir od nekdaj lahko imeli. Take filme bi pravzaprav šele zdaj morali začeti snemati, ko ni nobene naivnosti več in nobenih zadržkov. In tako dalje. Noir kot nočno življenje metropole. Nespečnost kot življenjski stil. Fatalne ženske, to itak, ampak tudi nevrotičnost, ki naj bi bila kratkomalo sestavni del lepote. In tako naprej. Almodovar, Tarantino, Lynch. Da sva šla potem res gledat Moža, ki ga ni bilo. K meni domov. Samo videla ga nisva. Ker sva se začela dol dajat, zato. Že kar na štengah, se spominjaš?

Saj je bilo tudi meni zelo hitro jasno, kam vse to pelje, že tisti sprehod skozi mesto, in taksi potem. Sem se tudi počutila, kot da se nastavljam, le kaj me je to kar naenkrat pičilo? Pa kaj si je mislil taksist? Saj potem sva se nekako izmotala iz tistega avta. Komajda sem našla ključe, tudi vežna vrata sem navsezadnje le odklenila. Ves čas si se obešal name, to je bilo že čisto noro. »Kaj pa če kdo pride?« sem zašepetala, ko si me na koncu temnega stopnišča zaustavil z nedvoumnim namenom. Tvoje zenice so me merile skozi temo. »Kaj pa tvoja punca?« Ji bom sploh lahko še kdaj pogledala v oči, mi je šlo skozi glavo, medtem ko si me pritisnil ob steno in mi dal vrtoglavega francoskega, takega, da je bil kot padec z Eifflovega stolpa. Ne, seveda ne, ne bom je več mogla pogledati, in sploh bo znorela, in v glavo mi bo pometala vse krožnike, in to bo konec sveta, in za to, kar zdaj počneva, bova za večno kaznovana, medtem si mi namreč že segel pod majico. In zdaj se bo prižgala luč in sveta Inkvizicija, ki jo bo prineslo po štengah, naju bo obsodila na sramotilni steber in bičanje in grmado. Še tvoja pokojna stara mama bi lahko prišla, zajamrala, da tako te pa že ni učila, in tvoja mama in tvoja teta, vse bi jokale, kaj je zdaj to postalo iz tebe, en kurbir. Končno pa tudi starši od tvoje punce, da ne rečemo njen fotr, ki je itak to, kar je, ena velika živina. Vsi bi se zgražali, midva sva pa začela fukati.

Saj potem se je luč zares prižgala, in to so bili Utopljenci, trije zaprepadeni obrazi. Sva bila sicer že pri kraju z delom in tudi že dokaj spodobno spet nazaj oblečena, ni pa bilo seveda nobenega dvoma, kaj sva pravkar počela. Utopljenci. Prav oni. Saj takile bambinoti sploh ne štekajo. Samo fuk vidijo, ne pa tudi vsega, kar sledi, sploh ne morejo vedeti, kako bedno je potem še vse tisto dobivanje, napol laganje, na tri četrt laganje, vijavajanje levo in desno, predvsem pa tisti tvoj večni strah, da bi punca kaj izvedela. Bedno.

5

Tvoja punca seveda ni izvedela. Po treh tednih si nehal hoditi k meni, ona pa je ostala taka kot vedno. Magda je prišla iz Grčije vsa zasmojena, cele dneve je stokala zaradi hrbta, verjetno si ni upala prositi Sokrata ali Aristotela, naj jo malo namažeta. Potem je razglasila, da s tistim njenim nista več skregana in da se bosta poročila. Je takoj privlekla na kup vse sorte reči, ki se jih v svetem zakonu menda rabi, rjuhe in podobno. To je zdaj po novem njena amoralna estetika, njena intelektualna superiornost in njen elegantni cinizem.

Zunaj se je kmalu naredila jesen, zunaj se je naredila zima. Klinc. Kot da se je vse dogajalo samo še zato, da bi ostalo isto, da bi bilo tako kot prej, vse bi moralo biti, kot da te sploh nikoli ni bilo. Vreme za okni se je skisalo, mi dajalo vedeti, naj kar pozabim na vse, kar ni megleno, pritlehno in zaplankano. Zateženost zahteva celega človeka. Kar se tiče Edota: sva samo zato še skupaj, ker sva pozabila nehati. Da skupaj zapravljava cajt. Jaz pa moram še vedno vsak dan najmanj dvakrat po stopnicah – in tako tudi tam mimo.

Edo se je že zdavnaj vživel v svojo vlogo sivega, scaganega možica, res, kot bi komaj čakal, da pride ena vešča, ki ga bo prisilila v to. In je tudi dočakal, nedvomno. Takim, kot je on, se reče skromni in blagi, taki prav zares nikogar ne motijo, nikogar ne ogrožajo, vsi mu bodo kar najbolj prijazno dovolili, da še do konca odmre v svojem mlačnem bankrotu. Edo je že moral vedeti, katero naj izbere, da mu še do kraja potepta vse, kar je kdaj malo bolj podjetnega zamigalo v njem, katera ga bo lahko tako razsula, da mu do konca življenja ne bo treba vpreči niti ene razmehčane možganske celice več. Tisto sivo možganovino, ki jo je tako zoprno uporabljati, ki je kot postana in mlakužasta gnojnica, bo lahko pri priči odpisal, jaz sama ga bom obvarovala pred tem zlom z vso zoprnostjo, zadirčnostjo in zajebanostjo, kar je premorem. Tako naju je združila usmiljena usoda, on bo lahko po mili volji mehkužast in neomleden, jaz pa bom lahko vsa besna in cepetajoča vsak dan vse bolj sovražila ves svet. Kapaciteta kot jaz ni za odmet, Edo lahko kar prede od ugodja, zares je udobno biti večni luzer. Kot v gnezdecu, mehko in toplo. Bolj ko ga bom zatirala, globlje se bo pogrezal v svoj vatasti nič. Čeprav sem zaenkrat še kar spodobno bitje, dobro vzgojena punca in vzorna frustička, ki ne kadi v stanovanju, ampak lepo kulturno na stopnišču, pa še to pri oknu, da ves dim takoj potegne ven.

Tu pred sosednjimi vrati so se medtem zaredile nekakšne grde rože, Utopljence redno obiskujejo mame in ena od njih se zdi mahnjena na rastlinski svet. Če lahko tako imenujemo ščavje iz reklame za cvetal, ki kar noče odmreti, raje mi vrača grde poglede. Med večerno čikpavzo poskušam hipnotizirati vsako topoumno malo rdečo cvetko posebej, pa mi ne gre. Tako jim nikakor ne morem dopovedati, naj se kar same spakirajo in se vržejo v smeti, jaz že nimam volje, da bi jih sama nesla stran. Kot se tudi ne mislim več kregati z Magdo, ki skače iz kože, če samo zavoha cigaretni dim.

Ob uri, ko vstajajo sove, sem torej na stopnišču, da enega prižgem. Po blokih se pravkar prebujajo vse tečne babe tega sveta, ko končujejo popoldanski spavanac, da bodo lažje strašile še pozno v noč. Problem je bolj v tem, da v resnici postajam podobna tistim predmestnim grozildam (vsak blok je imel kakšno), ki svoje zoprnosti niso znale zadržati same zase, pač pa so jo radodarno razsipale vsenaokrog. Samo otroci da še začnejo bežati pred mano, mislim, da bodo prav kmalu. Sama vem, kako smo kot rosni pionirčki zajebavali prav take stare vešče. To so bile povečini kakšne obsedene gospodinje, prfuknjene z redom in čistočo, ki smo se jih v bistvu bali, saj jim je kar na obrazu pisalo, da bi bile sposobne tudi ubijat, če v trgovini ne bi dobile recimo prave vrečke za sesalec. Tako da je bila blazna trofeja, prava lovska slava, zajebavat prav kakšne take, medtem ko so klofale svoje ničvredne tepihe in se grdo držale. Zdaj si lahko kar mislim, da so ga vse po vrsti tudi donfale, same proklete anonimne alkoholičarke, zdaj pač vem, da je bilo vse skupaj, in pitje in buzeriranje stanovanja, pač od tega ker so bile vse po vrsti strašno nesrečne. Vsaka s kakšnim strašnim filmom za sabo, ubožica, pravzaprav, z nečim, česar niso mogle niti pozabiti niti preboleti, takrat pa sem seveda lahko videla samo to, da so vse bolj podobne gorgonam.

Klinca! Še to mi ne pomaga, da ne pospravljam, ne čistim in ne klofam, ne pomivam oken in prav nikogar ne peglam z gospodinjstvom, Tazgorna (tista seveda, ki smo se je najbolj bali) je dobila svojo naslednico. In to sem jaz. Vratca kletke so se tiho zaprla. Nikamor več ne morem. To je to. Ona zdaj lahko kar mirno umre, bom že prevzela vesoljno zahojenost za njo. Meni še gospodinjstva ni treba, da bi bila enako pasja. Namesto da bi bila zajebana takrat, ko je treba. In te napizdila že enkrat, da si svinja in strahopetec in fijakerski konj. Da bi kar gledal. Da bi me enkrat za spremembo že poslušal. Pa se spomnim, da je tako sceno naredila že Nives. Tistemu svojemu. In zdaj mu tako pizdi že vsak dan, a je tip niti ne sliši več.

Danes se ne da ničesar več storiti. S tem se tolažim, preden prižgem še en čik. Ob odprtem oknu me niti ne zebe preveč, in tale dim kar dobro sproti odpihava. Na koncu bom še posprejala za sabo z deodorantom proti tobaku. Vse za mir pri hiši. Do takrat pa lahko sanjam. In sanjam.

6

Si sploh znam predstavljati, da si ves zaljubljen vame? Da se kar treseš, da te pod mojim oknom pobira od treme? Da je na svetu še kaj drugega, ne samo ta beda, ki jo tolčem dan za dnem? No, in da sem enkrat za spremembo jaz tista, ki določa pravila in se pusti prositi, da bi bila celo ena od tistih, ki s srčno krvjo svojih ljubimcev ostajajo večno mlade? Vidiš, kako sem brez domišljije.

Nič novega, še vedno kadim pred vrati in gledam tiste grde rože. Utopljenec, ki kadi z mano, nima pojma o mojih sanjarijah, samo smeti je nesel dol. Pred vrati je odložil polno kanto in me prosil za cigaret. Tako skupaj kadiva, molčiva in gledava skozi okno, ki je odprto prav toliko, da povleče dim. Na ta način bo kmalu postalo preveč mraz, sicer pa je kadilec kot pijanec, se spreobrne, ko se v jamo zvrne, to je tako ali tako jasno. Zadnjič sva se srečala v Iksipsilonu, in tako sem zanj postala človeško bitje. Mu že obljubljam to in ono iz knjižnice, kar z veseljem sprejme, cukrček.

Saj mu hitro postane nerodno, kot bi res lahko vedel, kaj se mi plete po glavi. Niti pojma nimajo taki, kot je on, kako zajebano je lahko življenje, iz stanovanja se mu neprestano oglašajo telefoni, muzika in televizija, tu so velikokrat tudi punce in žuri, pa je kljub temu vse skupaj še najbolj podobno nekakšni rajski nedolžnosti. Prav gotovo si ne more misliti, da bom še znorela, če se mi boš še dolgo takole nasmihal, kot da ni nič, me pomanjševal in me delal neškodljivo. Utopljenca bi mogoče lahko vprašala, če je sploh mogoče, da bi bilo še kdaj tako, kot je bilo, potem ko gresta dva narazen. Pa ne rečem ničesar. Ko pokadiva, tipček pljune na tla, v slini ugasne cigaret, ga zakoplje med tiste gravžaste rože, se zahvali, pograbi vedro in se požene navzdol po stopnicah. Saj vem, kaj bi lahko rekel takle mladiček. Naj bom pametnejša, naj bom skulirana, naj ga nikar ne serjem, pa boš sčasoma že dojel, kaj si izgubil. Naj te ignoriram, saj tipi da padajo na to, ne pa na kakšne branjevske izpade. In naj, to pa resno, to pa absolutno, nikar ne mešam še tvoje punce v to, še posebej če se imata za poročit, ker to bi bilo pa bedno. In ne samo bedno, tudi neumno da bi bilo, če bi punci kaj sčvekala, bi bil seveda tako besen name, da bi ti do konca življenja šlo na kozlanje, če bi se samo spomnil name. Mirnost torej, dostojanstvo. Sicer se tipček že vrača, zdaj maha s praznim vedrom, tile Utopljenci so prav luškani. Še nasmehne se, in tako bo spet izginil za vrati. Jaz pa sem medtem prižgala že drugo cigareto (prva je že zakopana med rožami).

Medtem je tudi pri meni zazvonil telefon, to bo že spet Edo. V roki mi ostane zmečkan ugasnjen čik, ampak je zemlja v loncu že tako nabasana, da ga raje skrijem pod čevlje. Ga bom že jutri pospravila. Edo nekam dosti klicari zadnje čase, le zakaj? Seveda se je oglasila Magda in zdaj me priganja, naj le pohitim, mu moram še povedati, da je jutri povabljen na večerjo k nama. Tudi tisti njen bo menda prišel, Magda bo pripravila lazanjo, potem pa bomo skupaj gledali film, ki sem ga izbrala. To bo seveda Mož, ki ga ni bilo.

Kje je zdaj zagotovilo, da ti bo še grozno žal, ko bo enkrat prepozno? In da me boš noro pogrešal, ko me več ne bo? Te rože mi že ničesar ne morejo garantirati, pač pa me gledajo kot kakšne neumne kokoši.

7

Mož, ki ga ni bilo bi bil gotovo všeč Utopljencem, vse tiste mračne scene, kjer ves čas samo kadijo ali igrajo klavir, predvsem pa se na debelo molči. To bi bili navdušeni, če bi vedeli, da na svetu obstaja točka brez vrnitve, dogodek, ki te neustavljivo potegne v vrtinec nesreče in zla. Samo ena napačna odločitev naj bi zadostovala, da gre vse v maloro, žena, bajta, avto, družinsko premoženje, tako imenovana čast, dobrososedski odnosi, vse, vse. Od normalnega življenja se lahko kar posloviš, v čuzi je potem samo še toliko časa, da ničesar ne obžaluješ, medtem ko pazniki že iščejo šteker za električni stol. Utopljencem, tem ubogim revčkom, se ne bo zgodilo niti kaj takega, čez kakšna tri leta si bodo našli vsak svojo zoprno ženo, to je pa tudi vse. Vse, kar je možno, odkar so jim v osnovni šoli zatrli zdrave instinkte, jim v gimnaziji zagravžali bivanje kot tako, zdaj pa jih s poniževalnimi izpitnimi roki pripravljajo na suženjsko bivanje. To jim preostaja namesto pristnega prekletstva, namesto čistokrvne tragedije, ki jo nekje na dnu srca vendarle znajo pogrešati. Film noir bi bil kot nalašč zanje, tam je keša, da glava boli, tam so babe, ko je cajt, da te vzame hudič, pa umreš kot jebač. In kar je najvažnejše, vse skupaj se dogaja nekje daleč, v mestih, ki nikoli ne zaspijo. Nekakšno fantomsko bivanje terajo. Takole je res še videti, da možgani sredi noči najhitreje delajo. Hitre, precizne misli, brezkompromisne odločitve in nepopravljiva dejanja. Tu, kjer smo, lahko kar pozabimo na Babilon by night, na njegovo razkošno ekstravaganco, življenje se je sesedlo kot prazna najlonka. Tukaj še poštenega umora ne bi moglo biti, vse je ustvarjeno samo za nemoteno vozakanje v službo in domov. Takole si človek še misliti ne more, da obstaja tudi še kakšno drugačno življenje, beli svet, ki je poln elegantno lenobnih bogataških cinikov pa njihovih ljubic, ki živijo samo kot nekakšna nedoločna luksuzna bitja. Taki potem že lahko vse noči prebluzijo. Da bi tudi tukaj za vsakimi vrati naklepali nore zabave in mračne, pogubne spletke. Da bi stopnišča kar odmevala od nerazumljivih, skrivnostnih prizorov, vse bi bilo dvoumno in mamljivo, lepi, pogubi zapisani ljudje pa bi s kabrioleti drveli v temo. Če si nismo zaslužili vsaj nočnih pretepov na smetišču, podganarske mafije in grdogledih tolp, ki se izogibajo cestni razsvetljavi.

Nič od tega, pač pa je k Utopljencem prav zdaj zabredla ena od mam, nafrfuljena prikazen srednjih let, iz njihovega stanovanja, ki je sicer nekam sumljivo tiho, se je zdaj oglasil sesalec. Še te tolažbe nimam, da sem kaj boljša od nje. Tisti bes na ves svet, ki ga pri priči prepoznam, pa pri komerkoli že. Tista manija, ki mi je takoj jasna, čeprav nima drugega izraznega sredstva kot metlo in vedro s čistili. Vsa tista norost, ki zataji samo sebe in se potuhne med gospodinjske opravke (ne da bi bila zato kaj manj nora). Tale mama na primer. Saj je bila tudi ona enkrat mlada. Menda zares. Popolnoma ji je jasno, da to ni tisto, kar je hotela v življenju, zato kar nekako ne razume, kako je lahko pristala tukaj, v tem preplačanem zasvinjanem brlogu, kamor se pripelje z vlakom, da bi lahko vse popoldne praznila pepelnike. Ko je bila pa rojena samo zato, da postane nova Rita Hayworth. In tudi njen sin. Ki bi bil srčno rad kakšen hudobnež z mračnim in arogantnim, pa vseskozi profesionalnim pogledom. A se, tako kot vsi Utopljenci, kar naprej izdaja za dobrega fanta.

Nekaj bi se moralo zgoditi, pa tudi če se na koncu vsi skupaj še pobijemo med sabo. Saj v tem postanem zraku ni mogoče živeti. Pa se ne bomo, seveda ne, se bomo že raje vabili na večerje. S filmi, lazanjo in pivom. Kot da je to tudi največ, kar se sploh še da storiti.

8

Magda mi je danes povedala, da ji še nikoli ni prišlo, da je zatorej frigidna.

S takim da mi zateži, pet minut preden prideta oba tipa. Je ravno vlekla lazanjo iz pečice in potem pač rekla, kar je rekla, kar tja noter v pekač ali tja nekam. Frigidna. Tako je bilo slišati kot kakšen urok nad siri in omakami, in šele takrat sem opazila, da komaj premaguje solze. Jaz naj bi pa tukaj nekakšna sožalja izrekala ali kako? Magda je obstala kar nepremična nad vso tisto košto in vsem tistim posodjem, glavo je še vedno skrivala po loncih, kar na lepem je bilo toliko za pospravljat, saj sva res blazno zasvinjali z vso tole kuharijo. Uh, Magda. Je že spet prebirala kakšne neumne revije? Še sama potem nisem vedela, kam bi sploh pogledala, to je bilo vse tako nepričakovano, en tak sramežljiv teater sva napravili. Tipa pa že skoraj na vratih, kako neumno.

Saj je bilo mišljeno, da večerjamo skupaj in da si pogledamo film. Da se Magda izkaže kot gostiteljica, da kakšno rečemo kot normalni ljudje. Spodoben vljudnostni obisk. Da Edo in tisti njen (kakomuježeime?) vse pojesta, vse popijeta in se zavalita pred teve, medve pa pozabiva na pomivanje posode in se jima pridruživa. Tako pa bi se morala lazanja zdaj kakor kamen razklati na dvoje, na troje. Magda ima rdeče oči na debelo zakamuflirane z maskaro, ko pozvoni na vratih. Bosta tipa opazila, da je nekaj narobe? Že tale maskara ne pomaga kaj dosti, puder je pa nasploh neučinkovit, če je kdo tako zabuhel kot zdaj Magda. Ampak tipa sta lepo vzgojena in zato ne bosta komplicirala, takih in podobnih izpadov sta vajena že od doma, vse je mogoče spodobno zakamuflirati. Še sezula sta se kar sama od sebe, niti reči jima ni bilo treba.

