Rosamund Lupton

POTEM

Mojima sinovoma

Cosmu in Joeju

Zelo ponosna sem na vaju.

V Zrnu peska videti ves Svet

in Nebo v Roži na poljani,

Večni čas imeti v hip ujet,

in Neskončnost obdržati v dlani.

William Blake, Slutnje nedolžnosti

(prevedel Miha Avanzo)

Predgovor

Nisem se mogla premakniti niti pomigati z mezincem ali pomežikniti. Nisem mogla odpreti ust, da bi zakričala.

Na vso moč sem se trudila, da bi premaknila velikansko težko klado, v katero se je spremenilo moje telo, a bila sem ujeta pod trupom velike ladje, razbite na dnu oceana, in premikanje je bilo nemogoče.

Moje veke so bile tesno zaprte. Bobniči popokani. Glasilke pretrgane.

Temno kot v rogu, in tiho in mučno je bilo tukaj; neizmernost črne vode nad mano.

Samo eno možnost imam, sem si rekla in mislila nate, in zdrsnila sem iz razbite ladje svojega telesa v temni ocean.

Z vso močjo sem plavala navzgor proti svetlobi.

Navsezadnje ni bilo tako neizmerno globoko.

Kajti nenadoma sem bila v beli, svetlo žareči sobi, ki je jedko dišala po razkužilu. Slišala sem glasove in svoje ime.

Zagledala sem telesni del ‘sebe’ v bolniški postelji. Gledala sem zdravnika, ki je držal moje veke odprte in mi svetil v oči; drugi je spustil vzglavje moje postelje, tretji mi je vtaknil kateter v roko.

Tega ne boš mogel verjeti. Ti si človek, ki zajezuje reke in pleza po gorah; človek, ki pozna naravne in fizikalne zakone. »Bedarija,« si rekel televizorju, kadar je kdo govoril o kakršnikoli paranormalni zadevi. Čeprav boš prizanesljivejši do svoje žene in se ne boš delal norca iz mojih besed, se ti bo zdelo nemogoče. Vendar se zunajtelesna doživetja zares zgodijo. O njih bereš v časopisih; o njih slišiš pripovedovati ljudi na Radiu 4.

A če se je to res dogajalo, kaj bi morala narediti? Se preriniti med zdravniki in odriniti sestro, ki mi je brila glavo? »Dovolite! Umaknite se! Oprostite! Moje telo, se mi zdi. Zares sem tukaj!«

Razmišljala sem o smešnih stvareh, ker sem bila prestrašena.

Slabo mi je bilo, imela sem kurjo polt, tresla sem se od strahu.

In ko me je bilo strah, sem se spomnila.

Silne vročine in pobesnelih plamenov in dušečega dima.

Šola je gorela.

1

Ti si bil to popoldne na pomembnem sestanku na BBC-ju, torej nisi čutil vztrajnega toplega vetriča – »Od boga poslan za športni dan,« so drug drugemu govorili starši. Pomislila sem, da bi bil bog, celo če bi obstajal, preveč zaposlen s sestradanimi ljudmi v Afriki ali zapuščenimi sirotami v vzhodni Evropi, da bi si delal skrbi z brezplačno klimo za sidleyjski tek v vrečah.

Sonce je sijalo na bele črte, naslikane na travi; piščalke, ki so visele okoli vratov učiteljev, so se svetlikale; otroški lasje so se živahno lesketali. Ganljivo velika stopala na kratkih nogah so poskakovala po travi – tek na sto metrov, tek v vrečah, tek čez ovire. Poleti ne moreš zares videti šole, tisti ogromni obsekani hrasti jo skrivajo pred pogledi, a vedela sem, da je mala šola še vedno tam notri, in pomislila, da je sramota, da najmlajši otroci niso zunaj in prav tako ne uživajo poletnega popoldneva.

Adam je nosil značko Imam jih 8! z najine jutranje voščilnice – ravno od danes zjutraj. Pritekel je k meni, njegov obrazek je žarel, ker je bil namenjen v šolo po svojo torto, takoj zdaj! Rowena je morala po kolajne, zato je šla z njim; Rowena, ki je pred toliko leti z Jenny hodila na Sidley.

Ko sta odšla, sem se ozrla naokrog, da bi videla, ali je Jenny prispela. Mislila sem, da bi se morala po katastrofi na maturitetnih izpitih na višjem nivoju takoj začeti pripravljati na zviševanje ocen, ona pa je še vedno hotela delati na Sidleyju in zaslužiti denar za načrtovani izlet v Kanado. Čudno, da sem temu tako nasprotovala.

Mislila sem, da je bila zanjo pri sedemnajstih začasna pomoč pri pouku dovolj velik izziv – zdaj pa je bila za to popoldne šolska bolničarka. Pri zajtrku sva se blago sporekli.

»Za takšno odgovornost si malo premlada.«

»Mami, saj je osnovnošolski športni dan, ne pa nesreča na avtocesti.«

A njena izmena se je skoraj končala – brez kakršnekoli nesreče – in kmalu se nam bo pridružila zunaj. Gotovo je komaj čakala, da zapusti zatohlo bolniško sobico na vrhu šole.

Pri zajtrku sem opazila, da je nosila tisto rdeče krilce z volančki in kratko majčko, in rekla sem ji, da v resnici ni videti kaj prida profesionalno; toda kdaj je Jenny glede oblačenja poslušala moj nasvet?

»Lahko si srečna, da nimam ta nizkih kavbojk.«

»Misliš tiste, ki visijo na fantovskih ritih?«

»Jap.«

»Vedno me prime, da bi jim jih potegnila gor.«

Bruhnila je v smeh.

In njene dolge noge so bile res čudovite pod prekratkim tankim krilom, in nisem si mogla kaj, da ne bi bila majčkeno ponosna. Čeprav je dolge noge dobila po tebi.

Na igrišče je prispela Maisie, modre oči so se ji iskrile, obraz en sam velik nasmeh. Nekateri so jo imeli za ponarejeno veselo snobinjo v bluzi ŠTOS (dolgi rokavi imajo drugačen vzorec kot ostalo), večina med nami pa jo je imela rada.

»Gracie,« je rekla in me objela. »Prišla sem po Roweno. Pred kratkim mi je poslala sporočilo, da je podzemna zabasana. Torej taksi mami na prvem tiru!«

»Po kolajne je šla,« sem ji povedala. »Adam je šel z njo po svojo torto. Vsak trenutek bi se morala vrniti.«

Nasmehnila se je. »Kakšna torta bo letos?«

»Kupljen čokoladni biskvit. Addie je z žličko izkopal jarek in odstranili smo vse čokoladne bombone in jih nadomestili z vojački. To je torta Prva svetovna vojna. Kar je nasilno, ampak ustreza njihovim letom, zato mislim, da ne bo imel nihče nič proti.«

Zasmejala se je. »Fantastično.«

»Ne, zares, ampak njemu se tako zdi.«

»Je ona tvoja najboljša prijateljica, mami?« me je pred kratkim vprašal Adam.

»Najbrž, ja,« sem rekla.

Maisie mi je izročila neko malenkost za Adama, lepo zavito, vedela sem, da vsebuje popolno darilo. Sijajno ji gre z darili. To je ena od mnogih stvari, zaradi katerih jo imam rada. Druga je, da je – ko je bila Rowena na Sidleyju – vsako leto tekla na materinskem teku in vedno prišla zadnja, pa se je na to požvižgala! Nikoli ni imela oblačila iz lajkre in v nasprotju z dejansko vsemi drugimi mamami na Sidleyju ni nikoli stopila v fitnes.

Vem. Zapravljam čas na sončnem igrišču z Maisie. Oprosti. Vendar je težko. To, v kar se spuščam, je tako prekleto težko.

Maisie je odšla v šolo poiskat Roweno.

Pogledala sem na uro; bila je skoraj tri.

Še vedno ne duha ne sluha o Jenny ali Adamu.

Telovadni učitelj je zapiskal za zadnji tek – za štafeto –, prek zvočnika je rjovel ekipam, naj se postavijo na svoja mesta. Zaskrbelo me je za Addieja, ker ga ni bilo tam, kjer bi moral biti.

Ozrla sem se proti šoli in razmišljala, da ju bom gotovo vsak hip zagledala prihajati proti meni.

Dim se je širil iz šolskega poslopja. Gost, črn dim, podoben kresu. Najbolj se spominjam miru. Odsotnosti panike. Čeprav sem vedela, da drvi proti meni kot uničevalna sila.

Morala sem se skriti. Hitro. Ne. Jaz nisem v nevarnosti. Ni me groza zame. Moja otroka sta v nevarnosti.

Silovito me je treščilo v prsi.

Požar je in onadva sta tam notri.

Onadva sta tam notri.

In potem sem tekla s hitrostjo krika. Tekla tako hitro, da nisem imela časa dihati.

Nepretrgan krik, ki se ne more ustaviti, dokler ne objamem obeh.

Ko sem planila čez cesto, sem slišala sirene, ki so zavijale na mostu. A gasilski avtomobili se niso premikali. Pri semaforjih so jim zapuščeni avtomobili zapirali pot in ženske so izstopale iz drugih vozil, ki so jih pustile kar sredi ceste, in tekle čez most proti šoli. Toda vse matere so bile na športnem dnevu. Kaj so počenjale te ženske, brcale so z nog čevlje s polnimi petami in se spotikale v japonkah in, tako kot jaz, kričale med tekom. Prepoznala sem eno, mamo malega šolarja. Bile so matere štiriletnikov, ki so se pripeljale ponje kot ponavadi. Ena je v zapuščenem mestnem terencu pustila malčka, in ta je tolkel po šipi, ko je gledal mamo v tej pošastni materinski dirki.

In potem sem tja prispela prva, pred drugimi materami, ker so morale one še prečkati cesto in steči po dovozu.

In štiriletniki so bili razvrščeni pred šolo s svojo učiteljico, mala postrojena vrsta; in z učiteljico je bila Maisie, objemala jo je čez ramo, in videla sem, kako pretresena je bila učiteljica. Za njimi je črn dim bruhal iz šole kot iz tovarniškega dimnika, mazal je poletnomodro nebo.

In Adam je bil zunaj – zunaj! – poleg tistega bronastega kipa –, ihtel je v Roweno in ona ga je stiskala k sebi. In v tem trenutku olajšanja me je preplavila ljubezen; ni zajela samo mojega fantka, ampak tudi dekle, ki ga je tolažilo.

Dovolila sem si sekundo, mogoče dve, da sem občutila mučno olajšanje zaradi Adama, in se potem ozrla za Jenny. Kratki svetli lasje, vitka. Nikogar podobnega Jenny ni bilo zunaj. Od mosta so zavijale sirene.

In štiriletniki so začeli jokati, ko so zagledali matere, ki so silovito drvele proti njim po dovozu, solze so jim tekle po licih, z razširjenimi rokami so pričakovale trenutek, ko bodo objele svoje otroke.

In obrnila sem se proti goreči stavbi, črn dim se je valil iz učilnic v drugem in tretjem nadstropju.

Jenny.

2

Stekla sem po glavnem stopnišču in odprla vrata v majhno vežo in za trenutek je bilo vse normalno. Na steni je bila uokvirjena fotografija prvih učencev na Sidleyju, smehljali so se z mlečnozobimi nasmehi. (Rowena je bila takrat izjemno ljubka, Jenny pa najina štorasta račka.) Tam je bil jedilnik za kosilo, v sliki in besedi; ribja pita in grah. In neskončno sem bila pomirjena. Bilo je tako kot vsako jutro, ko si prišel v šolo.

Skušala sem odpreti vežna vrata v samo šolo. Prvič sem se zavedela, kako težka so. Požarna vrata. Roke so se mi preveč tresle, da bi pošteno zgrabila za kljuko. In bilo je vroče. Srajčne rokave sem imela visoko zavihane. Odvihala sem jih in povlekla čez dlani. Potem sem odprla vrata.

Zavpila sem njeno ime. Vedno znova. In vsakič, ko sem ga zavpila, mi je dim prišel v usta in grlo in pljuča, dokler nisem več mogla kričati.

Zvok gorenja, sikanja in pljuvanja; orjaška kača ognja se je zvijala skozi poslopje.

Nad mano se je nekaj zrušilo. Slišala in čutila sem zamolkel udarec.

In potem besno rjovenje, ko je ogenj odkril svež kisik.

Nad mano je bil ogenj.

Nad mano je bila Jenny.

Komaj sem lahko videla pot do stopnic. Začela sem se vzpenjati, vročina je postajala močnejša, dim gostejši.

Prišla sem do prvega nadstropja.

Vročina je z vso močjo udarila vame.

Ničesar nisem videla – bilo je bolj črno kot v peklu.

Morala sem priti do tretjega nadstropja.

Do Jenny.

Dim mi je prišel v pljuča in vdihavala sem bodečo žico.

Spustila sem se na dlani in kolena, z oddaljene požarne vaje na moji stari šoli sem se spomnila, da je tam največ kisika. Po nekem čudežu sem odkrila, da lahko diham.

Splazila sem se naprej, slepec brez palice, s prsti sem tipala pred sabo, skušala sem najti naslednjo stopniščno ramo. Morala sem prečkati čitalnico z ogromno, svetlo preprogo. Pod prsti sem čutila preprogo, v vročini se je najlon topil in kodral in konice prstov so mi žarele. Skrbelo me je, da bom imela prstne blazinice kmalu preveč zažgane, da bi kaj občutile. Bila sem kot človek iz Adamove mitološke knjige, ki se drži Ariadnine niti, ko išče pot iz labirinta; le da je bila moja nit taleča se preproga.

Prišla sem do konca preproge in občutila spremembo teksture, in potem sem zatipala prvo stopnico.

Na rokah in kolenih sem se začela vzpenjati proti drugemu nadstropju, obraz sem obračala navzdol proti kisiku.

In ves čas nisem hotela verjeti, da se to res dogaja. Ta kraj je poosebljal mehka otroška lička in nemir na stopnicah in po razredih razpete vrvi, s katerih so kot zastavice plahutale otroške risbe. Poosebljal je branje različnih knjig in vreče za sedenje in na rezine narezano sadje med odmorom.

Poosebljal je varnost.

Še ena stopnica.

Vsenaokoli sem slišala in čutila rušenje koščkov Jennyjinega in Adamovega otroštva.

Še ena stopnica.

Počutila sem se omotično, zastrupljeno z nečim, kar je bilo v dimu.

Še ena stopnica.

To je bil boj. Jaz proti temu živemu ognju, ki je hotel ubiti mojega otroka.

Še ena stopnica.

Vedela sem, da nikoli ne bom prišla do tretjega nadstropja; da me bo ogenj pokončal, preden bom lahko prišla do nje.

Zatipala sem jo na vrhu stopnic. Uspelo se ji je spustiti po enem nizu stopnic.

Bila je moja punčka in jaz sem bila tukaj in vse bo v redu. Zdaj bo vse v redu.

»Jenny?«

Ni spregovorila ali se premaknila in rjovenje ognja se je približevalo in ne bom več mogla prav dolgo dihati.

Skušala sem jo vzdigniti, kot bi bila še vedno drobižek, a bila je pretežka.

Zvlekla sem jo dol po stopnicah, skušala sem jo s telesom zaščititi pred vročino in dimom. Nisem razmišljala, kako hudo je poškodovana. Ne še. Ne do vznožja stopnic. Ne, dokler ne bo na varnem.

Poklicala sem te, nemo, kot bi te telepatsko lahko pozvala, da nama pomagaj.

In ko sem jo, korak za korakom, vlekla navzdol in skušala pobegniti pred žarečo vročino in besnečimi plameni in dimom, sem pomislila na ljubezen. Oklenila sem se je. In bilo je hladno in jasno in tiho.

Mogoče je bila med nama telepatija, ker si moral biti v tistem trenutku na sestanku s pooblaščenimi uredniki BBC-ja glede nadaljevanja tvoje serije Sovražna okolja. Snemal si v vročih, soparnih džunglah in bleščečih suhih puščavah in naslednjo serijo si hotel posneti v čisto drugačnih ledenih divjinah Antarktike. Torej si bil mogoče ti tisti, ki mi je pomagal, da sem si v duhu predstavljala tiha, bela prostranstva ljubezni, ko sem vlekla Jenny po stopnicah.

A preden sem prišla do vznožja, me je nekaj udarilo, vrglo me je naprej in vse je utonilo v temo.

Ko sem izgubila zavest, sem se pogovarjala s tabo.

Rekla sem: »Nerojeno dete sploh ne potrebuje zraka, si to vedel?« Mislila sem si, da najbrž nisi. Ko sem bila noseča z Jenny, sem prebrala vse, kar je bilo pri roki, ti pa si preveč nestrpno čakal njen prihod, da bi se ukvarjal z uvodom. Zato ne veš, da nerojen otroček, ki plava v plodovnici, ne more vdihniti, saj bi se sicer zadušil. Nobenih začasnih škrg nima, da bi do rojstva lahko plaval kot riba. Ne, dojenček dobi svoj kisik skozi popkovino, pritrjeno na mamo. Počutila sem se kot jeklenka s kisikom, pritrjena na drobcenega, neustrašnega potapljača.

A v trenutku, ko se je rodila, je bila oskrba s kisikom pretrgana in vstopila je v novo prvino zraka. Napočil je trenutek tišine, prepaden trenutek, kot da stoji na robu življenja in se odloča. V starih časih so imeli navado udariti dojenčka, da so zaslišali pomirjujoči krik iz pljuč, ki so se prvič napolnila z zrakom. Danes pogledajo od blizu, da vidijo neznatno dviganje mehkega prsnega koša, in prisluhnejo šepetu – vdih in izdih –, da prepoznajo začetek življenja v novem mediju zraka.

In potem sem zajokala in ti si vzkliknil – resnično vzkliknil! In voziček s porodnimi pripomočki so odpeljali, nič več ni bil potreben. Normalen porod. Zdravo dete. Pripravljeno, da se pridruži milijardam drugih na planetu, ki dihajo, vdih in izdih, ne da bi o tem razmišljali.

Naslednji dan mi je tvoja sestra poslala šopek vrtnic s sardenko, znano kot ‘dojenčkov dih’; vejice čednih belih cvetlic. A dih novorojenega deteta je rahlejši kot eno samo padalce iz upihnjene regratove lučke.

Nekoč si mi povedal, da je sluh zadnji od čutov, ki izgine, ko izgubiš zavest.

V temi sem pomislila, da sem slišala Jennyjin vdih, rahel kot regratova lučka.

3

Povedala sem ti že, kaj se je zgodilo, ko sem se zbudila – da sem bila ujeta pod trupom velikanske razbite ladje na oceanskem dnu.

Da sem se izmuznila iz ladijskih razbitin svojega telesa v črno morje in splavala navzgor proti svetlobi.

Da sem videla telesni del ‘sebe’ v bolniški postelji.

Da sem bila prestrašena in da sem se, ko me je bilo strah, spomnila.

Silne vročine in pobesnelih plamenov in zadušljivega dima.

Jenny.

Stekla sem iz sobe, da bi jo našla. Misliš, da bi se morala poskusiti vrniti v svoje telo? Kaj pa, če bi bila v njem spet nemočno ujeta, a tokrat ne bi mogla ven? Kako bi jo potem našla?

V goreči šoli sem jo iskala v temi in dimu. Zdaj sem bila na jasno razsvetljenih belih hodnikih, a obupna želja, da bi jo našla, se ni spremenila. V paniki sem pozabila nase v bolniški postelji, dvignila sem se k zdravniku in ga spraševala, kje je: »Jennifer Covey. Sedemnajst let je stara. Moja hči. Bila je v požaru.« Zdravnik se je obrnil stran. Šla sem za njim in vpila: »Kje je moja hči?« Še vedno je hodil v nasprotno smer.

Zmotila sem dve sestri. »Kje je moja hči? Bila je v požaru. Jenny Covey.«

Klepetali sta naprej.

Spet in spet se niso menili zame.

Začela sem kričati, kolikor glasno sem mogla, kričati na vse grlo, a vsi okoli mene so bili gluhi in slepi.

Potem sem se spomnila, da sem jaz tista, ki je nema in nevidna.

Nihče mi je ne bo pomagal najti.

Stekla sem po hodniku, stran z oddelka, kjer je bilo moje telo, in na druge oddelke, in potem še naprej, besno sem iskala.

»Ne morem verjeti, da si jo zgubila!« je rekel opozorilni glas, ki živi v moji glavi. Pojavil se je, tik preden se je rodila Jenny, njegova kritičnost je izpodrinila poveličevanje mojih profesorjev. »Takole je nikoli ne boš našla, kaj misliš?«

Prav je imel. Panika me je spremenila v delček z Brownovim gibanjem, ki šviga sem in tja brez logike ali jasne smeri.

Pomislila sem nate, kaj bi ti naredil, in se prisilila, da sem se umirila.

Ti bi začel v pritličju, čisto levo, kot počneš doma, kadar je kaj za vedno izgubljeno, in potem bi napredoval v naslednje nadstropje, metodično bi vse prečesal in našel izgubljeni mobilnik/uhan/avtobusno kartico/knjigo Lov na pošasti številka 8.

Razmišljala sem o knjigah Lov na pošasti in izgubljenih uhanih, ker so me drobne malenkosti iz našega življenja malce prizemljile, me malce pomirile.

Torej sem šla počasneje po hodnikih, čeprav bi obupno rada stekla, skušala sem brati oznake, namesto da bi zdrvela mimo njih. Tam so bile oznake za dvigala in onkologijo in dnevno bolnišnico in pediatrijo – minikraljestvo oddelkov in klinik in operacijskih dvoran in podpornih služb.

Znak za mrtvašnico mi je zarezal v pogled in se tam zasidral, vendar ne bom šla v mrtvašnico. Na to ne bi niti pomislila.

Zagledala sem znak Nesreče in nujna pomoč. Mogoče je še niso premestili na oddelek.

Na vso moč sem stekla proti njemu.

Vstopila sem. Mimo so na vozičku pripeljali krvavečo žensko. Zdravnik je tekel, stetoskop mu je udarjal ob trebuh; vrata postaje za reševalna vozila so se na stežaj odprla in predirljive sirene so napolnile beli hodnik, panika se je odbijala od sten. Kraj nujnosti in napetosti in bolečine.

Pregledala sem predelek za predelkom, tanke modre zavese so ločevale hude prizore iz posamičnih dram. V enem je bila Rowena, komaj pri zavesti. Maisie je ihtela ob njej, a sem se ustavila samo toliko, da sem se prepričala, da ni Jenny, in šla naprej.

Na koncu hodnika je bila bolj soba kot predelek. Opazila sem, da so zdravniki hodili noter, nihče pa ni prišel ven.

Vstopila sem.

Na postelji sredi sobe je ležal nekdo grozljivo poškodovan, obkrožen z zdravniki.

Nisem je prepoznala.

Njen jok bi ločila od joka vsakega otročička skoraj od trenutka, ko se je rodila; njeno klicanje ‘mami’ je sredi drugih malčkov zvenelo edinstveno, nezmotljivo; njen obraz sem našla takoj, naj je bil oder še tako natlačen. Poznala sem jo bolj intimno, kot sem poznala sebe.

Ko je bila dojenček, sem poznala vsak košček njene kože; vsako dlačico njenih obrvi. Opazovala sem, kako natančno so se v prvih dneh po rojstvu izrisovale. Več mesecev sem med dojenjem, uro za uro, dan za dnem, strmela vanjo. Februarja, ko se je rodila, so bili dnevi temačni, in ko se je pomlad prevesila v poletje, sem jo še jasneje poznala.

Devet mesecev je njeno srce utripalo v mojem telesu; dva utripa za enega mojega.

Kako je nisem mogla prepoznati?

Obrnila sem se, da bi zapustila sobo.

Na grozljivo poškodovani osebi na postelji sem zagledala sandale. Sandale z bleščečimi kamenčki, ki sem ji jih kupila v prodajalni Russel & Bromley kot smešno zgodnje in času neprimerno božično darilo.

Veliko ljudi ima takšne sandale, še in še ljudi jih ima, morali so jih izdelati na tisoče. To ne pomeni, da je Jenny. Ne more pomeniti, da je Jenny. Prosim.

Njeni svetli lesketajoči se lasje so bili ožgani, obraz otekel in grozno opečen. Dva zdravnika sta se pogovarjala o odstotku telesne površine in zavedela sem se, da razpravljata, koliko odstotkov njenega telesa je bilo opečenega. Petindvajset odstotkov.

»Jenny?« sem zakričala. A ni odprla oči. Me tudi ona ni slišala? Ali pa je bila nezavestna? Upam, da je bila, ker ne bi prenesla njene bolečine.

Zapustila sem sobo, samo za hip. Utapljajoča se oseba, ki je prišla na površje po zrak, preden se ob pogledu nanjo spet potopim v globine sočutja. Stala sem na hodniku in zaprla oči.

»Mami?«

Njen glas bi prepoznala kjerkoli.

Spustila sem pogled na deklico, ki je čepela na hodniku, z rokami si je objemala kolena.

Deklica, ki bi jo prepoznala med tisoč obrazi.

Moj drugi srčni utrip.

Objamem jo.

»Kaj sva, mami?«

»Ne vem, ljubica.«

Mogoče je čudno, vendar sploh nisem zares razmišljala. Ogenj je požgal vse, kar se mi je nekoč zdelo normalno. Nič več ni imelo smisla.

Mimo naju so pripeljali voziček z Jennyjinim telesom; obkrožen z zdravniškim osebjem. Pokrili so jo z rjuho, ki so jo uporabili kot šotor, da se tkanina ne bi dotikala njenih opeklin.

Čutila sem, da se je zdrznila poleg mene.

»Si videla svoje telo?« sem vprašala. »Mislim, preden so ga pokrili.«

Pazljivo sem skušala izustiti besede, a zamolklo so padle na tla in oblikovale surovo, brezobzirno vprašanje.

»Ja, sem. ‘Vrnitev živega mrtveca’ bi bilo še najboljše, aneda?«

»Jen, ljubica …«

»Zjutraj sem se žrla zaradi črnih ogrcev na nosu. Ogrcev. A ni to smešno, mami?«

Skušala sem jo potolažiti, a je zmajala z glavo. Hotela je, da se ne menim za njene solze in da verjamem vlogi, ki jo je igrala.

To je bilo tisto, kar je potrebovala. Vlogo, v kateri je še vedno zabavna, živahna, vesela Jenny.

Zdravnik je govoril s sestro, ko sta šla mimo naju.

»Oče prihaja, ubogi človek.«

Pohiteli sva, da bi te našli.

4

Veliko bolnišnično preddverje je bilo natlačeno z novinarji. Privabila jih je tvoja televizijska slava voditelja serije Sovražna okolja. »Ne slava, Gracie,« si me nekoč popravil. »Domačnost. Kot goveja juha z rezanci.«

Prispel je elegantno oblečen moški in ljudje, ki so s fotografskimi aparati in mikrofoni brenčali naokrog, so se premaknili proti njemu. Pomislila sem, ali se je tudi Jenny počutila ranljivo in izpostavljeno v tej množici ljudi, a če se je, tega ni pokazala. Vedno sta si delila pogum.

»Tole bo samo kratka izjava,« je rekel moški v obleki, videti je bil nejevoljen zaradi njihove navzočnosti. »Grace in Jennifer Covey sta bili sprejeti danes popoldne ob štirih in petnajst minut s hudimi poškodbami. Zdravijo ju na naših specialističnih oddelkih. Sprejeta je bila tudi Rowena White, ki je utrpela manjše opekline in vdihavanje dima. Hvaležen vam bom, če raje počakate pred bolnišnico.«

»Kako je izbruhnil požar?« je novinar vprašal moškega v obleki.

»To je vprašanje za policijo, ne za nas. Zdaj pa mi oprostite.«

Naprej so vzklikali vprašanja, midve pa sva skozi stekleno steno preddverja gledali, kdaj prideš ti. Oprezala sem za našim priusom in tako te je prva opazila Jenny.

»Tukaj je.«

Izstopil si iz neznanega avta. BBC te je moral pripeljati v enem od svojih.

Včasih, ko gledam tvoj obraz, se mi zdi, kot bi gledala v ogledalo – tako domač mi je, da je postal del mene. Zdaj pa je tvoj običajni obraz prekrivala maska strahu in ga delala čudnega. Nisem se zavedala, da se skoraj vedno smehljaš.

Prišel si v bolnišnico in nič ni bilo prav, ko sem te videla tukaj, na tem vročičnem, groznem, sanitarnem kraju. V kuhinji si in iz hladilnika jemlješ steklenico vina, ali na vrtu potresaš novo sredstvo proti polžem, ali se z mano pelješ ven na večerjo, jeziš se nad zastoji v prometu in hvališ satelitsko navigacijo. Sodiš poleg mene na kavč in na desno stran najine postelje, ponoči se počasi pomikaš proti moji. Celo tvoje nastope na teveju, v džungli na drugi strani sveta, gledam z otrokoma z našega tesnega družinskega kavča; tuje je posredovano skozi domače.

Nisi sodil sem.

Jenny je stekla k tebi in te objela, a ti nisi vedel, da je tam, in si hitel naprej, skoraj tekel si do sprejemnega pulta, stopal si krčevito zaradi pretresa.

»Moja žena in hčerka sta tukaj, Grace in Jenny Covey.«

Receptorka se je za trenutek vznemirila, morala te je videti na televiziji, potem te je sočutno pogledala.

»Na pozivnik bom poklicala doktorja Gawandeja in takoj bo prišel po vas.«

Tvoji prsti so bobnali po pultu, oči so švigale naokrog; žival v stiski.

Novinarji te še niso opazili. Mogoče jih je prelisičila maska na tvojem starem obrazu. Potem jo je Tara, moja pošastna sodelavka z Richmond Posta, mahnila naravnost proti tebi. Ko je prišla do tebe, se je nasmehnila. Nasmehnila se je.

»Tara Connor. Poznam vašo ženo.«

Nisi se menil zanjo, s pogledom si preletel prostor in zagledal mladega zdravnika, ki je hitel proti tebi.

»Doktor Gawande?« si rekel.

»Ja.«

»Kako sta?« Tvoj tihi glas je kričal.

Drugi novinarji so te zdaj zagledali in se ti začeli približevati.

»Specialisti vam bodo razložili podrobneje,« reče doktor Gawande. »Vašo ženo so odpeljali na magnetno resonanco, potem pa se bo vrnila na intenzivni nevrološki oddelek. Vašo hčer so sprejeli na oddelku za opekline.«

»Rad bi ju videl.«

»Seveda. Najprej vas bom peljal k hčerki. Ženo lahko vidite, takoj ko konča slikanje, kar bo v približno dvajsetih minutah.«

Ko si z mladim zdravnikom zapustil avlo, so se novinarji malo obotavljali, pokazali so nepričakovano sočutje. Tara pa ti je predrzno sledila.

»Kaj mislite o Silasu Hymanu?« te je vprašala.

Za trenutek si se obrnil k njej, zaznal si njeno vprašanje, in potem hitro stopil dalje.

Mladi zdravnik te je urno spremljal mimo dnevne bolnišnice, ki je bila zdaj zapuščena, z ugasnjenimi lučmi. A v eni od praznih čakalnic je ostala prižgana televizija. Za hip si se ustavil.

Na zaslonu je novinar BBC-jevega dnevnika stal pred vhodom v šolo. Addieju sem ponavadi rekla, da je bila šola obmorska hiška, ki je zrasla prevelika za obalo in se je morala premakniti v notranjost. Zdaj je bilo njeno pastelno modro okrašeno pročelje počrnelo in ožgano; kremasti okenski okviri so pogoreli in razkrivali podobe notranjega opustošenja. To krotko staro poslopje, tako zapleteno povezano z Adamovo toplo rokico v moji na začetku dneva in njegovim olajšanim obrazkom ob koncu dneva, je bilo surovo pohabljeno.

Videti si bil tako pretresen, in vedela sem, kaj si razmišljal, ker sem čutila enako, ko se mi je preproga topila v rokah in so se zidovi rušili okrog mene – če ogenj lahko naredi to opekam in malti, kakšno škodo lahko naredi živi deklici?

»Kako sva prišli ven od tam?« je vprašala Jenny.

»Ne vem.«

Na televiziji je poročevalec našteval dejstva, vendar sem, šokirana zaradi podob na zaslonu, ujela samo odlomke tistega, kar je govoril. Mislim, da ti sploh nisi poslušal, samo strmel si v truplo šole.

»… zasebna šola v južnem Londonu … vzrok ta trenutek neznan. Na srečo je bila večina otrok na športnem dnevu. Drugače bi bile poškodbe in smrtne žrtve … Službe nujne pomoči niso mogle do kraja dogajanja, ker so obupani starši … Do zdaj še ni pojasnjeno, kako so novinarji prišli tja pred gasilci …«

Potem se je na zaslonu pojavila gospa Healey in kamera se je osredotočila nanjo, usmiljeno je zakrila večino šole v ozadju.

»Pred eno uro,« je dejal poročevalec, »sem govoril s Sally Healey, ravnateljico osnovne šole Sidley.«

Ti si z mladim zdravnikom nadaljeval pot, z Jenny pa sva ostali še malo in gledali Sally Healey. Bila je brezhibna, v rožnati laneni srajci in kremastih hlačah, z manikiranimi nohti, ki so se tu in tam pokazali. Opazila sem, da je bil njen mejkap popoln; morala si ga je ponovno nanesti.

»Je bilo v šoli kaj otrok, ko je izbruhnil požar?« jo je vprašal poročevalec.

»Ja. A noben otrok v šoli ni bil poškodovan. To bi rada poudarila.«

»Ne morem verjeti, da se je naličila,« je rekla Jenny.

»Taka je kot tiste francoske poslanke,« sem rekla. »Saj veš, s šminko poleg državnih dokumentov. Mejkap težavam navkljub.«

Jenny se je nasmehnila; ljubka, pogumna deklica.

»V šoli je bila v času požara mala šola z dvajsetimi otroki,« je nadaljevala Sally Healey. »Njihov razred je v pritličju.«

Uporabljala je glas za zbor učencev, gospodovalen, a vseeno prijazen.

»Kot vsi naši otroci so tudi mali šolarji vadili evakuacijo v primeru požara. Bili so zunaj v manj kot treh minutah. Na srečo je bil naš drugi razred malih šolarjev v živalskem vrtu, na izletu ob koncu semestra.«

»Vendar so bili resno poškodovani?« je vprašal novinar.

»Na to ne morem odgovoriti. Oprostite.«

Vesela sem bila, da ne bo govorila o naju z Jenny. Nisem bila prepričana, ali zares ne ve, ali je obzirna v najino dobro, ali pa bi rada samo ohranila rožnato laneno fasado, da je šlo vse po načrtu.

»Že kaj veste, kako je izbruhnil požar?« je vprašal poročevalec.

»Ne. Ne še. A lahko vam zagotovim, da smo imeli na mestu vse protipožarne ukrepe. Naši detektorji vročine in detektorji dima so povezani neposredno z gasilsko postajo in …«

Poročevalec jo je prekinil. »Vendar gasilski avtomobili niso mogli priti do šole?«

»Ne vem, na kakšen način so prišli do šole, vem samo, da se je alarm do gasilske postaje sprožil takoj. Pred dvema tednoma je nekaj gasilcev predavalo našim prvošolcem in lahko so si ogledali njihov gasilski avto. Še sanjalo se nam ni, nikomur od nas, da …«

Glas ji je zamrl. Šminka in glas za zbor učencev nista delovala. Pod skrbno sestavljeno fasado je začela razpadati. Všeč mi je bila zaradi tega. Ko se je kamera obrnila stran od nje in se vrnila na počrnelo šolo, se je pomudila na nepoškodovanem bronastem kipu otroka.

Dohiteli sva te na hodniku, ki vodi do oddelka za opekline. Lahko sem videla, da si napet, skušal si se pripraviti na to, a vedela sem, da te nič ne more pripraviti na tisto, kar boš videl notri. Začutila sem, da se je Jenny obrnila stran.

»Nočem noter.«

»Seveda. V redu je.«

Z mladim zdravnikom si šel skozi nihajna vrata na oddelek za opekline.

»Morala bi biti z očkom,« je rekla Jenny.

»Ampak …«

»Nekako bo vedel, da si z njim.«

»Nočem te pustiti same.«

»Res ne rabim varstva. Zdaj sem jaz varuška, se spomniš? Poleg tega te potrebujem, da me obveščaš o mojem napredku. Ali nenapredku.«

»Prav. Ampak ne bom dolgo. Ostani tukaj.«

Ne bi prenesla, da bi jo morala spet iskati.

»Okej,« je rekla. »In ne bom govorila s tujci. Obljubim.«

Pridružila sem se ti, ko so te odpeljali v majhno pisarno, hvaležna, da so to počeli postopoma. Zdravnik ti je ponudil roko. Pomislila sem, da je videti skoraj nespodobno zdrav, njegova rjava koža je žarela ob belih stenah pisarne, temne oči so mu sijale.

»Jaz sem doktor Sandhu. Sem specialist, ki skrbi za vašo hčer.«

Opazila sem, da te je, ko se je rokoval s tabo, z drugo roko trepljal po laktu, in vedela, da mora biti tudi on oče.

»Vstopite, prosim. Sedite, sedite …«

Nisi sedel, ampak si kar stal, kot vedno, kadar si napet. Nekoč si mi povedal, da je to atavistična, živalska stvar, ki pomeni, da si pripravljen na takojšnji boj ali beg. Vse do zdaj tega nisem razumela. Ampak kam naj bi zbežala in s kom bi se lahko spopadla? Ne z doktorjem Sandhujem s sijočimi očmi in z mehkim, gospodovalnim glasom.

»Rad bi začel s pozitivnim,« je rekel in ti si prikimal v gorečem soglasju; možakar je uporabljal tvoj način govorjenja. »Naj bo okolje še tako neusmiljeno,« praviš sredi nekega od boga pozabljenega kraja, »vedno je mogoče najti taktike za preživetje.«

Nisi je še videl, jaz pa sem jo, in domnevala sem, da ‘začeti s pozitivnim’ pomeni položiti nekaj blazin ob vznožje pečine, preden naju pahne v globino.

»Vaši hčeri je uspelo najtežje,« je nadaljeval doktor Sandhu. »In sicer, da se je živa izvlekla iz silovitega požara. Imeti mora zelo močan značaj in duha.«

Tvoj glas je bil ponosen. »Drži.«

»In to ji že samo po sebi daje prednost, kajti odločal bo boj, ki se zdaj bije v njej.«

Pogledala sem od njega k tebi. Smejalne gubice okrog oči so bile še vedno tam; preveč globoko jih je vrezala pretekla sreča, da bi jih izbrisalo to, kar se je zdaj dogajalo.

»Odkrit moram biti z vami o njenem stanju. Ne boste razumeli vsega medicinskega izrazja, zato vam bom povedal preprosto. Spet lahko govoriva – prav gotovo bova spet govorila.«

Videla sem, da se ti je zatresla noga, kot bi se upiral nagonu, da zakorakaš po sobi, pobegneš iz nje. A morala sva poslušati.

»Jennifer je dobila hude opekline po obrazu in telesu. Zaradi opeklin so obremenjeni notranji organi. Prav tako je utrpela inhalacijske poškodbe. To pomeni, da so zračne poti v njenem telesu, vključno z delom pljuč, zažgane in ne delujejo.«

Imela je tudi notranje poškodbe.

Še to.

»V tem trenutku vam moram žal povedati, da ima manj kot petdeset odstotkov možnosti za preživetje.«

Zakričala sem na doktorja Sandhuja: »Ne!«

Moj krik ni vznemiril niti zraka.

Objela sem te, morala sem se nasloniti nate. Za hip si se napol obrnil proti meni, kot bi me začutil.

»Dajemo ji močna pomirjevala, tako da ne bo čutila nobene bolečine,« nadaljuje doktor Sandhu. »In respirator diha namesto nje. Imamo visoko specializirano ekipo, ki bo naredila vse, kar je v njihovi moči.«

»Rad bi jo videl,« si rekel z glasom, ki ga nisem prepoznala.

Stala sem tesno ob tebi, ko sva jo gledala.

To sva imela navado početi, ko je bila majčkena, potem ko sva se vrnila z zabave. Šla sva v njeno sobo in stala in jo gledala, medtem ko je spala – mehka rožnata stopala so molela iz bombažne spalne srajčke, svileni laski so bili razsuti čez njene iztegnjene roke, ki ji še niso segle prek glave. Midva sva jo naredila, sva pomislila. Skupaj sva nekako ustvarila tega čudovitega otroka. Čokoladni trenutki, tako si jim pravil, ki so odtehtali prečute noči in izčrpanost in boje okoli brokolija. Vsak posebej sva jo potem objela ali poljubila in z občutkom ponosa – priznam – odšla v najino sobo.

Vesela sem bila, v tvoje dobro, da njen obraz zdaj prekriva obveza. Videle so se samo zatekle veke in poškodovana usta. Njeni opečeni udje so bili obdani z nekakšno plastiko.

Ko sva jo gledala, se je stavek doktorja Sandhuja zvil v naju kot strupenjača. »Manj kot petdeset odstotkov možnosti ima za preživetje.«

Potem si se vzravnal in tvoj glas je bil odločen.

»Vse bo v redu, Jen. Obljubim. Ozdravela boš.«

Obljuba. Kajti kot njen oče imaš nalogo, da jo ščitiš; in kadar to ne uspe, vsaj vse izboljšaš.

Potem je doktor Sandhu pojasnil o intravenoznih kanalih in monitorjih in obvezah, in čeprav tega ni nameraval, je bilo kmalu jasno, da bo, če bo okrevala, to zaradi njega, ne zaradi tebe.

Vendar se ne vdaš. Ne prepustiš preprosto nekomu moči nad svojo hčerko. Torej si postavljal vprašanja. Kaj natanko počne tale cevka? Pa tale? Zakaj uporabljate to? Učil si se žargona, tehnik. To je bil zdaj svet tvoje hčere, torej je bil tvoj svet in naučil se boš njegovih pravil; obvladal jih boš. Človek, ki je pri šestnajstih razstavil avtomobilski motor in ga potem po priročniku spet sestavil – človek, ki rad natanko ve, v kaj polaga svoje zaupanje.

Pri šestnajstih sem brala George Eliot; ki je bila zdaj prav tako neuporabna kot priročnik za avtomobilski motor.

»Kako hude brazgotine bo imela?« si vprašal.

In tvoj optimizem je bil sijajen! Tvoj pogum vsemu navkljub je bil neverjeten. Vedela sem, da ti je bilo figo mar, kakšna je videti, v primerjavi s tem, ali bo preživela. Z vprašanjem si pokazal svojo vero, da bo živela; da je problem brazgotin resničen, kajti nekega dne se bo – se bo – spet soočila z zunanjim svetom.

Vedno si bil optimist, jaz pa pesimist (raje pragmatik). A zdaj je bil tvoj optimizem rešilna boja, ki sem se je držala.

Prijazni doktor Sandhu ni omenil upanja v tvojih vprašanjih, ko je odgovoril.

»Dobila je opekline druge stopnje. Opekline tega tipa so lahko ali površinske, kar pomeni, da oskrba s krvjo ni okrnjena in se bo koža zacelila, ali pa so globinske, kar neizogibno pomeni brazgotine. Žal traja več dni, preden opekline pokažejo, katerega tipa so.«

Prišla je sestra. »Pripravili smo vam sobo za sorodnike, da nocoj ostanete tukaj. Vašo ženo so pripeljali nazaj na akutni nevrološki oddelek, ki je samo na drugi strani hodnika.«

»Lahko zdaj vidim svojo ženo?«

»Odpeljala vas bom tja.«

Jenny me je čakala na hodniku. »No …?«

»Vse bo v redu s tabo. Dolgo bo trajalo, vendar boš v redu.«

Še vedno sem se tesno oklepala tvojega optimizma. Ne bi ji zmogla povedati, kaj je rekel doktor Sandhu.

»Ne vedo še glede brazgotin,« sem nadaljevala. »Ali so tiste vrste opekline, ki pustijo brazgotine.«

»Mogoče pa je, da jih ne pustijo?« je vprašala z upanjem v glasu.

»Mogoče.«

»Mislila sem, da bom za vedno taka.« Zvenela je skoraj vedro. »No, mogoče ne čisto kot maska za noč čarovnic, ampak nekaj podobnega. Mogoče pa sploh ne bom?«

Na obrazu ji je zasijalo olajšanje; zažarela je.

Ker je gledala vame, ni videla, da si prišel z oddelka za opekline. Obrnil si se k steni in potem z rokami treščil po njej, kot bi hotel prepoditi, kar si videl in slišal. In takrat sem vedela, kako težko prisluženo je bilo tvoje upanje; pogum in napor, ki ga je zahtevalo. Jenny tega ni videla.

Zaslišala sva korake, ki so odmevali po hodniku.

Tvoja sestra je tekla proti tebi, ob boku ji je sikal policijski radijski oddajnik.

Takoj sem se počutila nelagodno. Če bi Pavlov pes imel svakinjo, kakršna je bila Sarah, bi bil to znan čustveni refleks. Vem. Ni pošteno. Vendar me zajedljivost naredi malce odpornejšo. Poleg tega ni tako presenetljivo, kajne? Najpomembnejša ženska v tvojem življenju od desetega leta pa dokler se nisva spoznala; svakinja/tašča v isti osebi; nič čudnega, da sem bila zaradi nje prestrašena.

Njen glas je bil zasopel.

»Bila sem v Barnesu, imeli smo skupno akcijo z njihovim oddelkom za mamila … Oh, zaboga, saj ni pomembno, kje sem bila, kaj. Tako mi je žal, Mikey.«

To staro otroško ime, ki ga uporablja zate. Ampak kdaj je bilo zadnjič?

Objela te je in tesno stisnila.

Nekaj trenutkov je molčala. Videla sem, da je njen obraz otrdel, pripravljala se je, da ti pove.

»Bil je požig.«

5

Vsaka od Sarahinih besed je zarezala kot britev.

Nekdo je to storil nalašč. Mojbog. Nalašč.

»Ampak zakaj?« je vprašala Jenny.

Pri štirih letih smo ji dali vzdevek Zakajčica.

»Ampak zakaj luna ne pade na nas? Ampak zakaj sem punčka in ne fantek? Ampak zakaj Mavgli je mravlje? Ampak zakaj dedek ne more ozdraveti? (Odgovori: Težnost; Geni; Ker so pikantne in hranljive. Popolnoma izčrpana na koncu dneva: »Tako pač je, ljubica.« Odgovor utrujene vrste, a le nekakšen odgovor.)

Tukaj na zakaj ni bilo odgovora.

»Se česarkoli spomniš, Jen?« sem vprašala.

»Ne. Spomnim se, da mi je Ivo poslal sporočilo ob pol treh. In to je to. Po tem se ne spomnim ničesar več. Prav ničesar.«

Sarah se je narahlo dotaknila tvoje roke in ti si trznil.

»Kdorkoli je to storil, ga bom ubil.«

Nikoli prej te nisem videla tako besnega, kot bi se bojeval za preživetje. A vesela sem bila tvoje jeze; čustva, ki je ta podatek sprejelo naravnost in se mu postavilo po robu.

»Zdaj moram h Grace. Potem pa hočem, da mi poveš vse, kar veš. Po tem, ko jo bom videl. Vse.«

Pohitela sem naprej na svoj oddelek, pred tabo sem hotela vedeti, v kakšnem stanju sem, kot bi te lahko na neki način duševno pripravila.

Zdaj so bile na moje telo pritrjene cevke in monitorji, dihala pa sem brez pomagala, in pomislila sem, da mora biti to dober znak. Ja, bila sem nezavestna, vendar skoraj nisem bila videti poškodovana, razen spretno obvezane rane na glavi. Mogoče ni bilo tako slabo.

»Zunaj bom,« je rekla Jenny.

Nikoli prej nama ni dovolila zasebnosti; nikoli ni niti pomislila, da bi jo morda potrebovala. Adam je tisti, ki zdrvi iz kuhinje, kadar se objameva in poljubiva. »Pocukranca! Fuj!« Jennyjin radar pa ne zaznava nobene v zadrego spravljajoče starševske strasti. Mogoče kot večina najstnikov misli, da je že dolgo ni več, medtem ko so jo oni ravno odkrili in jo hranijo edinole zase. Zaradi tega me je ganila.

Čakala sem nate; prisluškovala sem zvoku vozičkov in piskajočih naprav in mehkim korakom sester v platnenih čevljih; hotela sem slišati tvoje stopinje, tvoj glas.

Sekunde so minevale in morala sem biti s tabo. Nemudoma! Prosim.

In potem si tekel po gladkem linoleju proti moji postelji, bolniška sestra ti je odrinila voziček s poti.

Z močnimi rokami si me objel in me tesno stisnil k sebi; mehkoba tvoje lanene sestankarske srajce ob moji zmečkani, togi bolniški srajci. In za trenutek je soba zadišala po tebi in persilu, ne po bolnišnici.

Poljubil si me: en poljub na usta in po enega na vsako zaprto veko. Za hip sem pomislila, da bodo kot pri princeski iz stare Jennyjine pravljice trije poljubi pretrgali urok in zbudila se bom in občutila tvoj poljub – tvoja neobrita brada me bo ob tej uri že popraskala po koži.

Ampak pri devetintridesetih je najbrž malo pozno za spečo princeso.

In mogoče udarca v glavo ni tako lahko preklicati kot prekletstvo čarovnice.

Potem sem se spomnila – kako sem mogla pozabiti, trem poljubom navkljub – na Jenny; zunaj je čakala name.

Vedela sem, da se ne smem zbuditi, da ne smem niti poskusiti, ne še, ker je nisem mogla pustiti same.

To razumeš, kajne? Kajti če je tvoja naloga, da kot oče zaščitiš svojega otroka in popraviš, kar se da, je moja naloga, da sem kot mati tam z njo.

»Moja pogumna žena,« si rekel.

Tako si me imenoval takoj, ko sem rodila Jenny. Tako ponosna sem bila – kot da ne bi bila več običajna jaz, ampak bi padla z lune.

Vendar si tega nisem zaslužila.

»Nisem pravočasno prišla do nje,« sem ti rekla, moj glas je bil kričeč od krivde. »Prej bi morala spoznati, da je nekaj narobe; prej bi morala priti tja.«

Vendar me nisi mogel slišati.

Molčala sva – sva sploh kdaj molčala skupaj?

»Kaj se je zgodilo?« si me vprašal, in tvoj glas je bil rahlo počen, kot bi zavrtel čas nazaj v najstniška leta. »Kaj, za vraga, se je zgodilo?«

Kot da bi razumevanje kaj popravilo.

Začela sem z vztrajnim, toplim vetričem za športni dan.

Tvoje oči so zdaj zaprte, kot da bi se mi lahko pridružil, če imaš tudi ti zaprte oči. In povem ti vse, kar vem.

Ampak ti me seveda ne moreš slišati.

»Zakaj torej to počenjaš?« mi reče ukazovalni opozorilni glas. »Izguba časa! Izguba sape!« Kognitivni terapevt bi ga napodil, jaz pa sem se ga navadila, in poleg tega mislim, da je za mater dobro imeti nekoga, ki ji ukazuje, tako da se zaveda, kako neprijetno je.

In kaj morda nima prav?

Zakaj govorim s tabo zdaj, ko me ne moreš slišati?

Zato ker so besede izgovorjeni kisik med nama; zrak, ki ga diha zakon. Zato ker sva se pogovarjala devetnajst let. Zato ker bi bila strašno osamljena, če ne bi govorila s tabo. Torej me noben terapevt na svetu, s kakršnokoli logiko bi opletal, ne bi mogel ustaviti.

Zdravnica odločno stopa proti nama. Pomirjena sem, ker je v petdesetih; zaradi njenega videza utrujenega profesionalizma. Pod uglajenim temnomodrim krilom nosi rdeče čevlje z ošiljenimi petami. Vem, smešno stvar sem opazila. Ti gledaš njeno tablico z imenom in rangom; pomembne stvari. »Dr. Anna-Maria Bailstrom. Nevrologinja. Specialistka.«

Je Anna-Maria v njej tista, ki nosi rdeče čevlje?

»Mislil sem, da bo videti slabše,« rečeš doktorici Bailstromovi. Nevrologinji. Specialistki. »Pa je komaj kaj ranjena, se vam ne zdi? In sama diha, kajneda?«

Olajšanje v glasu povezuje tvoje besede.

»Bojim se, da ima resno poškodbo glave. Gasilec nam je povedal, da se je nanjo zrušil del stropa.«

Napetost povezuje besede doktorice Bailstromove.

»Ima neenak zenični refleks in se ne odziva na dražljaje,« nadaljuje, njen glas je napet kot žica. »Magnetna resonanca, ki jo bomo ponovili, kaže resno možgansko poškodbo.«

»Vse bo v redu z njo.« Tvoj glas je silovit. Tvoji prsti oklepajo moje. »Ozdravela boš, ljuba moja.«

Seveda bom! Citiram lahko srednjeveško poezijo in ti pripovedujem o Fra Angelicu ali Obamovih zdravstvenih reformah in junakih v knjigah Lov na pošasti – in koliko ljudi vse to zmore? Celo moj ukazovalni opozorilni glas je še vedno na svojem mestu, pravzaprav v svojem elementu. Razmišljujoča jaz nisem telesna jaz, ampak tukaj sem, ljubi moj, moj duh je nepoškodovan.

»Moramo vas pripraviti na možnost, da nikoli ne bo prišla k zavesti.«

Obrneš se stran od nje, tvoje telo pravi »Bedarija!«

In mislim, da imaš prav. Skoraj prepričana sem, da bi se lahko, če bi poskusila, vrnila v svoje telo. In potem – mogoče ne čisto takoj, ampak kmalu – bi se spet zbudila. Prišla k zavesti, če prevedem to v jezik doktorice Bailstromove.

Doktorica zdaj odhaja, negotovo na zašiljenih petah na gladkem linoleju. Najbrž ti pušča čas, da dojameš. Očka je, kot zdravnik splošne prakse, trdno verjel v čas za dojemanje.

Preveč govorim. Ko si ‘zunaj telesa’, je težava v tem, da ti za nov stavek ni treba zajeti sape in tako ni naravnih fizičnih premolkov.

In ti si tako tih. Zdi se mi, da si nehal govoriti z mano. In tako me je strah, da zavpijem nate.

»Jenny je resno poškodovana, ljuba,« praviš. In iz usmiljenja do tebe moj strah odnese stran. Poveš mi, da bo okrevala. Poveš mi, da bom tudi jaz okrevala. Spet bova ‘zdravi kot ribi’.

Ko govoriš, gledam tvoje roke: močne roke, ki so pred leti naenkrat nesle tri škatle mojih knjig od pritličja študentskega doma do moje sobe na vrhu; roke, ki so v torek nesle Jennyjin novi predalnik po stopnicah v njeno spalnico.

Je tudi tvoj značaj tako močan? Je res mogoče biti tako pogumen, kot si zdaj ti – tako vztrajno upati?

Govoriš o počitnicah, na katere bomo šli, ko bo vse to ‘končano’.

»Na Skye. In taborili bomo. Adamu bo všeč. Zakurili bomo ogenj in lovili ribe za večerjo. Z Jenny lahko splezava na hribe Cuillins. Addie bi zmogel najmanjšega. Ti lahko vzameš s sabo goro knjig in bereš ob jezeru. Kaj misliš?«

Mislim, da zveni kot raj na zemlji, za katerega nikoli nisem vedela, da obstaja.

Mislim, da medtem ko imam sama glavo v oblakih, ti za to zlezeš na goro.

Kot sem storila malo prej ob Jennyjini postelji, se oprimem tvojega upanja; pustim, da me odnese.

Vidim, da je Sarah prispela na drugi konec oddelka, govori po telefonu. Zaposlena, učinkovita Sarah. Ko si naju predstavil, se mi je zdelo, da me zaslišuje zaradi nečesa, kar sem nevede zagrešila. Ampak kaj? Zločin, ker sem te ljubila in delala načrte, da te bom odpeljala stran od nje? Ali, še huje, da sem bila sleparska v svojih čustvih in te ne ljubim dovolj? Ali mogoče – to sem izbrala –, da te nisem bila vredna; da nisem bila dovolj zanimiva in lepa in absolutno edinstvena, kakršna bi morala biti, če sem se mislila polastiti njenega brata in postati del vašega rodu.

Celo preden se je to zgodilo, sem videla sebe, kako veslam po ribniku v gumijastem čolničku, medtem ko je ona svoje življenje hitro in premočrtno krmarila k jasno začrtanemu cilju. In zdaj sem tukaj, ne morem govoriti ali gledati ali se premakniti, kaj šele pomagati tebi ali Jenny ali Adamu; z delno obrito glavo, v ogabni bolnišnični spalni srajci – ona pa prijadra noter, zbrana in dostojanstvena, s krmilom v roki.

Moj opozorilni glas bi bil veliko srečnejši, če bi ji bila bolj podobna. Ganljivo me pomiriš, da ti ne bi bil.

Z njo je bolniška sestra in vidim, da razpravljata o telefonu, Sarah ji kaže svojo izkaznico, a sestra je očitno nepopustljiva in Sarah spet gre. Opaziš, da odhaja, a ostaneš z mano.

Vrneva se na taborniški izlet na otok Skye – k obokanemu modrosivkastemu nebu in mirni modrosivkasti vodi in k ogromnim modrosivkastim goram, njihove mehke barve so si tako podobne, da so skoraj neločljive. Družina.

Zapustiva moj oddelek in Skye, in zagledam Jenny, ki me čaka na hodniku.

»Kaj se ti je torej zgodilo?« me vpraša z zaskrbljenim glasom.

»Slikajo me in vsemogoče,« rečem.

Ugotovim, da nama ni naklonila romantične zasebnosti, ampak medicinsko; tako kot jo jaz zdaj počakam pred ordinacijo, kadar jo pripeljem k zdravniku.

»In to je to?« vpraša.

»Zaenkrat, ja. Skorajda.«

Ne sprašuje me podrobneje – zdi se mi, da jo je strah izvedeti kaj več.

»Teta Sarah je v sobi za sorodnike,« reče. »Govorila je z nekom na policijski postaji. Hecno, ampak zdi se mi, da ve, da sem tukaj. Mislim, kar naprej je pogledovala proti meni. Kot bi me bežno zagledala.«

Res bo imel Murphy prste vmes, če se izkaže, da je edina oseba, ki naju je z Jenny res zaslutila, tvoja sestra.

Zdaj mora biti pozno zvečer in v sobo za sorodnike ti je nekdo – kdo? – prinesel zobno ščetko in pižamo in ju skrbno položil na rob postelje.

Sarah prekine telefonski pogovor, ko te zagleda.

»Adam je pri sošolcu,« reče. »Georgina je na poti iz Oxfordshira in ga bo pobrala. Zdelo se mi je najbolje, da danes spi v svoji postelji, in na Graceino mamo je še posebej navezan, kaj ni tako?«

Pri vsem skupaj je Sarah našla čas, da je pomislila na Adama. Kako prijazno od nje, da jo je skrbelo zanj. Nikoli prej ji nisem bila hvaležna.

Vendar si ne moreš naprtiti še Adama, že midve z Jenny te z vso težo pritiskava k tlom.

»Si govorila s policijo?« jo vprašaš.

Prikima in ti čakaš, da ti pove.

»Pobiramo izjave. O vsem me bodo obširno obveščali. Vedo, da je moja nečakinja. Ekipa za preiskovanje požarov dela na prizorišču.«

Njen glas je glas policistke, toda vidim, da stegne roko in ti jo stisneš.

»Pravijo, da je ogenj izbruhnil v likovni učilnici v drugem nadstropju. Ker je bilo poslopje staro, so bili med stropi, stenami in streho prazni prostori – prostori, ki so povezovali različne razrede in dele šole –, kar pomeni, da sta dim in ogenj lahko potovala izjemno hitro. Protipožarna vrata in drugi varnostni ukrepi niso mogli preprečiti širjenja. Kar je eden od razlogov, da je ogenj bliskovito zajel celo zgradbo.«

»In požig?« vprašaš, in slišim, kako se ti beseda zareže v grlo.

»Več kot mogoče je, da je bil uporabljen pospeševalec, najbrž beli špirit, ki povzroči značilen dim, kakršnega je opazil gasilec na kraju dogodka. Ker je to likovna učilnica, bi pričakovali, da je v njej kaj te snovi, vendar mislijo, da je je bila velika količina. Učiteljica likovnega pravi, da beli špirit hrani v zaklenjeni omari na desni strani razreda. Nam se zdi, da je požar izbruhnil v levem kotu. Detektor za ogljikovodikove hlape bi nam jutri moral dati več informacij.«

»Torej ni dvoma?« vprašaš.

»Žal mi je, Mike.«

»Še kaj?« vprašaš. Moraš vedeti vse. Človek, ki mora do popolnosti obvladati dejstva.

»Ekipa za preiskovanje požarov je dognala, da so bila okna v višjih nadstropjih na stežaj odprta,« reče Sarah. »Kar je še en znak požiga, saj je nastal prepih in potegnil ogenj hitreje po šoli; še zlasti danes, ko je bilo močno vetrovno. Ravnateljica nam je povedala, da oken nikoli niso pustili odprtih na stežaj, zaradi nevarnosti, da bi kakšen otrok padel skoznje.«

»Še kaj?« vprašaš, in Sarah razume, da moraš vedeti.