Sem sploh kdaj kaj vedela o Magdi? Zdaj šele vem, da nikoli nič. Sem sploh imela kdaj kakšno prijateljico? Zdaj šele vem, da nikoli nobene. Saj sploh nisem nikoli o nikomer vedela ničesar, ljudje so hodili mimo mene, kot bi bili brez obrazov. Nihče ni napravil vtisa, nihče si niti prizadeval ni za to, vsi so bili samo barvne ali brezbarvne zaznave, in nič več. Taka, kot sem bila, bi lahko živela tudi na Marsu. Zdaj pa sedim tukaj s trpečo dušo in se igram vljudnostni obisk. Magdin kakomuježeime je šele po eni uri opazil, da je film črno-bel. Revica se prisiljeno zasmeje, a ji nasmeh sumljivo hitro ugasne in spet otrpne v svojo bridko masko.

Magda je torej frigidna, v filmu gredo stvari s pospeškom samemu hudiču v rit, jaz naj bom pa zdaj kot kakšna pokončna čuvarka strašnih skrivnosti. Še to mi je uspela na hitro pošepniti (v kuhinji, medtem ko sva nosili na mizo), da sploh ne razume, zakaj mora tip nenehno riniti vanjo, to ji je zoprno in tuje, le zakaj mora biti tako? Zakaj morajo dedci misliti ves čas samo na seks, zakaj ne morejo dati miru, to bi rada vedela. Še všeč bi ji moralo biti, saj se tisto, ki pošteno reče, da ji ni, takoj škartira. Kaj zdaj? Tip jo je pravkar prijel za roko, Magda, ki pravi, da ne prenese njegovega pohotnega šlatanja, pa se je še prav sentiš naslonila nanj. In zdaj naj človek kaj razume. Meni vsaj hinavčiti ni treba, Edo sedi predaleč od mene in tako lahko v miru opazuje svojega filmskega soimenjaka, ki se je pravkar zapletel v usodni pretep v pisarni. Takole s pivom v roki bomo še mirno pokonzumirali vso črno-belo nesrečo, ki se kar sproti dela iz same nesreče, aretacije, bankrote, karambole in samomore, le usmrtitev še manjka. Bova z Magdo še prehitro spet sami, spet bova zakrotili v butaste družinske nadaljevanke z ameriškimi mamami, ki se preseravajo po svojih razjebanih stanovanjih in nekaj telefonarijo ves čas, medtem ko jim mularija uprizarja živ razčefuk. Vse to se ponavlja do bruhanja, pa še kar gledava in gledava, z Magdo sva tukaj kot žuželki v jantarju, neka popolna nemoč je nastopila. Magda bo topo buljila v tiste teve hladilnike, polepljene z nalepkami, in pestovala svoj brezup, zdaj šele vidim, da se že ves čas spokorava za tole, kar mi je povedala, kot za kakšen greh.

In kje so zdaj Utopljenci? Samo njim bi se lahko potožila – tako si mislim – kako čudno je to življenje, tako blesavo in brez veselja. Bi mi odvrnili, da tudi sami prav ničesar ne razumejo. Pred kakšnimi dvajsetimi leti so prišli na svet, ne da bi jih kdo prej vprašal, če sploh hočejo, če jih sploh zanima, zdaj morajo pa živeti in nekakšne izpite delati na ta račun, čeprav jim je vsak dan vse bolj vse bedno.

9

In to prav v videoteki. Ti, kar na lepem.

Vsaj tiho da bi bil. Ampak ne. Si začel nakladat, o meni in o Edotu. Kako si slišal za naju, da se ti fino zdi in da sva lep par. Vse to. In da si vesel, da se je ne koncu vse tako dobro uredilo. Saj si vedel, da zame se ni bat. Vse to poslušat. Da sem kar popizdila.

Te je postalo še sram, le kaj bo rekel tipček za pultom? Kaj bo rekel njegov uhan v nosu? Kaj bo rekla Bondova punca na plakatu? Kaj bi pa rekla tvoja punca, ki je sploh ni bilo od nikoder? Pa tvoja pokojna stara mama, ki te že ni tako učila, pa tete, pa mama, pa, končno, tudi fotr od punce? In kaj bo rekel stari zakonski par, ki je ravno prišel skozi vrata? Si seveda izgubil živce in pobegnil.

Fant (za pultom, zmedeno blondirano bitje) je še naprej buljil v ekran, Bondovka se je še kar tja nekam v prazno, brez zveze smehljala. Plakatek na vratih, ki si jih zaloputnil, se je že nehal tresti, gospod in gospa, ki sta vstopila (dobra človeka), pa sta prav prijazno pozdravila (čeprav z neko čudno zamudo). Nekaj bi se moralo zgoditi, a se ni.

Je sploh mogoče, da se nič ne zgodi? Da si izgubljen za vedno, pa se svet kar ne podre zato? Da ne bo nikoli več ničesar med nama, samo še nakladanje bova poslušala, same butaste fraze, dokler naju ne bo pobralo od dolgčasa.

Tak dan. Tvoji punci se je danes kar utrgalo, v knjižnico me je klicarila že od jutra. Ko je opazila, da sem izključila svoj telefon, se je potuhnjeno prištulila na stacionarnega, službenega. Sem jo že na tešče morala poslušat, da se bo poročila, s tem je zagnjavila, da zdaj ji je pa zadosti, poročila se bo (se bo morda ona kar sama) ali pa te sčevlja že enkrat (te bo dreka). Saj potem je bila hitro samo še poročna obleka važna, je začela še o tem, toliko da mi je zatežila, to je hotela, kaj pa drugega. Nekomu (meni) da je zagnojila že navsezgodaj, ni ga boljšega za dušo. Sama beda še vse dopoldne potem. Klinc. Po službi pa še ti.

Zakaj nikogar ne požre zemlja samo zato, ker se hinavsko smehlja (kadar se seveda ne more izogniti svoji odsluženi priležnici)? Ker me bo še pobralo, če bodo vsi samo nakladali, to je to. Samo onesnaževanje okolja, saj ni mogoče, da človeštvo samo še naklada, samo še brez zveze da se vse dogaja.

Pa to ni še nič. Ker me prav ta trenutek kličeš, to je tisto. Ko sem že ves večer doma in si grizem nohte in pasem jezo. Telefon zvoni kot utrgan, tako ali tako ga komaj najdem. Saj kar verjeti ne morem, ampak res si ti. Ves vljuden in rezerviran in odločen (zakaj ne rečem kar hinavski?), ko mi kao odločno in kao možato prigovarjaš (to si moral vaditi), da ti je žal, ker si me prizadel, da je bila vse samo napaka, ki si je ne bi smel privoščiti, da ne bi nikoli imel ničesar z mano, če bi vedel, da me bo tako prizadelo (a si mogoče mislil, da me bo to potolažilo?).

Saj potem mi je takoj spet Magda za ritjo, se ne naveliča ponavljati, da je frigidna, takoj prekinem s tem prekletim telefonom (kot da bi jo s tem res lahko še utišala).

(Da se šele prepozno spomnim, kako zelo te sovražim.) In tako se je nabralo oklepajev ((((((( in zaklepajev)))))))), da se samo cmeram še lahko.

10

Mi je prav žal, ampak Edota pač ne ljubim. Še misliti si ne morem, da bi ga. To je to.

Edo mora to nekako vedeti, saj ni neumen. Pa se dela, kot da sploh ne opazi, da sem najbolj strahotna spaka, kar jih je kdaj bilo. Samo zemlja da me še pogoltne in potem skozla, samo tega se še manjka. Edo me že ne bo prisilil, da se zaljubim vanj. Edo bo samo mirno gledal, kako se mi meša, in potrpežljivo čakal, da se mi neha. Edo že ve, da je ženska stroj, ustvarjen za lajanje, saj se spominja svoje mame, Edo niti ni preveč razočaran, ko ugotovi, da sem sama tudi taka, Edo bo potrpežljivo vzel svoj križ na rame in ga nosil do konca svojih dni.

Edo ve, da je žensko treba spoštovati, to so ga že v šoli učili (Cankarjeva mati in tako naprej), ženska vendar rojeva in se non stop nekaj žrtvuje za otroke, zato svaka ji čast, pa čeprav bi ji najraje vrat zavil. Edo je dober človek in tega prav gotovo ne bo storil. Bo že raje po kakšnih dvajsetih letih skupnega pekla začel zbirati znamke. In tako bo med brskanjem po albumih lepega dne še izdihnil, če se že ne bo razpočil kot milni mehurček, namesto da bi me prisilil, da se brezupno zatrapam vanj. Vsi bodo govorili, groza, tako fejst človek, no, pa je šel. Ni bilo lahko, taka dobričina, pa navadno coprnico je imel za ženo, ga je še pobralo od hudega. Saj ne bo takrat nikogar brigalo, da me je že na samem začetku odpisal, da je vsa skupna leta preživel z odklopljenimi ušesi in vse bolj tudi odklopljeno glavo, da o tiču niti ne govorim. In še sama verjetno ne bom več vedela, da je bila nekoč v davnih, davnih časih neka svetla minuta, čista in bleščeča priložnost samo zanj, samo s prstom bi mignil, pa bi me ukrotil, in se samo še za malenkost bolj potrudil, in bi imel mojo spoštljivo ganjeno dušo za vse življenje. Klinca, kdo bo takrat mislil, da bi mi Edo res lahko zavladal, da bi lahko postal car sredi tega bednega življenja, ki je tako nikakršno, da je kar za zjokat. Tako pa se je raje odločil za svoje mlačno udobje. Edo, vrli pravičnik, me je v bistvu prodal, in to prav za en pičkin dim, za svoj nemoteni mir, ki ni drugega kot nemoteno gnitje. Edo, mrtvak, že zdavnaj bi ga lahko pustila, a ga ne bom, najprej mora biti kaznovan, zdaj šele vidim, da me je ponižal do konca, samo zmaja je iskal, izbral pa mene, in zdaj ne morem več ven iz tega njegovega filma, samo še taka sem lahko, kot me vidi on. Zato mi bo še plačeval, vsak dan posebej, če bo treba, s pesjanskimi obrestmi. Jaz pa imam končno nekoga, da bo trpel še za tvoje grehe. Edo itak z veseljem trpi in potrpi, česa drugega niti ne zna. Za to nedeljo me vabi na kosilo k staršem, čisto za svojo so me že vzeli, verjamem. Tudi stara dva sta pristno peklenska pod svojimi natreniranimi meščanskimi manirami, vsi smo eni zlodeji. In zdaj še Magda stalno ponavlja, da živi v peklu. Kam sem to zabredla? Edo se oglaša, že spet. Da bodo na kosilu tudi nekakšne tete, naj me nikar ne prestrašijo, saj po srcu so čisto dobre, sama dobrota jih je. Za popizdit.

Vsaj Utopljenci da so še normalni na tem svetu, včasih res mislim, da me samo oni še držijo pokonci. Zdaj so že čisto domači z mano, se nič več ne krivijo in pačijo, kot da so zagledali kakšno učiteljico, kadar se srečamo v Iksipsilonu. Magda bi seveda rekla, da me gledajo kot neke vrste eksotično zverinico, takole od daleč je gotovo interesantno, verjetno me celo na nek način občudujejo, kar niti ni tako težko, sploh če vedo, da jim ne bo treba nikoli živeti z mano. Vse to bi mi rekla Magda pametnjakovička, pa je preveč zaposlena s svojo frigidnostjo, seveda, frigidnost zahteva celega človeka.

Zdaj šele vidim, da gleda v prazno, medtem ko se pretvarja, da je spet kot ena trapa brezupno prilimana na televizijo, Magda sploh ne opazi, da se je tam pri človečkih na ekranu vse spremenilo, najprej so bili nesrečni in so živeli v brezupnem vsakdanjiku, zdaj, na koncu, se je pa vse tako lepo izteklo, harmonija ti taka, kar objemajo se nekaj in so vsi sladki. Magdi je že čisto vseeno, ali sreča ali nesreča, iz kombinacij barvnih pik namalana, a ni vse skupaj res še en in isti drek, če je to samo iz čipov in svetlobe vse sestavljeno. Magdi, revici, se slabša iz minute v minuto, temu se verjetno res lahko že reče pekel, ja groza, a bo zdaj samo še tuga na tem svetu in vse tole noro žalovanje?

Pred spanjem si zaželim, da bi bili vsaj Utopljenci v življenju srečni, saj si vendar zaslužijo. Ko se spomnim na tiste maziljene frise iz družinskih filmov in nadaljevank, pa me tudi vse mine. Da bi bili srečni kot v reklami? Je sploh možno še kako drugače? Saj niti ne vem.

11

Magda torej živi v peklu. Zdaj samo še debeluške in frigidnice pridejo v pekel. Tiste, ki se stalno nažirajo, in tiste, ki jim nikoli ne pride, so edine bad girls, kar jih še pozna ta svet, nepoboljšljivke, ki nočejo sodelovati v nenehni vsesplošni sreči. Magda sama bi prva tako rekla, samo ne zdaj, ko me gleda naravnost iz Belcebubovega kotla. Je konec z njeno superiornostjo, Magda je zdaj samo še navadna nemarnica iz pekla, ki mora tako kot vse ostale, ki si privoščijo biti zgube, gledati lepe, bogate in slavne, kako blestijo, opazovati morajo Barbiko in Kena pri božanskih parjenjih in ves čas vedeti, da zamujajo, zamujajo, zamujajo. Svoje edino življenje.

Magda torej trpi kot sam hudič, zdaj se je še name obesila z vso svojo težo, in tega sploh ne bo tako hitro konec, že vidim, da ne, punci se poslabšuje iz minute v minuto. Očitno me je izbrala za svojo zaupnico, oh, hvala, saj ne bi bilo treba. Nekako se ji zdi, da ji verjamem, ko me ves čas prepričuje, da ima tistega svojega kakomuježeime lahko rada tudi brez dobrega seksa. Jaz naj pa prikimavam. Da je fuk tako ali tako precenjen, da je najvažnejše, da se dobro razumeta, za vse drugo je še dosti časa, samo potrpeti je treba, počakati. Take poslušam ves čas.

Magda očitno še ne trpi dovolj, ko ima pa toliko volje, da še kar naprej laže sama sebi, in to na debelo. Čeprav se je odločila za veličastno pogubo, za muko do konca. Navsezadnje sem tukaj še jaz, ki se tudi držim na vse. Naj ji rečem, da je bilo prekleto podobno tudi z mano, dokler me nisi butnil, kot je treba, in me zbudil iz stoletnega spanca. Naj ji povem, da je na svetu gotovo kakšen tip, ki bi nenadoma razumel, kako je z njo, ki bi jo z eno samo potezo prisilil v orgazem, kar spodrezal bi jo iz njene strahovite pameti, in tako bi bila za večno samo še njegova. Naj ji rečem, da verjetno še ni srečala takega, ki bi zares imel jajca, da je napaka samo v tem? Pa ničesar ne rečem, raje sanjarim o čisti tragiki, z Magdo naju je v resnici zaneslo daleč pod pubertetniški nivo, v deželo neokusnega patosa. Še najrajši bi videli, da bi bil ta svet samo nekakšna jama, kamor bi hodili zakopavat svoj obup. Je nalezljiva tale tuga, za popizdit, če moraš to nekaj časa prenašati, si sploh ne želiš več ničesar drugega, samo to si lahko še zamisliš, da se valjaš v depri, dokler ne zgniješ. Za Magdo je seveda še upanje, tako si vsaj mislim, in zato si tudi lahko še domišljam, da je moja žalost neskončno večja od njene, zdaj ji že naravnost zamerim, da zganja vse to, ko je vendarle še kako ozdravljiva, samo to je tisto, da potem ne bo več mogla biti kar naprej najpametnejša, od tega pa ona življenjsko pati. Dobri tipi se že dobijo, dobijo se tudi fukmajstri, nekateri so celo tako popolni, da kar vedo, kaj ženska potrebuje (dobro, ni jih toliko, so pa), enega takega naj si najde in bo ozdravljena. Je potem problem samo še to, da se en tak špicparkeljc pač ne pusti komandirati ko en cucek, to je pa za take pametnjakovičke pravi strup, za takele domine, ki jim v bistvu niti ni jasno, ali so sploh babe, če ne bi bile raje kar dedci. Magda na primer. Je na svetu sploh kdo, ki ne bi zmrznil pred njenim bombastičnim nakladanjem? Reva se mora odločiti, ali bi bila raje srečna ali pa raje namišljeno nezmotljiva, in to jo čisto presega, kar odločiti se. Še videti noče dileme, se že raje futra s svojo trapasto histerijo. In tako sem v bistvu lahko samo užaljena, ker se je takole brez vsake pravice prištulila v klub nesrečnikov.

Tako lahko minejo še leta. Jih bom kar pustila minevati. Z Magdo samo še sto na uro zapravljava čas, medtem ko bi lahko uživali. Se raje kisava, namesto da bi se sončili na Kubi za samo 120 jurjev ali pa smučali v Avstriji za samo 65. Še za razprodaje se ne zmeniva, ko tako trmasto zametavava vsaka svoje edino življenje, ko ga z lopato mečeva skozi okno. Samo še kujava se vsaka v svojem kotu in premišljava, da je tudi za srečo že prepozno, da pravzaprav sploh nočeva biti srečni. Sovraživa lepoto, sovraživa eros, sovraživa sonce. Klinc gleda Magdo. Ki ji bo že enkrat zadosti vsega tega, šla bo v lajf in se zgonila, kot je treba.

Ampak tole zdaj. Telefon se oglaša. Ma ne mi rečt, da kliče tvoja punca. Pa bo že res. Ona! Ob tej uri. Da mi reče, da te ni doma. Sem že toliko pri sebi, da jo vprašam, kaj naj bi me to sploh brigalo. Se mi pa kar zjoka.

Tvoja punca pravi, da še nikoli nisi bil tako zmešan, da jo gotovo varaš, da še nikoli nisi bil tak in da tega ni še nikomur povedala.

12

Mogoče niti ni najhuje, da naju varaš. Kaj pa če si se zaljubil? Čisto resno in noro in nepozabno zaljubil? Takole te gledam že vse popoldne in ne dobim odgovora. Avra zaljubljencev naj bi bila rožnata in sijoča, tako se govori. Tukaj v knjižnici ni videti ničesar, le slabo mi postaja od zadušljivega zraka in od vsega tistega šundra z obiskovalci. Sicer pa ne smem pozabiti, da te sovražim.

Tvoja punca torej pravi, da si ves utrgan zadnje čase, da te takega sploh ne pozna. Čisto vse sem morala izvedeti, tudi to, da se ponoči zbujaš in gledaš skozi okno (večkrat te je že naskrivaj opazovala), da vstajaš in nekaj pišeš, verjetno pisma, da kar naprej vzdihuješ, še v ogledalo da se gledaš več kot preveč. In to že ves mesec. Ampak tole, ko te včeraj ni bilo vso noč, to je pa definitivno tu mač, po njenem. Kaj naj stori, le kaj? Kaj naj pa jaz? Ko moram vedeti, da si šele zdaj ves nor, čisto drugače kot takrat, ko si bil z mano. Tisto, kar sva midva imela, ti še toliko ni sedlo, da bi ta trapa kaj opazila. Tako plehko, da še prevara ni bila. Sovražim te!

Nič mi ne pomaga, lahko še tako strupeno mislim nate, in ti še opazil ne boš. Pult bi se moral preklati na dvoje, na troje, računalnik bi ti moralo razgnati, a se prav nič ne zgodi, čisto običajen delovni dan šiba naprej in daje potuho vsem hinavcem na tem svetu, še posebej pa tebi. Si spet ves osladen s tisto tečno mamo (s tisto, ki sinovoma piše referate za šolo), si jo izšarmiral, da bi bila uboga reva na vsem lepem tudi sama rada tako pocukrana, čeprav ne more iz kože, sitnoba na faci ne popusti kar tako. Saj že vem, na koncu se boš spet smejal, ker si na izkaznico od malega sposoja tudi ljubiče. Da bo dečko spet ves rdeč, ko ga boš naslednjič glasno opozarjal, da je treba Sto razlogov za ljubezen vrniti do prvega marca. Sem že rekla, da si hinavec? Da te sovražim, da bi te najraje ubila s pogledom, ampak to je približno zadnje, kar bi te sploh zanimalo na tem svetu. Naj se kar izničim, če že nisem nič vredna? Naslednji je na vrsti pedanten gospod, takole šele vidim, da ima prste čisto porumenele od kajenja, skriti živčnež, on bi že vedel, kako se počutiš, če ti nekdo stalno spodbija vrednost, obenem pa se vljudno in neoporečno smehlja (na sto kilometrov zavoham frustiče, kakršna sem sama). Hip zatem že odgovarja na telefon, ki mu je zažvižguljil nekje v torbi. Se že razburja in skače iz kože in je že čisto pozabil, kje sploh je, jaz pa ne vem, ali naj zaključim njega ali naj spustim naprej tisto našminkano srednješolko (anoreksično), ki že zavija z očmi.

Kaj ti gre po glavi? Kaj že spet napletaš? Je morda krivo le to, da mi sediš preblizu, morda bi te morala gledati z Marsa, pa bi bolje videla? Ali bom vse skupaj izvedela šele v kakšnem naslednjem življenju? Sranje, sranje. Anoreksičarka me opazuje z mrzlim, plazilskim pogledom prakuščarja, naj raje razmisli, če ji res paše, da ima lase pobarvane na črno, ti bi rekel, da gotovo oponaša Umo Thurman iz filma Šund. Ampak me prav briga tole tvoje duhovičenje, ves ta bes, ki ga moram izstreljevati nekam v prazno, se mi vrača, in zdaj sem sama tako zasuta, da še dihati ne morem.

Sem se že s tvojo punco danes namučila za popizdit, sploh mi ne da več miru, še zasledovanje ji ni izpod časti. Sploh veš, da mi je sledila celo do trgovine, ko sem šla po malico? Čaka me in zalezuje in potem se mi cmeri, verjetno pričakuje kakšne čudeže od mene. Tebi bi še zmrznil tale nasmeh, če bi vedel, da je vse prebrskala, ko si se odpravil v službo, in tako tudi našla, kar je iskala. In zdaj naj poslušam o pismih, ki jih sicer ne more prebrati, ker ni nikoli znala prebrati niti ene tvoje besede, pa bo že to več kot zadoščalo, da sploh obstajajo. Pisma da pišeš, in to na roko, to je že tisočprocentni dokaz, zadavila te bo. In ravno meni da pride s čim takim. Zdaj mi je samo še do tega, da kolikor toliko normalno prefuram do konca šihta, svoj telefon da utišam in ne mislim na zgrešene klice, še manj seveda na sporočila, najraje bi sploh izklopila vse skupaj, tu so vendar ljudje. Z Edotom vred, ki se drži, ker sem se brez njega izmuznila ven. Potem pa še ta dež. Tako se je danes že petkrat ali šestkrat prav žalostno in brez zveze ulilo, kot bi majhnemu fantku petkrat ali šestkrat ušlo v hlače. Kot da je samo ta dež še na svetu, pa seveda ti, ki mi nisi in nisi jasen in mi očitno tudi nikoli ne boš. Tako bomo vsi skupaj še umrli, ne da bi sploh kdaj kaj izvedeli drug o drugem.

Že vem, da bom šla ob osmih takoj v Iksipsilona, in to sama. Se nekako znebila Edota. Si kaj naročila. In potem poskusila razmisliti.

13

Saj potem sem šla res. In sem še zdaj tukaj, nekaj bi morala ukreniti, pa ne vem kaj, mimo je prineslo Utopljence in so me lepo pozdravili kot vedno, a tudi kar nekam hitro izginili, ko so me malo bolje pogledali. Razmisliti, razmisliti, nisem rekla, da bom v miru razmislila? Da zadiham, malo prostora da si naredim v glavi. Tako pa je pred mano samo šank, ki ga nepremično opazujem, čeprav ga sploh ne vidim, in tipi, ki igrajo pikado, in kelner, ki me gleda že s pomilovanjem, in telefon, ki zajavka, da sem dobila SMS, že spet. Pismo je pisal tipu sele zdaj vidim peder je ubila se bom Lidija sem brala sporočilo od tvoje punce, in potem takoj še od tebe, Totalna stala pocakaj me vse lahko razlozim. To je zdaj vse, kar vem, pa da je Edo tudi popizdil, Te bom ze se nasel, sporoča.

Tvoja punca se bo torej ubila, poklicati bi morala reševalce in angele varuhe in socialne delavke in prostovoljce Rdečega križa in še gospoda župnika po možnosti, da se ji reši vsaj duša, pa kar obsedim. Kelner me je prišel že tretjič vprašat, če bom že kaj naročila, ker mu bo še dopizdilo, če ne bom nehala kar buljiti skozenj, profesionalnost gor ali dol. Neodgovorjeni klici, Lidija (4) se sveti na zelenem ekrančku, in zdaj se oglaša petič, namesto da bi naredila samomor. In potem še Magda, tudi kakšnih petkrat ali šestkrat: Daj pridi ze nekdo te caka.

Prav briga me. Me ne briga Magda in me ne briga nobeden, ki bi hotel čakati name. Naj mi že dajo mir vsi skupaj. Domov bi šla, tukaj se ne da več niti dihat, samo še domov, da zaspim, da vse pozabim, za danes in za sto let vnaprej imam vsega zadost. Samo še vstati moram in se spraviti ven in potem do svojega bloka. Tako.

Ampak Magda, ki mi odpre vrata, ko prištorkljam do vrha stopnišča. Magda me zgroženo in nestrpno in začudeno pogleda in mi potem pove, da je bil neki peder tukaj, ki me je iskal, Iskal sem te, se zasvetlika tvoje sporočilo.

Tako sranje. Zdaj pa še Edo na telefonu, na stacionarnem, prasec, toliko, da ve, da sem že doma, Magda me kliče in kliče in čisto prepozno prikliče, je že odložil, ampak je bil razpizden, pravi Magda, naj se pazim, se ji zdi, da je na poti sem.

14

Utopljenec me stiska k sebi, govori mi, da bo še vse v redu. Saj se sploh ne bi razjokala, res ne, ampak je prijazen, tako neskončno prijazen, boža me po laseh, tako lep glas ima. To je tisti, ki je za glavo višji od ostalih, pa tiste njegove lepe, blage oči. Drugi so samo obmolknili, so se pobrali brez besed, samo on je zdaj pri meni.

Edo je bil tukaj, me je malo manj kot ubil. Zares, Edotu se je danes utrgalo, je res uletel, kot je rekla Magda, ves razpizden. Magda je samo zajavkala kot podgana in se hitro pobrala, da sem ostala sama s poživinjenim psihotom. Mi je najprej eno primazal, tako kot da že vem zakaj. Potem pa me je čisto po filmsko pritisnil ob steno in zasikal, da sem ga ubila in da me bo zadavil za to.

Nič mi ni bilo jasno, Edo pa ves nor. Do kraja histeričen. Naj grem na teste za aids, to je ponavljal ves čas, na teste za aids, videti hoče, če sem ga okužila. So Utopljenci zunaj kaj poslušali? Iz Edota je naenkrat vse zletelo, da si peder, to mi je povedal, da si ena čisto navadna svinja hinavska, buzi zakamufliran in nič drugega, jaz pa ena koza butasta, ki gre fukat s pedrom, potem pa še z njim, saj to je čisto navaden umor.

Ni bilo časa misliti, če je v resnici ves čas vedel za naju, zate in zame, kar vedel in tiho bil. Le kdo bi mu lahko povedal tole o pedru? Tvoja punca, edino ona, a ni vesoljne Slovenije zalarmirala, baba zmešana. Edo pa kar, kot da me misli zares ubiti.

In potem so bili na vsem lepem Utopljenci tukaj, kar narisali so se. Mogoče so tudi slišali, s kom se dol daješ, prav mogoče. Da imaš punco pro forma, ker je njen stari to, kar je, zaradi prestiža pač, da imaš pa potem še kar naprej ženske naskrivaj, tako kot na primer mene, čeprav si v bistvu en peder in tudi že cela leta na pederski sceni, poleg vseh bab seveda, kako da ne vem. Utopljenci so potem resno navalili nanj, ker je bilo menda res videti, da me bo še fental. In zdaj je pač tako, kot je, Edo se je prestrašil in se pobral.

Utopljenec mi govori, naj se ne sekiram, potem pa mu zazvoni telefon in čisto pozabi, da bi me moral tolažiti, tako se mu mudi kar na lepem.

Jaz bom pa morala na teste.

15

Tako da grem zares tja. Na Infekcijsko. V tisto čakalnico. Kjer je že blazna gužva. Sestre in zdravniki, ki izginjajo in se pojavljajo. Vrata, ki se kar sproti delajo, in minute, ki gredo prehitro ali prepočasi, oljna barva po stenah in linolej po tleh, obešalnik za plašče. Živi in pusti živeti, berem vsepovsod, in Brez stigmatizacije. Plakati s telefonsko številko aids fundacije, brošure in zloženke z barvnimi fotografijami tragično razpoloženih manekenov. Ne umrite zaradi nevednosti, Ne zatiskajte si oči, natkanite si kondom. Ogromna ura, ki vsako minuto sproti sfašira še na manjše dele, potem pa vsako sekundo odšteje sekundo življenja, in telefonska govorilnica na koncu hodnika (če imaš seveda koga, da mu lahko kar po telefonu poveš tako novico). S hodnika, ki ga od tu ne moremo videti, se kar na lepem oglasi otroški jok, neutolažljiv in tako prediren, da se moramo grešniki vsi kar zdrzniti, medtem ko čistilka z vzvišeno zdolgočasenostjo potiska pred sabo svoj voziček s čistili. Po Ljubljani razsaja epidemija driske, Infekcijska je polna tamalih in njihovih staršev. So tudi stare mame še tukaj, pa bolniki z oddelka, ki si kupujejo sladkarije iz avtomata, aidsarji smo samo manjši del vsega tega, in pred laboratorijem prav tako. Pa vseeno. Ta kraj je, kot bi bil preklet. Na koncu ti vzamejo kri in izveš, da bodo rezultati testov šele v četrtek. To je zaenkrat vse, kar se da narediti, in zdaj grem lahko domov.

Zunaj se je dež spremenil v sonce in tako se luže prav nadležno svetijo, ko se vračam skozi mesto kot kakšen črni jezdec. Oči me pečejo. Sonce se dela norca iz mene, najbrž mi hoče povedati, da bo sijalo tudi še po moji smrti. Čisto na drug konec Ljubljane moram, ko vsaj ne bi bilo vseh teh ljudi vsepovsod po cestah, kar sproti se delajo, le kdo jih je to naštancal vsepovsod po ulicah in po avtobusih, samo zato so tukaj, da mi dajo vedeti, da takih skrbi kot jaz pa že nimajo in jih tudi ne morejo imeti, takole mi dajejo vedeti, kako svobodni in brezskrbni so za razliko od mene.

Doma izvem, da je Magda izginila, po stanovanju se bledikasto preserava njen tip in vzdihuje. Izginila. Se pravi, da je ni nikjer. Vrata naj bi bila odklenjena, ko je prišel, tako mi zdaj razlaga. Posedava in se presedava, vsak v svoje muke pogreznjena, okrog naju pa vse tiste škatle z Magdino kramo, doto in balo.

Se začne še spraševati, zakaj ni vendar vesel takšne priložnosti, Magde bi se, če dobro pomisli, že zdavnaj moral znebiti, čisto nemogoča je. Naj se kar sprašuje, ne bo mu škodilo. Še predobro lahko ve, kam se je potepla njegova ženska, saj niti on ni neumen. Pa raje kar čaka, zdaj šele vidim, da čaka name, jaz bi mu morala reči, poslušaj, nehaj se slepiti, tole z Magdo se ni moglo dobro končati, poslušaj, Magda se zdaj goni okrog, briga njo zate, jaz bi mu morala razsuti sistem, pa mi kar ni in ni do tega.

Briga me vse. Čez tri dni bom izvedela.

16

Trije dnevi so minili po treh dneh. Danes bo že vse jasno. Ampak se niti zdanilo še ni, tako da najbrž še spim. To sploh ne more biti drugega kot sanje, tole, da te nenadoma zagledam pred sabo, ti me pa vprašaš, če te ljubim.

Se kar zgrozim. In ti zavpijem, da te sovražim, le kako da ne opaziš tega? Če res ne veš, da te samo preziram še lahko. Tebe in tvoje pozestvo, narcisoidnost, prozorni intelektualizem. Ker si en gnoj, zapedran, hohštaplerski. Res. Na pamet znam vse tvoje lepotanske finte, danes bom pa še videla, če ne bom šla kar v maloro zaradi tebe in tvoje kurbarije. Imam vse razloge, da te za jajca obesim na kandelaber. Da si potem še drzneš vprašati nekaj takega. Če si mogoče znorel. In se zaderem, da se poberi že enkrat.

Nisi čisto zadovoljen z odgovorom, nisi še prišel do konca, in zdaj me vprašaš, če te lahko ljubim ne glede na vse. Samo še toliko počakaš, da mi zmanjka pridevnikov za posranega, morilskega, nadutega, neodgovornega toplovodarja zašminkiranega.

Mogoče pa ne bi smela reči, da te sovražim? Nekam premeteno mi deluješ, čeprav se mi samo sanjaš. Da te sovražim, to je še vedno stokrat bolje, kot da te ne ljubim, tako kot Edota. Ta je pa dobra, če te ljubim? Saj me živ dan nisi vprašal česa takega. Saj ne bi hotel niti poslušati, če bi sama začela o tem. Ampak vidim, da ne bo miru, dokler ne odgovorim, in to po resnici.

Tako vprašanje. Ampak spim in se ne morem niti ganiti. Ničesar ne morem reči, pa če bi še tako rada, in mimo mene hodijo Utopljenci, ki jim je na lepem jasno vse o brezpogojni ljubezni, to se jim vidi, čeprav so tudi oni tiho. Najprej oni, in za njimi hišnice, mame, tete in tečne gospodinje, histeričarke in nevrotičarke, ki v sanjah spet lahko postanejo to, kar so na dnu srca tudi vedno bile. Krhke, nedolžne in zasanjane lepotice, prosojne dušice, ki plešejo balet Giselle. Medtem ko se visoko nad oblaki sveti ljubezen do bedakov, ki ne uporabljajo kondomov, ljubezen do pedrov in biseksualcev, ljubezen do slabičev, ki sklepajo preračunljive zveze. Ljubezen do tistih, ki so vse to troje skupaj, pa še kaj dodatnega. Ko bi govoril človeške in angelske jezike, ljubezni pa bi ne imel, sem brneč bron ali zveneče cimbale. In ko bi imel dar preroštva in ko bi poznal vse skrivnosti in imel vso vednost in ko bi imel vso vero, da bi gore prestavljal, ljubezni pa ne bi imel, nisem nič.

Očitno me je zmanjkalo pred prižgano televizijo, s kavča napol slišim beli šum. Pa sem le zaspala, čisto sama zase sem tolkla smrtni strah in nikogar ni bilo, da bi bedel z mano. Usoda je tako ali tako že zapisana in zdaj čaka v kakšni omari, v pospravljeni, sterilizirani, zapuščeni in še vedno temni ordinaciji, saj manjka še en lep čas, da se začne delavnik tudi za dohtarje. Potem bodo še cel dan barantali z življenjem in smrtjo, zdaj ob pol štirih zjutraj pa ni drugega na svetu kot mraz in tema in oranžna svetloba z ulice. Semaforji, ki se pretvarjajo, da utripajo rumeno, rumeno, rumeno, medtem ko v resnici meditirajo: Ljubezen je potrpežljiva, dobrotljiva, ni nevoščljiva, ljubezen se ne ponaša, se ne napihuje, ni brezobzirna, ne išče svojega, se ne da razdražiti, ne misli hudega. Ne veseli se krivice, veseli pa se resnice. Vse opraviči, vse veruje, vse upa, vse prenese.

Tako da spet zadremam, zjutraj bom spet morala v knjižnico, potem pa seveda na Infekcijsko po rezultate. Zdaj ne mislim več niti na Edota. Samo še nate, ki si medtem izginil. Bi semaforji lahko vedeli, kam si se vendar pogreznil? Če se že nisi razblinil. Ljubezen nikoli ne mine. Preroštva bodo prenehala, jeziki bodo umolknili, vednost bo prešla.

17

Test je bil negativen. Medicinka se je samo režala. Jaz pa njej o prascih, kakšni prasci da so tipi. Vse sem ji povedala, čisto vse, kako me je Edo imel za princeso in kraljico, čeprav je dobro vedel, s kom sem bila prej, in potem je zadoščal en sam trač, tisto o pedru, sem bila pa samo še prasica zanj. »A je to logično, a je to pravično?« sem jo spraševala, medtem ko se mi je smejalo in jokalo, oboje skupaj, »a je to logično, takole za nazaj biti nekaj kriva?«

»Ne, ni logično, seveda ni,« se je smejala in tisto minuto je bila najlepša na svetu. Ampak je že gledala proti vratom, naslednji prosim.

Hodniki so bili čisto prazni, ko sem se odpravila domov, še otroškega joka ni bilo nikjer več, driska je bila verjetno že vsa pobrisana, vsepovsod je dišalo po sveže preoblečenih otročičkih, ki se igrajo s čisto novimi igračami. Le še sonce je bilo prav tako kot v ponedeljek, najbrž je pozabilo nehati sijati, ne da bi pri tem raztopilo en sam umazan kup snega. Ljudje so se potuhnili nazaj v svojo običajnost. Proti jutru sem nekaj sanjala, a se ne spominjam ničesar več, od vsega je ostal samo še rahel občutek, da bi morala biti ulica zaradi tega vsa drugačna, pa le vidim, da je vse tako kot prej. Semaforji kot da so nekaj pozabili. Tudi vse ostalo kot da bi moralo pomeniti nekaj drugega.