»Mislimo, da je bila likovna učilnica izbrana namenoma,« nadaljuje. »Ne samo ker je obstajala možnost, da se bo požigalec lahko izmazal – uporaba pospeševalca je bila prikrita z likovnimi potrebščinami –, ampak ker je najhujši kraj, kjer ogenj lahko izbruhne. Učiteljica likovnega pouka je popisala, katere potrebščine so hranili.

Tam so bili kupi papirja in materialov za izdelavo različnih stvari, kar pomeni, da se je ogenj z lahkoto prijel in se razširil. Imeli so tudi različne barve in lepila, ki so bili strupeni in vnetljivi. Prinesla je stare vzorce tapet za kolaž, ki so bili verjetno premazani z zelo strupenim lakom.«

Ko opisuje pekel strupenih hlapov in dušečega dima, pomislim na otroke, ki izdelujejo kolaže zrakoplovov in dinozavre iz papirmašeja.

Pokimaš ji, naj pripoveduje naprej; nepopustljivo nadaljuje.

»V razredu so bile nagrmadene tudi pločevinke lepila v obliki razpršila. Ko so izpostavljene vročini, se pritisk poveča in se razpočijo. Hlapi od lepila lahko po tleh potujejo daleč do vira vžiga in se vnamejo. Zraven likovne učilnice je bila sobica, malo večja od omare, kjer so bila spravljena čistilna sredstva. Tudi ta bi lahko vsebovala vnetljive in strupene snovi.«

Premolkne in te gleda; opazi, kako si bled.

»Si že kaj jedel?«

Vprašanje te razdraži. »Ne, toda …«

»Pridi, nadaljevala bova v kantini. Ni daleč.«

Pogajanje je nemogoče. Te je tudi takrat, ko sta bila mlajša, podkupovala, da si jedel? Najljubši televizijski program, če si pojedel pastirsko pito?

»Povedala jim bom, kje si, za vsak slučaj,« reče in onemogoči vsakršno prerekanje.

Vesela sem, da te je spravila k obedu.

Osebju na mojem akutnem nevrološkem oddelku gre povedat, kje boš; ti stopiš povedat na oddelek za opekline.

Ko odideš, se Jenny obrne k meni.

»Res je, kar je povedala gospa Healey, da oken niso puščali odprtih. Vse od tiste nesreče na požarnih stopnicah so histerični, da bi otroci padli in se poškodovali. Gospa Healey sama hodi naokrog, ves čas jih preverja.«

Za trenutek premolkne in vidim, da se počuti nelagodno, celo v zadregi.

»Veš, ko sem šla k tvoji postelji?« reče. »Preden je očka prišel tja?«

»Ja.«

»Videti si bila tako …« Obotavlja se. Vendar vem, kaj hoče vprašati. Kako je mogoče, da sem tako nepoškodovana v primerjavi z njo.

»V stavbi nisem bila tako dolgo kot ti,« rečem. »In nisem bila tako blizu ognja. Bolj sem bila zaščitena.«

Ne izgovorim, da sem bila v bombažni srajci z rokavi, ki sem jih lahko odvihala, in trpežnih kavbojkah in nogavicah in supergah, ne pa v kratkem tankem krilcu in borni majčki in sandalih s paščki, a vseeno ugane.

»Torej sem pravzaprav žrtev mode.«

»Ne vem, ali prenesem obešenjaški humor, Jen.«

»Okej.«

»Pozitiven ali celo bedast,« rečem. »Takšen je v redu. Takšen je sijajen. In črni humor, tudi tega prenesem. Ampak ko se prevesi v obešenjaškega – no, tukaj potegnem črto.«

»Kapiram, mami.«

Skoraj bi lahko sedeli za našo kuhinjsko mizo.

Slediva ti v kantino, smešno poimenovano Kavarna Palma; s plastičnim laminatom prevlečene mize odsevajo neonske stropne luči.

»Fenomenalno ozračje,« pravi Jenny in za trenutek ne morem ugotoviti, ali je to izjavila zaradi svojega neomajnega, po tebi podedovanega optimizma ali zaradi smisla za humor, ki ga ima po meni. Uboga Jen, ne more biti pozitivna ali zabavna, ne da bi si kateri od naju za to pripisoval zasluge.

Sarah se ti pridruži s pladnjem hrane, za katerega se ne zmeniš.

»Kdo je to naredil?« jo vprašaš.

»Ne vemo še, a bomo izvedeli. Obljubim.«

»Ampak nekdo je gotovo moral videti, kdo je bil,« rečeš. »Nekdo je moral videti.«

Položi ti dlan na roko.

»Nekaj le moraš vedeti,« rečeš.

»Ne dosti.«

»A veš, kaj so delali Jenny, ko sem odhajal?« vprašaš.

»Jen, pojdi stran, prosim,« ji rečem, a se ne premakne.

»Izvajali so očesno nego, očesno nego, zaboga.«

Čutim, da Jenny odreveni. Sarahine oči se napolnijo s solzami. Nikoli je nisem videla jokati.

Ni še vprašala, kako je z Jenny. Vidim, da se pripravlja.

Skušam jo prepričati, naj ne naredi tega.

»So ti povedali, koliko možnosti ima …?« vpraša. Glas ji zamre, ne more nadaljevati. Njeno življenje je zasliševanje ljudi, tega vprašanja pa ne more dokončati.

»Manj kot petdeset odstotkov možnosti ima za preživetje,« rečeš, natančno ponoviš besede doktorja Sandhuja; mogoče je to lažje, kot da bi jih obrnil po svoje.

Vidim, da Sarah prebledi, dobesedno bela postane, in po barvi njenega obraza vidim, kako zelo ima rada Jenny.

»Zakaj mi nisi povedal?« vpraša Sarah, in te besede bi Jenny lahko namenila meni.

»Zato ker bo z njo vse v redu,« skoraj jezno rečeš Sarah. »Ozdravela bo.«

»Samo dva člana osebja sta, razen Jenny, ki nista bila na športnem dnevu,« ti reče. »Zdi se nam skoraj neverjetno, da bi bil kateri od njiju.

Šola ima vhod, ki je ves čas zaklenjen s kodo. Tajnica spušča ljudi noter iz svoje pisarne, prek vhodnega domofona. Nihče od staršev ali otrok ne pozna kode, vsi morajo pozvoniti, da jim odklenejo vrata. Številke pozna le šolsko osebje, vendar so bili zaradi športnega dne vsi zunaj na igrišču. Torej verjetno iščemo nekoga od zunaj.«

»Ampak kako so lahko prišli noter?« vprašaš. Hotel si krivca, zdaj pa nočeš, da bi ta oseba imela dostop; kot da bi lahko spremenil, kar se je zgodilo, če dokažeš, da je bilo nemogoče.

»Kdorkoli že se je lahko bolj zgodaj izmuznil v šolo,« odgovori Sarah. »Mogoče je sledil komu, ki so ga spustili noter. Mogoče se je nekako pomešal z drugimi in ga niso opazili, če so starši mislili, da je član osebja, in nasprotno. Šola je živahen kraj, veliko ljudi pride in gre. Ali pa je požigalec mogoče gledal, ko je kdo od osebja vtipkal kodo, si jo zapomnil in se vrnil, ko so bili vsi zunaj na športnem dnevu.«

»Gotovo ne moreš kar prikorakati noter? Gotovo …«

»Ko nekdo stopi skozi glavni vhod, ni nobene zaščite več. Sprednja vrata niso zaklenjena in ni nadzornih kamer ali drugih varnostnih naprav.

To je resnično vse, kar do zdaj imamo, Mike. Nismo še obvestili javnosti, da je bil požig. A preiskava je nujna; dodelili so toliko ljudi, kot je bilo mogoče. Detektiv narednik Baker vodi primer. Preverila bom, ali bi se hotel dobiti s tabo, vendar ni kaj prida sočuten.«

»Hočem samo, da policija najde človeka, ki je to storil. In potem ga bom prizadel. Tako kot je on prizadel mojo družino.«

6

»Tvoja definicija ‘v redu boš’ je več kot petdeset odstotkov možnosti, da umrem?« vpraša Jenny in v njenem glasu zaznam norčevanje, pa saj to gotovo ni mogoče?

»Oprosti.«

»Nočem se gledati, hočem pa vedeti, kaj se dogaja. Resnico rabim, okej? Če prosim zanjo, jo lahko prenesem.«

Pokimam in se za trenutek obotavljam; sram me je.

»Brazgotine,« rečem. »Kar sem ti povedala o tem, je resnica.«

Vidim njeno olajšanje.

»V redu bom,« reče. »Kot je rekel očka, vem, da bom. In tudi ti boš. Ozdraveli bova.«

Vedno sem bila v skrbeh zaradi njenega optimizma, mislila sem, da se skriva za njim, namesto da bi se soočila z dejstvi.

»Po svoje je to dobra stvar, mami,« je rekla, ko je zapravila odliko. »Bolje je zdaj vedeti, da nisem za na univerzo, kot tri leta in en velik puf prepozno.«

»Seveda bova ozdraveli,« ji rečem.

Naprej na hodniku opaziva Taro, ki se ti bliža. Spomnim se, da sem jo videla prej, v gruči novinarjev. Zdaj te je izsledila tukaj. Tudi Jenny jo je opazila.

»A ni to tista, ki misli, da je Richmond Post Washington Post?« vpraša Jenny, spomni se najine šale.

»To je tista.«

Pride do tebe in zbegano jo pogledaš.

»Michael …?« zaprede.

Moške običajno preslepi Tarin rožnati dekliški obraz, vitko telo in mikavni lesketajoči se lasje, toda ne moškega, čigar žena je nezavestna, hčerka pa v kritičnem stanju. Ti se ji umakneš, skušaš se je spomniti. Sarah se ti pridruži.

»Prej me je spraševala po Silasu Hymanu,« poveš Sarah.

»Jo poznaš?«

»Ne.«

»Gracina prijateljica sem,« se hladnokrvno vmeša Tara.

»Dvomim,« hlastneš.

»No, bolj kolegica. Z Grace delam na Richmond Postu.«

»Torej novinarka,« reče Sarah. »Čas je, da greste.«

Tara se ne premakne. Sarah ji pokaže policijsko izkaznico.

»Detektivska narednica McBride,« domišljavo prebere Tara. »Torej je vpletena policija. Sklepam, da je ta učitelj, Silas Hyman, smer preiskave, ki se je boste lotili?«

»Ven. Pri tej priči,« reče Sarah z glasom pendreka in uniforme.

Z Jenny gledava, ko dejansko odvleče Taro proti dvigalom.

»Fantastična je, kaj ni?« reče Jenny in jaz neljubeznivo prikimam.

»Četudi prej ni imela prav,« reče Jenny. »Ali vsaj ni imela prav gospa Healey, ko ji je povedala o kodi na vhodu. Saj veš, češ da je ljudje ne poznajo? Nekateri starši jo poznajo. Videla sem jih, da so sami prišli noter, kadar je Annette vzelo predolgo, da bi odgovorila na zvonec. In tudi nekaj otrok jo pozna, čeprav je ne bi smeli.«

Sama kode nisem poznala, vendar se jaz ne družim z vsevednimi materami.

»Torej je kdo od staršev lahko prišel noter,« rečem.

»Vsi starši so bili na športnem dnevu.«

»Mogoče je kateri odšel.«

Skušam se spomniti tistega popoldneva. Sem videla kaj, pa se tega nisem zavedala?

Prva stvar, ki se je spomnim, je navijanje za Adama pri otvoritvenem šprintu; njegov obraz je zaskrbljen in napet, njegove kot preslica tanke noge tečejo na vso moč, da ne bi pustile na cedilu ekipe Zelencev. Zaskrbljena sem bila, da ne bi bil zadnji, in zaskrbljena, ker ni bilo tebe, in zaskrbljena zaradi Jennyjinega izboljševanja izpitnih ocen – namesto da bi dojela pomembno resnico, da smo bili vsi živi in zdravi in nepoškodovani. Kajti če bi jo dojela, bi sama šprintala po igrišču in vzklikala, dokler ne bi postala hripava, kako fantastična in čudežna so naša življenja. Življenje z modrim nebom in zeleno travo in belimi črtami; razsežno in urejeno in dovršeno življenje.

A moram se zbrati. Osredotočiti.

Spomnim se, da me je skupina staršev iz Adamovega razreda prosila, da bi se pridružila materinskemu teku.

»Oh, daj no, Grace! Vedno si za stvar!«

»Ja, za počasno stvar,« sem odvrnila.

Še enkrat pogledam v njihove smehljajoče se obraze. Je kmalu za tem eden od njih odšel proti šoli? Mogoče je pustil posodo z belim špiritom v prtljažniku avtomobila? Skrivaj vtaknil vžigalnik v žep? A nedvomno so bili njihovi obrazi preveč sproščeni in odkriti, da bi skrivali kakšen zloben namen.

Malo pozneje, Adam mi je prihitel povedat, da gre po svojo torto, takoj zdaj! Rowena je morala v šolo po medalje, torej je šla z njim. In ko je odšel z njo, sem pomislila, kako odrasla je videti zdaj, v platnenih hlačah in snežno beli bluzi; pa se mi je zdelo, da je bila še ravnokar majhna vilinska deklica z Jenny.

Oprosti, to sploh ni pomembno. Bolj se moram potruditi.

Obrnila sem se stran od Adama in Rowene, se trudila na desno in levo, a tako se ne da ponovno zavrteti spomina. Nič se ni izostrilo.

Ampak tudi takrat sem pogledala po igrišču, preletela sem ga od enega do drugega konca, iskala sem Jenny. Če se osredotočim na ta spomin, se bo mogoče prikazalo kaj pomembnega.

Tako se bo dolgočasila, sem razmišljala, ko sem motrila igrišče. Sama zgoraj v bolniški sobi. Gotovo bo prej odšla z dela.

Postava na robu igrišča, napol zakrita z mejo do prsi segajočih azalej.

Postava je negibna in njena negibnost pritegne mojo pozornost.

Vendar sem gledala samo toliko časa, da sem se prepričala, da ni bila Jenny. Zdaj skušam priti bliže, a ne vidim nobenih podrobnosti. Samo nejasno postavo na robu igrišča; spomin ne odkrije ničesar drugega.

Postava me preganja. Predstavljam si, kako gre v učilnice na vrhu šole in na stežaj odpira okna; predstavljam si, da otroške risbe, pritrjene na razpete vrvi, v vetru neusmiljeno plahutajo.

Vrnem se na igrišče. Maisie je prišla iskat Roweno in povedala sem ji, da je v šoli. Spomnim se, da sem gledala za Maisie, ko je zapustila igrišče. In nekaj se postavi na pot mojemu spominu. Nekaj drugega, kar sem takrat videla na robu igrišča in zapisala v spomin; to nekaj pomeni. A izmuzne se mi iz prijema, in bolj ko se trudim, da bi ga ujela, bolj izginja.

Vendar se nima smisla napenjati. Kajti do tega trenutka je požigalec že odprl okna in polil beli špirit in razpostavil pločevinke lepila v obliki razpršila. In kmalu bo vztrajni, od boga poslani vetrič posrkal ogenj v tretje nadstropje.

Telovadni učitelj zapiska na piščalko in trenutek zatem, ne še čisto takoj, a kmalu, bom zagledala črn dim, gost črn dim, podoben kresu.

Kmalu bom stekla.

»Mami?«

Jennyjin zaskrbljeni glas me vrne na jasno razsvetljeni bolnišnični hodnik.

»Skušala sem se spomniti,« reče. »Saj veš, ali sem videla koga ali kaj, ampak ko skušam pomisliti na ogenj, ne morem …«

Umolkne, trese se. Primem jo za roko.

»V redu je, kadar pomislim, da sem v bolniški sobi,« nadaljuje. »Z Ivom sva si pošiljala sporočila. To sem ti povedala, a ti nisem? Zadnje sem poslala ob pol treh. Spomnim se, kdaj, ker je bilo na Barbadosu pol sedmih, vesela urica, in je z očkom mešal nekakšen čuden koktajl. Potem pa … kot da ne bi več mogla misliti, samo čutim lahko. Samo čutim.«

Zadrgeta od strahu ali bolečine.

»Ne trudi se, da bi se spomnila,« ji rečem. »Ekipa tete Sarah bo odkrila, kaj se je zgodilo.«

Ne povem ji o nejasni postavi, ki sem jo bežno zagledala na robu igrišča, ker res ne pomeni kaj prida, kajne, da ne?

»Skrbelo me je, da se boš zgoraj dolgočasila,« ji rečem lahkotno. »Morala bi vedeti, da si bosta z Ivom pošiljala sporočila.«

Vsega skupaj sta si jih do zdaj napisala toliko, da bi se brez težav kosala z Vojno in mirom.

Ko sem bila njenih let, fantje dekletom niso kaj dosti povedali, kaj šele pisali, z mobiji pa jim je zrasel pogum. Nekaterim so najbrž nadležni, a zdi se mi, da Ivo po zračnih valovih rad pošilja ljubezenske sonete in romantične haikuje.

Toda samo jaz mislim, da je Ivova poslana poezija rahlo mehkužna, medtem ko si ti – kar me preseneča – odločno na njegovi strani.

Jenny je šla, da se ti pridruži, medtem ko grem jaz ‘na svoj oddelek pokukat, kako mi kaj gre’ –, kot bi skočila do Budgensa po Evening Standard.

Maisie sedi pri moji postelji, drži me za roko, pogovarja se z mano, in ganjena sem, da misli, da lahko tudi slišim.

»In z Jen-Jen bo vse v redu,« reče. »Seveda bo.«

Jen-Jen; to ime sva uporabljali zanjo, ko je bila majhna, in včasih nama uide še zdaj.

»Ozdravela bo! Boš videla. In tudi ti boš. Poglej se, Gracie. Sploh ne zgledaš tako slabo. Z obema bo vse v redu.«

Čutim njeno tolažečo toplino in v duhu se mi zasvetlika še en živ spomin na športni dan. Ne detektivski, ampak tak, ki me pomirja, in za trenutek si ga bom zavrtela; aspirin za mojo razbolelo dušo.

Maisie je hitela čez svetlozeleno travo, v svoji bluzi ŠTOS, stopala je čez naslikane bele črte, nad njo je bilo vijoličastomodro nebo.

»Gracie …« je rekla in me objela, pravi medvedji objem, ne tisto poljubljanje zraka.

»Prišla sem po Roweno,« je veselo rekla. »Malo prej mi je poslala sporočilo, pravi, da je podzemna zabasana. Torej taksi mama na prvem tiru!«

Povedala sem ji, da je šla Rowena v šolo po medalje in Addie po svojo torto; čokoladni biskvit, ki smo ga predelali v prizor s strelskim jarkom iz prve svetovne vojne.

»Fantastično!« se je smejala.

Maisie, moja presenetljivo sorodna duša. Najini hčerki, različni kot noč in dan, nista nikoli postali prijateljici. Z nama pa je bilo drugače. Dobivali sva se in si izmenjavali drobne zanimivosti iz življenja najinih otrok: Rowenine solze, ko ni prišla v košarkarsko ekipo in je Maisie ponudila gospodu Cobinu novo opremo ali seks, če postavi Roweno za krilnega napadalca – in je morala pojasnjevati, da je bila druga ponudba samo šala! Rowenina zgroženost, ko so ji zrasli veliki stalni zobje in je od zobozdravnika zahtevala, naj ji spet naredi mlečne, majčkene – zamenjana kot darilo za mojo zobozdravniško zgodbo o Jenny, ki z aparatom ni hotela jesti ali se smejati, dokler nismo našli svetlomodrega.

In na Maisie sem se obrnila, ko se mi je na Jennyjinem sedmem rojstnem dnevu sprožil tretji splav in si ti snemal v tujini.

»Čuri-murčki, poslušajte me! Jennyjina mamica mora takoj na obisk k Božičku – ja, tri mesece prezgodaj! –, a mora ga opozoriti na RES PRIDNE otroke –, in ker ste tole popoldne vsi tako PRIMA, se hoče prepričati, da boste v nogavici vsi dobili ekstra darilo.«

Na skrivaj mi je zašepetala: »Z materializmom in Božičkom ponavadi gre.«

»Tako se bom zdaj jaz z vami igrala glasbene stole, prav? Ste pripravljeni?!«

In vse je bilo v redu. In nihče ni vedel. In medtem ko sem šla v bolnišnico, je zabavala dvajset otrok; Jenny je tisto noč prespala pri njih.

Tri leta pozneje je čakala z mano kritičnih dvanajst tednov, dokler se Adam ni varno ugnezdil in je bilo skoraj gotovo, da bom donosila. Razumela je, kot da bi bila članica naše družine, kako zelo dragocen je Adam za nas; najin težko prisluženi otrok.

In zdaj sedi poleg mene, moja stara prijateljica, in joka. Kar naprej joka – »Trapasto solzavo!« bi rekla ob prepevanju božičnih pesmi –, a to so solze bolečine. Močneje me stisne za roko.

»Jaz sem kriva,« reče. »Bila sem v šoli, šla sem na stranišče, ko se je sprožil alarm. A nisem vedela, da je Jenny v stavbi. Nisem vedela, da bi jo poklicala. Iskala sem samo Roweno in Adama. A z njima je bilo vse v redu, v hipu sta bila zunaj.«

Na športnem dnevu sem ji povedala, da sta Adam in Rowena v šoli. Če bi rekla: »In Jenny,« bi poiskala tudi njo, spravila bi jo ven, preden se je požar razdivjal.

Dve besedi.

A namesto tega sem duhovičila o Adamovi torti.

»Potem sem te videla teči proti šoli,« šepeta. »In vedela sem, kakšno olajšanje te bo obšlo, ko boš videla, da je Adam na varnem.«

Spomnim se Maisie na prostem, tolažila je učiteljico male šole, Rowena je pri bronastem kipu otroka tolažila Adama, črn dim pa se je vrtinčil v vetru, mazal je modro nebo.

»In potem si poklicala Jenny, in zavedela sem se, da mora biti v šoli. In stekla si noter.« Za trenutek premolkne, njen obraz je bled. »A ti nisem šla pomagat.« Glas se ji trga zaradi občutka krivde.

Toda kako more misliti, da jo obtožujem? Le ganjena sem, ker je, čeprav za trenutek, pomislila, da bi stekla za mano v goreče poslopje.

»Vedela sem, da bi ti morala pomagati,« nadaljuje. »Seveda bi ti morala. A nisem imela dovolj poguma. Torej sem namesto tega stekla do gasilcev, ki so bili še vedno na mostu. Stran od ognja. Povedala sem jim, da so notri ljudje. Mislila sem, da bodo hitreje prišli do tja, če bodo to vedeli, da bo bolj nujno. In so res. Mislim, takoj ko sem jim povedala, je eden od gasilskih avtomobilov zapeljal v parkiran avto in ga s ceste porinil na pločnik. In potem so se ljudje, ki so stali za njimi, zavedeli, kaj se dogaja, in prišli so iz avtomobilov in gasilci so kričali, da so v šoli ljudje, in potem smo vsi rinili avtomobile s poti. Vsi so potiskali avtomobile na stran, tako da so lahko zapeljali mimo.«

Vidim, da se njen spomin preliva v sedanjost, zdaj se dogaja pred njenimi očmi, in lahko voha in sliši – domišljam si, da dizelske hlape in kričanje ljudi in trobljenje avtomobilskih hup in vonj ognja, ki je dosegel most.

Hočem prekiniti njeno sanjarjenje, jo potegniti iz njega. Rada bi jo vprašala, ali je z Roweno vse v redu, ker se spomnim, da sem jo videla na urgenci, ko sem iskala Jenny. In spomnim se moškega v obleki, ki je govoril z novinarji in povedal, da je tudi Rowena v bolnišnici. Vendar se od takrat nisem spomnila nanjo; strah za lastnega otroka je sebično izrinil prostor za kogarkoli drugega.

Toda zakaj je Rowena ranjena, ko pa sem jo videla zunaj na varnem, pri kipu z Adamom?

Doktorica Bailstromova prispe na svojih vrtoglavih rdečih petah in Maisie mora proč. Mislim, da nerada odhaja, kot bi mi hotela povedati še kaj več.

Pozno je in nevzdržno me vleče domov. Lastna postelja. Lastna hiša. Dobiti nazaj lastno življenje in ga jutri živeti kot ponavadi.

Ti po telefonu govoriš z Adamom in za nekaj trenutkov se obotavljam, kot da bom zdaj zdaj jaz na vrsti. Potem se ti naglo približam in prisluškujem njegovemu glasu.

»Čez noč bom tukaj pri mamici in Jenny. K tebi pa pridem, kakor hitro bom mogel, okej?«

Slišim samo njegovo dihanje. Kratko, hitro dihanje.

»Okej, Ads?«

Še vedno samo dihanje, preplašeno dihanje.

»Prosim, Addie, zdaj moraš biti borec.«

Še vedno ne spregovori. In med vama slišim vrzel, ki me je prej žalostila in me zdaj plaši.

»Potem pa lahko noč. Dobro spi in pozdravi babi G.«

Moram ga objeti, prav ta trenutek; začutiti njegovo toplo telesce in skuštrati njegove mehke laske in mu povedati, kako zelo ga imam rada.

»Prepričana sem, da ga bo babi G jutri pripeljala k tebi,« reče Jenny, kot da bere moje misli. »Mene bi se najbrž preveč ustrašil, ti pa zgledaš v redu.«

Prenočiti hočeš poleg mene in poleg Jenny – se razcepiti na pol, da bi lahko pazil na obe.

Bolniška sestra te skuša prepričati, da bi šel v posteljo, ki so jo pripravili zate. Pove ti, da sem nezavestna, in torej ne vem, ali si z mano ali ne, in da je tudi Jenny pregloboko uspavana, da bi se zavedala česarkoli. Ko sestra to reče, se ji Jenny spači, jaz pa se zasmejem. Tukaj je res veliko priložnosti za farso v stilu spalnične komedije in zdi se mi, da se bo Jenny potrudila in me v njej premagala.

Sestra ti obljubi, da te bodo nemudoma zbudili, če se moje ali Jennyjino stanje ‘poslabša’.

Dopoveduje ti, da nobena od naju ne bo umrla brez tebe.

Mogoče sem prehitro pomislila na priložnost za komedijo.

Še vedno nočeš v posteljo.

»Pozno je, Mike,« odločno reče tvoja sestra. »Izčrpan si. In jutri moraš biti zbran zaradi Jenny. In zaradi Grace.«

Mislim, da se odločiš zaradi njenega nasveta, da moraš jutri biti zbran – optimistično je iti v posteljo, saj s tem izkazuješ svojo vero, da bova zjutraj še vedno živi.

Z Jenny ostaneva ob tvoji postelji, ki so ti jo pripravili v sobi za sorodnike, tik zraven oddelka za opekline. Gledava te v krčevitem snu, roke imaš povsem napete.

Pomislim na Adama na njegovem pogradu.

»Več levov ima v svoji menažeriji plišastih igrač,« ti rečem. »A njegov najljubši je Aslan in samo z njim zaspi. Če je padel s pograda, ga moraš najti. Včasih je treba čisto odmakniti posteljo, ker pade za njo.«

»Mami?« reče Jenny. »Očka spi.«

Kot da bi me buden lahko slišal. Dotakne se me to njeno razlikovanje.

»Kakorkoli,« nadaljuje. »Saj mora vedeti za Aslana.«

»Misliš?«

»Jasno.«

Pa nisem prepričana, da veš. Kakorkoli, misliš, da bi bilo za Adama bolje prerasti plišaste igrače, zdaj ko jih ima osem. Ampak saj jih je vendar ravnokar imel osem.

»Kmalu boš lahko Adama sama dala spat,« reče Jenny. »Poiskala Aslana. Vse to.«

Predstavljam si, da držim Adamovo roko v svoji, ko se potaplja v sen. Vse to.

»Ja.«

Kajti seveda bom spet doma. Moram biti.

»Je v redu, če grem na sprehod?« vpraša. »Rahlo utesnjeno se počutim.«

»Prav.«

Uboga Jenny; tako rada je zunaj kot ti, grozno je zanjo, da je zaprta v bolnišnici.

Sama sva in gledam tvoj speči obraz.

Spomnim se, kako sem te gledala spečega nedolgo zatem, ko sva začela hoditi, in pomislila sem na tisti odlomek v Middlemarchu – vem, ni pošteno! Zdaj ti lahko citiram in prav nič se ne moreš upirati! Kakorkoli, na tisti odlomek, ko uboga junakinja spozna, da ima njen starejši mož v glavi samo zaprašene hodnike in stara zatohla podstrešja. V tvoji pa sem si predstavljala gore in reke in prerije – široka odprta prostranstva, polna vetra in oblakov.

Nisi še rekel, da me ljubiš. Toda to je bilo jasno, kajneda? Črno na belem, tako kot je bilo jasno zadnjih nekaj let. V najinih zgodnjih dneh si mi to po britju napisal na od pare zamegljeno ogledalo v kopalnici, da sem prebrala, ko sem si pozneje umivala zobe. Poklical si me po telefonu, samo da si mi to povedal. Sedla sem za svoj računalnik in zamenjal si ohranjevalnik zaslona, da so čezenj tekle besede: ‘Ljubim te!’ Nikoli prej nisi nikomur naredil česa takega, in videti je bilo, kot da moraš kar naprej vaditi.

Vem, da srca ravno ne skladiščijo čustev. A nekje v nas mora obstajati neko mesto, ki jih. Predstavljam si, da je to mesto nazobčano in zoprno bodičasto, dokler te nekdo ne ljubi. In potem ga, tako kot romarji, ki se s konicami prstov dotikajo grobega kamna, devetnajst let vaje zliže do gladkega.

Nekdo je ravnokar šel mimo sobe za sorodnike. Bežno sem ga zagledala v stekleni ploskvi v vratih; pod njimi je švignila senca. Bolje, da preverim.

Postava hiti po hodniku oddelka za opekline. Iz nekega razloga pomislim na tisto nejasno postavo na robu otroškega igrišča.

Gre proti Jennyjini sobi.

Vstopi in skozi napol odprta vrata vidim njen obris, ki se sklanja nadnjo.

Zakričim brez glasu.

Zagledam sestro, ki prihaja proti Jennyjini sobi. Škripanje čevljev na linoleju opozori postavo na njeno navzočnost, in izmuzne se stran.

Sestra zdaj pregleduje Jenny. Prav nobene razlike ne morem videti, ne vem sicer, kaj nam govorijo vsi tisti monitorji, a meni se ne zdi nič drugače. Toda sestra v škripajočih čevljih pregleduje enega od Jennyjinih aparatov.

Zunaj na hodniku je postava izginila.

Nisem se dovolj približala, da bi videla obraz, samo obris v dolgem, temnomodrem plašču. A vrata na oddelek za opekline so zaklenjena, torej je moral imeti dovoljenje za vstop. Moral je biti zdravnik, mogoče sestra, verjetno je končal izmeno, zato ni nosil belega plašča ali sestrske uniforme, temveč plašč. Mogoče je pred odhodom domov hotel samo preveriti Jenny.