Doma so vrata spet odklenjena, spet je tukaj Magdin tip, ves vzdihujoč. Pa ne da ima svoj ključ? Ne, nima, le to je, da sem tokrat jaz pozabila zakleniti. Ko me zagleda, je kar vidno razočaran. Če ne tudi olajšan? Z Magdo ga niti nič lepega ne čaka, že tako ali tako ne, s tem da bo najprej še štala zaradi tega njenega izginotja. Bo moral zaropotati, ukrepati, ji dati vedeti, da za norca ga že ne bo imela, pokazati, kdo je tu šef. Dokler sem tu samo jaz, si pa še lahko privošči lirske poze. Saj sploh ne zna zarobantiti, kot je treba, saj se mu niti ne da. Ga ni nikoli nihče učil, kako je treba popizditi.

Tako torej poseda in čaka, da mu razsujem sistem. Pameten je in dober in potrpežljiv in čaka, da mu vržem resnico naravnost v fris. Da mu povem, kar je tudi sam nekako že ves čas vedel, da nima smisla, da je Magda vedno samo blefirala orgazem, da je bila z njim pač zato, ker si ni upala raziskovati naprej, predvsem pa seveda zato, ker je v bistvu vedno globoko prezirala samo sebe. Smo spet pri priročnikih za samopomoč? Taka si potem tudi tipa najde te sorte, da ga lahko samo še prezira, to je itak jasno. Da ji ni treba prezirati same sebe, zato.

Zdaj se torej kurba (Magda namreč), tu ni kaj. Jaz pa naj njenemu tipu razsuvam sistem. To je sicer vedno počela ona, sistem mu je razsuvala, od tega je postal življenjsko odvisen, še bolj odvisen kot od seksa, če mu tri dni ne bo nihče razsul sistema, bo moral začeti s svojo glavo misliti, to bo pa hudo. Se bo potem v resnici še kaj spremenilo. In bo samo še padalo. Najprej po Magdi, ki se zdajle dol daje, in to tako zelo, da ji čisto zares že prihaja. Takoj zatem pa bo treba zlati mami tudi povedati svoje. In pustiti že enkrat to službo, ki čisto zares nima nobenega smisla, raje doštudirati in napraviti nekaj iz sebe. Kaj sploh dela na tem svetu? Samo gara in pohištvo odplačuje, tisto, ki ga je izbrala Magda in njemu sploh ni všeč.

Naj kar sanja, ko pa še sam ve, da bo spet popušil, samo da se bo Magda prikazala, sta že stokrat takole zaštrajkala, ali ona ali on, in se potem še vedno spet vrnila, popušila, skratka, oba. Je tudi že očitno, da gre tole vsakokrat dlje in vedno bolj zares, samo varala da se še nista, zdaj se mora pa očitno zgoditi tudi kaj takega, in to bo seveda šele začetek začetka, ker tadva pač ne bosta imela prej miru, preden drug drugega ne zamorita in zahodita v nulo. Ne da bi sploh kdaj povzdignila glas, lepo na tihem in neskončno domiselno. Tako kot sta to videla delati starše, vsak svoje, in oni tudi svoje in tako naprej, do Adama in Eve. Ki sta bila itak vržena iz raja.

Kot da sem sama kaj boljša. In to na dan, ko sem tako rekoč na novo rojena. Grem spet iz stanovanja, da eno prižgem, namesto da bi se lepo razkomotila doma, jebemti, kaj je zdaj to, a me ima Magda na daljinski pogon? Medtem ko kadim ob priprtem oknu na stopnišču, se tudi tipček nekako zbrihta, očitno mu je postalo prav neumno vse skupaj, in tako se odpravi domov. Od vrat me nahitro pozdravi in izgine. Se ravno mislim razveseliti, ker sem končno sama, prvič ta dan. Pa zagledam Edota, ki jo ves brzinski reže proti bloku, tu se ga vidi že na daleč.

Je mogoče mislil, da mu bom izvide kar na pladnju prinesla? Takole kot hodi, bi še rekla, da je prepričan, da sem pozitivna, res je videti, kot da me gre zadavit.

18

»Poslušaj me, ti koza.«

Edo bi bil rad podoben nekomu, ki je dobro prespal vso stvar. »Poslušaj me, ti baba blesava. Če si tako neumna, da si šla na test, je to čisto tvoja stvar. Jaz nimam nič pri tem, si razumela? Nič nisem rekel, ti pa nič nisi slišala. Samo probaj napravit štalo, samo pisni. Boš videla hudiča, potem te bom pa res fental. Samo gobec da stegneš … ja kaj zdaj cmizdriš?«

In to naj bi bil Edo, mamin sinček? Je to samo zaradi rezultatov ali pa ima še kaj drugega na duši? Seveda! Škandala se boji! Edo, pridni Edo je požvinil do skrajnosti, Edo je potencialni morilec, sem šele prepozno dojela. Je oprezal spodaj in čakal, da se Magdin tip pobere? Ga niti ne bo brigalo, da tole o pedru že ptiči čivkajo, da je že tvoja punca zgobcala, da je polomija neizbežna. Edo mi je prišel pokazat, da z njim se ni za zajebavat.

Naravnost v oči me pogleda. »Zdaj pa vidim, da si zares prfuknjena. Pa saj si … ti si … saj ne morem verjet! Pa ti si še vedno zaljubljena vanj! Pa saj tega svet ni videl! Pa to je …« Pa to ni nič, to so Utopljenci. Edo se nasloni na vrata. Nikogar ne bo sem noter! Nikogar! Danes že ne. »Poberte se, mularija, če ne pokličem taplave!« Danes se nikomur ne bo pustil. Od zunaj je potem slišati nekakšno oklevanje, na tako odločnost vrli dečki sploh niso računali. Jih je lahko prestrašila že tako butasta grožnja? Edo vleče na ušesa, tipčki se zdaj odpravljajo, čeprav neradi, to je tudi hotel. A je vseeno malo živčen, panično samodejno pogleduje proti vratom, kar mu vzame nekaj prednosti. Ko začuti, da ga opazujem, postane še bolj grozeč: »Poslušaj me zdaj, ti pička blesava. Ti bodi kar zaljubljena, ti se kar cmeri. Pa koji kurac je njemu to? Njemu to itak en drek pomeni. Že tako ali tako. Če boš govorila o njem, da je peder, ti bo pa vrat zavil. Tožil te bo, toliko ga že poznam. Iz knjižnice boš letela in še bo poskrbel, da te zaserje še povsod drugod. Pozabi, da boš sploh še kje dobila kakšno službo. Na sodišče te bo spravil zaradi klevetanja. Tebi se ne sanja, kako se ta svet vrti. Srček gor, srček dol, njemu je samo do tega, da ima dobro ime, ti si pa tukaj pičkin dim, ti si ena majhna riba, ena od tolikih, en potrošen material. Za pofukat pa za sčevljat.«

Edo je dobro pripravil tole svojo govoranco, na Magdo pa vseeno ni računal. Ker se prikaže, kar na lepem, in to sploh ne sama, tip je z njo, predragi njen kakomuježeime. Magda se vrača v naročje svoje usode in še življenje mi je rešila, to je pač Magda. Ampak Edo! Mu postane vse jasno, samo uč vrže nanju, v hipu pošteka, v kakšnem peklenskem loncu se je kuhal in v kakšnem se bosta ta dva cmarila še naprej, Edotu so danes pregoreli že vsi alarmi, skozi razgonjene zavore pa je zasijal žarek čistega nagona, prvič v življenju. In ta žarek mu je prišepnil: beži!

Tako da že izginja po stopnicah navzdol, še sam začuden nad silnim veseljem, da se me je znebil, nekako se mu tudi že svita, kako poceni jo je odnesel v primerjavi z Magdinim tipom. Samega sebe več ne dohiteva, tako silovito je nenadno silno začudenje nad samim sabo. Da se bo spraševal še dolgo potem, ko bo že zdavnaj lepo na varnem v svojem avtu (prav daleč je moral parkirati). Takole bo speljal, obenem pa mu bo na lepem, in to v sekundi, jasno, da sploh nikoli ni živel. Da je svet širok, odprt, svoboden, on pa tega še opazil ni. Saj se še tega ni domislil, da je človeško bitje, z vsemi pravicami. In da užitki tega sveta samo nanj še čakajo. Medtem ko je on, vse do danes, izgubljal cajt kot mamin sinko (pri petintridesetih). Kako je to mogoče? Je bil žrtev uroka? Če razmisli stvari že od samega začetka. Zakaj ni nikoli osvajal tiste sladke blond punčke, v katero je bil tako zaljubljen v osnovni šoli? Zakaj se ni mogel zares veseliti, ko je bila potem na gimnaziji ena prav noro zaljubljena vanj? Zakaj je pravzaprav sčevljal tisto darkerico, pa tako božansko sta fukala? Zakaj ni Winnoni Ryder nikoli napisal ljubezenskega pisma, vsaj zaradi sebe, če že ne zaradi nje? Zakaj je vedno stavil na povprečnost in celo na podpovprečnost, na poden in brezup, name na primer? Zakaj zapravlja čas s staro frajlo, če bi ga nagovorila mlada sladka lepotica, bi se pa do nafte zaril od groze? Zakaj se sploh gnjavi z baburami, ki spominjajo na njegovo mamo, namesto da bi prelestnim grešnicam prišepetaval sladke laži in jih zavajal v skušnjavo?

Šele doma se bo zavedel, da me je čisto pozabil vprašati za rezultat. Ampak se ne bo več vrnil. Za vse na svetu ne.

Running late

1

Ne bi si mislil, da se bom zjutraj tako zgodaj zbudil. Dosti pred tabo in še celo dosti pred budilko. Pa tako sva ga svirala ponoči, ti in jaz. Še celih dvajset minut imam samo za zehanje in za pretegovanje. Ti kar spi. Lasje se ti tako lepo štrenajo tam po povštru in zdaj tudi opazim, da si verjetno uporabila enega od tistih prelivov, ki jih stalno tako blazno hvalijo v reklamah, prameni se ti čisto narahlo vijolično svetlikajo v jutranji svetlobi. Ko se prebudiš, bo čarovnije nenadoma konec, saj vem, takrat boš samo še povprečna temnolasa punčara, ki se je pač prebudila v neznani postelji. In se sprašuje, kako se je lahko dala pregovoriti v tako cenenost. Še malo, pa ti bo resničnost kot prava nočna mora sedla na glavo. V Kranju sva. V stanovanju, za katerega sem ti rekel, da je izposojeno. Zjutraj morava oba še v službo, in to v Ljubljano. Jaz pa sem stari prasec, ki te ima samo za to, da te poonegavi enkrat na teden.

Po mili volji se boš lahko žrla, da si zvečer privolila v skupno popivanje, in potem, o groza, še v tisto čudaško vožnjo z zadnjim nočnim vlakom. Prav treba ti je bilo tega Kranja. Napol se boš spomnila potem še dolgega in še bolj čudnega pešačenja skozi neznano mesto. Kjer sva se potem zaklenila v nekakšen temen kvartir in se dala dol. Pod oknom so prepevali pijanci in polna luna je sijala, kar je le mogla, ampak zdaj se vse hitreje dela velik dan in midva naj se nekako izvijeva iz vsega tega, se otreseva, očehljava, preženeva hlape in se vrneva vsak v svojo kao normalo. Na polno luno in pijance ni, da bi se človek zanašal, zdaj oboji spijo. Ti, revica, si pa še vedno tukaj v umazani postelji s starim debelim pohotnežem. Boš čisto pozabila na čase, ko si mi histerično zatrjevala, da sem največja ljubezen tvojega življenja.

Še tega ne veš, da je stanovanje moje. Ti nisem povedal, saj nisem neumen. Stara mama je umrla in mi zapustila tale kvartirček, tako da tu živim že kar en lep čas. Ko bi ti vedela … No, saj ne veš. Ne samo, da sem stanovanjsko neodvisen, tudi svoboden sem, z Magdo sva šla narazen, in to dokaj civilizirano, v duhu sporazumnega dogovora. Ledik in s svojim stanovanjem, brez otrok, brez popizdljive bivše, idealna žrtev torej. Ti bi se, kolikor te poznam, takoj zagrebla. Tako sem kar dolgo hiral v razdvojenosti, ko sem se s tabo dobival kot prej, se klatil po Ljubljani, tu pa je samevalo prazno ljubezensko gnezdece s čisto novo francosko posteljo. Dokler nisem prišel na genialno idejo. Preprosto. Da ti rečem, da je stanovanje od kolega, ki mi ga posoja (ker mi kobajagi dolguje ne vem kakšno uslugo, bla, bla). Tako. Že prej bi se lahko domislil, seveda, tako preprosto je vendar življenje, tako malo je treba, da je volk sit in koza cela, kajne? Ali, rečeno po naše, da te še vedno kdaj ponucam, ne da bi s tem resno ogrozil svojo prihodnost. Se mi pa že predobro godi, da bi se dal spet vpreči, pa oprosti. Največ, kar sem pripravljen reskirati, je pol plače, če najdem kakšno res jebačko zofo za v dnevno. V načrtu imam namreč razvratniško poletje.

Že kakšna tri leta se dobivava in ves ta čas si me bolj ali manj odkrito pecala še za kaj več. Najprej bi se ločil od Magde in potem … Reva še tega nisi vedela, da sploh nisem poročen, lagal sem ti, tako kot so tipi v Anteninih Ljubezenskih zgodbah vedno lagali, da niso. Z Magdo sva bila na koruzi, ti pa si seveda ne bi dala dopovedati, da gredo tudi takšne zveze pač težko narazen. In tako boš spet tečna kot zadnje čase vse pogosteje, kot bi res lahko vedela, da ti že ves čas nesramno lažem prav v fris. Da špekuliram in prešuštvujem, namesto da bi objokoval staro mamo, ki tudi mora, pa mrtva, kot je, kar tiho biti in gledati, kako se greh dela. Da zavajam tako tebe kot tudi Magdo, da imam navsezadnje za norca še vso žlahto, da sem bil nesramen potem še do mame in sestre, ki sta ravno včeraj hoteli priti k meni pospravljat, pasamodobromihočeta.

Še dobro, da bo treba danes v službo, in to prav hitro, vsaj to mi gre po sreči. Seveda je bolje, da zjutraj takoj zašibava. Neresničnost tega kraja je medtem postala že neznosna, v tem ti dam prav. Samo da bo spet navaden delovni dan, da se ne začne s kavo in zajtrkom in posedanjem in prekladanjem in raznoraznimi pogovori, ki tako ali tako ne vodijo nikamor. Pa še zarečem se lahko prav svinjsko. Če dobro razmislimo, si v bistvu sama kriva, kar priznajmo, da nekaterih stvari enostavno ne razumeš. Jih nikoli nisi in jih tudi nikoli ne boš. Ker jih niti nočeš. Samo to ti gre po glavi, da bi me pri priči spremenila v svojega lectovega možica, in potem bi bil na istem, če ne še na slabšem kot prej.

Je hudič, da se vse ženske, samo da imam kaj z njimi, pri priči spremenijo v nekakšne tragične junakinje, v Kasandre, Klitaimnestre, vile sojenice in tako naprej. Z Magdo je bilo prav nekaj podobnega, spoznala sva se v oštariji in se prav fino zabavala, potem pa je kmalu, samo da sva zaživela skupaj, začela z nekimi dostojanstvenimi pizdarijami, kot da bi morala biti resna in odgovorna še namesto mene. Dokler ni postala popolna in popolnoma neznosna.

Running late, to je tvoj telefon, vidim, da si zamenjala tip zvonjenja. Očitno si naročila bujenje, ziheraška, kot si, pri tem pa niti ne veš, da imaš budilko že v telefonu. In si še zoprna, medtem ko vstajava in se odpravljava, pri čemer niti ne uganeš, da sem po vsej verjetnosti vstal že dosti pred tabo, samo zato seveda, da ti lahko prepustim kopalnico. Še to se ti ne zdi čudno, da kar po domače uporabljam zobno ščetko in da sem nove gate vzel iz predala (le kako, če stanovanje ni moje?) Kakršna si zdaj, niti Magde ne bi opazila, če bi se slučajno pojavila (kar se tako ne bo), pač pa se tuširaš, kot bi hotela pripraviti teren za nov vesoljni potop. Si zaklenjena, kot bi imela pred vrati nenasitnega manijaka in ne mene, ponižno čakajočega, da lahko sedem na stranišče in se znebim sitne jutranje vodice, ki se mi je ponovno nabrala od same ljube živčnosti. Ti torej braniš nekakšno namišljeno deviško čast, jaz pa bom spet vse zafural, se ni bati, da ne bi. Ker je tole šele začetek. Ker bo treba nekako priti še do Ljubljane. Ker te bom vlekel kar s sabo na vlak. Zato ker spet nisem nič mislil, seveda. Kar na vlak.

Mi je prepozno kapnilo, da so tudi avtobusi še na svetu. In da bi bilo to vsaj za silo normalno, še posebej če imam ob sebi damo, ki pač ne prehodi pol industrijske cone, da se potem na šiht odpelje s prešvicanim muzejskim eksponatom. Železniška je v Kranju čisto nekje v riti, iz centra imaš najmanj pol ure hoje med križišči in skladišči, najprej pa seveda po tistem mostu, ki ga tudi kar noče in noče zmanjkati. Saj to ni še nič. Pred tem se je treba spustiti še po Mohorjevem klancu strmo navzdol, vse to seveda samo zato, da si čim prej uničiš nove petke. Nekam zmedeno, sicer pa tudi tečno in nasršeno mi slediš po stopnicah, ki so tako razpotegnjene, da niti hoditi ne moreš normalno, še posebej ne v takih špičakih. Kakšna muka, in to samo zato, ker se nisem pravočasno spomnil, da bi šel vsaj enkrat za spremembo v službo kot vsi normalni ljudje.

Tale Kranj, to je zate nekaj nezaslišanega. Prvič in zadnjič si bila tu še kot osnovnošolka, ko ste skupaj z ravnateljico najboljši učenci nesli venec na Prešernov grob in tam odrecitirali Ovrbasrečnadragavasdomača. Zato naredim definitivno napako, ko te potrepljam po riti. Zato da bi postala vsaj malo ljubka, zato. Ampak ti očitno nočeš ljubkosti, ti bi rada samo še prevoz do Ljubljane in potem spet tistih svojih osem ur na šihtu. Kakšna škoda, da se prav zdaj spet spomnim, da so tudi traparije še na svetu. Vse zaman, ti bi pa rada mislila samo še na svoj posel prek študentskega servisa, na hotel, kjer vse poletje pucaš sekrete, še na izpite po možnosti, najbolj zajebane, kar jih je tam na tisti tvoji ekonomiji. Pa imej!

Začuda sva prišla še pravi čas. Potniki že pogledujejo v smer proti Jesenicam, medtem ko se pretvarjaš, kako neznansko te zanimajo vozni redi na tej zabačeni postaji. Vse skupaj je neverjetno neumno. Vse to laganje, pa čudne vožnje semtertja, in kako je tudi morasto, kot v enih strašnih in trapastih sanjah, jaz in ti, in mrtva stara mama in njena poročna slika nad posteljo in mama, ki mi že ves čas maha z novimi zavesami pa smetišnicami za novo stanovanje. Running late se ponovno oglasi, na hitro čvekneš, da zdaj ne moreš govoriti, da pa potem gotovo prideš, čeprav boš zamudila. Živčen postajam, zoprno mi je. In to prav zdaj, ko bi prvič v življenju lahko res užival, brez kogarkoli na puklu. Bo sploh kdaj kaj bolje? Nikjer nobenega odgovora, samo vlak, ki pripelje.

In ti, ki bi hotela resnico, vso resnico in nič drugega kot resnico.

2

Potniki me ležerno vzamejo na znanje. So tudi oni vsak dan isti. Vse kaže, da so me že sprejeli, druge šanse itak nimajo. Po treh tednih že lahko razločujem poglede prepoznavanja. Vse grozi, da bomo do penzije znali že na pamet drug drugega. Ne da bi seveda sploh spregovorili med sabo. Le kako bi sploh lahko bilo drugače?

Ne da bi te videl, že lahko vem, da ne vzbujaš nobenega suma, ko nadvse spodobno stopaš tik za mano. Ga ni v tem kupeju nikogar, tak se še ni rodil iz matere, ki bi uganil, da sva noč preživela skupaj. Če bi seveda to koga sploh lahko zanimalo. In tako je očitno še najbolj prav. Zdaj tudi že vidim, da ne bova prišla do dveh praznih sedežev skupaj, in tako se na hitro brez besed sporazumeva, da bova vso to vožnjo pač morala zdržati drug brez drugega.

Naj vprašam Rajkota, če so vse punce take, ko jih po seksu privedeš v javno prevozno sredstvo? So vse tako hladne, vzvišene, nepristopne ali se samo ti obnašaš, kot bi vse te tupe in zaspane face zdaj terjale nekakšna pojasnila od tebe, če že ne celo kakšen izgovor za grešno noč. Le kako bi jim čim bolj dostojanstveno dala vedeti, da jih prav nič ne briga tole, kar imava? Ob uri, ko bi morala še spati, in to ne z mano. Če bi bilo kaj pravice na tem svetu. Po moje v kakšnem šotoru, medtem ko bi zunaj pihljale blage sapice z morja. Ob tebi pa kakšen mozoljast motorist, ki bi te gledal, kako si lepa v jutranji svetlobi. In bi se zbudila potem z njim in bi mu po kakšnem zaljubljenem zajtrkovanju in potem še dol dajanju razlagala, kako te je stari prasec (namreč jaz) nesramno izkoristil. Ko v resnici že tri leta zabijaš čas z mano in kar vse prenašaš. Da te imam samo za onegavljenje ob četrtkih zvečer, namesto tenisa. Da te nikoli ne pokličem, razen ob sredah popoldne, ko potrdiva za naslednji dan. Da zatiram tvoja gotovo iskrena čustva, in to iz čiste strahopetnosti. Ker si nočem nakopati še enkrat ene zatežene zveze. Pač pa bi raje izkoristil to poletje in se imel dobro, take lepe priložnosti še ni bilo v življenju, prvič sem čisto sam na svojem, tako rekoč svoboden. Nič ne morem, da ti domišljija ne nese dlje kot pa do matičarja.

Res nisi ničesar posumila? Ker tole, da ti rečem, da je stanovanje sposojeno, v resnici je pa moje, to je finta iz kakšnih najbolj butastih filmov. Že to bi bilo lahko vsaj malo čudno, da kar na lepem nimam več avta, ob tem ti pa tudi ne morem reči, da je bil pravzaprav Magdin. Saj pojma nimaš, kako se ta svet vrti, da sem navaden parazit, njen avto sem si sposojal za kurbarijo s tabo, v njenem stanovanju pa potem igral spodobnega izvenzakonskega partnerja, hvaležno domačo živalco. Njeno, njeno, njeno, vse je bilo njeno, da ne rečem, da je bil njen tudi ves svet, saj prav zares ni bilo reči na tem planetu, ki je Magda ne bi razumela & obvladala plus nadgradila, ki, skratka, ne bi bila le še dodatek k Magdi nadčloveku. Celo kuhanje, ampak to, se razume, sama visoka, svetovljanska, trendovska kuhinja, ne pa bedna strežba dedcu, ki se ob pol štirih popoldne ves zdelan privleče s svojega slabo plačanega šihta. Tako ima Magda zdaj pač vse razen mene, in še to izgubo, ki ni nobena izguba, je prestala tako dostojanstveno, da se lahko prišteje le še kot nov plus k že tako bogati zakladnici njenih kreposti in vrlin.

Od tu, kjer sedim, te lahko dobro vidim, ti pa mene ne. Se raje obračaš proti oknu, kot da bi čez tistega posvaljkanega dedca res lahko ugledala rajske poljane. Le kam si se tako zazrla? Vsaj v mislih ti lahko zaupam vse o Magdi, ker tale moja bivša je prav nekaj neverjetnega, sploh kar se tiče ločitvenih prijaznosti. V svoji nedostojni popolnosti bi bila celo pripravljena, da mi za prvo silo posodi avto, tudi novega bi mi pomagala odplačevati, le tega ne bi mogla razumeti, da se mi sploh nikamor ne mudi in da sem pravzaprav vzljubil tole prevažanje z vlakom. Še potniki so mi kar nekako prirasli k srcu. Lahko bi se prijavil v Kranju in izterjal v službi potem še dodatek za tole vožnjo, a se mi ne ljubi razmišljati niti toliko. Štemplji in na tone vsega tistega papirja, da potem mahaš in se finega delaš pred vsemi tistimi ženskami za vsemi tistimi okenčki, tega sem se nažrl do bruhanja že prejšnji mesec. Mir bi rad imel. V bistvu se mi jebe za ves svet. Pojma nimaš, kako se človek lahko naveže na vlake. Tako da si prav ti zdaj tujek sredi vseh teh potnikov, pojma nimaš, da sem tudi njih najbrž podedoval od stare mame, videti so, kot bi bili izumljeni skupaj z vlakom, kako naj rečem, kot bi bili eni in isti že vseh dvesto ali koliko let. Ti lahko vidiš samo neke dolgočasne bednike, ki so poleg običajne tlake obsojeni še na vsakdanje fijakanje, jaz pa vidim, da tukaj res nič ne pomeni stoletje gor ali dol, to ti je mirna, po svoje prav samozavestna rasa, ki je nič ne bo zmotilo pri prežvekovanju. Preživeli so mojo staro mamo, preživeli bodo tudi mene. Lahko se pri priči skrčim v vrtnega palčka, če se hočem. Ali pa tudi ne, je kar vseeno. Njihovo vsemogočno kranjsko bistvo bo živelo na veke, enakomerno porazdeljeno na vsak dan posebej. Tako da še sam lahko zakinkam in se neham žreti, da je zunaj tako prekleto vabljivo, da je poletje in da bi morali vsi uživati. Nobenega morskega božanstva nikjer, da bi ob pol sedmih zjutraj slučajno zablodilo sem. In se razhudilo, kaj sploh še delamo tukaj, alo, marš vsi na obalo, zakaj je bilo pa ustvarjeno vse skupaj, sonce in morje in take reči. Tudi ni nobene strele z jasnega, ki bi me kar na lepem kremirala, ker sem tak prasec. Namesto tega so raje same neprespane face vsenaokoli, koščki pogovorov brez repa in glave, če že ne kar apatija. Je sploh mogoče, da jih niti malo ne skrbi, ker ima danes že vsak svoj avto, da se vozi sam v službo? Vsak tako imenovani normalnež. Oni pa … No in jaz z njimi. Je mogoče, da jih niti malo ne skrbi, ker jih ima večina človeštva lahko samo za čudake, ekologija pa taka? Ampak meni je prav in očitno, kakšna sreča, je prav tudi njim.

Že vnaprej vem, da bo tukaj tudi najlepša ženska na svetu. Najlepša z veliko začetnico. Pa me niti ne zanima toliko, kljub vsemu bom bolj vesel tiste, ki je bolj asketska in mojih let. Brineta, nič posebnega, z nekaj izkušenimi gubami. Ta me bolj pomirja. Čeprav nekoliko spominja na Nives. Ena ali druga mi bo pol ure sedela in kinkala nasproti. Očalar, zagozden v bližini, bo neusmiljeno dremal. Se ne bom sekiral še zanj, se lahko že zase zadosti. Iztekajo se minute napovedane vročine in sanj.

Službica moja zlata se pričenja ob sedmih, točno ob sedmih. Takrat se mi bodo vrata odprla v vsej svoji krasoti. Se že sprašujem, če me boš kaj poklicala tja dol v mojo klet. Ob pol osmih, ko se vrnem s čik pavze in ko naj bi začel delati. Pa vem, da me ne boš. Me že dolgo nisi. Saj niti ne vem, kdaj si sploh nehala s tem.

3

Ob sedmih bo ura sedem. Pri vhodnih vratih bo čakal vratar. Na mojih vratih bo pisalo, da sem notri jaz. Na Rajkotovih bo pisalo, da je notri Rajko. Kot da bi ta uboga civilizacija ne potrebovala drugega kot dva bajsa, kakršna sva midva, da se čez poletje nekako obdrži. Pustite upanje, ki vstopate! (Vedno sem rad bral, tudi tisto, kar sem moral.)

Toliko da sem tukaj, pa se začne šihtno časovje. Medtem ko je ostalo človeštvo odplaknilo do obal. Če je svet mislil, da mora sloneti na meni, je krepko usekal mimo, ampak to niti ni več moj problem. Pet čez sedem bom odvrgel torbo na mizo v arhivu in takoj spet izginil. V Edotovi pisarni me bo čakal Rajko in kava se bo kuhala. Potem bosta prišli še študentki in Rajko bo igral gostitelja v šefovi pisarni. Zdaj ga lahko po mili volji oponaša in to naj bi bilo smešno. Misli, da tudi onidve še ne vesta, kako je Rajko prišel do ključev presvitle te pisarne, čeprav nam tip razlaga vse skupaj že stotič. Menda je bilo to nekaj strašno inteligentnega, vsaj po njegovem smehu sodeč. Mi pa naj uživamo v poslušanju. Se mi zdi, da komaj čakamo.

Študentki sta videti, kot bi ju Rajko skrivnostno priklical iz neobstoja, in to na tešče. Še sanja se mi ne, s kakšnimi zaklinjanji. In kot da se mu ta jutranja magija niti ne bi najbolje posrečila. Sam se že ne bi lotil česa takega, sploh pa ne takole navsezgodaj. O njuni lepoti raje kdaj drugič, še bolj me namreč moti tista zavrtost, kadar me pogledata tadva cvetova. V njunih očeh razbiram svoja leta, svojo tonažo. Oboje še dosti višje, kot je v resnici. V zraku razbiram, da sem star in obnucan. Samo da stopim skozi vrata, se jima že posušijo vse sluznice, kot da se je pred njima materializiral pravcati prfoks. Preden se bosta ponovno razblinili po hodnikih, bo treba še poslušati Rajkota. Saj ne, da bi imel kakšne posebne pripombe čez njuno obnašanje, sploh ne, čisto vljudno se smehljata in čakata, da bo konec muk. Še najraje ju gledam, ko gresta skozi vrata – in potem vsaka na svoje – ena ima noge na X in druga na O, prava škoda, da imata tako kratko skupno pot. Brez Rajka se še videli ne bi – on ju je torej obudil iz prajuhe. On ju je našel, ju udomačil.

Ob pol osmih bo spet vse tiho, nič ne bo več moglo zmotiti reda stvari, ki nas je obdržal v kolesju, svet bo spet videti resen, tako nekako, kot si je vedno želel. Hodniki bodo prazni, sonce bo sijalo po njih, kot bi bilo izmišljeno. Študentki bosta do takrat izpuhteli kot kapljici vode v puščavi, Rajko bo z vzdihom presahnil kot kakšen ukinjen gejzir. Hodniki se bodo sproti podaljševali, z vsakim mojim korakom za eno stoletje popolnega dolgočasja. Pet nadstropij same ljube pomembnosti bo zehalo v obupu in hudobiji. Tam nekje v višinah bo še Nives, zablodela kakor ignoriran hišni duh. Potem se bom z dvigalom spustil tja dol, v svojo klet.

Po izumrlih pisarnah bo tu in tam odmevalo zvonjenje. Vse je slišati zblojeno in nekoristno. In tako nekako bo potem crknil še en dan. Še ti kot da si potonila v prajuhi. Če bi te zdaj poklical? In bi se tam v tistem tvojem hotelu nekje med metlami ali pa v kakšni kopalnici, ki jo pravkar čistiš, nenadoma oglasil Running late. Kot eno trapasto beganje sredi dolgočasnega dopoldneva. V resnici pa pesmica za neko preresno punco. A se bojim, da ne bo nič iz tega, pri naju je tako, da te kličem striktno le ob sredah, toliko da se zmeniva za naslednji dan. Oprosti, ampak s tabo je treba biti previden, sama ne veš, kako nevarna si. Se s punco, ki jo imaš samo takole za en seks na teden, da kar tako klepetati? Nikoli nisem premišljal o tem, ampak zdaj pač vidim, da ne. Tako da se te moram kar paziti. Še posebej zdaj. Samo besedica preveč in se lahko kar poslovim od svoje svobodice.

4

Ob treh sem spet prost – silna vrata se zaprejo za mano. Rahel vzdih tečajev. Tudi Rajko je že frej, včasih se srečava pri vratarju. So bili časi, ko sva šla potem skupaj na pivo, in je tudi razumel, ko sem začenjal hoditi okrog vse več s tabo in vse manj z njim. Stari fantje, ki naj bi se trepljali med sabo. Take, kot si ti, pa naj bi priletele in odletele kakor muhe na drek. Ampak dokler so tu kafiči, da greš s komerkoli ali tudi sam, še ni vse izgubljeno. Takole za kakšne pol ure, včasih malo več, odvisno. Tako ali tako sem bil vedno doma še pred Magdo. Da bi ta ženska kuhala in me potem čakala s tisto juhico, tega človeštvo ne bo doživelo. Na koncu vseh časov me je pričakal vlak. Z lahkoto še dobim tistega ob 15.32. Če vozi že šestdeset let tako, bo pa še danes.

Zato pa so vlaki. Z vsem pripadajočim občinstvom, pomirja me, da bodo isti kot ob šestih. Najlepša na svetu. Očalarček, zjutraj zaspan in popoldne utrujen. In tista moja brineta. Z nami bi morali posneti kakšno dobro burko, po možnosti pogrebniško, ampak zdaj pač raje vsi kinkamo. Ni drugega upanja kot to, da bom potem, ko se v Kranju končno zbrihtam, nehal biti žalik žena in pogrebec in oglednik. Da bom samo še stari kranjski jebiveter, provincialec in lenuh, popoldanski zmerni pivec in srečno ločeni samec. Pol ure dremeža v kupeju bi moralo zadoščati, še vedno je. Postanki in umikanje nog v spanju in gužvanje in tuji trapasti pogovori brez repa in glav, vse to sodi zraven. Marsovci ali kdorkoli so že me lahko mirno občudujejo pri zabušavanju, še vse popoldne. To je moj element, takrat sem vse časti vreden. Naj si dobro ogledajo debelega starega sina, morda jim bo pa kaj koristilo.

Poletje je na široko razprlo svojo hudičevsko razkurjeno pokrovko, in to dokončno. Mučilnica modrega neba se je razkošatila nad človeštvom. Medtem ko se po razgretem pejsažu vozim z vlakom. Vse do Kranja, ki se zdi že kar mitično oddaljen. Panorama mesta bo na koncu poti zamigotala kot kakšna fatamorgana. Resničnost bo postala otipljiva šele na železniški postaji, na njenih trdnih tleh. Preden bom prehodil vso tisto pot do doma, je bo treba polovico, in pred tem še polovico polovice, in polovico polovice polovice. S tem da se bo pot seveda sproti daljšala, kako da ne. Avtobusi bodo vozili mimo kakor hude sanje, ki pridejo in minejo (sem se že prebudil iz njih, tam je še bolj vroče). Štenge se bodo vrstile kot uroki. Tiste v skali ali tiste na Mohorjevem klancu, saj je vseeno. Odprta okna stavb, kakršnihkoli, vse je odprto, iz njih zeva temna in hladna in nepristopna notranjost. Izza nekaterih zaves je slišati glasbo, seveda vsakokrat drugačno. Morda pa smo vsi skupaj že umrli in prišli v pekel, ne da bi seveda opazili.

Nobene dobre vile nikjer, da mi tole preklemansko periferijo spremeni v morje. Tako bi bilo še najbolj všečno, se mi zdi. Nobene dolgovezne predmestnosti. Vsa tale zajebana ravnina bi se morala zaliti z morsko vodo, samo tista skala s starim mestom bi morala gledati ven kot otoček. Dejstvo morja, ki sili v mirovanje. Saj potem bo še vedno dovolj časa, da se vse skupaj spremeni v puščavo. In še enkrat v morje, tako kot naj bi menda vsaj enkrat že bilo, pa potem spet v nekaj drugega. Dokler ne bo počasi ura cajt, da Zemljo že pobere hudič, s Soncem vred. Ampak ne še danes.

Edina hladna stvar je v tem poletju vesolje, in še to se skriva za nebom brez oblačka. Od tam je Zemlja videti kot svež in svetel svet, goljufija ti taka. Na tem planetu pa midva, ki štrajkava vsak na svoji strani telefona. S tem da imam jaz na vesti še dušo od stare mame, njeno častivredno domovanje nameravam namreč uporabljati za užitke. Ker sem car in sam svoj gospodar, pa tudi dedec, ki se menda še zna poveseliti. Ker se ne pustim komandirati prav nobeni ženski, in tako naj mi oprosti, niti njej.

Oh, seveda. Popoldne moram še na pokopališče, Svetlani sem obljubil, da bom namesto nje nesel rože stari mami. V Kranju je to malo od rok, skupaj z mamo si najbrž mislita, da me nikoli ni sem. Sploh ne vesta, da sem bil že stokrat, pa čeprav je pokopališče samo po sebi nekaj groznega. Med vsemi tistimi bloki in stolpnicami, če je bil kateri od pokojnikov prisilni nevrotik, lahko zdaj vso večnost prešteva okenčka, tisti, ki to niso bili v življenju, bodo pa verjetno postali zdaj. Se tako ali tako samo še kregam z njenim nagrobikom. Tisti marmorni plošči dokazujem, da sem že odrasel in da imam vso pravico, da si v stanovanje pripeljem kdaj tudi kakšno žensko in jo v miru dam dol. Ali vedno isto ali pa vsakokrat drugo, tudi tu ne bi smelo biti omejitev, vsekakor bi si hotel za začetek zagotoviti vsaj soliden manevrski prostor. Pa dopovej zdaj tem nagrobnikom, sama trdota jih je in sama mrzlota šentflorjanska. Se tako ali tako še prehitro stemni, pa poletje je. In ko se prižgejo še vse tiste luči tam vsenaokoli, je že kar preveč očitno, da je stara mama izginila za vedno, tako kot vsakdo enkrat samkrat in nepreklicno in dokončno umre. Da je ni nikjer več, pri nobenem zdravniku, v nobeni trgovini, pri nobeni šivilji, v nobenih nebesih in nobenem peklu. Tale banalen poceni marmor bi bil pa rad kar nekaj pameten namesto nje.

5

Magda si je začuda dala hitro dopovedati, da bi rad nekaj časa živel spet v Kranju. To je bilo takrat, ko sem dobil stanovanje in že govoril, da bi se preselil. Pa tako sem se trudil, da bi iz glasu razbrala, da brez nje. Saj je človeku nujno potrebno malo miru, ko se začne starat, kajne? Kakšno pivo da popoldne popije čisto sam, pred televizijo da kdaj zaspi, da je vse tako malo po domače, ne kaj preveč pospravljeno. Pa da, zaboga, ni treba vsega tega še posebej razlagat, predvsem to. Saj je vse skupaj še kar razumljivo. In tudi Magda je poštekala, bliskovito poštekala. Šus me je zadel na nepričakovanem mestu. »Če že greš, se pa lahko prej še ločiva,« je čisto mirno rekla.