Vidim, da se Jenny vrača, in nasmehnem se ji.

Vendar me je strah.

Kajti kdo nosi dolg, temen plašč sredi julija?

7

Kričeče umetne luči se s tleskom prižgejo; zdravniki so že pripravljeni in se premikajo v skupinah; vozički glasno treskajo in sestre urno odstranjujejo zajtrkovalne pladnje ter vlečejo na plan sheme zdravil. Kristus, pomislim, vzdržljiv moraš biti, da se spoprimeš z jutrom v bolnišnici. Vendar je vsa ta glasna, živahna, bojevita delavnost vsaj v votel nič spremenila postavo, ki sem jo bežno zagledala prejšnjo noč.

Ko prispem na svoj oddelek, vidim, da je mama že tam in v pisarni z doktorico Bailstromovo. V enem dnevu se je postarala za več let; globoke gube bridkosti so se ji vrezale v obraz.

»Ko je bila Grace majhna, je ves čas klepetala, taka brihtna glavica,« reče mama. Govori hitreje kot običajno. »Vedno sem vedela, da bo res bistra, ko odraste, in res je bila. Dobila je najboljše maturitetne ocene in štipendijo za Cambridge za študij umetnostne zgodovine, z možnostjo, da prestopi na angleščino, ker so želeli, da pride na njihovo univerzo.«

»Mami, prosim!« rečem brez koristi. Verjetno jim hoče povedati, kakšni so bili moji možgani – prvorazredni!, kot je imel navado praviti ati –, da bodo vedeli, za kaj se trudijo. Fotografija preteklosti.

»Zanosila je pred zaključnimi izpiti,« je nadaljevala mama. »Zato je morala nehati. Malo je bila razočarana, vsi smo bili, a tudi srečna. Zaradi dojenčka, zaradi Jenny.«

Še nikoli nisem slišala povzetka svojega življenja, in kanček zastrašujoče zveni. Je res tako preprosto?

»Zveni, kot da je štrebarica, ampak to sploh ne drži,« nadaljuje mama. »Sijajno dekle je. Vem, da jih ima skoraj štirideset, a zame je še vedno deklica. In naredila bi karkoli za kogarkoli. Predobra za svoje dobro, to sem ji govorila. A ko je moj mož umrl, sem spoznala, da nihče ne more biti predober za svoje dobro, ne, če si sam tisti, ki mu pomagajo.«

Mama nikoli ne govori v naglici. In komaj kdaj pove več kot dva ali tri stavke skupaj. Zdaj divja z odstavki, kot da ji merijo čas. In želim si, da bi ji ga res merili, kajti to je grozno poslušati.

»Ne vem, kaj bi počela brez nje; zaradi mene je obrnila življenje na glavo. Čeprav nočem reči, da mora ozdraveti zaradi mene. Ne smete misliti tega. Reči hočem, da jo imam rada bolj, kot si sploh lahko predstavljate, vendar jo zares potrebujejo njeni otroci; in Mike. Mislite, da je Mike tisti močnejši, tako je videti, v resnici pa je Gracie. Ona je srce družine.«

Za trenutek premolkne, in vskoči doktorica Bailstromova.

»Naredili bomo vse, kar je mogoče. To vam zagotavljam. A včasih pri hudi poškodbi glave ne moremo kaj prida pomagati.«

Mama jo pogleda.

In za trenutek je doktorica Bailstromova zdravnik, ki je mami in očetu povedal, da ima ati Kahlerjevo bolezen.

»Saj vendar mora obstajati zdravilo!« je rekla takrat.

Zdaj ne reče tega. Kajti ko je ati umrl, se ji je zgodilo nemogoče, nekaj, česar si prej ni mogla niti zamisliti, in od takrat si je lahko zamislila karkoli.

Obrnem se od njenega obraza k včerajšnjim rdečim čevljem doktorice Bailstromove. Stavim, da jih od časa do časa tudi ona pogleda.

»Povedali vam bomo, kaj smo odkrili, ko naredimo naslednjo serijo preiskav,« reče doktorica Bailstromova. »Pozneje imamo specialistično obravnavo, posvečeno vaši hčerki.«

Nekoč bi jim mama povedala, da je bil ati zdravnik. Nekoč bi mislila, da bo to kaj spremenilo.

Zahvali se doktorici Bailstromovi – preveč dobro je bila vzgojena, da se ne bi vedno dostojno zahvalila ljudem.

Adam je zgrbljen ob moji postelji.

Mama pohiti k njemu.

»Addie, srček? Mislila sem, da boš pet minut počakal s sestrami.«

Leži z obrazom ob mojem, drži me za roko in joka. Obupen, strašen zvok.

Objamem ga in mu rečem, naj ne joka, povem mu, da sem v redu. A me ne more slišati.

Ko joka, ga božam po mehkih, svilenih laskih in mu kar naprej ponavljam, da je vse v redu, da ga imam rada, naj ne joka. A še vedno me ne more slišati in tega ne prenesem niti trenutek več in zaradi njega se moram zbuditi.

Izborim si pot v svoje telo, skozi sloje mesa in mišic in kosti. In nenadoma sem tukaj. V njem.

Trudim se, da bi premaknila težko klado telesa, a spet sem ujeta pod trupom razbite ladje na oceanskem dnu in premikanje je nemogoče.

Ampak tam zunaj je Adam, joka zaradi mene, in zaradi njega moram odpreti oči. Moram. Toda moje veke so trdno zaprte in zarjavele.

Odlomek pesmi odmeva v temi.

Duša v verigah obvisi

živcev, arterij, ven, krvi.

Jenny sem pustila samo. O, bog. Kaj, če ne bom mogla spet ven?

V srčnem utripu slišim paniko.

Gluha od ušes bobnenja.

Vendar z lahkoto pobegnem telesu, preprosto zdrsnem v temni ocean in si utiram pot navzgor proti svetlobi.

Mama z roko objame Adama, zanj si pričara nasmeh na obraz, prisili se, da ji glas vedro zveni.

»Pozneje se bova vrnila, prav, mali mož? Zdaj greva domov, ko se boš malo spočil, pa lahko prideva nazaj.«

In s tem, ko skrbi zanj, skrbi tudi zame.

Odpelje ga stran.

Nekaj minut pozneje se mi pridruži Jenny.

»Si skušala priti nazaj v svoje telo?« jo vprašam.

Zmaje z glavo. Res sem tepka. Niti pogledati ne more svojega telesa, kaj šele, da bi skušala priti vanj. Rada bi se ji opravičila, a zdi se mi, da bi bilo samo še huje. Štor! Jennyjina beseda.

Ne vpraša me, ali sem jaz poskusila. Mislim, da se boji odgovora – da sem ali da nisem poskusila –, pa saj je vseeno.

Čisto vseeno.

Pošastna pesem, ki se mi je nekoč zdela tako domiselna, še vedno odmeva v tišini med nama.

… z gomilo vklenjenih kosti,

v okovih rok in nog stoji.

»Mami?«

»Razmišljala sem o metafizičnih pesnikih.«

»Bog, a res še vedno hočeš, da izboljšujem ocene?«

Nasmehnem se ji. »Absolutno.«

V pisarni spodaj imaš sestanek s Sarahinim šefom. Greva ti delat družbo.

»Prava šefica tete Sarah je na porodniškem dopustu,« reče Jenny. »Rosemary, se spomniš, tista zares ta čudna?«

Ne spomnim se tiste-zares-ta-čudne Rosemary. Nikoli nisem slišala za Rosemary.

»Teta Sarah sovraži tega tipa, Bakerja. Misli, da je bebec,« nadaljuje Jenny. Odkar jih je imela šest, je očarana od tiste plati Sarahinega policijskega življenja, ki je povezana s sirenami in z utripajočimi lučmi. In to mi je jasno. Kako naj moje honorarno pisanje umetnostnih kritik za Richmond Post tekmuje s službo detektivske narednice pri londonski policiji? Kateri film, knjiga ali razstava zmore zasenčiti usmerjanje helikopterja med prekupčevalsko racijo? Racija. Brez boja se lahko vdaš. Toda norčevanje iz sodelavcev, to počenjava midve z Jenny. Dobro, torej se Sarah ni zafrkavala z Jenny o čudni Rosemary in Bakerju-kdorkoli-že-je, ampak ji je očitno pripovedovala čenče.

Do pisarne, ki so jo dodelili za ta sestanek, prideva ob istem času kot vidva s Sarah.

Zakaj, zaboga, imaš v roki časopis? Vem, da te ob vikendih napadem, ker raje bereš časopise, kot da bi se ukvarjal z družino, in premlela sva vse tisto o ‘jamskem človeku, ki strmi v ogenj, da pretuhta pretekli teden’. Ampak zdaj? Tukaj?

Vstopiva za vama s Sarah. Strop je prenizek, zadržuje vročino. Okna ni. Niti ventilatorja, da bi mešal postan, težek zrak.

Detektivski narednik Baker se ti predstavi, ne da bi vstal. Njegov potni, testeni obraz je brezizrazen.

»Rad bi vam na kratko poročal o ozadju naše preiskave,« reče Baker, njegov glas je tako pust kot njegova zunanjost. »Požig v šolah je nekaj zelo običajnega. Šestnajst primerov na teden v Združenem kraljestvu. Ni pa običajno, da so v požigu poškodovani ljudje. Niti ni običajno, da ogenj izbruhne podnevi.«

Postajaš razdražen – človek, preidi k bistvu!

»Požigalec je mogoče mislil, da bo šola prazna, ker je bil športni dan,« nadaljuje narednik Baker. »Ali pa je morda premišljeno nameraval nekoga raniti.«

Nagne se naprej, prepotena poliestrska srajca se rahlo lepi na naslonjalo plastičnega stola.

»Poznate koga, ki bi morda hotel škoditi Jennifer?«

»Seveda ne,« hlastneš.

»To je smešno,« mi reče Jenny, glas se ji zatrese. »Tam sem bila po naključju, mami. Čisti slučaj, to je vse.«

Pomislim na sinočnjo postavo, ki gre v njeno sobo, se sklanja nad njo.

»Sedemnajst let stara punca je, jebenti,« rečeš.

Tvoja sestra te močneje stisne za roko.

»Jebenti!« ponoviš. Nikoli ne uporabljaš te besede pred sestro ali pred otroki.

»Bila je žrtev gonje s sovražno pošto, kajneda?« te vpraša narednik Baker, zdaj je v njegovem medlem glasu čutiti ostrino.

»Toda tisto se je končalo,« rečeš. »Pred meseci. Ni povezano. Nobene zveze nima s požarom.«

Jenny poleg mene otrpne.

Nikoli nama ni povedala, kako se je počutila, ko so jo obmetavali s kurbo, vlačugo, lovačo in s še hujšimi izrazi. Ali ko so v našem poštnem nabiralniku pristali pasji iztrebki in uporabljeni kondomi, naslovljeni nanjo. Obrnila se je na Iva in prijatelje, naju je izključila.

»Sedemnajst jih ima, ljubica, seveda se obrne nanje.«

Bil si tako razdražljivo razumevajoč, pameten v stilu ‘bral-sem-priročnike-o-najstnikih’. V priročnikih o najstnikih piše.

»Ampak midva sva njena starša,« sem rekla. Ker so starši bolj pomembni od vseh.

»Skoraj pet mesecev se ni nič zgodilo,« poveš naredniku Bakerju. »Vsega je konec.«

Narednik Baker preleti zapiske pred sabo, kot bi iskal dokaz, da se ne strinja s tabo.

Spomnim se, kako obupno smo si želeli, da bi se končalo. Tiste grozne stvari, s katerimi so jo obkladali. Bilo je ogabno. Groteskno. Umazan, pokvarjen svet je treščil v naš poštni nabiralnik in v življenje najine hčerke. In – mislim, da je to ključno – ti tega nisi preprečil. Zdelo se ti je, da nisi opravil svoje naloge kot oče in jo zaščitil.

Vse ure, ki si jih preživel ob preučevanju črtastega lista formata A 4, skušal si izslediti izvor izrezanih črk. Kateri časopis? Katera revija? Študiral si poštne žige na pismih, ki so bila poslana, se mučil s pomenom tistih, ki so bila ročno dostavljena – tukaj je bil, zaboga, na našem pragu, in ti ga nisi dobil.

Čez nekaj časa sem razumela, da si ga ti hotel ujeti in ga prisiliti, da preneha. Da bi se oddolžil Jenny ali da bi sebi nekaj dokazal? Predstavljala sem si, da se je to dvoje prepletalo.

Potem si čez dva tedna – dva tedna, Mike –, na dan, ko je bila ročno dostavljena kuverta z rabljenim kondomom, povedal Sarah. Rekla nama je, tako kot si napovedal, da morava na policijo – in zakaj, za vraga, nisva tega naredila takoj? Ubogala sva jo, toda, in tudi to si napovedal, policiji se – razen Sarah – ni zdelo pomembno. No, ne tako pomembno, kot je bilo za naju. Ne življenjsko pomembno. In ničesar niso odkrili. Nisva jim mogla ravno pomagati; pojma nisva imela, kdo bi si lahko na takšen način za tarčo izbral Jenny ali zakaj.

Uboga Jen. Tako besna in ponižana, ko je policija zasliševala njene prijatelje in fanta. Najstniška paranoja, da odrasli ne odobravajo njihovih izbir, prignana do skrajnosti.

Toda ti si večino od njih že izprašal, prestregel si jih, ko jih je Jenny skušala čim hitreje spraviti mimo naju v svojo sobo. Ta dolgouda, dolgolasa, trapasta dekleta niso bila videti kot pošiljateljice sovražne pošte. Kaj pa njeni fantovski prijatelji? Je kateri v sebi gojil sovraštvo? Neuslišana ljubezen, ki se spremeni v trpkost in se razširi po strupenih pismih?

In Ivo. Vedno mi je bil sumljiv – ne kot sovražni dopisovalec, ampak kot moški. Fant. Mogoče, ker je tako drugačen od tebe, šibkega telesa in nežnih potez, in ker ima pri sedemnajstih raje Audna kot priročnik za avtomobilski motor. Zdi se mi, da mu manjka vsebine. A ti se ne strinjaš. Ti misliš, da je v redu poba; imeniten mladenič. Mogoče zato, ker nočeš biti klišejski posestniški oče? Zato ker si nočeš odtujiti Jenny? A kakršnikoli že so najini razlogi, ti glede Iva podpiraš Jenny, jaz pa se mu posmehujem.

A kljub predsodkom, ki jih gojim proti njemu, ne mislim, da ji je on poslal sovražno pošto. Poleg tega je njen fant, in ona ga obožuje, zakaj bi ji jo torej?

»Kdaj natanko se je zgodilo zadnjič?« te vpraša narednik Baker.

»Štirinajstega februarja,« odvrneš. »Pred meseci.«

Valentinovo. Sreda. Adam je bil v skrbeh zaradi tekmovanja iz poštevanke; Jenny je zamujala na zajtrk kot ponavadi. Vendar smo bili že eno uro pokonci, čakali smo na zvok poštnega nabiralnika. Samo od tleska kovinskega poklopca mi je postalo slabo.

Prispelo je pismo, v katerem je bila napisana beseda, ki se je začenjala s P. Ne morem izreči te besede v povezavi z Jenny. Preprosto ne morem.

A naslednji dan ni bilo nobenega pisma. Potem je minil ves teden brez sovražne pošte. Potem štirinajst dni. Dokler ni minilo več kot štiri mesece, in sem včeraj pobrala pošto in skoraj pozabila preveriti.

»Ste prepričani, da ni bilo ničesar od štirinajstega februarja?« vpraša narednik Baker.

»Ja, povedal sem vam …«

Prekine te. »Bi lahko kaj skrivala pred vami?«

»Ne, seveda ne,« rečeš prizadeto. »Požar nima nobene zveze s sovražnim pošiljateljem. Sklepam, da še niste videli tega?«

Pred narednika Bakerja vržeš časopis, ki ga imaš v rokah. Richmond Post. Naslov razglaša: »Požigalec podtaknil požar na tukajšnji osnovni šoli!«

Pod članek je podpisana Tara.

Narednik Baker se ne zmeni za tvoj časopis.

»So bile kakšne druge oblike sovražne pošte, o katerih nam niste povedali?« nadaljuje. »Na primer sporočilo na mobilnem telefonu ali po elektronski pošti ali prek družabnega omrežja?«

Srepo ga gledaš.

»Vprašala sem Jenny in ničesar takega ni bilo,« reče Sarah.

Zdaj korakaš po pisarni, pet korakov od stene do stene, kot bi hotel prehiteti, karkoli že te zasleduje.

»Bi ti povedala?« vpraša narednik Baker.

»Povedala bi meni ali staršem, ja,« odgovori Sarah.

Vendar ji nisva kar verjela na besedo. Raziskovala sva, ti si prekršil vsako pravilo iz knjig o vzgoji najstnikov, jaz pa sem bila normalna mama.

»MySpace? Facebook?« vpraša narednik Baker, kot da ne veva, kaj pomeni ‘družabno omrežje’, a mu skočiš v besedo.

»Pošiljatelj sovražne pošte nima nič s tem. Kristus, kolikokrat še bom moral ponoviti?« Suneš v časopis. »Učitelj je, Silas Hyman, njega bi morali preiskovati.«

»Nisva brala časopisa, Mike,« reče Sarah. »Prebrala ga bova, če nama za hip oprostiš.«

Najbrž se šali, pomislim. Saj kaj, zaboga, bi lahko Tara vedela o požaru, kar ona – policistka in tvoja sestra – ne bi?

Fotografija požgane šole obvladuje prvo stran, z nenavadno nepoškodovanim bronastim kipom otroka v ozadju. Pod njo je Jennyjina slika.

»Z mojega Facebooka je,« reče Jenny, ko gleda svojo fotografijo. »Tista, ki jo je za veliko noč posnel Ivo, ko sva naredila tečaj za veslanje. Ne morem verjeti, da je to storila. Morala je iti na mojo stran in jo preprosto natisniti ali skenirati. Kaj ni to kraja?«

Všeč mi je njena jeza. Da jo ob vsem, kar se dogaja, žre uporaba njene fotografije.

A nasprotje med najino hčerko na oddelku za opekline in tem športnim, zdravim, lepim dekletom s fotografije je srce parajoče.

Mogoče tudi Jenny to čuti. Stopi k vratom.

»Pošiljatelj sovražne pošte tega ni naredil, in očkovo mnenje, da je kriv Silas Hyman, je do konca smešno, in jaz grem na sprehod.«

»Okej.«

»Nisem vprašala za dovoljenje!« hlastne. In potem gre. Samo zveza ‘sovražni pošiljatelj’ je spet pritisnila na tiste stare tipke.

Takoj ko Jenny odide, Sarah odpre časopis, da se pokaže dvostranski članek z velikim naslovom čez obe strani:

Zakleta šola

Na levi strani je podnaslov Ogenj podtaknjen in še ena fotografija te ‘priljubljene in krasne’ deklice.

Tara je Jennyjino trpljenje spremenila v zasebno zabavo. »Lepa sedemnajstletnica … bojuje se za življenje … grozno opečena … močno pohabljena.« Ne novica, ampak pornografsko opolzka zgodbica; žgečkljivi odpadki.

Tara me je prikazala kot nekakšno superherojsko mamo, ki zdrvi v plamene. Vendar precej počasno superherojko, ki pride prepozno, da bi rešila lepo junakinjo.

Tarin zaključek je slikovit.

»Policija nadaljuje pregon človeka, odgovornega za požig in morebiti dvojni umor.«

Najina smrt bi njeni zgodbi dvignila ugled.

Na naslednji, drugi strani je Tara samo ponovila članek, ki ga je napisala marca, dodala je le nov uvod.

Pred samo štirimi meseci je Richmond Post poročal, da je bil Silas Hyman, 30, predšolski učitelj na Sidleyju, odpuščen, potem ko se je resno poškodoval otrok. Sedemletni deček si je zlomil obe nogi, ko je v domnevni ‘nesreči’ skočil na igrišče z zunanjih kovinskih požarnih stopnic.

Tako kot prvič, tudi zdaj ni napisala, da gospod Hyman v tistem času ni bil v bližini igrišča. In tista ‘nesreča’ v narekovajih, ki nakazujejo, da ni bila nesreča. A kdo jo bo tožil zaradi narekovajev? Bila je spolzka kot njena lakasta torbica Miu Miu.

In še naprej se bo potegovala za novinarsko slavo, merjeno v centimetrih stolpcev.

Odlično šolo z 12.500 funti šolnine, ki je bila ustanovljena pred trinajstimi leti v zelenem londonskem okrožju, razglašajo za ljubeznivo vzgojno okolje, kjer ‘cenijo in spoštujejo vsakega otroka’. A že pred štirimi meseci so se porajala vprašanja o njeni varnosti.

Takrat sem se pogovarjala z nekaterimi starši.

Mati osemletne deklice mi je povedala: »Ta šola naj bi skrbela za otroke, toda ta moški očitno ni pazil nanje. Razmišljamo o tem, da bi hčerko izpisali.«

Drugi od staršev mi je povedal: »Zelo sem jezen. Takšne nesreče se ne bi smele dogajati. To je popolnoma nesprejemljivo.«

Marca je Tara svoj članek naslovila Padec na igrišče!, zdaj pa ga je spremenila v Učitelj odpuščen.

Na desni strani časopisa je torej Učitelj odpuščen in na levi Ogenj podtaknjen. In med njima prasketa povezava, neviden krogotok obtožbe – odpuščeni učitelj je izterjal svoje goreče maščevanje.

Bakerjev mobi zazvoni in narednik se oglasi.

Richmond Post leži na mizi kot izziv, vržen v ring – tvoj tekmovalec za požigalca Silas Hyman proti Bakerjevemu sovražnemu pošiljatelju.

Vem, da nikoli nisi maral gospoda Hymana. Preden so ga odpustili, sva ga več tednov vlačila po zobeh. Ti si mislil, da absolutno preveč pretiravam glede tega, kako gospod Hyman vpliva na Addieja.

»‘Pretiravanju’ ni treba dodajati ‘absolutno’ in ‘preveč’,« sem ledeno rekla.

»Nismo vsi študirali angleščine,« si pičil.

»Nisem doštudirala, se spomniš?«

Prepirala sva se zaradi gospoda Hymana. In ponavadi se ne prepirava.

»Pred prihodom gospoda Hymana je bil Addie nesrečen,« sem rekla. »Se ne spomniš?«

Zbadali so ga, ni se dobro učil, skoraj ni imel samozavesti.

»Premostil je to,« si rekel.

»Ja, zaradi gospoda Hymana. On je določil, poleg koga bo sedel, izbral je dečke, ki bi lahko postali njegovi prijatelji, in so to res postali. Vabijo ga, da se skupaj igrajo. Ta vikend je pri enem prespal. Kdaj se mu je dogajalo kaj takega? Gospod Hyman ureja tudi, poleg koga sedijo otroci na avtobusu, kadar gredo na izlet. Addie se je ponavadi bal, da ne bo nihče sedel poleg njega. In dvignil mu je samozavest pri matematiki in angleščini.«

»Samo svoje delo opravlja.«

»Addieja kliče ‘sir Covey’. Sijajno, a ne? Viteško ime.«

»Najbrž ga drugi otroci zafrkavajo zaradi tega.«

»Ne, za vsakega ima ljubkovalno ime.«

Zakaj ga nisi bolj cenil?

Privlačen mlad učitelj z iskrico v očeh. Spraševala sem se, ali si ga sovražil zato, ker me je poljubil na lice, ko sva v prvem semestru prišla na roditeljski sestanek. »Popolnoma neprimerno!« si rekel, ne da bi se zavedal, da je gospod Hyman samo zelo fizičen – otrokom je mršil lase, ko je šel mimo njihovih klopi, jih naglo, prisrčno objel, ko so odhajali domov. In, ja, mame smo se mu malo nasmihale, a nič resnega.

Ko so gospoda Hymana odpustili in sem se tistega dne vrnila domov in bila ogorčena njemu v prid, si bil ti samo razdražen. Rekel si, da si plačal šolnino, da si za to prekleto garal in da preden naslednji dan odrineš na naporno potovanje, ne boš poslušal o nekem neprimernem učitelju, ki si je prislužil odpoved.

Vse do včeraj opoldne sem se prepirala s tabo, ker si ga sumničil. Tako kot Jenny sem rekla, da je to do konca smešno! A vsa moja gotovost se je sesula v prah. Nič več ni tako kot včeraj. Zato ne zaupam nikomur. Niti gospodu Hymanu. Čisto nikomur.

Narednik Baker prekine telefonski klic in ošine Richmond Post.

»Čudno je,« reče Sarah, »kako hitro so bili novinarji na prizorišču požara. Celo pred gasilci. Izvedeti moramo, kdo jim je povedal ali kako so odkrili. Morda se bo izkazalo za pomembno.«

Ti si razkačen zaradi njegove blažilne nepomembne pripombe.

»Ni samo članek,« rečeš, a prekine te oddajnik narednika Bakerja. Oglasi se, a ti nadaljuješ.

»Videl sem ga, ko se je nasilno vedel nekaj tednov po odpustu. Na šolski podelitvi nagrad. Pojavil se je nepovabljen in grozil. Nasilno grozil.«

8

»Misliš, da bom dobil nagrado, mami?« je rekel Adam. »Za karkoli?«

Bilo je jutro podelitve nagrad. Adam, takrat še sedemleten, je jedel Coco Pops in gledal Toma in Jerryja.

Gospoda Hymana so odpustili pred tremi tedni in pol, in ker ni več maral hoditi v šolo, sem skušala to nekako popraviti. Ti si bil nekje na snemanju, in dovolila sem si, da sem ga malo razvajala. Vajin moški pogovor lahko pride pozneje. Moje vznemirjenje zaradi tvoje vrnitve domov je zasenčila skrb za Adama.

»Moral bi dobiti nagrado,« sem mu rekla, dokaj prepričana, da je ne bo dobil. »Ampak ne smeš biti razočaran, če je ne boš. Spomni se, kaj je gospa Healey rekla na zboru učencev. Vsakdo bo na koncu dobil nagrado, tudi če letos nisi ti na vrsti.«

»Kakšno sranje,« je rekla Jenny, še vedno v domači halji, čeprav smo nameravali oditi čez deset minut. »Hočem reči, pomisli na matematiko,« je nadaljevala. »Število otrok, število nagrad, število podelitev. Ne izide se ravno, a se?«

»In vedno jih dobijo isti,« je rekel Adam.

»Prepričana sem, da to ni …«

»Je res,« me je močno prizadet prekinil Adam.

»Prav ima,« je rekla Jenny. »Vem, da govorijo, da vsakega otroka cenijo enako, bla, bla, bla, ampak to je traparija.«

»Jen, ne pomagaš mi ravno.«

»Pa pomaga,« je rekel Adam.

»Šola mora spraviti nekaj svojih učencev na najboljše srednje šole, kot sta Westminster za fante ali St. Paul za dekleta,« je nadaljevala Jenny in si natresla kosmiče. »Drugače naslednje leto novi starši ne bodo barantali s svojimi štiriletniki. Torej dobijo nagrado najbolj bistri otroci, da jim bo pomagala priti na najboljše srednje šole.«

»Antony jo je že dobil za najboljšega v razredu,« je nesrečno rekel Adam. »In za matematiko in za vodenje.«

»Osem jih ima. Koga natanko naj bi vodil?« je posmehljivo vprašala Jenny in Adam se je nasmehnil. Hvala, Jen.

»Ko sem jaz hodila v šolo, je bila Rowena White,« je nadaljevala Jenny. »Vse je pospravila.« Vstala je, premikala se je počasi. »Je še vedno v cerkvi St. Swithun?« je vprašala.

»Jap.«

»Kakšna mora. Vedno sem obtičala za stebrom. Zakaj ne izberejo tiste čisto zadovoljive moderne cerkve zraven šole?«

Adam je pogledal na uro in zagnal paniko. »Zamudili bomo!« Zdrvel je po šolsko torbo, strah pred zamudo je začasno prevladal nad strahom pred šolo.

»Super hitra bom,« je rekla Jenny. »Pojedla bom kosmiče v avtu, če lahko mami vozi malo bolj mirno kot zadnjič.« Premolknila je, ko je zapustila sobo. »Oh, in veš, vsi tisti srebrni pokali in plakete? Zaradi njih je šola videti starejša in bolj uveljavljena, kot je v resnici. Tako da so tudi sedanji starši zadovoljni.«

»Mislim, da si rahlo cinična,« sem rekla.

»Delala sem tam, si pozabila?« je rekla Jenny. »Torej znam biti cinična. In podelitev nagrad je del vsega tega.«

»Samo tri tedne si bila tam. In imajo tudi nagrado za napredek,« sem rekla malce neprepričljivo.

Adam je dvignil pogled od zapiranja šolske torbe. Pogledal me je čisto tako kot Jenny. »Mami, to nič ne pomeni. Vsi to vedo.«

»Ampak vseeno bi jo rad dobil?« ga je vpraša Jenny.

Rahlo v zadregi je prikimal. »Pa je ne bom. Nikoli nič ne dobim.«

Nasmehnila se mu je. »Tudi jaz ne.«

Osem minut pozneje smo bili v avtu. Adam je edina oseba, za katero bo Jenny pohitela.

V šolo bomo prispeli zgodaj, tako kot vsako jutro. Vem, da ti misliš, da se ne bi smeli ozirati na njegovo zaskrbljenost, ampak priti pet minut prej, kot je treba, je nekaj, na kar moraš pri Adamu računati. Tako pač je.

»Čez koliko časa boš spet delala v šoli?« je Adam vprašal Jenny, ko smo se približali Sidleyju.

Tako ponosen je bil, da je prejšnje poletje pomagala pri pouku, čeprav ne v njegovem razredu.

»Po izpitih za višji nivo,« je odgovorila Jenny. »Torej samo še par mesecev.«

»To je res kmalu,« sem rekla, ustrašila sem se, kako blizu so bili izpiti. »Nocoj si moraš določiti urnik za ponavljanje.«

»K Daphne grem.«

»Ampak očka se vrača,« je rekel Adam.

»S tabo bo na podelitvi nagrad, a ne?« je odgovorila Jenny.

»Mislim, da,« se je strinjal Adam, ne da bi zares verjel, da boš prišel. To ni kritika; skrbi ga, ali bo sploh kdo zares prišel.

»Ne bi smela iti,« sem rekla Jenny. »Naredi si vsaj razpored, če se že ne boš zares učila.«

»Mami …«

Nanašala si je maskaro pred ogledalcem na avtomobilskem senčniku.

»Če boš zdaj trdo delala, boš imela v prihodnosti toliko več izbire.«

»Raje živim življenje zdaj, kot da ponavljam za bodočega, a je v redu?«

Ne, sem pomislila, ni v redu. In dobro bi bilo, ko bi lahko vložila umsko spretnost, ki jo je uporabila v tem odgovoru, v izpite za višji nivo.