Tudi njej ni bilo treba izreči čisto vsega. Da se na smrt dolgočasiva, da sva si tako ali tako že čisto tuja, da se pravzaprav niti ne bi kaj bistveno spremenilo, če bi šla vsak na svoje. Niti otrok nimava, da bi se bilo treba ozirati nanje. Tisto popoldne sem tako ali tako mislil iti malo na pijačo, zdaj se prepričujem, da bi šel tudi brez vse te štale zajebane z Magdo. Pijanc pa že nisem, to pa ne. Je pa hudič, ko sem se pa že na pol poti spomnil, da z Magdo sploh nisva poročena, kako se bova pa potem ločila? Preklinjat žensko, ki pove vse tako, kot misli, in tako, kot je vse tudi res. Samo to sem hotel. Malo pojamrat nad tem, da vse mine, da gre vse narazen, da čisto nič ne ostane. Noben pijanc nisem, sem že rekel. Ampak so se novi in novi piri kar sproti delali. Zadeva pač ni hotela postati praznična, tako kot sem si zamislil. Začelo se je z nekakšno vsesplošno praznino, tako rekoč abstraktno, ki se je medtem lepo zapolnila s podobo mračne sobe, mračnega pohištva, postanega smradu, polnih pepelnikov in porumenelih zaves, neskončnih vikendov starega samca. S soncem, ki sije skozi umazane šipe in gre takemu samcu prav blazno na živce, še posebej ob koncu tedna. Ko sem zaslišal samega sebe razlagati svoje modrosti, sem imel že solidno dozo za seboj, krugle so se namnožile, da je bilo veselje. Če za skupaj živet ne rabiš, da si poročen, potem tudi za narazen živet ne rabiš, da si ločen, nekaj takega sem razlagal urbi et orbi, to si je od tistega večera zapomnila zgodovina. Žalost bi morala sesti nad vesoljno Ljubljano, ali vsaj nad trnovske kafiče, vsaj temnovijolična, če že ne črno črna, zaradi tega ničvrednega življenja pač, zaradi prihodnosti brez ljubezni in otrok. Pa sem moral imeti smolo in opaziti, da prihodnost brez ljubezni in otrok tukaj pač prav nikogar ne skrbi, pač pa sem že prav nemarno nadelan.

Tega petka še kar ne zmanjka, kar sproti se podaljšuje. Z vsem tem mozganjem. Stara mama sploh ne bi prepoznala svojega pridnega fantka. Saj v resnici nikoli ni dojela, da nisem več tisti miško, ki ji je sedel v naročju in poslušal pravljice. Že to ji ni bilo preveč všeč, da sem živel kar na koruzi, kar tako, brez zakramenta, če bi zdaj slišala, da sem spet solo, bi pa še bolj zatravmirala. Je ne bi prepričal, da je svoboda zlata vredna in da čas beži. Ona bi videla samo to, da mi je razpadla zveza, tako kot mojim staršem, še prej pa tudi njej, samo to bi razumela, da pri nas očitno nihče ne more živeti v svetem zakonu. Da o Svetlani ne govorimo. Če kaj vem, ima spet frajerja, vsa je spet pametna, vsa naduvana, sami nasveti so je in sama dobronamernost. Še pospravljat bi mi prišla, tako vsaj grozi že kar en lep čas. Potem se bo pa spet prikazala enkrat pri meni, vsa sesuta. In mi jadikovala cele ure. Po kakšnih dveh, treh dneh se malo skulira, ponavadi me potem pokliče in kompulzivno naklada o vsem mogočem, verjetno zato, da bi popravila slab vtis. Ko je na sceni nov kavalir, pa se stil ponovno spremeni, vse je spet kratko, jedrnato, odrezavo, odločno. Mi Majerji smo pač zgube. Saj bi bilo odveč sploh karkoli razlagat.

Ampak zdaj. Pazi ti to. Če naj še kakšno rečem o stanovanju. Že samo da tole kuhinjo malo bolje pogledam. Pa sobo in dnevno in sploh vse. Saj tu je vse tako kot pri kakšni bakici. In sem te vozim. Sploh še nisem pomislil. Kakšen vtis bi tole kaj napravilo nate. Ko ti govorim, da je tole stanovanje od frenda. Prtički, in to kvačkani, vsepovsod. Daljinec, zavit v polivinil, že to ti je detajl. Da o prtu na kuhinjski mizi sploh ne govorim. Zavese in vaza s suhim cvetjem. Ojej. Še dobro, da nisi imela priložnosti, da si vse skupaj pogledaš, kot je treba. Bi mislila, lep prijatelj ti je to, gotovo kakšna teta, eden od tistih, plus tega pa še malo starikav.

6

V začetku sem zares mislil, da bom popoldne takole še koga srečal, vsaj takrat pač, ko se malo po četrti spet vračam skozi staro mesto. Z železniške, in potem skozi center, do svoje hiše. Kakšnega starega prijatelja da bom nenadoma zagledal, vsaj kakšnega bivšega sošolca. Pa ni nikjer nikogar. Ljudi kolikor češ, o, to že, ampak nikogar, da bi ga poznal. Sami statisti. Me že prime, da bi prav tako neopazno odšel, kot sem prišel. Prijatelji? No, dobro, saj niti ne bi bilo več isto. Sošolci? Tisti iz osnovne šole? So se raztepli, samo da nam je odzvonila zadnja ura, mislim zadnja šolska ura. Tisti zvonec v tisti stari šoli da nam je zadnjikrat pocingljal. Nas je kar razsulo, razgnalo, kaj vem, razpihalo.

V soboto je že bolj veselo in nagužvano, čeprav samo do enih. Skozi Kranj sem šel neomajno, kljubovaje vsem zakonitostim vročine in špeha. Mimo fontane in mimo oštarijic, mimo mladih frajlic, naravnost v gužvo. Ampak nisem niti na tržnici nikogar srečal. Vsaka hiša kot da je oštarija, vsaj v pritličju, sončniki se pa raztegujejo še daleč na cesto. Kot bi vse čakalo, da se vrla kranjska rasa udobno zavali po pletenih stolih. Vse je vabljivo nasmehljano. Lahko bi se usedel še sam in si kaj naročil. Lahko bi se hitro zdolgočasil in odšel. Lahko bi si prinesel knjigo (eno od tistih!) in jo prežvekoval vse popoldne. Lahko bi si ogledoval izložbe. Pa kar ždim.

Pozno se stemni, takrat ko vsi že obupamo, da se bo. Kot da je to kaj čudnega. Se ne bom več premaknil s kavča. Vsa okna imam odprta, prepih se poigrava z zavesami, stara mama že ne bi dovolila česa takega, ampak je še vedno zatohlo vsepovsod. Bom spet obtičal pred prižgano televizijo. Pod okni je vse bolj živahno, scena takole zvečer kar zaživi. Stanovanje v starem delu mesta, moral bi biti vesel. Kljub vsemu. Polna luna je menda šele danes, pa sem mislil, da je bila že včeraj. Torej le nismo imeli črnega petka. Vseeno se cajt vleče, kot bi bilo treba vsak dan posebej odplačat. Sem komaj premagal tole soboto. Rajko s tisto svojo kavo je zdaj kot slika iz kakšnega pozabljenega stoletja, komaj lahko verjamem, da bom že v ponedeljek spet posedal z njim. Kaj šele ti. Nikjer te ni, da bi me poklicala, kar tako, kot si me včasih klicarila, zdaj pa nič več. Kot da nekaj zamujam, da sam ne vem kaj. Sem res tako napačen? Ali mogoče nisem bil vedno še kar v redu? Na človeštvo gledam pretežno pozitivno, rad imam, da je vsem lepo. Pred desetimi leti sem prepotoval vso Evropo z vlakom. Ampak sem že lep čas en zabušant, ki nikomur noče nič hudega. Le kam sem to zabredel?

Pa še shujšal nisem nič, od tiste hoje vsak dan. To je krivica.

7

Kot da tudi tisti večeri z Magdo niso bili za umret dolgočasni. Magda je brkljala kaj svojega, gotovo spet kaj pametnega, nisem se zmenil zanjo, še za televizijo komajda. Razen ob četrtkih, takrat sem ji rekel, da grem na tenis, vsakokrat je kaj pametnega počela in samo nalahno pokimala z glavo, da je ne bi kaj pretirano zmotil v njeni pameti, morda sem se zato počutil tako bedasto. Da jo grem varat, ona pa se kar ne zbrihta ven iz svoje superiorne inteligence. Kakorkoli, ob šestih si me čakala pred hišo svoje Gazdarice, in potem voljno do osmih. Ob osmih sem te spet pripeljal prav do vrat.

Rajko se je najprej režal, potem ko so se začele težave, pa mi je rekel, da nisem sam kriv, da si se zatrapala vame. Da imam ob tem pač na izbiro, da te ponucam ali ne, in če boš srečnejša, da te ne ponucam, te pač ne ponucam. Tako je govoril kar nekaj časa, dokler ni videl, da tako ali tako nič ne pomaga. Sem te še kar naprej nucal, in ko sem se vračal domov, je Magda še vedno počela kaj pametnega, kot da se nič ni zgodilo, in ko so se začele še hujše težave, je bila stvar že prekomplicirana za Rajkotovo pamet, in za mojo tudi, priznam.

Po svoje sem te pa še težje prenašal kot Magdo. Mislim, kar se tiče nekaterih reči. Pri Magdi je bilo vse tako preprosto. Samo da je bilo pospravljeno, da se nisem delal norca iz njenih telovadnih vaj, pa je bila zadovoljna. Da sem toleriral njeno kuhanje, kolikor je sploh kuhala, da se nisem preveč zmrdoval nad njenimi kolegicami in da sem zalival rože. To ji je čisto zadoščalo. Lahko sem cele tedne molčal, lahko sem pri mizi bral cajtnge, lahko sem bil dolgočasen, vse to po mili volji. Sploh kar se tiče molčanja, vse raje sem molčal, in še zdaj je tako, najraje sem kar tiho. Da o seksu ne govorim, tudi nekaj podobnega. Je nisem, cele tedne in cele mesece, pa tudi nič zato. Za kakšno romantiko in mesečino in izbruhe srca ji je bilo figo mar, že od nekdaj. Ne pa ti. Se ni smelo zehati, saj ker si pravkar doživljala ljubezen svojega življenja, te je bilo treba poslušati, paziti na barvo glasu. Si me zmatrala kot konja, da veš. Tisti pogledi, ki so kar naprej pričakovali, da se bom vnel kot star panj. Kaj bi sploh rada, moje srce na pladnju, flambirano, s sladoledom? Ali prestreljeno s puščico in med rožami? Saj te nisem sam prosil, da me okronaš za princa svojih sanj. Všeč mi je bilo, da si me poklicala v službo, takoj in že navsezgodaj, še celo to mi je bilo všeč, da si morala prav zaradi tega vstati. Takole mi čisto paše malo patosa. Fino se je bilo pogovarjati, se dol dajati, takole, sporadično. To je največ, kar sem sploh kdaj zmogel. Lahko bi bila zadovoljna, da si mi dala maksimum sreče. Pa si morala vse cmeravo pokičariti. Za Magdo sem pospravljal, zate pa sem se šel sanjskega ljubimca. Ona je še kar naprej zanič kuhala in potem še tiste kilave kalorije izganjala kot kakšen eksorcist. Ti pa si me posiljevala z nekakšno fatalnostjo. Na živce sta mi šli, obe.

Andrej mi je odpustil, da sem ponovno zanemaril tenis z njim. Se je že zgodilo, dosti prej, prvič takrat, ko sem začel s tečajem risanja. Andrej je lahko kar vedel, da se bom še vrnil, prej ali slej, predavanja iz mitologije, astronomski klub, gledališče, vse je minilo. Andrej in tenis in televizija so pa ostali. Televizija še pozno v noč. Ko sem si domišljal, da je niti ne gledam, samo nase da pozabljam in pri tem da nehote prihajam do najboljših idej. Še posebno med reklamami, tam se nekaj pačijo, jaz pa mislim na barok in rokoko. Na knjige, ki sem jih prebiral, in še posebej na tiste, za katere sem vedel, da jih ne bom nikoli. Tako sem torej obsedel. Magda je bila pomirjena in stanovanje je bilo pospravljeno. Taka spokojnost kakor po koncu vseh časov. Kot da se pogovarjam sam s sabo in pozabljam nate, ki si se hotela pogovarjati o naju. O najini prihodnosti, jebemti Prihodnosti. O mojem srcu, prevezanem z belo mašnico.

O, jebemti! Šele zdaj sem se spomnil! Po vseh teh letih! Ja to je, da nisem nosil prešvicanih gat domov. Pa bi jih moral, če bi bil res na tenisu. Gate, brisače, loparje, celo svinjsko in smrdljivo športno torbo. Je Magda kaj opazila? Rekla že ni nič. Če jo je sploh kaj brigalo. In tudi ti, če dobro premislim. Tudi ti bi morala posumiti. Saj vendar veš, da se zdaj, poleti, tudi športne šole pozaprejo, da ni več nobenih telovadnic in vsega tega. Bi morala vedeti, da ni več razloga, da visiva samo še na tem terminu, in tako bi mi morala zatežiti, da se dobivava kadarkoli. In seveda čim večkrat. Pa ne rečeš ničesar, in zdaj šele vem, kako dolgo je že tega, kar si me nazadnje sploh kaj vprašala. Če že, prav tako kot Magda, niti tega ne opaziš, da sem že čisto predebel za kakršnokoli športanje.

Svoboden sem kot ptica prasica, letam lahko, prav kamor hočem, tista teniška šola pa ne samo, da je zaprta, tudi propadla je že. Zadnjič sem šel mimo tistih telovadnic. Okna so prelepljena s pak papirjem, šipe so nagnusno zaprašene. Če pogledaš bolj natančno, vidiš še crknjene muhe, ki se pražijo na soncu.

8

Rajko. Ko sedimo zjutraj v Edotovi pisarni, brez Edota, se razume. Ta mora biti nekam zatrapan, se mi zdi. Mislim, ko sedi v Edotovem stolu, ko da noge gor na mizo. Saj je vedno tako delal, in še režal se je zraven. Študentki opazujeta njegove stare finte in čakata, da bo konec muk. Rajko ima absolutno predebele noge, se pravi, ves je predebel, da bi lahko zares oponašal nonšalantne poze, ampak dobro, prav to je bilo včasih smešno, zdaj pa kot da ni. Je treba vedno opaziti, da stol zaškripa vsakokrat, ko se spravi nanj, in tisti zvok se mi zdi glasnejši od česarkoli na tem svetu. Tista muka, ko se usede in ko zavihti svoje tace na mizo, študentki se trudita, da ne bi ničesar videli, ničesar slišali, ničesar rekli, se kar manjšata tam v kotu, tisto svojo kavo pijeta s preklemansko vljudnostjo, s finimi nasmehi, medtem ko kar ne vesta, kam na svetu bi pobegnili pred vsemi temi kretnjami in vsemi temi zvoki, prigovarjanji in dobrikanji. Rajko mora biti zatrapan v eno od njiju, to je zdaj že kar preveč očitno, to je že kar vnebovpijoče, opazim, da vse opazita, in onidve opazita, da vse opazim, morda opaža tudi Rajko, toliko slabše zanj, ko mora družbo držati skupaj. Ali vsaj misli, da jo mora, že to je dovolj hudo. Noro mora biti zaljubljen, ampak v katero, če se takole pogleda, sta pa obe enako puščobni, obe tako nezanimivi, da še grdi ne moreta biti, tale skupna muka, čeprav je za eno od njiju (ampak katero?) hujša, ju dela vse bolj podobni, skorajda enaki, ob koncu seanse se zdita že malodane zraščeni, svoji skodelici se trudita odložiti brez vsakega zvoka, ampak se motita, šumljanje pri tem je glasnejše od izbruhov Zeusa gromovnika, tako da revi skorajda pobegneta, v rekordnem času izgineta, se kar izgubita po hodnikih, meni je prav, če bi se tako nadaljevalo, bi s svojimi koraki in svojimi premikanji, s svojim plašnim pošumevanjem napolnili vso stavbo, ves ta preljubi nam Anus mundi, tega pa si vsekakor ne gre želeti. Na koncu je prav opazno olajšan tudi Rajko sam, storil je, kar je mogel, in potem gre lahko nazaj delat in na samem vzdihovat – predvsem to drugo. Čez uro ali dve Rajko še vedno na tihem joče, ampak tudi že rešuje križanke. Pisarna si še vedno oddihuje od hudega, in če grem slučajno mimo, je skozi priprta vrata videti, kot bi nanaglo ovenela po kakšnem brutalnem posilstvu. Rajko se bo prikazal še ob kakšnih pol dveh, nekaj se drži name, ob vsej romatiki in vseh križankah ima še čas, da je jezen name, upam, da vsaj sam ve, zakaj.

Nives me bo še kakšnih petkrat nadrla danes, po telefonu ali osebno, pa kaj ji je. Saj ji bom prinesel tiste posnetke, saj bom. Ne morem je peljati na Kanarske otoke, ne morem ji napraviti žura na plaži. Podkuriti kresa in do jutra debatirati z njo. Da bi bila kot kakšna študenta, v spalnih vrečah ob sončnem vzhodu. Saj bi, pa ne bom. Ker ne morem. Seveda nima pojma o tem, je že polna tistega pravičniškega besa, kot bi še ona hotela resnico in samo resnico. Pa kaj vam je, rožice moje, saj vas imam vse rad.

9

Resnico in samo resnico. Kot da bi se res lahko še kaj doseglo s tem. No, da začnem pri Magdi. Recimo, da bi ji priznal, da sem jo varal. Da sem imel ljubico, tebe, ali celo, da te še vedno imam. Magda bi se pogumno držala in bi bila vsa dostojanstvena. Magda, nadčlovek v velikem in malem.

Normalno, da je bila Magda vsa skulirana, ko sva končala. Saj ji sploh nič ni bilo do mene. Tako pač ni bilo težko igrati neke ponosne lady. Nekaj takega, kot če bi ji rekel, da zanič kuha, to bi se tudi samo namrdnila. Ali pa, kot sem jo že tolikokrat opozarjal, da je presuha. Bi bila pa kvečjemu počaščena, čeprav je seveda ugovarjala, da je debela. Tako se pač ni bilo težko igrati iskrenosti.

In če bi ji enkrat rekel, da je frigidna? Smrtno resno, ne da bi jo žalil, le zato, ker je bilo čisto res. Če bi ji to rekel? Pa nisem mogel, smo pač ljudje. S takimi nizkimi pa nikoli nisem ven prihajal, še posebej če so bile resnične. Resnica pač boli. In ne samo to. Bi bile še drugačne posledice, se bojim. Ker Magda bi stvar naštudirala, kot je treba, potem pa bi iz tega naredila cel elaborat. Bi moral kar naprej hvaliti njeno perilo (ziher bi si kupila vse na novo) in nove poze, ki bi se jih napiflala, na koncu bi me čakalo pa še nakladanje, kako je bila dolga leta vsa izgubljena in odtujena, dokler nisem prišel jaz, ki sem ji razsul sistem samo zato, da bi se postavila spet na novo, tokrat zares. Take bi poslušal. Ker Magda se ne da, ona pa že ne. Njej ne moreš reči, da se nekaterih stvari pač ne da naštudirati, da so nedosegljive. Pač pa bi me ves čas spraševala, če je bila dobra. Naj me prime tukaj in počasi boža? Ali raje kje drugje in meša kot neumna? Ji je kdo kdaj rekel, da bo dobila cvek, če ne bo dobro fukala? Saj to bi bila živa hajka vsako noč. Ko sem ravno že mislil, da v življenju že lahko začnem po malem zabušavati, ignorirati vse tiste strašno pomembne kriterije, si stvari zastaviti dovolj komot in potem srečno gniti do konca svojih dni. Ti bi se zgrozila, se vidi, da si dvanajst let mlajša, ti pa povem, da sploh ni tako slabo, biti debel in zadovoljen. Saj se tudi do zdaj ni ne vem kaj dogajalo, le to je bilo, da sem kot hrček tekal v krogu. V bistvu je še edino pametno vse nekam poslati in se pobrigati za svojo rit. Frigidna žena? Bo vsaj mir.

Joj, da sem čisto pozabil. Svetlana. Seveda, pospravljat je prišla, s ceste se dere, naj ji vržem ključ, nekdo je spet zaklenil vežo. Že cele tedne se je otepam, tako kot tudi mame, zadnjič pa resnično nisem več vedel, kaj naj še rečem, da bo mir. In zdaj je tukaj, še vedra in čistila je prinesla s sabo, najbrž si misli, da sam vsega tega sploh nimam. Je kratkomalo neustavljiva in kmalu vse stanovanje diši po limoni, vse se ukloni njeni brezprizivni energiji. Le mene pograbi taka naveličanost, da bi kar umrl. Izdihnem sicer ne, se pa izdatno smilim samemu sebi. Kuhinjske omarice, ki jih je izpraznila na mizo, da bi jih dobro pomila odznotraj, bi mi mogoče še dale potuho, pa si ne upajo, ne pred njo. Vse je tako, kot si je tudi predstavljala, da bo, nemaren sem kot prase. Zdaj pa stoji na stolu in si s pravcatim fanatizmom ogleduje sledove umazanije na krpi. Je na tej ženski, moji polsestri, sploh kaj človeškega? Občasno me premeri s krutim, dezinfekcijskim pogledom. Trudim se po najboljših močeh, pa je najbrž ne prepričam. Kljub temu vztraja in še kar vztraja, vsa obsedena od vizije reda in čistoče. Samo ena napačna beseda z moje strani, pa prideta naslednjič obe z mamo.

Sem si res tako zamišljal svobodo, da bom na koncu z metlo in cunjo poplesaval po stanovanju? Si nisem rekel, da bom v tem poletju užival, kar se le da, nage babe me bodo pa crkljale? Navsezadnje dočakam, da se Svetlana končno spakira, potem mi pa z vrat še zakvaka, da bom že sam pospravil. Čim si bom kakšno novo ujel.

10

Joj, da te ni nikjer, da se ne moreš kar naenkrat pojaviti, kar na lepem vse vedeti in vse odpustiti. Da ne moreš biti pametnejša. Bi ti z veseljem dovolil, da si. Če se še tega nočeš spomniti, kako lepo nama je včasih bilo. In kako sem te prvič dal dol, to pa sploh. Boš ja še vedela. Čisto tako fino. Tako kot da ne bi že vnaprej vedel, da te bom. Pa ti, si vedela? Takole da nekoga prvič srečaš, in to v oštariji, in kar veš, da to bo to. Saj nisva te sorte, ne ti ne jaz, da bi se kar onegavila okoli na debelo.

Rajko je takrat že stegnil ven s tvojo kolegico ali prijateljico, ali kaj je že bila. Potem ko smo se ves večer zajebavali skupaj. To so taki štosi med neznanci, čeprav lahko vse skupaj tudi mine, kot da sploh nič ni bilo. Zanju tako ni bilo vprašanje, kaj ju je pičilo, tahitri se zavohajo med sabo. Ampak midva. Sva ostala pa sama. Malo je bilo že glupo, vsa tista tišina naenkrat. Tisto iskanje, kaj si lahko še rečeva. Tako sva se kar nekaj časa še preseravala tam za tisto smešno majhno mizico, da bi šla, to pa ni prišlo nobenemu na misel. Dolgo ne.

Menda veš, da bi mi morala reči, da te ni treba pospremiti. Ampak nisi, in že to je bilo potem kot nekakšen pristanek. Se mi je že kar malo zvrtelo, čeprav ni bilo še nič zagotovo, seveda, tudi v avto lahko prisedeš, pa to še ne pomeni kaj dosti. Čisto mirno bi te lahko dostavil do tiste tvoje Gazdarice, do njene vile, te odložil pred vrtnimi vrati, adijo. Pa sem nekako kar vedel, da ne bom nič zgrešil, če bom zavil kar nekam čisto drugam. In parkiral … ma saj veš kje. Kaj si videla na meni, mi še zdaj ni jasno. Ti povem, da do konca življenja ne bom pozabil, kako si me takrat gledala iz teme. Tak pogled, kot ga še nisem videl pri nobeni. Tak čakajoč. Sem kar vedel, da se ne motim, in se tudi nisem.

Se je začelo kot ena taka čudna panika, taka napetost. Zdaj niti ne vem več, kdo od naju je pravzaprav začel. Tudi mi ni več jasno, kako sva se potem zmigala čez vse tiste sedeže, tako kot tudi takole na pamet ne bi vedel povedat, kako se lahko tako pripravno seksa v avtu. Samo to še vem, da definitivno nisem izpadel kot en sluzo ali fukfehtar ali posiljevalec. Ampak sem prvič v življenju delal vse prav, kar sem do takrat delal vedno vse narobe.

Že to, da nama je tako udarjalo srce, meni nič manj kot tebi. Že nad tem bi se lahko čudil in čudil, pa se mi je preveč mudilo naprej. Vsa si drhtela in počasi popuščala v ležeč položaj, panika se ti je selila po vsem telesu, jaz sem jo pa poljubljal, kjer sem jo našel, in jo še iskal pod tvojo obleko, vse globlje. Nisem vedel, da sem tako močan, nisem vedel, da si tako gibčna, da sva midva, čisto nič posebnega vsak zase, lahko tukaj kot nekakšen sanjski par. A sploh veš, da je bil to najboljši seks v mojem življenju, in to lahko rečem še zdaj, čeprav sem že čisto otopel po tisti ledeni dobi z Magdo. Če samo pomislim, kako sem te prijel čez pas, da bi te pripravil za tisto, kar te čaka, ker sem vedel, da dela on vse po svoje, kadar dela, in da te skoraj ne bom več videl, ker bo moj važič pač najbolj važen, ko bom začel porivati, in res je že lajal od nestrpnosti, grozil z vsemi mogočimi prekletstvi, če ga takoj takoj ne zaklinim vate, čeprav sem vedel, da mi bo potem še hvaležen, da sem mu vse tako lepo pripravil, in tako sva potem zajahala usodi naproti. In tisto, kar je bilo prav, je bilo tudi vse hitreje.

Magda je pa mislila, da sem na tenisu z Andrejem. Ker je bil četrtek. Če je sploh kaj mislila.

11

Potem so se četrtki še kar ponavljali. Saj so se morali. Če me ne bi bilo ob šestih zvečer tam pred vrtnimi vrati, bi mi razbila glavo (kako če me ne bi bilo?). Tvoja vsemogočna Gazdarica bi ti že posodila kakšen valjar. Poetesa s kuhinjskim orodjem. Zato sem raje prihajal, točno ob uri. Zdaj ti nisem mogel več pripovedovati, da sem vse popoldne in ves večer najraje doma in topo buljim v ekran, zraven pa si svoje mislim. Tudi tvoj Bivši je čudežno izpuhtel iz tvojega pripovedovanja, zdaj sem bil samo jaz, edini tako zelo Edini, kot bi bil tudi Prvi, in na ta način naj bi postal tudi Večni. Zdaj se je bilo treba pogovarjati o naju. Meni in tebi. Vse ostale teme so izginile z dnevnega reda. Sranje, tako se ni dalo več niti dihat. Kako naj ti povem. Saj sem te imel rad. Saj te imam še zdaj, lahko rečeš, kar hočeš. Mogoče bi bilo pa res najbolje, da bi te kar poročil. Da te ohladim, da bi bil že enkrat mir. Take misli sem ti sicer uspešno izbijal iz glave, z mnogo truda. Ti slikal podobo uboge zapuščene Magde, ki umira v temni noči, vsa ranjena kot zlomljen cvet in od vsega sveta pozabljena. In kaj si mislila, da te čaka, ko ti bo moje srce zasijalo kot zvezda? Tisoč violin bi zaigralo na nebu, na zemlji pa še opazila ne bi, da si pravzaprav pristala za štedilnikom. Zredil sem se, prav po prašičje, sem se že naravnost trudil, da bi bil čim bolj odbijajoč. Vse dni sem se nažiral, živčen do konca. Tako zaljubljena, kot si bila, pa le nisi dojela, v kakšen nemogoč položaj me spravljaš, nisi hotela niti pomisliti, da sem že napol nor od vsega tega. Iz otopelosti me je nazadnje vrgel šok. Ko si mi povedala, da si splavila, sem enostavno znorel.

Vsa mučna zasliševanja potem. Kaj bi naredil, če bi sploh vedel, da si zanosila. Če bi se poročil s tabo. In če bi to storil tudi zaradi tebe ali samo zato, da ne bi odpravila? Le kaj naj bi ti rekel? Da se to ne sme? Kar tako odpisati nekoga, nekega otročka, pa še vidiš ga ne. Naj bi ti razlagal, kako me je bilo vedno groza, kako se lahko kaj takega dogaja na svetu? Seveda lahko rečeš, da mi je šla mularija vedno na živce, tista mularija, ki se cmeri po trgovinah, da bi se kupilo to in ono, to si tako ali tako vedela. Raje crknem, kot da bi vlekel kakšnega takega ali več takih s sabo po mestu, pa še tebe zraven, napol zmagoslavno, ker si me ujela, in napol zagrenjeno zaradi tega. Ampak tisti revčki, kar tako v neke kante za smeti jih potem zbašejo, se mi pa tudi smilijo, zaboga, da se mi. Naj mi kdo reče, da to ne more biti res, da tega ni. Tista misel, da bi postali prav takšni ali še slabši, nič ne pomaga pri tem. Sem se kuhal v lastnem zosu. Kar en lep čas. Potem si se me nekako usmilila. Si rekla, da nisi splavila. Da si me hotela samo preizkusiti. Jaz naj bi ti pa verjel. Saj sem se trudil. Saj si se tudi ti trudila. Si se imela za kaj. Samo še Magda Dolorosa je tukaj manjkala, njena podobica bridke Martre, seveda sem ti vse raje pripovedoval o njej in ti jo opeval, kako jo v bistvu spoštujem in podobne neumnosti. Si že brez tega kar hitro dojela, da si očitno šla predaleč. Malo si se umaknila, stopila si korak nazaj, prav tako, kot sem si želel. V bistvu sem si ustvaril solidno prednost. Ko si me ponovno našla nepripravljenega, me ponovno ovila okrog prsta. Nič takega ni bilo. Samo to, da si me klicala v službo. Včasih kar tako, brez vseh pričakovanj. Ganljivo. Lepo. Čepav sem se moral ponovno bolj potruditi, da te obdržim na distanci, na varni razdalji tako rekoč.

12

Rajko še kar ponavlja, da sem nor, čisto nor, Majer, ti si nor, to poslušam ves čas, samo še to zna reči, medtem ko se trudi obnašati po starem, švica kot trinajsto prase, mladost mu odteka iz vseh arterij naenkrat, v širokem loku, študentki se sramežljivo smehljata, svoja rosna leta zadržujeta kot kakšen prdec, mezijo jima počasi in mukotrpno kot kakšna menstruacija, ki ne ve, ali bi bila ali ne bi bila, pojma nimam, kaj sploh počnem tu zraven, če me ne bi bilo, bi Rajko ponavljal, je nor, Majer je nor, tako pa ponavlja, si nor, Majer, si nor, in to bi bila tudi vsa razlika, pojma nimam, kaj počnem tu.

Prek neznanskega vampa se mu vleče senca dima. Ob tej uri, ko sonce na vso moč pritisne skozi okno šefove pisarne. Osvetli mu roko s cigaretom. Dim se spreminja v nakravžljano svetlobo, v potujoč vzorec srajce, v notno črtovje neslišnih vzdihov. Sence na vratovih študentk izdajajo požiranje sline.

Rajko, 13. prase, bo spet težil, ob dveh, sem rekel, Edotova pisarna, oskrunjeni tempelj bo do takrat že prijetno hladna in senčnata, vsej omadeževanosti navkljub, pač pa se bo sonce uprlo v tale kletna okna, ubogi jaz, sopara bo tukaj, zatohlost in Rajko. Kakšen idiot da sem, to bom spet poslušal, da ja ne bi pozabil.

Nives še vedno skače iz kože zaradi tistih posnetkov, ki se ne najdejo. Čisto zmešana je že. To babo bi bilo treba zvezati, ji zamašiti gofljo in jo vkrcati nekam na morje. Bi že videli potem, koliko bi se še lahko usajala. Tam pod palmami. Seveda bi hotel biti zraven. Čisto počasi bi iskal po platneni torbi z mornarskim vzorcem, pa bi našel samo kremo za sončenje in očala, mogoče še kakšno butasto knjigo. Nobenih posnetkov nikjer, lahko bi tulila po mili volji. Pa bi samo zazehal in zaspal na soncu. Saj sem debel, kot se šika. Rajko, XIII. prase, bo samo še zavzdihnil. Ob treh, ko bo vsega konec.

Nagrobnik bo danes poslušal same čenče, popoldne grem namreč spet na pokopališče. Interesantna štorija, tole z Rajkotom in Nives. Tip se je svoje čase vtaknil v čisto vse, kar je videl, se pravi, v vsako babo, ki je šla mimo. Klasični kurbirček, nobena kikla ni bila varna pred njim (pa grd, kot je). Vseeno smo bili vsi šokirani, ko je takole zahaklal še Nives, ženska je vendar neka težka šefica tam gor. Saj niti ni bilo tako težko razumeti, da ga je samo ponucala, da je bil zanjo le neka seksualna mrcina, da si prežene punca kompleksek ali dva, to je cel hudič, kadar takele japijevke v Cosmopolitanu preberejo, da je treba čim več seksat. Zadeva je šla dosti hitro v outlet, tako z njene kot tudi z njegove strani. Zdaj pa, kot vidim, čisto nepričakovano spet oživlja. V bistvu bi lahko že prej opazil. Kaj da je tako nataknjena zadnje čase. Seveda! Nives je ljubosumna, tole s študentko je šlo predaleč, dokler je Rajko vse tiste babe samo dol dajal, ji še mar ni bilo. Zdaj, ko je pokazal tudi nekaj duše, da ne rečem srca, zdaj bi se pa Nives kar požrla zanj. Na to torej pada, na čustva? Ja, seveda, že po Svetlani bi lahko sklepal, še kariera ženskam ne pomaga, vse ste iste. Ali kraljica, ali šivilja, ali filmska zvezda, ali skretna mamca, vse isto.

Joj, da ne pozabim. Zvečer bo treba pa klicati še tebe, sreda je. Samo toliko, da se zmeniva za naslednji dan, vseeno pa bo treba spet glumiti smrtno resnega hard fuckerja, ki solzam ne verjame. In ki je sposoben mrtvo hladno in brez ene same odvečne besede pošteno punco prisiliti v seksualno suženjstvo.

13

Uf! Kaj če se ti zazdi sumljivo, da te vedno pričakam tu, v stanovanju? Saj bi bilo res čudno, če misliš, da sploh ni moje. Kako da se nisem že prej domislil? S tabo bi moral priti iz Ljubljane, to bi bilo nekako še najbolj normalno. Da bi te peljal, to pa sploh, vsi normalni fakerji se tako prevažajo. Le kaj si lahko zdaj misliš? Pa ne moram prav ničesar domisliti do konca, zdaj je tukaj Magda.

Še tega ne veš, da je Magda zdaj v moji postelji in da se prav kurbirsko preteguje. In če bi vedela – bi bila ljubosumna? Če se z bivšo ženo sploh šteje? Kaj pa z bivšo izvenzakonsko partnerko? Prav seksi se je oblekla, ko ena putana skurbana, taka mi je uletela čisto nenapovedano. Kot bi iz izložbe od Venera shopa ušla, vsa v rdečem, v čipkah in v trakcih.

Magda mi je prišla povedat, da je bila na morju, in to ne sama. Da je bila s frajerjem, da je frajerja imela že takrat, ko je bila z mano, da me je varala, skratka. Me je čisto pozabila vprašati, če sem tudi sam varal njo. Čeprav je izumila iskrenost, vsa čast. Ko smo že pri iskrenosti, tudi to mi je priznala, da je bila z mano vedno frigidna, ker pač, no, ker sem bil pač tako imenovani stalni partner, to je pa zanjo živ dolgčas.

Da ne bom mislil, da je samo neka japijevka zajebana, nek multipraktik, tudi ona ima dušo in srce, da ne reče strasti. Če sem jo slučajno imel za kakšno pridno punčko, tako kot vsi, kar ji je šlo vedno na živce in kar sovraži od vsega srca. Ker ona da je v dno duše promiskuitetna, njej gredo same traparije po glavi, čim bolj pogubne, tem bolje. Jaz pa da sem jo kar med lončnice uvrstil, samo da sva zaživela skupaj. Nobenega posluha za njeno erotomanijo, nobenega razumevanja za njen najgloblji jaz, ki je globoko hrepeneč in poželjiv. Ampak mi bo že odpustila, napake so samo stopničke v procesu učenja. Od vsega srca mi bo oprostila. Z dna duše.

Magda pravi, da je imenitno, da se kar tako dobiva, brez vseh obveznosti, pač le takrat, ko obema paše. Me je čisto pozabila vprašati, če paše tudi meni. Je pač izumila kar tako dobivanje in zdaj pač vstaja iz moje prešvicane postelje, da bi nama pripravila kakšen prigrizek po tako naporni rundi. Oblačenje v jebačevo srajco je videla v filmu, tega mi ne bo prodala. Da jeva jajca iz iste ponve, bi bilo lahko še celo izvirno, a kaj, ko se tukaj v tej zasvinjani kuhinji kako drugače sploh ne da. Še tega ne opazi, da ji telefonarim prav pred nosom. Kaj šele, da bi vedela, da kličem prav tebe. Še na misel ji ne pride, da bi se lahko kaj menil z drugo, ampak ta hip delam prav to, s tabo se menim. Magda, ki pravi, da sem muci in lubi, si pa manikira nohte.

Se noče in noče končati ta sreda, kar sproti se podaljšuje, da bi se ja namučil. Jutri potem prideš in dobro vem, da ti ne bom upal reči, da se ne morem znebiti občutka, da je zadnjič.

Magda pravi, da sem zdaj njen ljubimec, prej sem bil pa samo mož. Mirno lahko uživa v razkopanosti mojega kvartirja, je samo ljubica.

14

Sranje! Kdaj se to spomnim, da nisem snel tablice s priimkom! Si opazila? Na vratih piše Majer, joj, če si to videla, sem oplel. Ti bo pri priči jasno, Majer, ponosni lastnik. V resnici pa Majer, budala svetovna. Sem se zajebal kot v hudih sanjah. Izbrisati bi se moral, se izničiti. Ampak zdaj pač je, kar je.