Zadnji del smo prehodili, tako kot vedno, po s hrasti obrobljenem dovozu. Adam me je stiskal za roko.

»Okej, Ads?«

Prikazale so se solze in skušal jih je zadržati.

»A res mora iti?« je vprašala Jenny. Tudi jaz sem si to mislila. Toda Adam je ravnodušno spustil mojo roko in odšel k vhodu. Pritisnil je zvonec na vratih in tajnica ga je spustila noter.

Na snemanje si odpotoval dan potem, ko so odpustili gospoda Hymana, zato te ni bilo tukaj, da bi izkusil posledice. V najinih kratkih, slabo povezanih telefonskih pogovorih te je bolj skrbelo za Jenny; preverjal si, ali ni morda prispela še kakšna sovražna pošta – kar se, hvalabogu, ni zgodilo –, ni pa nama ostalo veliko časa za Adama. In nisem ti povedala, mogoče sem se bala, da bi se med nama vnel prepir. Zato še vedno nisi vedel, da je bilo za Adama skorajda žalovanje. Ni izgubil samo učitelja, ki ga je oboževal, ampak se je odrasli svet izkazal za krutega in krivičnega, nič podobnega zgodbam, ki jih je prebiral. Lov na pošasti in Harry Potter in arturijanske legende in Percy Jackson – vsa knjižna kultura, ki jo je do zdaj imel – se niso končali tako. Pripravljen je bil na nesrečen konec, ne pa na krivičnega. Njegovega učitelja so odpustili. Zaradi nečesa, česar ni storil.

In šola se je spet začela spreminjati v sovražen kraj, kakršna je bila, preden je gospod Hyman postal njegov učitelj.

Petnajst do šestih, po ‘bliskovito povečerjaj, Ads!’ in preoblačenju v čisto uniformo, sva zgodaj prispela na podelitev nagrad, z zloščenimi čevlji in skrtačenim jopičem, da ne bo imel težav. Jaz sem bila v znak protesta v obledelih, zares raztrganih kavbojkah, ki so mu bile všeč. »Kul, mami!« Nekje v Adamu se skriva upornik.

Druge matere bodo v svojih dizajnerskih uniformah Net-a-Porter in dragih, lesketajočih se škornjih.

Bila sva petnajst minut prezgodnja, delno zato ker je Adam v pevskem zboru, torej mora priti tja ob pravem času, pa tudi zaradi njegovega strahu pred zamudo, ki je zadnje tri tedne toliko hujši.

Zagledala sem Maisie, ki mi je mahala iz ene od prednjih klopi, bila je celo bolj zgodnja od naju. Adam je odšel v stransko sobo počakat druge iz zbora, jaz pa sem se ji pridružila.

»Vama z Mikom sem prihranila dobro mesto,« je rekla in vstala, da mi je naredila prostor. »Roweni je bilo žal, da ne pride, ampak izpiti so tik pred vrati, se ti ne zdi?«

Torej je Rowena ponavljala, čeprav so ji že pogojno ponudili dejansko zajamčeno mesto na Oxfordu za študij naravoslovja. Medtem ko je bila Jenny, ki ji mesta čisto zagotovo nihče ni ponudil, pri prijateljici. Ko sta bili majhni, se je Jenny pritoževala, da je Rowena preveč tekmovalna in mora biti v vsem najboljša. Želela sem si, da bi imela Jenny nekaj teh lastnosti. Še vedno si.

»Je Addie letos spet pri zboru?« je vprašala Maisie. »Rada poslušam, kako poje.«

Tako obzirna je, nikoli ne sprašuje: »Torej misliš, da bo Adam dobil nagrado?«, pač pa raje hvali njegovo skromno sodelovanje.

Videla sem, da je Maisie pogladila rjavo bombažno obleko na trebuhu, skušala ga je potegniti noter, in v očeh so se ji zalesketale solze.

»A misliš, da sem v tem podobna bulimični prasici?« me je vprašala tiho, skoraj skrivaj. Besede so bile tako ne-Maisiejine, da sem za hip pomislila, da nisem prav slišala.

»Seveda ne, ljubica!« sem rekla. »Sijajna si videti. Prava seksi mažoretka.«

Zahihitala se je. »Kot Svetleča mami?«

Naziv, ki sva ga imeli za matere v svetlečih oprijetih škornjih, v dragih svilenih oblekah in s sijočo pričesko, tisto popoldne profesionalno urejeno v frizerskem salonu.

»Še bolj svetleča,« sem rekla.

Porinila sem ji pod nos svoje scefrane kavbojke in pokazala raztrganino. Bi jo morala zaslišati glede bulimične prasice?

»Gracie, ti si najbolj ljubezniva ženska na svetu.«

Potem je prispel Donald, v rokah je imel pokal, ki ga bo izročil pozneje. »Ravno sem zloščil srebrnino,« je rekel, njegov stričkovski obraz je žarel.

Ko je Jenny začela hoditi v šolo, sva bila oba levo usmerjena, nerodno nama je bilo, da gre najin otrok na zasebno šolo, in ‘Donald-in-njegov-pokal’ sta se nama zdela neumna in smešna. Zdaj ko nisem bila več tako kritična in hinavska, pa se mi je zdelo prisrčno, da si še vedno želi te povezave s šolo. Donalda nisem nikoli dobro poznala, z Maisie sva se ponavadi dobili čez dan, ko je bil on v službi in Rowena v šoli. Od Maisie pa sem vedela, kako zelo obožuje ženo in hčerko.

Videla sem, kako je Donald prijel Maisie za roko, prisedel malo bližje, kot je bilo treba, in obšlo me je ljubosumje, ker te ni bilo tam.

V majhni, vroči pisarni je narednik Baker le zaključil pogovor po sikajočem radijskem oddajniku.

»Podelitev nagrad je bila v cerkvi St. Swithun, približno miljo od šole,« rečeš. »Letalo je imelo zamudo, zato sem prispel pozno, okoli šest petnajst. Sploh niso imeli nikogar na vhodu. Šel sem naravnost noter. Šolska varnostna politika je bila nezaslišana.«

Ničesar ne poveš o bliskovitih večerjah in skrtačenih oblekah; ničesar domačega ni v tvojem spominu.

»Opazil sem, da je bila ravnateljica napeta,« nadaljuješ. »Celo preden je Hyman prišel v cerkev.«

Strinjam se s tabo. Gospa Healey je bila videti bolj zategnjena kot ponavadi, vendar nedvomno zato, ker je bila šola tisti večer na razstavi in je hotela, da gre vse kot po maslu.

»Kakor da je slutila, da se bo nekaj zgodilo,« rečeš.

Oddajnik narednika Bakerja znova zasika in oglasi se. Ogorčen si, a kaj lahko narediš?

Stal si zadaj s skupino očetov, ki so prav tako zamudili. Ujel si moj pogled, a vrvež letališča in aktivnega pomembnega poklicnega življenja te je še vedno obkrožal in tvoj nasmeh ni bil docela namenjen meni.

Gospa Healey je bila nekje na polovici izročanja pokalov, pomešanega s kratkimi glasbenimi nastopi. Šola naj bi ‘spodbujala samozavest pri vsakem otroku’, a opazila sem, da so vse pomembne pokale spet dobili najbolj sposobni otroci.

Konec koncev je imela Jenny mogoče prav. Mogoče so bili pokali tam zato, da so dodali srebrn lesk bodočim selektivnim izpitom in pomagali najboljšim učencem na najboljše šole. Vlaganje v srebro, ki ga bodo odplačali novi vpisani otroci. Nisem hotela razmišljati o tem, da smo bili ta pomladni večer priča bolj poslovni kupčiji kot podeljevanju nagrad.

Med vrstami enako oblečenih otrok sem iskala Adama, skušala sem se spomniti, kaj mu bom rekla pozneje, ko bo čas za spanje in bo spet občutil razočaranje. Opazila sem druge podobne mame – Sebastianova in Gregova sta sedeli malce preveč pokončno, čvrsto sta stiskali program in prav tako razmišljali, kako bosta svojega otroka prepričali, da nagrade niso pomembne; da je on tisti, ki šteje. A matere šolskih herojev – otrok, ki so v samem vrhu in poveljujejo moštvom in že imajo plaketo za športnika tedna in trofejo za glasbenika tedna – so se s pogledi srečevale nad klopmi, žareči obrazi so iskali druge žareče obraze, ne da bi jih zanimalo, kakšne misli se podijo po glavah naše pokonci sedeče brigade.

Očetje teh otrok so bili vedno točni.

Ne, to ni bila opazka. Tvoje letalo je imelo zamudo. Oprosti.

Narednik Baker končno zaključi svoj sikajoči radijski pogovor.

»Približno ob šest štirideset,« rečeš, »se je Silas Hyman primajal skozi vrata in se prerinil mimo staršev.«

Cerkvena vrata so zadonela za njim, pridušila so omahujoč klarinetni solo. Vsi smo se obrnili in začudeno gledali, ko si je utiral pot skozi zadnje vrste. Opazila sem, da je imel obleko zlikano, čevlje zloščene, njegov deški obraz je bil sveže obrit. Vendar je negotovo stopal po cerkveni ladji in se močno potil.

Tišina okrog njega je zvenela tako osamljeno.

»Šel je naprej do ravnateljice,« nadaljuješ. »In zavpil je nanjo. Rekel ji je ‘vlačuga’. Rekel je, da je iz njega naredila ‘jebenega grešnega kozla’.

In potem je rekel, in tega se spomnim zelo jasno, rekel je: ‘Ne morete tega narediti človeku, me slišite? Vsi vi?’ in sunil je z roko in zakrožil z njo po klopeh. ‘Vsi vi, tam zadaj? Ste dojeli? Najebali boste!’«

Zvenel je obupano, sem pomislila, na robu brezupa; izbral je bes namesto joka.

»Dva očeta sta ga zgrabila,« nadaljuješ. »In ga zvlekla stran od ravnateljice.«

Slišalo se je samo prerivanje, ko so ga skušali spraviti iz cerkve. Celo otroci – vseh dvesto osemdeset – so molčali.

Potem sem v tišini zaslišala otroški glas. »Pustite ga.«

Adamov glas.

Obrnila sem se in zagledala Adama – od vseh prav Adama! –, ki je stal sredi množice sedečih učencev in učiteljev. Zdaj je spregovoril glasneje.

»Na miru ga pustite!«

Vsa cerkev je obmolknila, vsi so strmeli v Adama. Videla sem, da je preplašen, a je nadaljeval, ves čas je gledal gospoda Hymana.

»To ni pošteno! Nič ni naredil narobe. Ni prav, da ste ga odpustili. Ni bil kriv gospod Hyman.«

Bilo je izjemno. Junaško. Plašen majhen deček, ki je stal pred črnooblečenimi očeti iz zadnjih vrst, pred učitelji, pred ravnateljico, ki mu je vzbujala grozo; stal je pred vsemi. Fant, ki se boji, da bo zabredel v težave, če ne naredi domače naloge, ki ga je strah, da bi zamudil pet minut, ta fant se je – dobesedno – postavil za svojega ljubljenega učitelja. Vedno sem vedela, da je dober – ne priliznjeno pridkan, ampak dober –, pa me je vseeno osupnilo.

In potem je bilo videti, kot bi se Adam povezal z nečim v gospodu Hymanu. Kot da bi se gospod Hyman prvikrat zavedel, kaj počenja. Otresel se je obeh očetov in stopil proti vratom. Ko je šel mimo Adama, se mu je prisrčno nasmehnil, in to je bil znak, naj se usede.

Nisem več mogla videti Adama, a vedela sem, da bo gromozanskost tega, kar je storil, treščila vanj kot parna lokomotiva. A saj so imeli tudi skoraj vsi njegovi sošolci radi gospoda Hymana, gotovo ga bodo podprli?

Na vratih se je gospod Hyman obrnil. »Nikogar nisem prizadel.«

V klopi poleg sebe sem opazila, da je Maisiejin obraz bled, z izrazom, ki ga nisem še nikoli videla.

»Temu moškemu ne bi smeli nikoli dovoliti v bližino naših otrok,« je besno rekla. In videla sem, da ga ni trpela, da ga je celo sovražila – blaga Maisie, ki je ponavadi tako hitro ljubezniva.

»Bila je jasna grožnja,« rečeš naredniku Bakerju. »Nasilna grožnja. Očitno je bilo, kako sovraži ravnateljico. Vse nas.«

»Vendar se vam takrat ni zdelo tako skrb vzbujajoče, da bi ga prijavili?« vpraša Baker, njegov glas je rahlo porogljiv.

»Takrat sem podcenil njegovo sposobnost za nasilje. Vsi smo jo. Sicer se to ne bi nikoli zgodilo. Ga boste torej aretirali?«

Bolj ugotovitev kot vprašanje.

»Z gospodom Hymanom smo govorili že sinoči,« razdraženo odgovori narednik Baker.

»Torej vam je bil dovolj sumljiv, da ste ga že zaslišali?« vprašaš.

»Takoj bi se pogovorili z vsakomer, ki bi utegnil gojiti zamero do šole,« reče Sarah. »Kar je samoumevno.«

Narednik Baker jo srepo pogleda, noče, da izdaja državne skrivnosti. A Sarah nadaljuje: »Ravnateljica ali zaupnik bi nam bila brez pomisleka povedala, da so ga odpustili.«

»Gospod Hyman ni prosil za navzočnost odvetnika. In prostovoljno je dal vzorec svoje DNK,« reče Baker. »Po mojih izkušnjah to ni ravno odziv krivega človeka.«

»Toda gotovo …«

Narednik Baker te prekine. »Nobenega razloga ni, da bi gospoda Hymana kakorkoli povezali s požarom. Kvantaški primerek površnega žurnalizma tega ne spremeni. In vaše poročilo o njegovem vedenju na podelitvi nagrad je bolj razlaga kot dejstvo.

Vseeno cenim vašo skrb, gospod Covey. In če upoštevam, kaj prestajate, vam bo, da vas pomirim, nekdo od mojih policistov priskrbel poročilo o napredku naše preiskave.«

Na plan spet bahavo potegne oddajnik in brez besed namigne, da ga po nepotrebnem vznemirjaš.

»Pri hčerki bom,« rečeš in vstaneš. »Tam mi lahko ‘poročate o napredku’.«

Zapustiš pisarno, tanka cenena vrata se zaloputnejo za tabo.

Sledim ti po hodniku. Ko gledam tvoj široki hrbet, hrepenim po tvojem objemu; in spomnim se, kako vznemirjena sem bila tisti večer na podelitvi nagrad, da te bom videla – kako dolgi so se mi zdeli tisti trije tedni in pol.

Ko si stopil v cerkev in se nisi zares spogledal z mano, sem se v naglici skušala spomniti, ali je bilo s tabo na poti kakšno od tistih bistrih, privlačnih BBC-jevih deklet. To sem počela že prej, v tednih tvoje odsotnosti. A skoraj prepričana sem bila, da so bili v ekipi sami moški.

Ne, nisem te imela na sumu. Samo malo negotovo sem se počutila, to je vse. Nikoli te ne bi vprašala ali celo ubesedila te drobne bojazni. »Marš nazaj v škatlo in da se ne prikažeš!« je rekel ukazovalni opozorilni glas. Včasih je bil kar uporaben.

Ko sem stopila iz cerkve, sem bežno preletela veliko skupino staršev, skušala sem te najti. Množica očetov iz zadnjih vrst je bila prva zunaj, večina od njih je zdaj telefonirala, a v mraku te nisem mogla videti. Otroci so bili še notri.

Skrbelo me je, da bo Adam zabredel v težave in koliko se žre zaradi tega. Hotela sem mu povedati, kako ponosna sem bila nanj; da je to, kar je naredil, zahtevalo velikanski pogum. Vsenaokoli mene je sikalo od klepetanja, ko se je pripetljaj spreminjal v anekdoto.

Donald in Maisie sta bila nekaj korakov stran. Za trenutek sem pomislila, da se prepirata, a njuna glasova sta bila nizka in pridušena, torej sem se očitno zmotila. Poleg tega Maisie pravi, da se nikoli ne kregata. »Včasih se mi zdi, da potrebujeva en vražje dober prepir, razpihovanje pajčevin, ampak Donald je preveč dobrodušen.«

Donald je močno vlekel cigareto, goreča konica se je prižigala v mraku. Maisie mi ni nikoli povedala, da kadi. Vrgel je ogorek na tla, ga zmečkal in zdrobil s čevljem.

Zagledala sem Adama, ki je prihajal proti meni. Njegov obrazek je bil odsoten, skušal je izklopiti svet okoli sebe. Ko se je približal, je šel mimo Donalda, ki je prižgal naslednjo cigareto, in odskočil ob plamenčku vžigalnika.

»Je že v redu, mladi gospod,« je rekel Donald. S tleskom je zaprl vžigalnik.

»Si v redu, Ads?« ga je vprašala Maisie.

Prikimal je in položila sem mu roko okrog ramen. »Greva poiskat očka.«

Nisem več iskala svojega moža, ampak Adamovega očeta – najina starševska identiteta je vedno izpodrinila identiteto moža in žene.

Končno sem te zagledala, stal si odmaknjen od glavne skupine staršev. Prijel si me za roko, z drugo pa si objel Adama. »Živijo, zverinica.«

Nisi omenil, kaj je storil. Videl si opozorilno pačenje, ki ga eden od staršev izvaja nad glavo njunega otroka, ko drugi nekaj ne dela prav.

»Vidva pojdita domov,« si rekel, ne da bi se zmenil za moj znak. »Pozneje vaju bom dohitel.«

Niti poljubila se še nisva v pozdrav in najino nesoglasje zaradi Adama je zaostrilo moj občutek negotovosti ob tvoji vrnitvi.

»Doma bom, kakor hitro bom mogel,« si rekel na možat, gospodovalen način. Vesela sem bila, da s tabo niso snemale nobene lepe mlade ženske, slaba stran tega pa je bila, da si bil predolgo v popolnoma moškem okolju; običajno ti okrevanje od seksizma vzame podobno količino časa kot okrevanje od dolgega poleta.

Kuhala sem pozno večerjo, ko si prišel domov. Adam je zaspal pred pol ure.

Pojavil si se za mano in me poljubil in vonjala sem pivo v tvoji sapi. Za trenutek sva se srečala kot zakonca.

»Jenny ni tukaj?« si vprašal.

»Daphnejin očka jo bo pripeljal domov. Ravno je klical.«

»Ljubeznivo od njega.«

Objel si me. »Oprosti, da je dolgo trajalo, a hotel sem malo omiliti škodo. Bil sem v vinoteki poleg cerkve in prijateljeval z učitelji. Še posebno z gospo Healeyjevo. Nocoj mi tega res ne bi bilo treba.«

Nisi videl mojega obraza.

»Prosil sem jo, naj ga ne kaznuje, češ da bova to uredila midva, in strinjala se je.«

Obrnila sem se in potem sva se spričkala.

Ti si mislil, da se Adam ni potegnil za gospoda Hymana zaradi vdanosti in poguma, ampak zaradi »nekakšnega pranja možganov, ki ga je izvajal ta moški«. Mislil si, da ima Silas Hyman nad Adamom nadnaravno moč.

Potem je v kuhinjo prišla Jenny in končala najin prepir. Pred otrokoma se nikoli ne kregava, kajne? Ne, kadar je kaj pomembnega. Sta najin sporazum za prenehanje ognja.

»Ukinite Združene narode,« si nekoč rekel. »Vojskujoče se dežele bi si morale v sobi omisliti samo najstniško hčer.«

Prispeva na oddelek za opekline in ti si pretirano pedantno umivaš roke, podrobno se držiš narisanih navodil. Sarah naredi enako. Potem vaju sestra spusti skozi drugače zaklenjena vrata.

Ko pridemo do Jennyjinega stranskega oddelka, zberem moči. Obrneš se k Sarah.

»Tega ji ni naredil pošiljatelj sovražne pošte.«

Tvoj glas je besen in preseneti Sarah.

Sestra jemlje zadnje obveze z Jennyjinega obraza.

Zamehurjen je do neprepoznavnosti, veliko huje kot na urgenci. Hitro se obrnem stran. Ker ne prenesem pogleda nanjo. In ker bom morala povedati Jenny, kaj sem videla, jo raje samo ošinem s pogledom. Gotovo lahko zamolčiš tisto, česar nisi prav dobro videl? In česar nisi še enkrat pogledal, da bi se prepričal?

A ti ne pogledaš stran.

Bolniška sestra opazi tvojo stisko.

»Mehurji dan potem so čisto normalni,« reče … »To ne pomeni, da so se opekline poslabšale.«

Skloniš se k Jenny, tvoj obraz je blizu njenemu, in potem poljubiš zrak nad njo, kot da bo poljub pristal na njej.

In zaradi tega poljuba razumem, zakaj si prepričan, da ne more biti sovražni pošiljatelj.

Kajti če je to delo sovražnega pošiljatelja, nisi zaščitil Jenny. Nisi mu preprečil, da to stori. In to bi pomenilo, da si ti kriv. Ti bi bil odgovoren za njena usta in oči, ki jih je treba izpirati, za njen zamehurjeni obraz; za njene ude, ovite v bogve kaj; za njene zdesetkane dihalne poti.

Za njeno morebitno smrt.

Breme, ki ga ne moreš dvigniti.

»Nisi ti kriv,« rečem, stopim k tebi in te objamem. »Res, ljubi moj, kdorkoli je to storil, nisi ti kriv.«

Zdaj razumem, zakaj ne samo sumničiš gospoda Hymana, ampak se ga oklepaš, prepričan si, da je on. Kdorkoli, razen sovražnega pošiljatelja.

In mogoče imaš prav.

Spet se spomnim Maisiejinih besed: »Temu moškemu ne bi smeli nikoli dovoliti v bližino naših otrok.« In vidim, da ga je sovražila. Maisie, ki o vsakomer vedno misli najboljše in pretirava z ljubeznivostjo.

Tudi Maisie je morala v njem videti nekaj slabega.

»Vedno si bila naivna,« mi reče opozorilni glas.

Mogoče sem bila samo slepa.

9

Ko čakava ob Jennyjini postelji na inšpektorja Bakerja, pomislim na preostanek večera podeljevanja nagrad/tvoje vrnitve. Ne predstavljam si, da bom tam našla kaj uporabnega, a moram pobegniti od tukaj, nazaj v zatočišče našega starega življenja; spomin kot začasno olajšanje.

Jenny je bila na spodnjem računalniku z odprtim Facebookom. Ko si bil zdoma, si je ostrigla dolge lase, in ko se je nagnila naprej, ji niso več zakrivali obraza.

»Rowena nocoj ponavlja za izboljšanje ocen,« sem rekla, ko sem šla mimo.

»Mislila sem, da ima zagotovljeno mesto na Oxfordu,« je odgovorila Jenny, preslišala je mojo poudarjeno kritiko.

»Še vedno bi rada dobila najboljše ocene za višji nivo. Resnično so pomembne za tvoj življenjepis in prav tako za univerzo.«

»No, bravo zanjo, mami,« je rekla. »Noč,« je zaklicala, ko si se vzpenjal po stopnicah.

»Noč, sladka princeska,« si ji zaklical nazaj, kot si govoril od njenega približno petega leta. Samo da greš zdaj ti spat pred njo.

Pridružila sem se ti v najini sobi.

»Lepo bi bilo, če bi vedela, od kod je citat. Približno čez sedem tednov ima izpit za višji nivo angleščine in nima pojma.«

»Mislil sem, da je njeno predpisano besedilo Othello.«

»Ne gre za to. Morala bi poznati tragedije.«

Zasmejal si se.

»Rada bi samo, da bi ji dobro šlo. Da bi dobila vsaj možnost na univerzi.«

»Ja, vem,« si rekel ljubeče. Poljubil si me. In vsota najinega zakona je bila večja kot najine razlike.

Najin prepir zaradi Adama je bil še vedno tam, tako navzoč kot njegovo toplo speče telesce v spalnici poleg najine; tako kot je moja zaskrbljenost zaradi Jenny plavala po hiši, ker se je raje zabavala na družabnem omrežju, kot da bi odprla knjigo. Toda res sem bila vesela, da si doma.

Pripovedoval si mi o svojem potovanju, in jaz sem ti pripovedovala o drobnih malenkostih, ko si bil zdoma, izogibala sem se gospoda Hymana in Adama, ki sta večinoma prevladovala, a ta čas s teboj sem hotela imeti zase.

Malo pozneje, ko si šel ‘pod vroč tuš, ki ni iz vedra’, me je prikrita skrb, ki se je šopirila po hiši, našla. Pomislila sem na Roweno. Na Sidleyju je bila najboljša pri vsakem predmetu, v skoraj vsakem moštvu, bila je zvezda različnih združenj, in zdaj gre na Oxford študirat naravoslovje, najina hči pa bo lahko srečna, če en predmet izdela z odliko.

Moja zaskrbljenost se je razrasla v ljubosumje. Od Maisie sem vedela, kako je Donald oboževal svojo družino. Če bi Rowena pogumno vstala v cerkvi, sem bila prepričana, da bi jo Donald podprl in bi bil ponosen nanjo. Popolna družina.

Očistila sem si mejkap, ki sem si ga prej tako skrbno nanesla. Tvoj obraz je z leti postal bolj slaven, moj pa se je samo postaral, in vedno se zavedam tega, kadar si zdoma in se nato spet srečava.

Spomnila sem se Maisiejine čudne opazke glede njene zunanjosti. Mogoče zato ker sem gledala v ogledalo. Ali pa ker sem iskala razpoko v popolni družini. Kakorkoli že, zaradi kateregakoli razloga, spet sem se spomnila njene pripombe o ‘bulimični prasici’ in brskala sem naprej, dokler se izraz ni povezal z drugimi navidez neškodljivimi pripetljaji – kako se je na poti iz hiše ozrla v naše vežno ogledalo in potem naglo pogledala stran. »Bog, kakšna babura,« je rekla. »Onstran botoksa!« Modrica na njenem licu, ko se je »zaletela v vrtno lopo – v tem je problem, če imaš dve levi nogi!« Počeno zapestje: »Zapodila sem se na poledenel pločnik, v salonarjih. Moja trapasta napaka. Kar poletela sem, kakšna trola!«

Vsak posebej nobeden od teh dogodkov ni zbujal skrbi, sestavljeni ob ogledalu na moji toaletni mizici pa so se povezali v gosto temačno mrežo nečesa zloveščega.

Na silo sem se ustavila. Iskala sem razpoke, v domišljiji pa sem si predstavljala nekaj veliko hujšega. Kajti gotovo je bilo namišljeno.

Dovolj torej, sem si strogo rekla. Grda zavist ustvari grdo podobo. Dovolj.

Upala sem, da mi bo premišljevanje o preteklosti prineslo malo olajšanja, pa ni bilo tako. Kajti tisti neprijetni spomin na Maisie je še vedno z mano, kot bi moj duh ne dovolil, da ga zložim in pospravim. In nanj se navezuje naslednji spomin, ki mi ga prej ni uspelo priklicati, in je zbledel, ko sem ga skušala zadržati.

Maisie, ki na športnem dnevu zapušča igrišče, potem pa se ustavi, da preveri svoj obraz v žepnem ogledalcu. Kretnja, ki sem jo začela nevede povezovati z njo. Kretnja, zaradi katere mi postane jasno, kako nesamozavestna je zdaj, v primerjavi z živahno tekaško mamo Maisie v dneh, ko se je na vse požvižgala.

Prispe narednik Baker in se zdrzne, ko zagleda Jenny. Si zato hotel, da pride sem? Da bo razumel?

Če je tako, si storil prav. Tudi jaz hočem, da Baker ve, za kaj gre.

»Upam, da vam bo odleglo, ko boste slišali,« reče s svojim blagim, zoprnim glasom, »da je eden od mojih uslužbencev preveril alibi gospoda Hymana. V času, ko je izbruhnil požar, ni mogel biti v šoli.«

Jezna rdečica ti zalije vrat.

»Kdo mu je dal alibi?«

»Neprimerno bi bilo, če bi vam to povedal. Zadolžil bom policista za stik z družino, ki vas bo obveščal o vsaki novi informaciji.«

»Nočem PSD,« rečeš, in opazim, da mu ni všeč, ker uporabljaš policijski žargon. »Rad bi samo vedel, kdaj boste aretirali Hymana.«

Narednik Baker za hip premolkne in se obrne stran od Jenny.

»Opravili bomo nujno preiskavo sovražne pošte,« pravi. »In obravnavali požig kot poskus umora vaše hčerke.«

Sarah ti položi roko na ramo, a se je otreseš.

»Na sestanek moram,« rečeš.

Nekaj zamrmraš Jenny, tako tiho, da sliši le ona, potem odideš iz sobe.

Narednik Baker se obrne k Sarah.

»Sklepam, da smo opravili razgovore z njenimi prijatelji, nismo pa naredili nobenih forenzičnih testov, razen testa DNK na rabljenem kondomu. Verjetno dobro poznaš primer, ker te osebno zanima.«

»Ja. Vendar nismo našli ustreznega.«

»Fantu ali prijateljem niso bili odvzeti vzorci?« vpraša narednik Baker.

»Ne, nismo imeli …«

»Potem to naredite zdaj. Kaj pa lokacije poštnih žigov?«

»Naključne,« odgovori Sarah. »A vse znotraj Londona. Pri enem od poštnih nabiralnikov je bila na ulici varnostna kamera. Obstaja majhna verjetnost, da je posnela sovražnega pošiljatelja pri oddajanju pisma, ampak takrat nismo imeli sredstev, da …«

»Nekoga bom zadolžil za to.«

Jenny najdem na hodniku, vrnila se je s potepa.

»Videla sem Taro,« reče Jenny, za zdaj izbira nevtralno temo pogovora. »Postopa po pritličju.«

»Pristop lene novinarke k preganjanju rešilcev,« rečem. »Počakaj, da prizadeti sami pridejo do tebe.«

»Ali teta Sarah misli, da je sovražni pošiljatelj?« vpraša in konča najin zavajajoči pogovor.

»Verjamem, da bo pomislila na vse. Glede pošiljatelja – je bilo karkoli, kar …«

»Ne, ne začenjaj. Prosim. Dovolj hudo je bilo, da sta to takrat počela z očkom.«

»Hotela sem samo …«

»Nihče, ki ga poznam, mi ne bi naredil kaj takega,« reče, prav tako kot je govorila za kuhinjsko mizo v dneh, ko je prihajala sovražna pošta.

»Niti za trenutek nisem pomislila, da je kdo od tvojih prijateljev. Res ne. Samo rada bi vedela, ali je bilo karkoli, česar nama nisi povedala.«

Pogleda stran, zato ji ne morem brati z obraza.

»Do grla sita si naju bila, ko sva hotela vedeti za vsak tvoj korak,« rečem.