Sva že tu v kuhinji in pijeva kavo. Stara mama naju opazuje s portreta, medtem ko ji kažeš hrbet. Sem ji kaj podoben? Da moram premlevati še o tem, ena takale stara fotka bi me prav tako lahko izdala kot priimek zraven zvonca. Stara mama je bila majhna, črna in suha, se pravi moje živo nasprotje, a vseeno … kakšni zalutali geni tako rekoč. Ampak dokler takole posedaš, še ni bojazni. Kavi bo sledilo še nekaj neskončnih kozarcev piva (zame) in vode (zate), ta preklemanska vročina danes. Saj si se komaj privlekla iz Ljubljane s tem avtobusom. Zdaj pa mi sediš nasproti in molčiš. Se trudim, da ne bi gledal stari mami (oziroma njeni sliki) v oči, in nočem opaziti, da premišljaš, kako je sploh mogoče, da si se ponovno znašla z mano v tem pregrešnem brlogu, in kako dolgo boš morala še prenašati ta zate tako neprimeren način. In kdaj boš končno lahko zaživela na nivoju, ne pa takole fukaško napol ilegalno.

Nakar se zgodi še nekaj. Telefon zazvoni. Stacionarni namreč. Se prav lepo javim. Čisto pozabim, da sem ti rekel, da stanovanje ni moje. Da torej nimam nič s telefoni, ki se oglašajo tukaj. Klicala je seveda mama. Naj bom dober s Svetlano, sestra mi je, čeprav samo napol sestra. Take poslušam. Seveda ne pridem do besede in potem že lep čas ginevam s slušalko v roki, ko se nenadoma zavem: saj si tudi ti tukaj. Saj se ti mora čudno zdeti, tako domače da se obnašam v nekem tujem stanovanju. In še kličejo da me sem. Če se nisem že desetkrat zajebal, sem se pa zdaj.

Pa kaj! Saj niti tega ne opaziš, da nimam kaj odgovarjat na tuje telefone v tujem stanovanju. Kaj šele da bi videla, da se očitno pogovarjam s svojo mamo, da imam ovenelo in obupano in zdolgočaseno faco kot vsak tip, ki posluša eno in isto, že odkar zase ve. Ti enostavno ničesar ne poštekaš, in očitno te tudi briga ne čisto nič. Ti samo čakaš, da te poonegavim, tako kot vedno. Da se odigra vse točno tako, kot se mora. Saj je vendar poletje. Sama sva in menda lahko delava, kar hočeva.

Je tudi Casanova mrzlično preračunaval, kdaj mora njegova ljubica v Ljubljani na avtobus, da bo lahko potem vsaj dve uri z njim, saj bo že ob desetih morala nazaj, če naj ujame zadnjo večerno furo? Pa Don Juan in Henry Miller, in sploh vsi svetovni jebači? Upam, da me ne gledajo, sicer se bom moral zagovarjati še pred njihovimi mrtvimi dušami, sem čisto pozabil, da ne verjamem v posmrtno življenje. Medtem ko celo tebe samo prav en drek briga, da se počutim resnično bedasto še potem, ko sva že zdavnaj v spalnici in ko te, kot vedno, najprej objamem čez boke. Mrtve duše razvratnikov. Ki se zdaj v kotlih spokoravajo za tisto, kar sam pravkar delam. Ko sem te že izkopal iz tistega malo, kar si imela na sebi, in srečno zapustil tudi svoje prešvicane gate. Naj jih vprašam, stare kozle iz pekla, če misliš resno ali samo blefiraš, ko se kar na lepem iz ene tečnobe preleviš v sladostrastnico? In se potem nasajaš name, kot da sem sanjski ljubimec, ne pa živčna razvalina, ki še med seksom preudarja, da moraš od doma že ob pol sedmih, če naj upoštevamo tudi vse, kar moraš še prehoditi.

Že to je nadvse bedno, da se greš eno nesmrtno ljubezen, na koncu pa pristaneš v nekem zasvinjanem brlogu. Kjer poslušaš mene, ki ti lažem, da kar po žveplu smrdi. In me ne pošlješ nekam, kamor spadam, niti takrat, ko ti zvito in goljufivo obljubljam, da bom za naprej prav gotovo ukrenil kaj glede vožnje. Da te bom naslednjič prav gotovo pripeljal z avtom (dreka, saj ga nimam, je Magdin). Da ti ne bo treba že ob desetih nazaj v Ljubljano, z zadnjim avtobusom, kot kakšni srednješolki. In res mi uspe obdržati nekam tragično zamišljen izraz, ko te končno pospremim na postajo.

Vsaj nespodoben nisem več, to mi boš pa tudi morala priznati. Te ne spravljam več v zadrego pred poštenimi ljudmi in te ne trepljam po riti, še za drugimi babami ne gledam. Pač pa te varno, kot najboljša pestrna, dostavim do avtobusa in še počakam, čeprav stara mašina kar noče in noče speljati. Le kaj ti gre po glavi, ko sedeš k oknu in me niti ne pogledaš? Joj, če razmišljaš, kako da se vračam v stanovanje, če pa sploh ni moje! Sem se tudi sam spomnil šele zdaj, ko gledam tvojo mrko faco tam za šipo. Kaj vse boš še naumila do konca vožnje, je pa sploh vprašanje. Ob tej uri je bus vedno skoraj čisto prazen, razen tebe so tukaj samo še kakšni trije ali štirje čudaki, tam boš sedela vsa nepremična in vsa brezčutna in strmela v pokrajino, ki se bo medtem še do konca stemnila.

Že vem! Naslednjič ti bom rekel, da je stanovanje od bratranca. Ta ima menda lahko isti priimek in isto staro mamo, razen če ti osebno to prepoveš. In kar se tega vračanja tiče? Bom že kaj. Recimo da rečem, da moram pospraviti za nama. Recimo.

Ampak tole z bratrancem? Ti nisem že enkrat omenil, da nimam nobenega? Bi se še lahko spominjala?

Poklicati bi te moral, vem.

15

Saj še tistega rdečega modrca nisi opazila, tam na moji postelji. Sem ga še sam zagledal šele potem, ko sem se zvečer vrnil domov. Magdin modrc, živo rdeč, kurbirski. Se že tako ali tako sprašujem, če boš sploh še kdaj prišla, potem pa taka najdba. Poklicati bi te moral.

Za popizdit! Pa sem rekel, da se ti oglasim, samo domov da pridem popoldne, danes pa čisto zares. Sem rekel, prisežem! Čisto odločen sem bil, v službi niti za minuto nisem nehal misliti na to, zdaj pa pridem v Kranj in ugotovim, da sem telefon pozabil v pisarni. Tako sranje. Bo treba nazaj? Sem že skoraj pred hišo, čisto prijetno popoldne se je naredilo v mestu, jaz pa obstojim sredi vsega tistega šundra okoli kafičev in premišljam, kaj mi je storiti. Če niti tvoje številke ne vem na pamet, če jo imam samo v telefonu, kako je to zajebano! Boš sploh vedela, kaj vse sem moral prestati, ko te bom na koncu vendarle poklical? Boš sploh znala ceniti? Saj ne moreš vedeti, da je že sklenjeno, da ne morem drugače, da bom ves bedast in smešen, ko se bom kot kakšen cucek vračal po isti poti nazaj: vse samo zaradi tega usranega mobitela.

In potem, kaj bi ti sploh lahko rekel? Boš takoj vedela, da sem nekaj zacvikal, ti bo jasno, da si zmagala. Samo ena napačna beseda, pa se bo začel proces lastninjenja. Bo šlo kar samo vse naprej, prav tako, kot to pač gre, na koncu se lahko še razlezeš kot pravcata gospa Majer, vseeno, samo slišal bi te rad, prekleto. Da me zbrihta tvoj glas in da se zavem, da svet še stoji.

Saj potem se po mili volji lahko brihtam še naprej. Že tisti rdeč modrc je slabo znamenje. Ga je Magda (o ti prasica) pustila na postelji, ker bi bila kaj ljubosumna, da bi me zajebala pred kakšno novo? Je ljubosumna? Če se ji ni že kar usodno skisalo?

Sem spet na vlaku, kaj pa drugega, isti vagoni, ki so zjutraj nagužvani, so zdaj prazni, fura, ki zjutraj drvi naravnost v vsakdanjost, se zdaj pomika proti sanjam. Kot da grem s transsibirsko, toliko je na lepem časa za razmišljanje. Nobenega poznanega ksihta ne srečam, nobenih jutranje-popoldanskih delavskih fac, če se že prikaže kaj živega, potem je to kakšna čudaška ali kakšna sleparska pojava. Joj, saj tudi to je čudno, da ne greva skupaj niti nazaj v Ljubljano, potem ko se vse popoldne valjava. Jebmti, da nisem že prej pomislil. Je mogoče, da sumiš, pa si vseeno kar tiho? Kaj bi rekel debeluhar, ki mi kinka tu nasproti? Nič ne bo rekel, sicer pa tudi mene že napol zmanjkuje, tole se mi je pritaknilo že napol v sanjah, da se sprašujem take stvari. In naju kar na lepem dobro vidim sedeti v kupeju, skupaj se voziva, tako kot se vozim zdaj jaz sam. Ker te že cela leta in stoletja spremljam na nekakšnih skupnih vožnjah, na razdaljah, ki se kar sproti delajo, pol sveta takole prepotujeva, ne da bi se sploh pogledala. Potem pa se ti izmuznem in grem čisto sam v Kranj, čisto potiho, da nič ne opaziš, če nisi sploh že kar pozabila name. Sva mislila, kje vse sva bila in koliko kilometrov sva naredila, na tisoče, v resnici pa je bil tale Kranj vedno prav nekje blizu. Poklicati te moram.

16

Saj bi te poklical! Žer kar takoj, že kar iz pisarne. Saj veš, da bi te. Samo do telefona da sem prišel, res je čisto nedolžno ležal tam na mizi, med vsemi tistimi ključi in papirji. Poklical bi te. Pa nisem mogel. Kako naj ti povem? V stavbi nisem bil sam, to je eno. Vse tiho in vsa vrata zaprta, ampak iz Edotove pisarne sem nekaj zaslišal. Nekakšen glasen kurbirski smeh. Bom kar povedal, da je tam očitno nekdo fukal. Kmalu sem razločil Edotov glas, takoj za njim pa še študentkinega.

Edo? Kaj ni na dopustu? Ma brez zveze, študentko je potem vprašal, če je boljši kot Rajko. Tako sem vse izvedel, vse se je slišalo, kurbica mu je med smehom prigovarjala, naj se nikar ne zaljubi vanjo, tako kot se je Rajko, ker to je pa potem sranje, sama nesreča, zdaj je Rajko že tako zaljubljen, da mu niti fuk ne pomaga. Ker hoče vedno še kaj od nje, sam ne ve kaj, in to je blaznost. Hihitanje. In potem spet nekakšno cmokanje. Da je Edo tak pohotnež, kdo bi si mislil?

Je to prisluškovanje? Mi niti ne bi bilo treba, se mi je tako ali tako zdelo, da ju slišim še ven, na cesto, še dolgo potem, ko me je kar odneslo ven, na prosto, na zrak, samo čim dlje. Je bilo tako, kot da odmeva po vsej Ljubljani, če že ne po vsem svetu.

Sem pofukal potem še Nives, ampak to je že druga zgodba. Ne bi ti zdaj pravil, kako sem jo srečal že v prvem lokalu, lahko si kar misliš, da sem šel takoj na pijačo. Kar v taprvi kafič, tja, kjer itak bingljamo vsak dan, mislim dopoldne. Je visela tam za šankom, ni bila sicer pijana, je bila pa opazno razsuta. Tako da sem bil kar prava oseba, ki naj jo sestavi spet skupaj. V bistvu sploh ni bilo tako slabo, ampak resnično ne bi zdaj o tem. Še posebej ker je bilo kakšnih pet let prepozno. Sploh ni opazila, da že zdavnaj nisem več tisti bizgec, ki je bil ves nor nanjo, ki je norel od hudega, ko se je spečala potem kar z Rajkotom. Ni opazila, da si ga nič več ne mečem zaradi nje, že tri leta ne več. Nekako me je potem vendarle spustila nazaj na vlak, ampak še vedno ni miru, zdaj imam pa Svetlano na telefonu, se mi cmeri, kot da ne bo nikoli nehala.

17

Tako da je ura že pozna, ko te na koncu vendarle pokličem. Kar dočakati ne morem, da bi že prišel v stanovanje, že kar na stopnišču se odločim in zatipam v torbi, da najdem telefon. Se mi še skriva po torbi, a ga bom dobil, to pa gotovo. Je najbolje, da že kar pred vrati da odtipkam, kar je treba, in tako bom ravno stopil v stanovanje, ko se mi boš oglasila. Končno. Končno sama.

Me je na koncu še Magda zakačila, da veš. Kar pred vhodom v hišo, sem ravno hotel odkleniti vežna vrata, ki so bila začuda že odklenjena. Takrat pa ona –pif – iz teme. Ona. A ji nisem že včeraj rekel, da posojam danes stanovanje Rajkotu in študentki? Sem ji, ja (da bi se je znebil, da bi mel mir, zato). Pa je pozabila. Ali pa me, kar je še bolj verjetno, ni niti poslušala. Tako kot me niti v tistem trenutku ni upoštevala, je ni brigalo, da bi rad bil sam in da bi rad malo zasebnosti, takole, za spremembo. Sem bil kar odločen, a kaj, ko tega sploh ni opazila. Tako da ni bilo druge rešitve, sem jo pač zgrabil za komolec in jo zvlekel dol v klet, tam sem jo naslonil na neke gajbe in jo dosti grobo in neotesano pofukal, kot kakšen primitivec. Je pač dobila svojo pustolovsko rundo, brzak, o kakršnem je že toliko prebrala v raznih revijah. Nekaj pač, da bo imela kaj povedati prijateljicam.

Sploh ni opazila, da je bila že moja tretja v štiriindvajsetih urah, še tega ni videla, da sem vsega sit in zdelan in da porivam kot kakšna mašina. Je klicala takoj potem še mama, je težila potem, naj bom dober s Svetlano, in take reči. Ampak tudi to zdaj ni važno. Zdaj je važno, da ni nikjer nobene več. Nives, Svetlana, Magda, mama, niti sledu ni več o kakšni babi, kar izničile so se, kar razblinile v večernem zraku.

Tako da te zdaj res pokličem. In ko se oglasiš? Saj vem, kaj boš rekla. Da sem bil navaden kreten, ko sem si lahko še domišljal, da si vsa nora name. Da sem navaden prasec. In da je za takega prasca, kot sem jaz, pač porazno, ko opazi, da oseba, ki se je tako metala za njim … No, da ga taka oseba niti ne opazi več. Ma reci ti, kar hočeš, poklical te bom. Mi je že jasno, da te moram slišati. Poklical te bom, pa naj stane, kar hoče. Takole. Aja. Samo telefon da najdem. Kje je? Tukaj. Boš videla. Bom poiskal tvoje ime. In pritisnil na tipko z zeleno slušalko. Danes ni sreda, danes ne pričakuješ mojega klica, takoj boš izvohala, da je nekaj narobe, ob vso prednost bom, takoj. Bom čisto majhen tam pred tvojim obličjem. Samo na tipko z zeleno slušalko še pritisnem.

Panika. Le kaj naj ti rečem? Naj prekinem? Ne. Samo da se slišiva. Potem pa naj mi gre glava, in to takoj. Sem na vse pripravljen? Mi boš metala žaljivko za žaljivko. Bom zrasel kar nenadoma ves odločen. Bom stopil proti tebi, ravno prav grob, in te bom zgrabil za zapestja (tvoja lepa zapestja). In te pustil, da se še huje razpizdiš. Bom ves neomajen, ko bom čakal, da vsa začudena ugotoviš, da si že vse povedala, da nimaš več kaj. Da ti bo v trenutku jasno, kdo je kapitan tvojega srca in kje je tvoj varni pristan.

Samo zveza da se prej še vzpostavi. Samo na telefon da te še dobim. Kličem Katarina, Kličem Katarina, žmiga na zaslončku, butasta napravica, ki ne zna niti sklanjati, še sekundo, pa bom dobil znak, da so signali nekako prišli do tebe. Boš sama ugotovila, da me moraš imeti rada ne glede na vse? Ali pa ti bom moral še razložiti, da je to najbolj plemenita oblika ljubezni, da nekoga ljubiš ne toliko, kot si zasluži, ampak toliko, kot potrebuje, se pravi neskončno? Ne glede na vse, sem že rekel. Še pol sekunde, še polovico polovice, in potem še enkrat na pol. Toliko mi še ostane svobode, potem bom kuhan in pečen, to pot za vedno.

Saj potem telefon zares še zazvoni. Tam za vrati. Iz stanovanja ga slišim. Pozabila si ga!

18

Pozabila si ga! In jaz sem pozabil ključ! Ne morem noter in nočem nazaj, sploh ne vem, kaj mi je storiti. Samo tisto tvojo pesmico poslušam, Running late, Running late. In ko se obrnem, zagledam Magdo. Še tega ne opazi, da klicarim drugo babo in da se iz stanovanja oglaša telefon, ki se ne bi smel. Magda je dobre volje in daleč nad takimi malenkostmi. Še stare mame ne vidi, ki je prišla strašit. Zares, tu je tudi stara mama, uboga duša se je prišla zakregat nad mano, ker zdaj da ga pa res že čisto preveč serjem, kar tri ženske naenkrat, to je pa že preveč. Pa je opazila uboga rajnica, da sem sam samcat in ven zaklenjen, sem se ji še zasmilil. Tako obstojimo zdaj vsak na svojem, jaz, ki se nikamor ne premaknem, in duh, ki mi ne more odkleniti vrat, in telefon, ki nepreklicno obmolkne, verjetno mu je zmanjkalo baterije. »Telefonska številka je trenutno nedosegljiva,« se zasliši iz slušalke. Ampak Magda ne vidi in ne sliši ničesar. Magda mi je prišla samo povedat, da sem muci in lubi.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Lado Kralj:

KOSEC KOSO BRUSI

Beletrina, 2010

Cena: 7,99 €

Kosec koso brusi je knjiga petih daljših pripovedi, ki se dogajajo vse od sedemdesetih let prejšnjega stoletja pa do našega časa. Časi se sicer menjujejo, a kot da so vedno enako dušeči za nemirne in neprilagojene individualiste.

Irena Svetek:

SEDMI VAL

Beletrina, 2008

Cena: 9,99 €

Sedmi val je sodoben družinski roman, njegovi junaki pa individualisti, ki jih družina na vsebinski ravni sicer povezuje, vendar pa jih opredeljujejo povsem različne stvari. Gre za prikaz življenja v današnjem času, ki posamezniku po eni strani nudi svobodo, po drugi strani pa ravno ta svoboda postavlja nevidne meje in s tem simbolizira vdor v družinsko melodramo.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2011

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-32(0.034.2)

STEPANČIČ, Lucija

Prasec pa tak [Elektronski vir] / Lucija Stepančič. - El.

knjiga. - Ljubljana : Študentska založba, 2011. - (Knjižna zbirka

Beletrina)

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-400-8 (ePub)

258657792

Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Jelka Ciglenečki, Mitja Čander, Aleš Čar, Dražen Dragojević, dr. Ignacija Fridl, Jurij Hudolin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Gorazd Trušnovec, dr. Gašper Troha

Lektura

Tina Verovnik

Korekture

Jerneja Zajca

Oblikovanje

Andreja Brulc

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS

Ljubljana 2011

Table of Contents

Prasec pa tak

Nekoga takole srečati

Oktober je

Film Noir

Running late