»Nadzorovala sta me,« me popravi. »Za božjo voljo, očka me je zasledoval! Videla sem ga.«

»Hotel se je samo prepričati, da si varna. To je vse. In ko si odklonila njegovo ponudbo, da te pelje …«

»Sedemnajst jih imam.«

Ja, komaj sedemnajst. In tako čedna. In tako nevedna.

»In potem Mariejina zabava, na katero mi nista pustila,« nadaljuje. »Zato ker se ni začela do devetih. Devetih. Vsi drugi so šli, vidva pa sta mi dala hausarest zaradi nečesa, kar sploh nisem naredila.«

Jenny mi je pred nekaj leti malo za šalo naredila slovar, tako da bi lahko razumela njen besednjak. (Obljubiti sem morala, da v resnici ne bom sama uporabljala katere od teh besed.) ‘Hausarest’ je bila beseda, ki sem jo že poznala.

Vendar ima prav. Zares ni bilo pošteno. Ničesar ni naredila, da bi si zaslužila, kar je ona razumela kot kazen, in midva kot zaščito. In najina vse večja potreba po tem, da bi jo obvarovala, je samo podžgala njeno željo, da se odtrga od naju. Če zdaj razmišljam o tem, je ‘sovražna pošta’ pravi izraz za to, ne samo zaradi vsebine sporočil in groznih stvari, ki so bile poslane – ampak ker je v času, ko se je to dogajalo, iz naše družine posrkala toliko sreče.

»Šla sem na Mariejino zabavo,« prizna Jenny. »Tisto noč, ko sem po tekmovanju iz skvoša prespala pri Audrey. Tudi ona je bila povabljena.«

Zakaj je čutila, da mi mora to priznati? Se je kaj zgodilo na zabavi? Čakam, a ne reče ničesar več.

»Je bilo v zvezi s sovražno pošto karkoli, česar nama nisi povedala?« še enkrat vprašam. »Da te slučajno ne bi še bolj ‘nadzorovala’?«

Obrne se malo stran od mene.

»Včasih se spet znajdem tam, v šoli,« tiho reče. »Ne morem pobegniti. Ne morem ven. Nič ne vidim. Mislim, ni kot spomin. Ne na tak način. Samo bolečina. In strah.«

Zleze vase, naredi se tako majhno, kot le more.

Objamem jo. »Hej, končano je. Vsega je konec.«

Mora obstajati nekaj, kar nama je zamolčala. Kajti zaradi mojega vprašanja se je poglobila v požar, spet ga je začutila, kot da je to dvoje povezala. Vendar drhti in ne morem je še enkrat vprašati. Ne morem. Ne še.

Čeprav mislim, da mi bo sčasoma povedala.

Kadar sem jo pobrala pred šolo, mi je rekla, kot mi zdaj reče Adam, da je bilo v šoli ‘dobro, mami’. A v žep uniforme je bila velikokrat zatlačena skrb, v rokav se je zalezel problem, pod jopico je bil skrit strah. Potrpežljivo si moral čakati, da se je žep izpraznil na vožnji proti domu; da je zmečkan problem prilezel na svetlo med domačo nalogo; da je strah končno pokukal izpod jopice na kavču ob gledanju televizije. Na priznanje o kakšni zares pomembni zadevi si moral čakati do umivanja; domnevam, da se ni več imela kam skriti.

Pokaže proti oddelku za opekline.

»Kako mi torej gre?« vpraša.

Odgovor sem imela pripravljen.

»Nisem te dobro videla. A bolniška sestra pravi, da ti gre, kot so pričakovali. Vendar bodo šele čez nekaj dni vedeli glede brazgotin.«

Vsaj toliko je res.

»Je očka tam?« vprašaš.

»Ne, moral je iti na zdravniško obravnavo,« rečem.

To je obravnava z mojimi zdravniki o meni. Zdaj imajo rezultate slikanja možganov. Spet se odločim za zavajanje.

»Bi šli pogledat, kaj dela Tara?« predlagam.

»A ne bi morali biti z očkom?«

»Nekaj časa bo zmogel sam.«

Nočem, da Jenny sliši, kaj ti bodo povedali zdravniki.

Jaz nočem slišati.

Ne še.

Ne še.

»Se spomniš, ko sem dobila pasji iztrebek?« vpraša.

»Bil je v škatli, v takšni za pošiljanje knjig,« rečem, presenečena sem, da hoče misliti na to.

»Se spomniš Addieja?«

»Mislim, da je terierjev kakec,« je rekel, ko je kukal v škatlo.

Bilo me je groza, da je videl. »Adam, resnično, mislim, da ti ne bi …«

»Hočem reči, če pogledaš velikost, je iz ritke majhnega kužka.«

Jenny se je nasmehnila.

»Mogoče jorkširca?« je tvegal.

»Ali pa škotka?« je predlagala Jenny in se še bolj široko nasmehnila.

»Ne. Vem!« je zavreščal Adam. »Pudljev kakec je!«

In za nekaj minut je njuno hihitanje napolnilo hišo.

10

Tara pri bolnišnični prodajalni stresa z lasmi in tipka sporočilo.

»A misliš, da čaka, da spet naskoči očka?« vpraša Jenny.

»Najbrž.«

Podobna je gladkemu, čednemu jastrebu, ki čaka na še več novičarske mrhovine.

Na drugi strani steklene stene prodajalne, poleg starega sadja in medvedkov, je kup Richmond Posta. Predstavljam si ljudi, ki berejo časopis in ga potem v torek odvržejo v škatlo za reciklažo; Jennyjin smejoči se obraz zre navzgor v pobiralce smeti, preden izpraznijo škatle na svoje tovornjake.

»Ni pošteno, da lahko objavi takšne stvari o Silasu,« reče Jenny. »In on ne more kurčevo nič. Oprosti.«

Prikupno se mi zdi, da se še vedno opraviči za preklinjanje. Mogoče bi morala zdaj midva priti z besedo na dan in ji priznati, da za njenim hrbtom to ves čas počneva.

Gospoda Hymana je srečala, ko je minulo poletje delala na Sidleyju, a ga ni dobro spoznala. Konec koncev je bila tam samo za skromno pomoč pri pouku. Vdana mu je zaradi tega, kar je storil za Addieja. Mislim, da se je pohvalila s ‘Silasom’ kot dokaz, da je s strani učencev prestopila na stran učiteljev. Čeprav smo ga matere, tako kot naši otroci, vedno klicale gospod Hyman.

Je naivna, da mu je še vedno vdana? Vendar ne bi rada umazala njenega pogleda na svet s svojim grdim, univerzalnim sumničenjem. Ne, razen če ne bom imela druge izbire.

Nikoli nisem tebi ali Jenny povedala, kako sem se marca spopadla s Taro, ko je objavila svoj prvi članek Padec na igrišče.

Tara me je ravno dražila, ker sem ga klicala gospod Hyman.

»Jezus, kje pa živiš, Grace? V romanu Jane Austen?«

»Torej si gledala televizijsko priredbo?« sem se branila. V svoji glavi. Pet minut pozneje.

Ko sem šla k uredniku, je Tara pometla z mojim zagovorom gospoda Hymana, češ da gre tukaj bolj zame kot zanj. Še bolj natančno, da sem ljubosumna nanjo. Bila sem stara devetintrideset let, honorarno sem pisala recenzijsko stran. Kaj bi dala, da bi bila triindvajsetletna Tara, z nadarjenostjo prave novinarke in s skorajšnjo meteorsko kariero, ko se je moja že davno sesula v prah.

Seveda tega ni rekla naravnost; ni ji bilo treba. Tako kot je pisala, je tudi rekla lahko, kar je hotela, ne da bi jo kdaj zalotili pri direktnem napadu.

In njen članek so natisnili.

Kako bi lahko povedala Jenny – ali tebi –, da sem bila takšen slabič? Sarah ne bi popustila niti za trenutek. Približno v tistem času je moj opozorilni glas postal še posebno predirljiv.

Kajti Tara je imela po svoje prav.

Padla sem v delo na Richmond Postu in nikoli več nisem splezala ven. Skoraj pred vsemi, razen pred Maisie, sem se pretvarjala, da se mi zaradi cene vrtca ne splača poiskati redne, uspešne službe. Sama sebi, pa tudi tebi, sem govorila, da sem se med dvema možnostma odločila za Jenny in Adama. A vtaknil se je moj opozorilni glas in mi povedal, da sem si sama ustvarila scenarij ali/ali. »Veliko žensk žonglira s kariero in z otroki in zraven sčarajo še cel kup stvari.«

»Moje življenje ni cirkuška predstava,« sem si občudujoče hitro ugovarjala.

A opozorilni glas vedno zmaga tako, da uporabi seznam očitkov. Manjka ti, mi pravi:

prizadevnosti;

želje;

osredotočenja;

nadarjenosti;

trdne volje.

Trdna volja je tista, ki odloči. Dvignem roke. Ja! Prav imaš! Zdaj pa moram pomagati Adamu z domačo nalogo in preveriti, ali je Jenny še vedno na Facebooku.

Tara bere sporočilo na svojem mobiju. Bahavo zakoraka po hodniku, z Jenny greva za njo.

Jenny se nasmehne. »Starsky in Hutch ali Cagney in Lacey?«

Ampak zares je majčkeno razburljivo nekoga zasledovati.

Za mizo v kantini se Tara sestane z moškim. Starejši je od nje, malenkost debelušen.

»Paul Prezzner,« povem Jenny. »Svobodni novinar. Pravzaprav sploh ne slab. V glavnem objavlja v Telegraphu, že leta.«

»Je zdaj pritegnila še enega od velikih časnikov?«

Opazim, kako pohotno bulji v Taro, in občutim bolj olajšanje kot odpor. Zato je torej tukaj.

Približava se, da lahko vlečeva na ušesa.

»Dejstvo, da je to šola, je nepomembno,« reče Prezzner. »Pomembno je, da je biznis. Večmilijonski biznis. In je šel v nič. S tega vidika bi morala raziskovati.«

Jenny poleg mene napeto posluša.

»Vidik je, da je šola,« reče Tara in žličko pene s kapučina zanese v rožnata usta. »Okej, nobenemu otroku se ni nič zgodilo, bila pa je ranjena sedemnajstletna punca. Čedna, priljubljena sedemnajstletnica. In o tem ljudje radi berejo, Paul. Človeška drama. Veliko bolj zanimiva je kot bilance.«

»Vztrajaš pri naivnosti.«

»Preprosto razumem, kaj zanima bralce. Celo tiste, ki berejo Telegraph.«

Nagne se bliže k njej. »Torej samo zadovoljuješ njihovo potrebo?«

Ne umakne se mu.

»Na koncu bo šlo za denar, Tara, vedno gre.«

»Columbine? Teksaška gimnazija? Virginijska tehnična? Nikjer nobenega finančnega motiva – ali pa je mogoče bil? A veš, na koliko šolah v zadnjem desetletju so se zgodili nasilni napadi?«

»Napadi, ne požig.«

»Ni razlike. Na naših šolah obstaja nasilje.«

»Na naših šolah? Čvekarije. In popolnoma netočne. Vsi tvoji primeri so iz Amerike.«

»Napadi so bili v Nemčiji, na Finskem, v Kanadi.«

»A ne tukaj.«

»Dunblane?«

»Samo enkrat. Pred petnajstimi leti.«

»Mogoče je nasilje v šolah novouvoženo blago. Nedobrodošel priseljenec v naših zelenih predmestjih.«

»Tvoj naslednji članek?«

»Morda bo začetek novega trenda.«

»Ta dečko, za katerim tipaš, ni zmešan učenec ali bivši učenec, temveč učitelj.«

»Tipam? Preveč policijskih nadaljevank si gledal. In on je nekdanji učitelj. To je bistveno.«

»No, moram reči, da si našla dobro zgodbo. Ponarejeno, izmišljeno in skrajno klevetniško, če je ne bi tako hinavsko priredila, pa vendar dobro zgodbo.«

Nasmehne se ji. Ne prenesem več tega odvratnega koketiranja.

»In všeč so mi fotke. Bronast kip otroka v ospredju, ko ti ni uspelo dobiti pravega, da bi ti poziral, in fotografija Jennifer, vse na isti strani.«

»Greva poiskat očka?« vpraša Jenny.

Zapustiva kantino in spomnim se, da je inšpektor Baker spraševal, kako so novinarji tako hitro prišli k šoli. Je imela Tara prste vmes? In če jih je imela, na kakšen način?

»Prav ima,« reče Jenny. »O tem, da je šola biznis. To sem ti že povedala, a ti nisem?«

Za trenutek poblisknejo srebrni pokali na podelitvi nagrad; spet se spomnim neprijetnega občutka, da smo del uspešnega poslovnega modela.

»Pa tudi, če je biznis,« rečem, »ne razumem, zakaj jo je kdo hotel požgati.«

»Neke vrste zavarovalniška prevara?« vpraša.

»Ne razumem, zakaj. Šola je polna. In še vedno dvigujejo šolnino. Poslovno mora biti zelo uspešna. Torej je ne bi imelo smisla požgati.«

»Mogoče je nekaj, česar ne vemo,« reče Jenny, in zavem se, da se oklepa tega, kot se ti oklepaš Silasa Hymana. Karkoli ali kdorkoli, samo ne sovražni pošiljatelj; samo da to ne bi bil napad nanjo.

Ko prispeva na moj akutni nevrološki oddelek, na linoleju zaslišim urno tleskanje visokih pet doktorice Bailstromove. Obrne se na višjo sestro.

»Obravnava o Grace Covey?«

»V pisarni doktorja Rhodesa. Vsa ekipa.«

»Že dolgo čakajo?«

»Petnajst minut.«

»Prekleto.«

Podviza se proti pisarni, kolikor ji dopuščajo čevlji.

»Bi tukaj počakali na očka?« vprašam Jenny.

Ne odgovori.

»Jen …?«

Nič. Obrnem se in jo pogledam.

Nekaj je narobe. Grozno narobe. Oči se ji svetijo in blešči se od svetlobe; preveč je žareča; preveč živobarvna; iz nje utripa vročina.

Onemim od strahu. Ne morem se premakniti.

»Poizvej, kaj se dogaja z mano,« reče Jenny in njen glas je tako tih, da jo komaj slišim, in njen obraz zdaj spreminja barve, tako slepeč je, da je skoraj ne morem pogledati.

Zapuščaš sobo za obravnavo in drviš po hodniku, vrata nihajo za tabo, ljudje se ti umikajo s poti.

Tečem za tabo, poskušam držati korak.

Prispeš do oddelka za opekline in pobutaš po vratih, a sestra te pričakuje in jih naglo odpre. Reče, da je imela Jenny srčni zastoj.

Toda zastane nam lahko korak, ne srce. Ne Jennyjino srce. Zato ker mu ni namenjeno, da se ustavi, namenjeno mu je, da bije naprej, vsako sekundo, vsako minuto, vsako uro vsakega dne, še dolgo potem, ko se ustavita najini srci. Še dolgo potem. Spomnim se na tisto pesem Sylvie Plath ‘ljubezen te spravi v pogon kot težko zlato uro’ in pomislim, da je ljubezen spravila v pogon srce najine hčerke, vendar ni prekleta ura, ki potrebuje navijanje ali popravilo pri urarju. Razmišljam o besedah, stvareh, poeziji, da le odrinem misli o Jennyjinem telesu. Nekoristna semantična zavesa. Ki se raztrga v trenutku, ko te dohitim pri njeni postelji.

Tam je preveč ljudi, delujejo pospešeno, in naprave piskajo in utripajo in sredi vsega tega leži Jenny. Ne moreš do nje; ljudje okoli njene postelje ti zapirajo pot. Čutim tvojo jalovo bolečino, ko se hočeš prebiti do nje. Toda če jo bodo rešili, bodo to naredili ti ljudje, ne ti.

In vem, da je Jenny zunaj na hodniku, slepeče žareča, kot bi jo oblikovala svetloba, in zavpijem.

Na srčnem monitorju je ravna črta. Upodobitev smrti.

Je še vedno tam, na hodniku?

Ne more biti mrtva. Ne more biti.

Tako zelo se mučijo, da bi nama jo priklicali nazaj, naglo si izmenjujejo besede, ki jih ne razumeva; njihova dejanja so spretna in izkušena; sodobni poganski obred z visokotehnološko magijo, ki jo bo morda obudil od mrtvih.

Konica na njenem srčnem monitorju.

Srce ji utripa! Ne kot težka zlata ura, ampak kot dekliško srce.

Živa je.

Vznesenost me dvigne in vse okrog mene, tako da smo za trenutek vsi zunaj normalnega, obvladanega, stvarnega sveta.

Jenny pride k meni; nič več ni preveč žareča.

»Še vedno sem tukaj,« reče in se mi nasmehne.

Ne more videti svojega telesa, zastrtega z zdravniki in sestrami.

Doktor Sandhu se obrne k tebi. Njegov rjavi obraz ni več videti nespodobno zdrav, samo izčrpan. Le kakšni so občutki, ko držiš tuje življenje v svojih rokah? Kako težka je morala biti zanj Jenny, obtežena z najino ljubeznijo.

»Peljali jo bomo naravnost na oddelek za intenzivno nego,« ti pove. »Žal mislimo, da ima poškodovano srce. Mogoče zelo hudo poškodovano. Takoj bomo naredili preiskave.«

Skušam odpeljati Jenny, a se ne premakne.

»Izvlekla se boš iz tega,« rečeš Jennyjinemu nezavestnemu telesu. »Ozdravela boš.«

Kot bi vedel, da te Jenny lahko sliši.

»Jaz sem gospodična Logan, Jenifferina specialistka kardiologinja,« reče mlada ženska, ki je bila pri oživljanju v ospredju. »Pogovorila se bova, ko dobimo rezultate preiskav. A posvariti vas moram, če bodo izsledki takšni, kot predvidevamo, potem …«

A ti greš iz sobe, nočeš slišati stavka do konca.

Tudi Jenny gre. Kajti zdravniško osebje zapušča njeno posteljo in ona ne prenese, da bi videla svoj obraz in telo.

Sarah čaka zunaj.

»Živa je,« rečeš.

Sarah te objame. Drhti.

Malo naprej po hodniku se pridružim Jenny.

»Čudovito je bilo, mami,« reče.

»Čudovito?« vprašam. Bo to edina oznaka, ki jo bo Jenny uporabila za opis svojega bližnjega srečanja s smrtjo? Ista oznaka, s katero so ona in njeni prijatelji opisovali sladoled. Skrbelo me je, da so subtilnost besednih opisov uničili televizija in računalniški zasloni; o tem sem ji včasih pridigala.

»Kot bi vsa svetloba in barva in toplota in ljubezen zapustile moje telo in prešle vame,« reče. »Bilo je krasno. Tisti občutek. In tisto, kar sem bila. Prelepo.« Za hip išče prave besede. »In mislim, da je bilo to dogajanje rojstvo moje duše.«

Njen opis me osupne. Ne samo zaradi vsebine, ampak kako je to opisala; najina hči, ki ni nikoli prej v stavku uporabila več kot ene olepševalnice.

»Vendar se ne bo še enkrat zgodilo,« rečem. »Vse dotlej, dokler ne boš stara gospa, okej?«

Doktor Sandhu se pridruži tebi in Sarah.

»Ena od sester nam je povedala, da se je delček opreme, s katero pomagamo Jenny, endotrahealni tubus, ki je povezan z respiratorjem, sinoči iztaknil. Obstaja možnost, da je bil nekdo vpleten. O tem bi morala poročati že sinoči, a žal smo to odkrili šele pri tej nujni pomoči.«

Moja sinočnja bojazen za Jenny se spremeni v grozo.

»Se ji je zato ustavilo srce?« vpraša Sarah.

»Tega nikakor ne moremo vedeti,« odgovori doktor Sandhu. »Že prej nas je skrbelo, da bi kak organ lahko odpovedal.«

Videla sem ga. Postavo v plašču. Videla sem ga.

»Nekdo ji je to naredil?« nejeverno vprašaš.

»Posameznim kosom opreme tu in tam lahko kaj manjka,« reče doktor Sandhu. »Redko, a se zgodi. In zelo težko si je predstavljati, da bi ga kdo namerno pokvaril. Mi smo eden od maloštevilnih oddelkov v bolnišnici, kjer se osebje redko menja. Večina nas dela tukaj že dolgo časa. In nič podobnega se še ni zgodilo.«

»Kaj pa, če je kdo prišel noter?« vpraša Sarah.

»Vrata na oddelek za opekline so zaklenjena s kodo. Pozna jo samo osebje, in obiskovalce mi spuščamo noter.«

Prav tako kot v šoli. Zakaj se nisem tega prej zavedela? Prav tako kot v šoli.

Vidim strah, ki se prikrade na Sarahin obraz.

»Hvala,« reče tiho. »Eden od mojih kolegov bo moral govoriti z vami.«

»Seveda. Pravzaprav smo že ravnali po protokolu in direktor klinike je ravno govoril s policijo. A hotel sem vam povedati sam.«

Poleg mene Jenny otrpne, njen obraz je prestrašen.

»Slišala si ga, mami. Lahko je kaj narobe z opremo.«

Tega noče verjeti.

»Ja,« rečem. Kajti kako naj ji povem, kaj sem videla sinoči? Kako naj jo še bolj prestrašim?

Odhajaš po hodniku in skrbi me, da greš stran od tistega, kar so ti povedali. Celo če je samo domneva. Stopim za tabo, stran od Jenny.

»Nekdo jo je hotel ubiti, Mike,« ti rečem.

A ne moreš me slišati.

»Ostal bom z Jenny,« rečeš Sarah. »Dan in noč. Zagotovil bom, da podlež ne bo mogel do nje.«

Ljubim te.

Približno uro pozneje gre Jenny na potep po bolnišnici, kar me skrbi, vendar reče: »Za božjo voljo, mami, sedemnajst jih imam. Poleg tega pa, kaj hujšega se sploh še lahko zgodi?«

S tabo sem, poleg Jennyjine postelje. Svet oddelka za intenzivno nego je tako nenavaden, tako skrajno tuj našemu prejšnjemu življenju, da policist poleg Jenny ni čuden nič bolj kot vrste monitorjev, ki jo obkrožajo. Zdi se mi, da si hvaležen, ker ima uniformirano navzočnost, a se zadržuješ v njeni bližini, še vedno bi jo rad sam zaščitil.

Čeprav me je Jennyjin opis srečanja s smrtjo – rojstva duše – osupnil, ni popolnoma natančen. Predvsem ljubezen ne more kar zapustiti tvojega telesa, kot da je nikoli ni bilo. Zato ker vem, ko gledam tebe in Jennyjino poškodovano telo, da ljubezen obstaja tudi v tem, karkoli že sem zdaj.

»Gospod Covey?«

K tebi stopi gospodična Logan, tista mlada specialistka kardiologinja.

»Dobili smo izvide Jenniferinih preiskav,« reče. »Bi stopila v mojo pisarno?«

Toda kako je mogoče, da ta čedna gospodična Logan, ta drobižek, kot bi rekel ati, ve, kaj se dogaja v zapletenih podrobnostih Jennyjinega srca? Gotovo je premlada, da bi bila prava specialistka; da bi resnično vedela, o čem govori. In celo ko na to pomislim, vem, da skušam ovreči njene morebitne besede, še preden jih bo izgovorila.

Sledim ti v zdravničino pisarno, zrak je zbit od vročine.

Doktor Sandhu čaka. Vzame tvojo roko v svojo in te potreplja po rami in bojujem se z mislijo, da vnaprej sočustvuje s tabo.

Nihče ne sede.

In jaz sovražim to brezosebno sobo z njenim morečim tapisonom in plastičnimi stoli in koledarjem tovarne zdravil. Hočem biti v kuhinji z Adamom in Jenny, ki sta se ravno vrnila iz šole, z na široko odprtimi francoskimi okni, pripravljati čaj za Jenny in sadni sok za Adama in poslušati pritoževanje zaradi domače naloge. Za trenutek si sebe predstavljam tam tako jasno, da skoraj slišim zamolkel padec Jennyjine torbe na mizo in Adama, ki sprašuje, ali je ostalo kaj čokoladnih roladic. Gotovo obstaja črvina, v katero lahko stopiš, in te odnese v vzporedni svet, kjer tvoje staro življenje, tvoje resnično življenje, teče naprej po ustaljenih tirih, če bi ti le uspelo najti pot, ki pelje nazaj vanj.

Prvi spregovori doktor Sandhu, prevzame odgovornost za obzirno razkritje novice; kot jajčna lupina, pomislim med njegovo razlago, vsebina je strupena in razjedena, razdira pot domov.

»Jenny smo naredili obsežne preiskave. In žal je njeno srce, tako kot smo se bali, katastrofalno poškodovano.«

Pogledam obraz doktorja Sandhuja in se hitro obrnem stran, a je prepozno. V njegovem izrazu sem zaznala trenutek, ko se zdravnik zave, da je življenje v njegovih rokah prekrhko za medicino, ki jo obvlada.

»Njeno srce bo sposobno delovati samo še nekaj tednov,« reče.

»Koliko tednov?« vprašaš, vsak zlog je fizičen napor, jezik prisiliš ob nebo; glas grenak kot pelin.

»Nemogoče je natančno napovedati,« reče, trpi, ker je tako izzvan.

»Koliko?« ponoviš.

»Domnevamo, da tri tedne,« odgovori gospodična Logan.

»Danes tri tedne bomo v Italiji! Samo tri tedne do božiča, Ads! Samo tri tedne do izpitov, a dojameš, kako kmalu je to?«

Ko se je rodila Jenny, se je njeno življenje najprej merilo v urah, potem v dnevih, potem v tednih. Pri približno šestnajstih tednih se je spremenilo v mesece – štirje meseci, pet mesecev, osemnajst mesecev – do drugega leta, ko starost svojega otroka meriš v polletjih. Potem so merilo njenega življenja postopoma postala cela leta. Zdaj to, kar je ostalo od njega, spet merijo v tednih.

Ne bom dovolila, da se zgodi.

Iz dveh celic je zrasla v sto petinšestdeset centimetrov visoko najstnico, in še vedno je rasla, zaboga, in ne more zdaj nehati. Ne more.

»Gotovo lahko kaj naredite,« rečeš, kot ponavadi prepričan, celo zdaj, da mora obstajati rešitev.

»Njena edina možnost je presaditev,« reče gospodična Logan. »Toda bojim se …«

»Potem boste naredili presaditev,« vskočiš.

»Zelo malo verjetno je, da bi pravočasno našli darovalca, katerega tkivo bi se ujemalo z Jenniferinim,« reče. Njena mladost ji da moč, da se ogradi od informacij, ki jih posreduje. »Moram vam povedati, da je možnost pravočasnega prejetja darovalčevega srca izjemno majhna.«

»Potem bom to storil jaz,« rečeš. »Šel bom v tisti švicarski kraj, Dignitas ali kako se mu že reče. Pustijo ti umreti, če to želiš. Mora obstajati način, da ji bom lahko daroval svoje srce.«

Gledam njihove obraze, ne tvojega; ne prenesem pogleda na tvojega. Opazim bolj sočutje kot presenečenje. Ne moreš biti prvi starš, ki je to predlagal.

»Žal je veliko razlogov, zakaj tega ne morete narediti,« reče doktor Sandhu. »V glavnem tistih zakonskih.«

»Slišala sem, da je vaša žena še vedno nezavestna …« začne nepopustljiva gospodična Logan, a ti jo spet prekineš.

»Na kaj, vraga, namigujete? Naj darujem njeno srce?«

Čutim, da v meni poskoči upanje. Lahko jaz to naredim? Je mogoče?

»Rada bi vam samo rekla, da sočustvujem z vami,« reče gospodična Logan. »To mora biti za vas še posebno težko poleg Jennifer.« Skoraj kot da mora to dopovedati sama sebi. »Kakorkoli,« reče, »čeprav smo odkrili, da ima vaša žena hudo omejeno delovanje možganov, diha sama, tako …«

»Tudi sliši me lahko,« jo ognjevito prekineš. »In razmišlja in čuti. Tega še ne more pokazati. Vendar bo. Kajti okrevala bo. In tudi Jenny. Obe bosta okrevali.«

In tako zelo te občudujem, ker navkljub ‘katastrofalnemu’ in ‘trem tednom’ in ‘izjemno majhni’ in tvoji jalovi samomorilski ponudbi nočeš priznati poraza za naju z Jenny.

V tvoji glavi, v tistih prostranih prerijah, zdaj vidim utrdbo upanja samotnega moža, zgrajeno z močjo tvojega duha.

Doktor Sandhu in mlada kardiologinja molčita.

Pristna, pošastna tišina namesto soglasja ali pomirjenosti.

Zapustiš nemo sobo. Kmalu zatem odide tudi gospodična Logan.

Rada bi planila k tvoji samotni utrdbi upanja, a ne morem, Mike. Preprosto ne morem tja.

Sploh se ne morem premakniti.

Kajti obkoljena sem z ostrimi konicami podatkov in samo korak v katerokoli smer, pa bodo prodrle vame. Če se torej ne premaknem, lahko preprečim, da se to zgodi.

Doktor Sandhu misli, da je sam. Jedrnato si obriše solze. Kaj ga je pripeljalo v to sobo? Predstavljam si, da je učitelj naravoslovja opazil, kako je bister, in predlagal študij medicine; in njegovi starši so ga ponosno spodbujali, in potem poklicna pot z nekaj zavoji, ki se konča tukaj, zdaj.

A poklicna pot doktorja Sandhuja mi ne pomaga, da bi se raztresla. Konice se mi bližajo in spremlja jih zvok; zvok, ki jih je spremljal, odkar so bile spregovorjene besede »trije tedni« – tik tik tik z vsako mislijo, z vsakim dejanjem, z vsako besedo, dokler se ne iztrošijo.

Jennyjino srce je navsezadnje le postalo ura.

Utripanje ali tiktakanje, ki se konča v tišini.

11

Jenny čaka name, ko pridem z intenzivne.

»No?« vpraša.

»Ozdravela boš,« rečem. Predrzna, nesramna laž. Prevara. Šal, spleten iz neresnic, v katerega mati zavije svojega otroka.

Videti je njeno olajšanje.

»Ne morejo pa biti totalno prepričani?« me vpraša.

»Ne totalno.«

Nič bolj se ne bom približala resnici.

Zagledava te, ko stopiš z intenzivne, in se napotiš proti mojemu oddelku. Sarah mora biti z Jenny.

Usedeš se poleg mojega mrtvičnega telesa in mi poveš, kaj so rekli zdravniki. Rečeš mi, da bo dobila novo srce. Ozdravela bo. Jasno, da bo!

Stisnem se k tebi in občutim tvoje neustrašno upanje za Jenny.

Oklepam se ga, kot se oklepam tebe.

Vsaj za zdaj lahko verjamem tvojemu upanju in pošastno odtiktavanje Jennyjinega življenja obstane.

Jenny je na hodniku.

»A greva na vrt?« predlaga. Najbrž opazi moje začudenje, ker se nasmehne s kančkom zmagoslavja. »Enega sem našla.«

Odpelje me na hodnik s stekleno steno. Še vedno tesno oklepajoča se tvojega upanja, pogledam skozi steklo in zagledam dvoriščni vrt. Leži v osrčju bolnišnice, na vseh štirih straneh se dvigajo zidovi. Morali so ga načrtovati tako, da je – bolj kot uporaben – viden s številnih oken. V pritličju vodijo vanj neizrazita, neoznačena vrata, ki jih domnevno uporablja samo tisti, ki zanj skrbi.

Skozi steklo je vrt zelo mikaven, poln angleških cvetlic: svilnato rožnate vrtnice in nakodran bel jasmin in žametne potonike. Tam sta klop iz kovanega železa in vodnjak; kamnita ptičja kopel.

Z Jen stopim na prosto, razmišljam, da bo vrt blagodejno vplival na naju.

Zidovi, ki ga obkrožajo, so prestregli vročino in jo potisnili navzdol. Voda v ptičji kopeli je izhlapela. Robovi svilnatih vrtnic so se zgrbančili in posušili; potonika se poveša pod težo vlažnega zraka.

Ujeto poletje.

»Vsaj nekako sva zunaj,« reče Jenny.

Skozi stekleno steno, ki zamejuje eno stran vrta, je mogoče videti v sobe in na hodnike. Gledava ljudi, ki hodijo mimo. In zdaj vem, da ji je všeč zato, ker sva ločeni od bolnišnice, tudi če nisva zares zunaj.

Ko sedim z njo, laž, ki sem jo izrekla, vrta vame ostro kot šilo.

Še naprej gledava ljudi skozi steklo. Dolgo časa. Videti je, da Jen to pomirja, in zelo je uspavajoče, kot bi gledal tropske ribe v akvariju.

»Tisto je Rowenin očka, kajneda?« vpraša Jenny.

V direndaju ljudi rib opazim Donalda.

»Ja.«

»Ampak zakaj je tukaj?«

»Rowena je v bolnišnici,« rečem.

»Zakaj?«

»Ne vem. Videla sem jo z Adamom pred šolo in nič ji ni manjkalo.«

Po Maisiejinem obisku sem spet pozabila na Roweno; moja sebičnost zaradi skrbi za Jenny ni pustila prostora zanjo.

»Bi šla rada pogledat Maisie?« vpraša Jenny, prijazno pomisli, da bi bila rada s svojo staro prijateljico.

»Čez nekaj časa postane tukaj malce dolgčas,« reče.

Zdaj sva blizu oddelka za opekline in dohitiva Donalda. Z njim je bolniška sestra. Ko mu slediva, sem vesela, da sva se z Jenny vsaj za kratek čas osredotočili na nekaj drugega kot na najine poškodbe.

Donald ima na sebi temno obleko, kljub soparnemu dnevu je še vedno v suknjiču in nosi aktovko.

Na njegovih oblačilih zavoham cigaretni dim. Tega še nisem opazila, a moj čut za voh se je zdaj zelo izostril, težko ga je prenašati.

Dovolj sva se približali, da slišiva sestro govoriti z njim. Njen glas je odrezavo pristojen.

»… in ko je bil kdo sredi požara v zaprtem prostoru, ga moramo zelo pozorno nadzorovati za primer, če ima kakšne dihalne poškodbe. Včasih lahko traja malo dlje, preden se pokažejo znaki, torej je pametno, da ne tvegamo.«

Donaldov obraz je videti strog, tako drugačen je od smehljajočega se, pokroviteljskega moškega, ki sem ga zadnjič videla na podelitvi nagrad. Najbrž so krive tiste grozne, slepeče stropne luči, ki razmejujejo strop hodnika in izdolbejo ostre sence v človeške obraze.

Sestra pritisne številčno tipkovnico na vratih oddelka za opekline in mu pridrži vrata.

»Postelja vaše hčerke je v tej smeri,« reče.

A gotovo jo je že prej obiskal? Ne bi čakal cel dan, preden bi prišel k njej. Maisie mi je neštetokrat povedala, kako zaščitniški je do svoje družine. »Krokodile bi davil z golimi rokami! Še dobro, da v Chiswicku ni dosti krokodilov!«

Z Jenny dospeva do Rowenine sobice malo pred Donaldom in gledava skozi šipo v vratih. Rowena ima kateter v roki in povite dlani. A njen obraz je nepoškodovan. Le kako, da se mi prej ni zdel lep? Poleg nje je Maisie.

Čakam, da pride Donald, vzame Roweno v naročje, in bodo vsi trije spet združeni.

Pripravim se na bolečo primerjavo.

Donald stopi v sobo, gre mimo Jenny na vhodu. Opazim, da je zelo bleda.

»Jen?«

Obrne se k meni, kot bi se zdrznila iz sanjarjenja.

»Vem, da je noro, ampak za trenutek, no, sem bila spet v šoli, res tam, in –« premolkne – »slišala sem, da se je sprožil požarni alarm. Slišala sem ga, mami.«

Z roko jo stisnem k sebi.

»Je zdaj minilo?«

»Ja.« Nasmehne se mi. »Mogoče je samo zvonjenje v ušesih.«

Skozi šipo v vratih gledava v Rowenino sobo.

Donald se bliža Roweni in videti je zbegana. Pa saj to ne more biti res. S hrbtom je obrnjen proti meni, in ne morem videti izraza na njegovem obrazu.

Maisie naglo odviha rokave, da zakrije velike modrikaste podplutbe na svojih rokah.

»Sem ti rekla, da bo kmalu tukaj,« reče Roweni s preveč živahnim, živčnim glasom.

Donald je pri Roweni. Zgrabi jo za povite, opečene roke, da predirno krikne od bolečine.

»Prava mala junakinja, kaj?«

V njegovem glasu je sovraštvo. Grdo in surovo in grozno.

Maisie ga skuša potegniti stran. »Boli jo, Donald, prosim. Nehaj.«

Zdaj sem v sobi, hočem pomagati, a samo gledam lahko. Še vedno drži Rowenine obvezane roke in ona se trudi, da ne bi zakričala.

Spomnim se, kako se je Adam ustrašil Donaldovega vžigalnika, ko si je po podelitvi nagrad prižgal cigareto; z nogo je zmlel ogorek.

Spusti Rowenine roke in se obrne, da bo šel.

Rowena joka.

»Oči …«

Vstane iz postelje in majavo stopi proti njemu. V bombažni bolniški srajci je videti krhka in slabotna, toliko manjša od Donalda v njegovi strogi, temni obleki.

»Gnusiš se mi,« reče, ko pride do njega.

Maisie položi roko nanj, skuša mu preprečiti odhod.

»Tvoje modrice,« ji reče. »Si jih komu pokazala?«

Maisie povesi glavo, ne gleda ga. Zdaj ji modrice pokrivajo rokavi; kljub vročini ista bluza ŠTOS z dolgimi rokavi, ki jo je nosila za športni dan.

»Bila je nezgoda,« mu reče Maisie. »Samo nezgoda. Seveda je bila. In saj se skoraj ne vidijo več. Res se ne.«

Donald na vsem lepem odide iz sobe.

»Saj ni mislil tega, ljubica,« Maisie reče Roweni.

Rowena molči.

Obrnem se stran od njiju in tudi jaz zapustim sobo, kot da sta preveč razgaljeni, da bi ju lahko gledala; okostje družine je postavljeno na ogled.

Pridem do Jenny, ki je opazovala skozi šipo v vratih.

»Pojma nisem imela,« mi reče pretreseno.

»Tudi jaz ne.«

Toda spet pomislim na Maisiejino pripombo o ‘bulimični prasici’, modrico na njenem licu, na počeno zapestje, na pomanjkanje samozavesti. Spet vidim podobo, ki sem jo bežno uzrla, ko sem na večer podelitve nagrad gledala v ogledalo na svoji toaletni mizici – tisto gosto, temačno mrežo nečesa zloveščega.

Takrat sem jo odpravila kot slepilo. A malo pozneje, isti večer v postelji, ko misli uidejo nadzoru, sem tuhtala.

Vendar nisem vprašala Maisie o Donaldu; niti ji nisem dala priložnosti za pogovor. Ne samo ker se je podnevi takšen sum zdel smešen, ampak ker sem mislila, da to področje presega najino prijateljstvo. Nisem hotela – nisem vedela, kako – zapustiti najine običajne domače pokrajine, v kateri sva se obe počutili tako udobno in zanesljivo.

Toda ona najinega prijateljstva ni omejevala na takšen način; ni bila tako strahopetna. Misli, da bi morala za mano v gorečo stavbo. In niti vprašala je nisem, ali je vse v redu z njo. Ali je karkoli, kar bi mi rada povedala; o čemer bi se hotela pogovarjati.

In Rowena.

Celo če mi je uspelo spregledati, kaj se je dogajalo Maisie, bi morala videti, kaj se je dogajalo njej. Otroku. Kajti ko jo je Donald zgrabil za opečene roke, je gotovo ni prvikrat ranil.

Spomnim se je v mali šoli in v prvem razredu na Sidleyju; vilinsko lep otrok. Se je takrat dogajalo? Pozneje, morda; v tretjem in četrtem razredu?

»Mislila sem, da je razvajena princeska,« rečem Jenny, zaradi krivde imajo besede trpek okus.

»Jaz tudi.«

Mogoče se spomni tudi ročno vezenih prevlek za blazine in ročno pobarvanega gugalnika in pravljične postelje in princeskinih slovesnih oblekic. Takrat me je skrbelo, da bo mala princeska, ko bo odrasla, doživela samo razočaranje.

Nikoli nisem pomislila na kaj takega.

»Vedno je morala biti najboljša,« reče Jenny. »Pri vsem. To me je jezilo.«

Spominja se je malo starejše, morda devet ali deset let.

Ja, želela sem si, da bi bila Jenny podjetnejša, a Rowenina potreba, da izstopa, mi je bila včasih zoprna. Ne samo zaradi štipendije na dekliškem St. Paulu, tudi zato ker je bila pri violini dve stopnji nad vsemi, vodila je plavalno moštvo in imela glavno vlogo v vsaki igri ali na zboru učencev.

»Trudila se je, da bi jo vzljubil, aneda?« reče Jenny.

Saj ne more biti tako preprosto. Je mogoče, da je sedemnajstletnica sposobna sprevideti leta zlorab in priti do tako jasnega razloga za otrokovo obnašanje?

Ampak najbrž je tako brezobzirno očitno.

»Ja,« rečem Jenny.

In jaz sem jo obsojala, ker je bila preveč tekmovalna. Nikoli nisem pomislila na zlorabljanega otroka, ki si skuša pridobiti očetovo ljubezen.

Je zato tako trdo delala, da bi prišla na Oxford? Ali se je še vedno trudila, da bi jo vzljubil?

»Gnusiš se mi.«

Rowena zdaj spet leži v postelji, z obrazom proti steni. Maisie je položila roko nanjo, a Rowena se ne obrne k njej.

Maisie. Moja prijateljica. Zakaj ni zapustila Donalda? Roweni na ljubo, če že ne zaradi sebe. Uničevati jo je moralo, ko je gledala Rowenino trpljenje. Zakaj je vztrajala pri tej dovršeni šaradi, zakaj ga je ščitila?

Z Jenny se oddaljiva od Rowenine sobe.

»Izogibala sem se je,« reče Jenny. »Ko sva bili majhni. Hočem reči, ni bilo samo to, da je nisem marala. Navdajala me je z grozo. Bog, če pogledam nazaj … mislim, zdela se mi je čudna, pa je bila samo drugačna zaradi tega, kar se je dogajalo pri njih doma. Nič čudnega, da je bila kruta.«

»Je bila kruta?« vprašam.

»Kruta je prehuda beseda. Bila je samo … no, kot sem rekla, čudna. Na primer takrat, ko je Tanii odstrigla čop. Za Tanio so bili njeni dolgi lasje glavna stvar. Vsi smo ji jih zavidali, med odmorom smo ji pletli kitke. Da ti jih kdo odreže, no, to je kot nasilje. Ko jih imaš devet.«

»Pozabila sem na to.«

»Mislim, da se je morala za spremembo ona znesti nad nekom, in to je bilo zanjo najbliže telesnemu nasilju.«

»Ja.«

»Po tistem sem se je izogibala. Vsi smo se je. Bog, če bi vedela.«

»In zadnje čase? Ko sta pomagali na Sidleyju?«

Upam, da je bila Rowena del klape, vesela in priljubljena, da se je osvobodila Donalda.

»Komaj kdaj sem jo videla. Med poukom sva bili v ločenih učilnicah, in za kosilo gre v park.«

»Ti ne?«

»No, gostilna ima zunaj res prijeten prostor, večina nas gre tja.«

Jenny počaka pred intenzivno, jaz pa vstopim in se ti pridružim.

Sediš na Jennyjini postelji. Na drugi strani je uniformiran policist, ki se pretvarja, da ga ni, ko se tiho pogovarjaš z njo.

Tvoja nežnost in zvestoba in ljubezen so popolno nasprotje Donalda.

Kako da nisem spregledala njegove krinke pretirano vdanega očeta? Morda je ni nosil samo zato, da spelje s sledi druge ljudi, ampak tudi, da zbega Roweno? Kajti kako je lahko očka, ki kupi princeski slovesne oblekice in pretirana darila za rojstni dan in ročno pobarvan gugalnik s srčki, tudi krut do nje?

Na Sidleyju se mi je zdela Maisie preveč popustljiva do Rowene. Rowena je jezikala nazaj in imela je strupen jezik in redko je naredila, za kar jo je Maisie ljubeznivo prosila. Toda kako bi jo lahko Maisie kaznovala za kratke izbruhe grdega obnašanja, ko pa jo je Donald zlorabljal? Ko je bila predvsem njegova zloraba najbrž vzrok za Rowenino ‘grdo obnašanje’?

Ko sem bila brez nevarnosti noseča z Adamom, mi je Maisie zaupala, da si obupno želi še enega otroka. Odlašala je zaradi ‘različnih razlogov’, a imela jih je skoraj štirideset, torej je bilo ‘zdaj ali nikoli!’. Šest mesecev pozneje, ko še vedno ni zanosila, mi je povedala, da ji je Rowena ‘absolutno prepovedala!’ imeti dojenčka. To sem vzela kot še eno zahtevo razvajene princeske Rowene, ki ustrahuje mehkosrčno Maisie, da doseže svoje. Zdelo se mi je grozno, da lahko devetleten otrok na tak način ukazuje odraslemu.

Zdaj pa mislim, da je Rowena mogoče skušala zaščititi še nerojenega otroka.

Policist po oddajniku prejme sikajoče sporočilo. Pove ti, da bi se narednik Baker rad sestal s tabo in da čaka v pisarni v pritličju. Skoraj deček je še, a jasno začuti tvoj strah.

»V redu je, gospod. Jaz bom tukaj z njo.«

Z Jenny greva s tabo na sestanek z narednikom Bakerjem (nič več se ne zdi, da ti slediva).

»Misliš, da so kaj odkrili?« zaskrbljeno vpraša Jenny.

»Ne vem, ljubica. Toda nekaj mora biti.«

Tudi jaz sem zaskrbljena – da bo na sestanku z narednikom Bakerjem odkrila, kaj so zdravniki povedali o njenem srcu.

Ne verjamem, da boš ti komu povedal, kajti izrečene besede bodo dejstva še bolj utrdile. Mislim, da boš to opravičil, češ da si čakal, dokler nisi vsem mogel povedati, da se je našlo darovano srce; da bo vse v redu. Nobene potrebe za skrb. Vedno mi govoriš o možnih katastrofah, potem ko si potuhtal rešitev. Katastrofe. Kot da demonstrativni zgodnji odhod z maturitetnega izpita ali trčenje z avtomobilom kaj štejeta na lestvici katastrof.

A še vedno verjamem v tvoje upanje zanjo; še vedno se ga oklepam.

Ko prideva do pisarne v pritličju, se Jenny ustavi.

»Misliš, da bi lahko Donald podtaknil ogenj?« vpraša.

»Ne!« izstrelim.

»Maisie in Rowena sta bili takrat skoraj edina človeka na šoli,« reče. »Mogoče je ciljal nanju.«

»Tega nikakor ni mogel vedeti,« ugovarjam.

Ne prepiram se razumsko, ampak čustveno. Ne prenesem misli, da je lahko oče in mož tako hudoben. In gotovo je velika razlika med modricami in tem, da skušaš nekoga živega zažgati.

A spomnim se postave, ki sem jo včeraj popoldne videla na robu igrišča: najverjetneje nedolžen gledalec, mogoče pa tudi Donald.

In prej z bolniško sestro. Bi se lahko pretvarjal, da je tokrat prvič na oddelku za opekline? Bi se lahko sinoči pojavil v dolgem temnem plašču? Čeprav sam bog ve, zakaj bi hotel škoditi Jenny.

Pred samo osmimi tedni sem pogledala v ogledalo na toaletni mizici in opazila zvezo med primeri morebitne zlorabe, ki so se skrito povezovali v temno gmoto. Pred samo osmimi tedni.

Bi bilo kaj drugače, če ne bi pogledala stran?

Gremo v pisarno, ki je soparna in zatohla. Kot sobe za sorodnike in zdravniške pisarne ima dolgočasne zelene stene, s katerih se lušči barva, ogaben tapison in uro. Vedno je tam ura.

Narednik Baker ne vstane s svojega stola, ko vstopiš.

»Vem, da se nočete oddaljevati od žene in hčerke,« ti reče. »Zato imamo sestanek tukaj.«

Pokimaš v zahvalo, presenečen nad njegovim dokazom pozornosti. Tako kot jaz pomisliš, da sva ga morda napačno presodila.

»Kmalu po tistem, ko smo se srečali, se je pojavila nova priča,« nadaljuje.

Sarah plane v sobo nenavadno vznemirjena. Ne, vznemirjena ni pravi izraz. Jezna je. In tekla je. Njena bluza ima pod pazduhami temne lise, njeno čelo je potno.

»Ravno sem prišla s postaje,« reče naredniku Bakerju. »Povedali so mi …«

»Nihče ti ne bi smel ničesar povedati,« ji osorno odgovori. »Dal sem ti en teden izrednega dopusta zaradi družinskih razlogov, torej si ga vzemi.«

»To je pomota,« reče naredniku Bakerju. »Ali premišljena lažna informacija.«

»Priča je popolnoma verodostojna.«

»Zakaj ste torej do zdaj čakali z razkritjem?« vpraša.

»Ker ta oseba ve, kako težko breme ima na ramenih Coveyjeva družina, in noče prispevati k njihovi stiski. Zaradi novinarskih obtožb pa je začutila dolžnost, da se javi.«

Sarah je bolj razburjena, kot sem jo videla kadarkoli.

»Kdo je ta ‘oseba’?« vpraša.

Baker jo gleda s tiho grajo, potem nadaljuje.

»Prosila je, naj ne razkrijemo njene identitete, in tej želji sem ustregel. Nobenega procesa ne bo, torej ni potrebe po identifikaciji. Niti mi niti šola ne bomo podali ovadbe.«

Videti si osupel. Ampak začutiš tudi olajšanje, se mi zdi. Tako kot jaz. To ni bilo narejeno iz zlobe. Ni moglo biti, če ne bo nobene ovadbe. Nič več mi ni treba tako pošastno, sovražno sumiti celega sveta. Niso sovražni pošiljatelj ali Silas Hyman ali Donald. Hvalabogu.

Ampak zakaj je Sarah tako razburjena?

Obraz narednika Bakerja ne kaže čustev. Za trenutek premolkne, preden spregovori s tabo.

»Vašega sina so videli, kako je zapuščal likovno učilnico, nekaj trenutkov preden se je sprožil dimni detektor. V rokah je imel vžigalice. Po našem mnenju ni nobenega dvoma, da je Adam zanetil požar.«

Adam? Za božjo voljo, kako lahko reče kaj takega? Le kako?

»Je to kakšen bolan štos?« vprašaš.

»Kdorkoli ti je to povedal, laže,« reče Sarah. »Adama poznam vse življenje in je najbolj nežen, prijazen otrok, kar si jih je mogoče zamisliti. V njem ni niti kančka nasilja.«

Narednik Baker je videti razdražen. »Sarah …«

»Rad bere,« nadaljuje Sarah. »Igra se s svojimi vitezi in ima dva morska prašička. To so parametri Adamovega življenja. Ne šprica šole, ne piše grafitov, ne povzroča težav. Branje, vitezi, dva morska prašička. Razumeš?«

Najin mili deček obtožen tega.

Norost.

»Bil je Hyman, ne otrok,« rečeš.

»Gospod Covey …«

»Kako, hudiča, vas je prepričal?«

»Priča nima nobene zveze z gospodom Hymanom.«

»Vi trdite, da je otrok prinesel beli špirit v likovno učilnico?«

»Mislim, da smo določenim dogodkom prehitro pripisali preveliko težo. Učiteljica likovnega se je prav lahko zmotila o količini belega špirita, spravljenega v likovni učilnici. In navsezadnje, če ni natančno upoštevala predpisov, nam bo to težko povedala, drži? Prej sem na kratko govoril z njo, in priznala je, da se je mogoče zmotila. Sploh ni stoodstotno prepričana.«

Pomislim na gospodično Pearcy, preobčutljivo, umetniško gospodično Pearcy, ki bi jo narednik Baker z lahkoto zastrašil.

»Seveda ni stoodstotno prepričana,« reče Sarah. »A si, kadar greš na počitnice, stoodstotno prepričan, da nisi pustil prižgane pečice? In pri trčenju, a si stoodstotno prepričan, da si, preden si zavil, pogledal v ogledalo? To pomeni samo, da ima učiteljica likovnega vest in pogum, da prizna svojo zmotljivost. Še zlasti, ko jo policist prepričuje, da je morda nekaj zamočila.«

»Razumem tvojo vdanost nečaku, ampak …«

Prekine ga, njene besede se krešejo.

»Saj ne moreš verjeti, da otrok kaj ve o požarih in naklepnem odpiranju oken na vrhu šole?«

»Bil je vroč dan,« odgovori narednik Baker. »Učitelj ali otrok bi brez težav spustila vetrič skozi okna, tudi če je proti pravilom.«

Zaprlo ti je sapo, zdaj pa se primakneš k naredniku Bakerju in pomislim, da ga boš udaril.

»Ste kdaj videli Adama?« vprašaš in pokažeš pod prsni žep narednika Bakerja. »Do tukaj bi vam bil. Osem let je star, jebenti, samo osem. Včeraj je imel rojstni dan. Fantek je še.«

»Ja, vemo, da je imel rojstni dan.«

Njegove besede zvenijo preteče, toda zakaj?

»Hyman je lagal o njem,« rečeš.

Sarah se obrne k tebi. »Silas Hyman ne more biti priča, Mike. Preveč čudno bi bilo, če bi bil ob tistem času v šoli.«

»Torej je moral imeti pajdaša in …«

»Vem, težko je verjeti, da bi lahko osemletni otrok storil kaj takega,« vskoči Baker. »A po gasilskih poročilih sodeč so otroci odgovorni za triindevetdeset odstotkov vseh namerno zanetenih šolskih požarov v šolskem času. Več kot četrtino jih podtaknejo otroci, mlajši od sedmih let.«

Ampak kakšno zvezo ima statistika z Adamom?

»Domnevamo, da je bila najverjetneje potegavščina, norčija, ki se je spridila,« reče narednik Baker, kot da te bo to pomirilo.

»Ampak Adam ve, da ni prav prižigati ognja,« reče Sarah. »Pomislil bi na strašne posledice, ki se utegnejo zgoditi. Za otroka svoje starosti je izjemno zrel in premišljen.«

Nisem vedela, da Sarah tako dobro pozna Adama. Vedno sem si predstavljala, da je bila kritična do njega, da ga je imela za slabiča, za čisto nekaj drugega kot svoja visoka, atletska sinova.

»In vedel je, da je Jenny v šoli,« nadaljuje Sarah, obupno rada bi ga prepričala. »Za božjo voljo, njegova lastna sestra je bila tam notri.«

»Obstaja kakšna mržnja med bratom in sestro?« vpraša narednik Baker.

»Na kaj namigujete?« vprašaš in tvoj glas je divji.

»Prepričan sem, da z ognjem ni hotel narediti grozne škode …«

»On tega ni naredil.« Tvoj in Sarahin glas sovpadeta z enako gotovostjo.

»Kaj pa napadalec?« vprašaš. »Tisti, ki je šaril okrog Jennyjinega kisika. Ali mislite, da je bil tudi to majhen deček?«

»Čisto nobenega dokaza ni, da je napadalec sploh obstajal,« ravnodušno odgovori Baker. »Govorili smo z direktorjem bolnišnice in pri priključkih včasih pride do napak. To ni pomembno.«

»Napadalec je obstajal! Videla sem ga!« zavpijem, a me nihče ne sliši.

»Jenny je v šoli morala videti Hymana,« rečeš. »Mogoče njegovega pajdaša. Nekaj, kar ga je vpletlo. Zato je prišel sem, da …«

Narednik Baker te prekine. »Res ne pomaga, da se vdajate teorijam brez osnove.«

»Adam tega ne bi naredil,« z obvladanim besom ponovi Sarah. »Kar pomeni, da je bil nekdo drug.«

»Torej zdaj tudi ti verjameš bratovi teoriji?« Bakerjev ton je posmehljiv.

»Mislim, da bi morali pregledati vse možnosti.«

Na njegovem obrazu je prezir.

»Povedal si nam, da je Silas Hyman prostovoljno dal vzorec svoje DNK,« reče Sarah, in Baker je videti razdražen. »Toda ali smo dejansko dobili kakršenkoli DNK-dokaz s prizorišča požara?«

»Res ni produktivno, da …«

»Sem si mislila, da ne. In zdaj ga tudi ne bomo iskali, drži?«

»Sarah …«

»Če bi bil za to odgovoren Hyman, bi veselo ponudil svojo DNK, če bi vedel, da bo v štiriindvajsetih urah njegov pajdaš obtožil otroka in se bo forenzična preiskava končala. Prav lahko bi se zanašal na to, da v prvih štiriindvajsetih urah ne bodo ničesar našli.«

Narednik Baker jo pogleda s testeno neomajnostjo.

»Resnica je, da imamo zanesljivo pričo, ki je videla, kako je Adam Covey prišel iz likovne učilnice, kjer vemo, da je izbruhnil požar, z vžigalicami v rokah. Le nekaj trenutkov pozneje so se sprožili avtomatični detektor vročine in dimni detektorji.

A kot sem rekel, ne bomo šli dalje. Potolaženi smo, ker se ni zavedal strašnih posledic svojih dejanj in je bil že tako dovolj kaznovan. Torej ga bomo samo izprašali in …«

»Ne,« rečeš goreče.

Ne bodo zaslišali Adama. Tega mu ne morejo narediti.

»Ne morete ga obtožiti za to,« reče Sarah. »Ne ve, da mu ljudje pripisujejo kaj takega.«

»Ni mu treba na policijsko postajo. Lahko ga izprašamo tukaj. V navzočnosti njegovega očeta. Tudi v tvoji, če hočeš. A moram opraviti razgovor z njim. To veš, Sarah.«

»Vem, da ste obdolžili do konca nedolžnega in občutljivega otroka.«

»Prosil bom policista, naj Adama in njegovo babico pripelje v bolnišnico. V pol ure bi morala biti tukaj. Predlagam, da se takrat spet zberemo.«

Baker zapusti sobo in pohitim za njim.

»Ne poznate Adama,« mu rečem. »Nikoli ga niste srečali. Zato niste krivi, ker ne razumete, zakaj ni mogel narediti tega. Dober je, veste. Ne priliznjeno pridkan, ampak moralno dober.«

»Mami, prosim, ne more te slišati,« reče Jenny.

»Rad bere arturijanske legende,« nadaljujem. »Njegova najljubša je Gawain in zeleni vitez. In to bi rad postal. Ne popzvezda ali nogometaš ali karkoli že hočejo biti drugi dečki, ampak vitez, kakršen je sir Gawain. In mogoče se vam to zdi čudno in smešno, zanj pa ni; to je moralna koda, po kateri hoče živeti.«

»Tudi če bi te lahko slišal,« reče Jenny, »dvomim, da pozna Gawaina.«

Prav ima, ta moški ne bi imel pojma.

»Prav tako rad gleda zgodovinske programe,« nadaljujem. »In ne sprašuje samo, zakaj so ljudje zlobni in zakaj delajo zlobne stvari, ampak tudi, zakaj ljudje dovolijo, da jih vodijo takšni ljudje. Razmišlja o teh stvareh.«

Kako lahko nekoga pripraviš do tega, da razume dečka, kakršen je Adam?

Naredniku Bakerju se zdaj očitno mudi, pospeši hojo; držim korak z njim.

»Najbrž mislite, da vse matere govorijo takšne stvari o svojih sinovih, pa ne. Res ne. Bahajo se, kako fantastičen je njihov fant pri športu in aktivnostih v naravi in da sploh ne pozna strahu – zlomil si je roko, ker je bil odločen, da bo to preplezal! Takšne stvari. Ne, da je dober in prijazen. Ne, da je kot Adam.

Mogoče mislite, da se baham, pa se motite. Kajti ne živimo v dobi viteštva, kajne, da ne? Ne živimo v času, ko so bile Adamove vrline nekaj vredne.

In samo to si želim zanj, da bi bil srečen. Preprosto srečen. In če bi ga to naredilo srečnega, bi v hipu zamenjala njegovo ljubeznivost za članstvo v nogometni ekipi in zbarantala vljudnost za priljubljenost. Vendar nima izbire in tako je tudi jaz nimam. Ker takšen pač je.

In čeprav je zato nesrečen in si želim, da bi imel značaj, zaradi katerega bi bil manj osamljen, sem zelo ponosna nanj.«

»Strah ga je ognja,« reče Jenny naredniku Bakerju, pridruži se mi. »Niti kresničk ne bi držal,« nadaljuje v njegov hrbet. »Kot malčka ga je spekla iskra iz ognja in od takrat se ga boji.«

Če bi jo narednik Baker lahko slišal, bi mu razgrnila prepričljive razloge, zakaj Adam ni mogel podtakniti ognja.

In prav ima. Strah ga je ognja. Spet se spomnim, kako je skočil stran od Donaldovega vžigalnika.

Narednik Baker pride do izhoda, zato zavpijem nanj.

»Ne naredite mu tega! Prosim! Ne naredite mu tega!«

In za trenutek čuti mojo navzočnost. Za hip sem prepih na njegovem hrbtu, ščemenje na temenu, nekaj, kar se dotika njegovih misli. Mama. Angel varuh. Duh.

12

Ti si ob Jennyjini postelji. Policista ni več, ker »domnevno ni več potrebno«.

Tebi se zdi potrebno.

Pride Sarah. »Ads prihaja,« reče.

»Ne morem pustiti Jenny same, zdaj ko ji je Baker vzel zaščito.«

»Dovolj zdravniškega osebja je tukaj, Mike. Veliko več kot na oddelku za opekline.«

Kaj ne misli, da resnično obstaja nevarnost?

»Povej Bakerju, zakaj ne morem zapustiti Jen.«

»Mislim, da bo razumel.«

Kajti ko varuješ Jenny, izkazuješ svojo vero, da pravi zločinec še vedno grozi s prostosti. In zločinec ni osemletni deček. To je fizično dokazovanje, da se inšpektor Baker moti in da je Adam nedolžen.

Vem, da hočeš biti z njim; da se čutiš pretrganega na pol. To sem skozi leta neštetokrat čutila na manj pomembne načine. Samo z Jenny bi bilo tako preprosto, z dvema otrokoma pa se je gladko tekoča pripovedka našega življenja začela zatikati. »Za božjo voljo,« hlastne opozorilni glas. »Komaj kdaj je bilo treba pomagati Jenny pri domači nalogi, namesto da bi peljali Adama k skavtom; ali preživeti prost dan ob vodnih športih zaradi Jenny, namesto da bi z Adamom gradili valižanske gradove.« Meni pa se zdi ista stvar, seveda v ogromnejšem obsegu.

In to potrebo, da bi bil z obema, občutiš kot trganje v telesu.

»Pazi nanj,« rečeš Sarah.

Ko odide, grem za njo, obupno rada bi ji povedala, da sem videla napadalca.

Preden so obtožili Adama, je primer raziskovala policija, in prepričana sem bila, da ga bodo našli. Zdaj pa nas je policija pustila na cedilu in ta podatek je odločilen in ga vse bolj razjeda, dlje ko neizrečen ostaja v meni.

V akvarijskem preddverju se Sarah pogovarja po svojem blackberryju, medtem ko z Jenny čakava Addieja.

Mladi policist, ki je prej pazil na Jenny, vstopi skozi glavni vhod. Mama in Adam sta mu tik za petami.

Sarah poljubi Adama in mu nežno potisne lase z oči. Morala bi mu jih ostriči v nedeljo, tako kot sem nameravala, pa sva namesto tega skupaj gledala zgodovinski kanal.

Videti je shujšan in bled in preplašen.

Sarah se obrne k mami; njen glas je tih. »Je že kaj rekel?« vpraša.

»Nič. Poskušala sem, pa še vedno ne more. Niti besede, odkar se je zgodilo.«

Addie sinoči ni govoril s tabo po telefonu; niti ko je prišel k moji postelji. Toda ali res sploh ne more govoriti? Tako kot jaz, tudi ti tega ne veš. Niti videl ga še nisi, saj je bil požar, neverjetno, šele včeraj popoldne.

»Ali ve, za kaj gre?« Sarah vpraša mamo.

»Ja. Lahko to preprečiš? Prosim.«

Sarah se obrne k mlademu policistu.

»Daj mi pet minut.« Govori kot njegova šefica, ne kot članica Adamove družine.

Z Jenny ji slediva.

»Zakaj očka ni tukaj?« vpraša Jenny. »Moral bi biti z Addiejem.«

»Hoče biti s tabo.«

»Ampak jaz ga ne potrebujem.«

Zdi se mi prestrašena, a je odločena, da tega ne pokaže.

»Očka ve, da bo pri Addieju teta Sarah,« ji rečem, presenečena, da me to pomirja.

»Ja.«

Sarah spremljava nazaj v soparno pisarno. Narednik Baker sedi na plastičnem stolu, ki je premajhen zanj. Sarah obstane daleč stran, kot bi jo fizično odbijal.

»Ta pogovor je nesmiseln,« reče. »Adam ne more govoriti.«

»Ali noče,« reče Baker.

»Trpi zaradi posttravmatskega stresa. Bolniki lahko onemijo in …«

»Ima diagnozo za to?« jo prekine Baker.

»Prepričana sem, da bi mu jo lahko postavili,« odgovori Sarah. Morala je opaziti očiten dvom na obrazu narednika Bakerja.

»Za šest mesecev sem dobila napotitev za delo pri dobrodelni ustanovi, ki je delala z žrtvami mučenja. Šok lahko …«

»Okoliščine se mi ne zdijo ravno primerljive.«

»Govorila sem s številnimi starši, ki so bili zraven šole,« reče Sarah.

»Ne tiče se te …«

»Kot Adamovo in Jennyjino teto in Gracino svakinjo se me tiče. Bog, pol šole sem imela na telefonu, ko so me spraševali, kako je z njima.

Adam je videl mamo, ki je stekla v gorečo šolo in klicala njegovo sestro. In je čakal. Gledal gorečo stavbo. Veliko staršev ga je skušalo spraviti stran, pa ni šel. Potem je videl gasilce, ki so prinesli ven njegovo mamo in sestro. Obe sta bili nezavestni. Mislil je, da sta mrtvi. Zdi se mi, da to opraviči šok, kaj pa tebi? In ne moreš ga mučiti z razgovorom. Preprosto ne moreš.«

»Kje je tvoj brat?«

»Z Jenny. Ker tam ni več policijske zaščite.«

Narednik Baker je videti jezen. Razume, na kaj meriš s tem. »Sta tukaj?«

Draži ga Sarahin sovražni molk.

»Če si pripravljena sodelovati, lahko ostaneš z njim, toda …«

Prekine njegovo grožnjo. »Zunaj je.«

Sarah stopi na hodnik.

»Zdaj moraš z nama, Ads,« mu reče. »Vedeti moraš, da razen mojega idiotskega šefa nihče od nas ni pomislil, da si ti to storil. Niti za trenutek.«

Policist jo osuplo gleda. Sarah se obrne k moji mami, ki se trese.

»Zakaj ne bi šli za kratek čas pogledat Grace? Jaz bom poskrbela zanj.«

Mogoče se boji, da mama ne bi zdržala.

Naglo, nepričakovano objame mamo, potem pospremi Adama v pisarno.

»Sedi, Adam,« reče narednik Baker. »Moram ti zastaviti nekaj vprašanj, prav?«

Adam molči.

»Vprašal sem te, ali se strinjaš, Adam. Če ne moreš govoriti, lahko prikimaš.«

Adam je popolnoma negiben.

»Rad bi govoril s tabo o požaru.«

Ob besedi ‘požar’ se Addie zgrbi vase.

Objamem ga, a ne more čutiti mojega dotika. In potem ga Sarah potegne na kolena. Majhen je za osem let, in še vedno lahko sedi na kolenih. Sarah ga obda s sklenjenimi rokami.

»Začniva z včerajšnjim jutrom,« reče narednik Baker. »Bil je tvoj rojstni dan, kajne?«

Mogoče tako poskuša, da bi se Adam sprostil.

»Oprosti, Ads,« reče Sarah. »Kakšna nekoristna teta sem. Vedno pozabim, a ne?«

Vedno sem mislila, da pozabi zato, ker ji ni kaj prida mar za najine otroke.

»Jaz vedno odprem darila pri zajtrku,« reče narednik Baker Adamu. »Ti tudi?«

Nagrmadila sem njegova darila na sredino kuhinjske mize, trudila sem se, da bi jih bilo videti kar največ; najino je bilo zavezano z modro satenasto pentljo kot ekstra darilo. V njem je bila igralna ograda za njegova morska prašička. »Zgleda kot prekleti Hilton,« si rekel v torek zvečer, ko sem ga zavijala. »Zabaviščni park Alton Towers za morske prašičke,« sem ga popravila.

Kupila sem mu voščilnico z značko Imam jih 8!, da si jo bo lahko pripel za v šolo, ker je pomembno, da vsi vedo za njegov rojstni dan. Bila je voščilnica z raketo, čeprav ga vesolje ne zanima pretirano, ampak ko jih dopolniš osem, se voščilnice z letnicami že skoraj izčrpajo, in dejansko ni izbire.

Vonj po kavi in opečencu in čokoladnih rogljičkih v pečici, ker je rojstni dan.

Adam je prihitel po stopnicah, preskakoval je po dve hkrati. Dvakrat je izbuljil oči kot v risanki, ko je zagledal darila. »Vsa so zame? Res?«

Poklicala sem vaju z Jenny, da se je prikazal rojstnodnevnik. Vedela sem, da mu je ta naziv všeč, in razmišljala, da mu naslednje leto najbrž ne bo več.

Jenny je prišla po stopnicah veliko bolj zgodaj kot ponavadi in – presenetljivo – že oblečena. Objela je Adama in mu izročila darilo.

»Kaj ne bi morala biti za pomoč pri pouku razumneje oblečena?« sem rekla. »Izgledati profesionalno.«

Oblečeno je imela tanko krilce in kratko majčko.

»V redu bo, mami, res. Poleg tega se moja oblačila ujemajo s čevlji.«

Pomolila je naprej zagorelo golo nogo in dragulji na sandalih so se zasvetlikali v poletnem jutranjem soncu.

»Mislila sem samo, da boš malo bolj …«

»Ja, vem,« je rekla in me podražila s ta nizkimi kavbojkami.

Potem si ti prišel v kuhinjo ter glasno in neubrano prepeval Vse najboljše. Res na glas. In Adam se je zasmejal. Rekel si, da bomo zvečer počeli nekaj posebnega.

Adam je tiho rekel. »Nočem v šolo za rojstni dan.«

»Ampak tvoji prijatelji bodo tam,« si rekel. »In športni dan je, kajneda? Torej danes ni samo učenje.«

»Raje bi imel učenje.«

Preblisk nejevolje na tvojem obrazu – ali pa je bila žalost. Prikril si jo, ker je bil njegov rojstni dan. Obrnil si se k Jenny.

»Pazi, da ne boš koga fentala, sestra Jen,« si rekel.

»Šolska bolničarka je resna stvar, ne štos,« sem rekla zajedljivo.

»Samo za eno popoldne je, mami.«

Kaj pa, če si kdo poškoduje glavo? sem pomislila. In ne zna prepoznati znakov zaspanosti in slabosti, kadar ima otrok notranjo krvavitev v možganih. Na glas sem rekla: »Pri sedemnajstih si res premlada za tako veliko odgovornost.«

»Mami, saj je osnovnošolski športni dan, ne pa nesreča na avtocesti.«

Dražila me je, jaz pa nisem ujela žoge, ki mi jo je podala.

»Otroci se lahko že pri nerodnem padcu resno poškodujejo. Najrazličnejše nepredvidene nesreče se lahko zgodijo.«

»Potem bom zavrtela 999 in poklicala profije, okej?«

Nisem se več pričkala z njo. Ni imelo smisla. Kajti za športni dan bom tam; s kot skala trdnim alibijem, da sem prišla navijat za Adama, bom budno pazila – kakršenkoli znak zaspanosti pri poškodovanem otroku, in že bom zraven.

Razdelila je vroče čokoladne rogljičke, ki sem jih pred dvema tednoma kupila v Waitrosu in so v zamrzovalniku čakali na to jutro.

»Opravila sem tečaj prve pomoči, mami,« mi je rekla. »Nisem totalno nesposobna?«

Kot vsa najstniška dekleta je dvignila glas na koncu stavka, kakor da je življenje eno samo dolgo vprašanje.

Ti si vzel vroč čokoladni rogljiček, ga hladil s premetavanjem iz roke v roko in šel proti vratom.

»Teci super hitro,« si rekel Adamu. »Se vidiva zvečer.« Obrnil si se k meni: »Adijo. Dobro se imej.«

Mislim, da se nisva poljubila v slovo. Vsaj ne zares, mogoče samo bežno. Prepričana sva bila, da je najina zaloga poljubov neskončna, in sva ravnala nepremišljeno s tistimi, ki jih nisva uporabila.

»A ti je mami spekla torto?« je narednik Baker vprašal Adama.

Tišina.

»Adam?«

A ni se premaknil niti spregovoril.

»Torta je bila sijajna,« mi reče Jenny. Objame me z roko. »Ugotovili bodo, da so se motili.«

Spomnim se, kako sta Jenny in Adam po hiši iskala Adamovega legookostnjačka, da ga bosta postavila na nikogaršnjo zemljo na torti, in kako sem rekla, da gre to malo predaleč, na skrivaj pa sem bila vesela, da Adam počenja nekaj fantovskega.

Spomnim se, da sem naštela osem modrih svečk (tri bodo šle v topove) in razmišljala, da še ni tako dolgo, ko sem morala iz zavojčka vzeti samo dve svečki, in to se mi je zdelo potratno in ganljivo. Le kako jih je bilo zdaj lahko že za polno pest? Torta je bila naježena kot kakšna pastelno modra slutnja strnišča.

»Dobro, gremo dalje,« narednik Baker reče Adamu. »Si nesel torto v šolo?«

Adam ne odgovori. Ne more odgovoriti.

»Govoril sem s tvojo razredničarko, gospodično Madden,« reče narednik Baker, in čudno je, da govori o dolgočasni in povprečni gospodični Madden.

»Povedala mi je, da lahko otroci za rojstni dan v šolo vedno prinesejo torto.«

Spomnim se, da sem položila tortno škatlo v torbo iz jute s štirikotnim dnom, ki je ravno pravšnje, da se tortne škatle ne prekucnejo na stran. In potem …

»O, bog.«

»Mami?« vpraša Jenny, a spet govori narednik Baker.

»Povedala mi je, da starši priskrbijo svečke in tudi vžigalice.«

Rahlo poudari »vžigalice«, a Sarah reagira, kot bi jo opeklo.

»Tvoja ravnateljica je to potrdila,« nadaljuje narednik Baker.

Prosim Sarah, naj ustavi to nasilno prodiranje, preden doseže svoj namen. A ne more me slišati.

»Gospodična Madden nam je povedala, da shrani torto, s svečkami in vžigalicami, v omari poleg katedra. Ponavadi jo vzame ven na koncu pouka, tik preden otroci odidejo domov. Včeraj pa je bil športni dan, kajneda?«

Adam molči in se ne premakne.

»Če je športni dan, je rekla, jo lahko otrok, ki ima rojstni dan, odnese na igrišče, da si jo na koncu privoščijo.«

Adam je negiben.

Spomnim se, kako zaskrbljen je bil, da bodo pozabili na njegovo torto in bo zamudil tisto enkratno petje v njegovo čast; vsi otroci zbrani okrog njega.

»Povedala nam je, da si šel v svoj razred po torto?«

Pritekel je k meni, bil ga je en sam nasmeh. Po svojo torto gre takoj zdaj!

»Torej si šel v svoj razred, ki je bil prazen?« vpraša narednik Baker, nič več ne čaka na odgovor. »In potem si odnesel vžigalice v likovno učilnico?«

Adam je mutast.

»Si uporabil vžigalice za torto, da si zanetil požar, Adam?«

Tišina v sobi je tako glasna, da mi bodo zaradi nje gotovo popokali bobniči.

»Moraš reči da ali ne, poba.«

A še vedno se ne gane; zamrznil je.

Stoji poleg kipa bronastega otroka, gleda, kako tečem v gorečo šolo, iz katere se vali dim, jaz pa vpijem in kličem Jenny.

»Ne mislimo, da si hotel koga raniti, Adam,« reče narednik Baker.

Toda kako lahko Addie govori med hrupom siren in vpitjem in lastnimi kriki? Kako naj ga sredi vsega tega ropota slišimo?

»Kaj, če bi samo pokimal ali odkimal?«

Ne sliši Adamovega kričanja. Tako kot ne more slišati mene, ko kričim, naj pusti na miru mojega otroka.

»Adam?«

Toda Addie strmi v šolo, čaka name in na Jenny. Dim in sirene in čakanje. Otrok, ki se je spremenil v kamen.

»Izrekam ti opomin, Adam,« mu reče. »Kar je resna stvar. Če boš še kdaj naredil kaj takega, ne bomo tako prizanesljivi. Razumeš?«

Toda Adam gleda, kako naju gasilci prinesejo iz šole. Misli, da sva mrtvi. Vidi Jennyjine ožgane lase, njene sandale. Vidi, da se gasilec trese.

Sarah objema Addieja.

»To je dokaz? Da je prinesel vžigalice? In da ga je nekdo videl?«

»Sarah …«

S hladnim besom ga prekine. »Nekdo je iz njega naredil perfektno žrtveno jagnje.«

13

Adam pride iz pisarne, videti je zbegan.

Na hodniku se začne daviti in potem steče, išče stranišče, a ker ga ne najde, bruhne na tla. Držim ga, a me ne more čutiti.

Mama prihaja po hodniku. Ko zagleda Adama, si pričara nasmeh na obraz.

»Ubogi revček,« reče in ga objame.

Sarah zdaj stopi iz pisarne. Obriše si obraz s papirnatim robčkom, ki ga potegne iz žepa, potem se skloni, tako da je njen obraz v isti višini z njegovim.

»Res mi je žal, da ti je policaj rekel tiste stvari. Nekdo se mu je zlagal in izvedeli bomo, kdo, to ti obljubim. In potem upam, da se ti bo hotel osebno opravičiti. Jaz bi se ti hotela, če bi bila na njegovem mestu. Takoj zdaj bom govorila z njim.«

Mama prime Adama za roko. »Pojdiva ven na svež zrak, a greva?«

Odvede ga proti izhodu in Jenny gre z njima.

Ko opazujem njihov odhod, se spomnim, kako sem z Addiejem gledala zgodovinsko serijo, ko si bil ti na poti. Imela je spogledljivega, »dol-se-bo-dal-s-prekleto-kamero!« voditelja, ki ti gre na živce. Med odmori za oglase so pokazali izvleček za kriminalni program. Addie je imel po njem nočne more, tako da sva pozneje Jenny ali jaz vsakič pograbili daljinca in zamenjali program, dokler ga ni bilo konec. Malo noro se sliši, vem, vendar čutim, kot bi bilo naše staro, varno življenje na drugem kanalu, nas pa je potegnilo v nasilnega in zastrašujočega, iz katerega ne moremo pobegniti.

S Sarah se vrnem v tisto vročo, grdo pisarno.

Narednik Baker izpolnjuje formular, predstavljam si, da je na njem Adamovo ime in opomin in opravljeno delo.

Jezen je, ko jo zagleda.

»Moram vedeti, kdo je rekel, da so videli Adama,« reče.

»Ne. Ne boš izvedela. Ti nisi del te preiskave.«

»Kdorkoli ti je povedal, je lagal.«

»Mislim, da to najbolje presodim sam. Verjemi, da nimam nobenega veselja izrekati opomina otroku, kaj šele policistkinemu nečaku.«

»Rekel si, da za športni dan otrok, ki ima rojstni dan, svojo torto nese skupaj z vžigalicami na igrišče?«

»Ta pogovor nima nobenega smisla.«

»Torej bi se otrok moral vrniti v šolo, da vzame torto.«

»Kam, natančno, meriš s tem?«

»Mislim, da je požigalec hotel podtakniti ogenj v šoli na športni dan – mogoče zato ker bi bila šola dejansko zapuščena. Izbral je otroka, ki je imel tisti dan rojstni dan, ker je vedel, da se bo vrnil v šolo po torto in vžigalice – in bo tako grešni kozel.«

»Ta zgodba, ki si jo izmišljuješ …«

»Ni zgodba. Šolska zveza staršev in učiteljev vsako leto izda koledar; pri vsakem mesecu so fotografije otrok, ki imajo takrat rojstni dan.«

Adam ji je dal enega za božič. Vsi sorodniki so dobili enega.

»Ta mesec je torej na njem fotografija Adama in treh drugih otrok, ki imajo rojstni dan julija,« nadaljuje. »Včerajšnji datum je imel z velikimi črkami napisano ‘športni dan’ in z manjšimi ‘Adam Covey jih ima 8’. Na steni v kuhinji ga imam.«

Narednik Baker si spet zatlači srajco, skriva znojenje.

»Vsakdo, ki ima koledar, je vedel, da ima Adam rojstni dan na športni dan,« nadaljuje Sarah. »Tudi požigalec. Načrtoval je, da krivda pade nanj.«

Narednik Baker se prepirljivo obrne, neprijetno mu je.

»Samo za hip recimo, da imaš prav. Dajmo. Zakaj torej ni Adam zanikal? Krivi so, kadar molčijo, a niso? Po tvojih izkušnjah?«

Užival je, da jo je zbadal.

»Tisto so odrasli zločinci, ne osemleten otrok.«

»Moral bi samo zmajati z glavo. Celo predlagal sem mu to. Pa ni.«

»Zdi se mi, da mogoče trpi za izgubo spomina.«

»Oh, daj no.«

»To je še eden od prepoznanih simptomov posttravmatskega stresa.«

»Ta napotitev ti je nedvomno zelo koristila.«

»Spomine na šok, pogosto pa tudi tiste malo pred šokom ali malo po njem, možgani zbrišejo kot način samoohranitve.«

»Torej je prikladno zbrisal celotno zadevo?« vpraša Baker in uživa v sarkazmu.

»Ne, spomin je na svojem mestu. Toda njegov samoobrambni mehanizem je zaprl dostop do njega.«

Inšpektor Baker stopi k vratom, pokaže ji hrbet.

»To pojasni, zakaj se ni odzval na tvoja vprašanja,« nadaljuje Sarah. »Ne more se. Ker se preprosto ne spomni. In ker je pošten otrok, ne bo zanikal nečesa, česar se ne more spomniti. Samo upam lahko, da ne verjame tvoji obsodbi.«

Narednik Baker se obrne.

»Resnično amnezijo vidim samo, kadar je kdo do skrajnosti zadrogiran ali pa je dobil udarec po glavi. Vse skupaj so prazne marnje in ti to veš.«

»Disociativna izguba spomina je priznano psihološko stanje.«

»Blebetanje, namenjeno pretkanim branilcem, ne policijskim uslužbencem.«

»Imenuje se retrogradna amnezija in sledi travmatičnemu dogodku.«

Sarah je najbrž vse to vedela. A morala si je osvežiti znanje, da je imela izraze pri roki. Zaradi tega je visela na svojem blackberryju, ko je čakala, da pride Adam. Prej me je vedno dražilo, koliko časa je zapravila na tej zadevici.

Vendar mislim, da Adam ne trpi za izgubo spomina, temveč nasprotno. Mislim, da ni pozabil na travmatični dogodek, ampak je ujet v njem, in zato ne more govoriti.

Moram ga najti.

Zapustim pisarno, spomnim se maminih besed, da gresta na svež zrak, njeno zdravilo za večino bolezni. »Če bi ti odločala, Georgie,« jo je dražil ati, »bi predpisoval pol kilometra zdrave hoje.«

Jenny je v velikem akvarijskem preddverju ob vhodu v bolnišnico, gleda skozi stekleno steno.

»Adi je z babi G in teto Sarah,« reče in pokaže na mestno zaplato trave malo stran, kjer jih ravno še vidim.

»Poskusila sem iti z njimi,« nadaljuje. »Vendar me zunaj boli. Resnično boli.«

Hrepenim, da bi šla k njemu, a Jenny nima nikogar in čutim, kako je nesrečna.

Gledava Addieja, steklo naju ločuje od njega.

»Mogoče ne bo tako slabo,« reče Jenny, in pomislim nanjo pri šestih letih, nosila mi je mlačen čaj, ko sem imela gripo; ljubeznivo in brez koristi, samo da bi se bolje počutila.

»Ti in očka in jaz in teta Sarah in babi G, vsi vemo, da Adam ni storil tega,« nadaljuje. »Če njegova družina verjame vanj, potem …«

»S tem bo moral odrasti,« rečem, nehote ji vpadem v besedo. »Tisti fant bo, ki je skušal ubiti svojo mater in sestro. Šola. Univerza. Kamorkoli bo šel, to bo šlo pred njim. Ta grozna stvar, ki so jo izrekli o njem.«

Nekaj časa molči, gleda Addieja.

»Nečesa ti nisem povedala,« reče. »O sovražnem pošiljatelju. Vrgel je vame pločevinko barve.«

Mojbog. Sledil ji je.

»Si videla, kdo je bil?« vprašam in skušam ostati mirna.

»Ne. Vrgel jo je od zadaj. Sploh se ne spomnim nič pametnega. Nič, kar bi pomagalo Addieju. Spomnim se samo neke ženske, ki je kričala in kričala. Barva je bila bleščeče rdeča. Mislila je, da je kri. Razlila se mi je zadaj po plašču. In po laseh.«

Ali je bila barva nalašč podobna krvi? Gnusno opozorilo prihajajočega nasilja?

»Bilo je desetega maja,« reče.

To je bilo pred samo nekaj tedni. Pred samo nekaj tedni. Sploh se ni nehalo. Postalo je huje. Ni ji samo pošiljal pokvarjenih pisem, ampak ji je sledil in metal barvo vanjo. Jo še vedno zalezuje? Ji zares streže po življenju?

»Če bi povedala policiji, bi ga mogoče našli,« reče. »Ga pravočasno ustavili. In Addie …«

Zaradi krivde se ji skremži obraz; zdaj jih kaže bolj deset kot sedemnajst.

Položim roko nanjo, a se me otrese, kot bi sočutje vse še poslabšalo.

»Hotela sem prepričati samo sebe, da požara ni zanetil pošiljatelj. Ampak zdaj ko je obtožen Adam, ne morem …«

To strašno možnost je dopustila iz ljubezni do Adama.

»Zakaj nama nisi povedala, Jen?«

»Mislila sem, da je tako prav,« reče tiho.

Pred požarom sem ji rekla, da bi morala biti odgovorna in povedati nama in policiji. Postala sem moj opozorilni glas, stopila sem na škatlo od pralnega praška in ji povedala, da ne gre za ‘hausarest’ ali za ‘nadzorovanje’, ampak za njeno varnost, in če bo molčala, se izpostavlja nevarnosti.

»Kdo še ve?« vprašam.

»Samo Ivo,« odgovori. »Moral mi je obljubiti, da ne bo nikomur povedal.«

Mislil boš, da ni pošteno od mene, ker zdaj sovražim Iva, ampak moral bi nama povedati.

»Kdaj se vrne domov?« vprašam.

»Čez deset dni. Ampak gotovo bo izvedel, kaj se je zgodilo, in se vrnil prej.«

Prikimam. Čeprav dvomim, da bo priletel nazaj in ji stal ob strani. In tebi se zdi nepošteno tudi to, da ne verjamem vanj.

Ko strmim skozi okno, mimo mene pohiti moški.

Gospod Hyman.

Stresem se od šoka. Zadrhtim. Kaj dela tukaj?

Oblečen je v kratke hlače in mikico, zagorel je videti na tem belem kraju. V šoli je moral biti oblečen v strog suknjič in hlače, in njegove gole roke in noge se mi zdaj zdijo preveč razgaljene.

Pri nekakšnem prodajnem avtomatu je, vzame listek.

Gre skozi vrata, ki jih prej nisem opazila.

Sledim mu.

»Mami?«

»Hočem vedeti, kaj ima za bregom.«

»Prepričana sem, da nima ničesar za bregom.«

A vseeno gre z mano.

Vrata vodijo na strme betonske stopnice. Zaprejo se za nama.

Slediva mu v kletno garažo. Po jasni sončni svetlobi v preddverju je klet moreče temna. Vročina smrdi po izpušnih plinih in bencinskih hlapih. Beton je poln madežev, streha je prenizka. Samodejno iščem oznake za izhod.

Samo midve sva tu spodaj, in gospod Hyman.

»Tole mi ni všeč,« rečem.

»Samo parkirišče je. Vzel je parkirni listek.«

»Nevidna si,« hlastne moj opozorilni glas, toliko osornejši od Jennyjinega. »In verjetno že napol mrtva. Kaj se ti torej še lahko zgodi?«

Gospod Hyman pride do starega rumenega fiata in namesti listek iz avtomata na vetrobransko steklo. V avtu se drenjajo trije otroški sedeži.

»Kaj počne tukaj?« rečem.

»Najbrž je prišel zagrozit Tari,« reče Jenny. »Zasluži si.«

»Toda kako naj bi vedel, da se zadržuje tukaj?«

»Mogoče mu gre ugibanje dobro od rok,« reče Jenny. »Ne vem. Ali pa bi samo rad pobegnil ženi. Pretvarjal se je, da po šoli vodi krožek za izdelovanje spominskih dnevnikov, samo da je bil več časa zdoma.«

Nasmehne se, meni pa se ne zdi smešno.

»V resnici mu ne moreš zameriti. Grozna je do njega,« nadaljuje Jenny. »Govorila mu je, da je zguba, in to takrat, ko je še imel službo. Rekla je, da jo spravlja v zadrego. A ne bo se ločila. Pravi, da ne bo nikoli videl otrok, če jo zapusti.«

Gledam tri otroške sedeže v avtu, odvrženega medvedka, strip Poštar Pat.

»To je povedal tebi?« vprašam.

»In?«

In? Prejšnje poletje si jih imela šestnajst, on pa jih ima trideset, bi rada rekla, pa ne.

»Mogoče je prišel na obisk k eni od naju,« nadaljuje Jenny. »Prinesel rože ali kaj takega. Res je prijazen, saj to veš, mami? Spomniš se tega, a ne, da se?«

Izzove me, da bi se ga spomnila takšnega, za kakršnega sem ga včasih imela.

Spet se vzpneva za njim po kletnih stopnicah, strmim mu v hrbet, kot da bi ga lahko rentgenizirala in zagledala človeka, skritega v njegovi notranjosti. Razgret je in znoji se, majica se lepi nanj, in opazim, kako je mišičast.

Odleže mi, da sem spet v akvarijskem preddverju, kjer je dnevna svetloba in ljudje in hrup.

Opazim Adama, ki vstopa z mamo in Sarah. Ko se ozrem k njemu, izgubim z oči gospoda Hymana.

Mama z roko objema Adama.

»Mamici morajo narediti še nekaj malenkosti,« mu reče, magnetno resonanco in računalniško tomografijo in bogve kaj še vse skrči na nekaj malenkosti, in hvaležna sem ji za to. »Gremo torej na pijačo, da pomirimo tvoj trebušček, pozneje pa jo lahko obiščemo.«

Ko je ati umrl, sem ugotovila, da so bili moji starši streha, ki me je ščitila. Ledeni vetrovi žalosti so pihali skozi tisto, kar je bilo nekoč toplo in varno; strah si je utiral pot v notranjost. Zdaj mama postavlja baldahin za Adama, in res občudujem njeno moč, ko ga skuša zaščititi.

Grem gor k Sarah, obupno si želim govoriti z njo. Ker zdaj poznam dejstvo, ki bo zagotovo oprostilo Addieja.

Zdaj vem, da je pošiljatelj sovražne pošte napadel Jenny z rdečo barvo. Ni se končalo februarja, kot vsi mislijo, ampak maja, pred samo nekaj tedni. In morda jo napada tudi zdaj, ne simbolično z rdečo barvo, ampak jo skuša ubiti.

Kajti vem, da je nekdo nalašč pokvaril Jennyjin respirator – videla sem ga.

A mislim tudi, da imaš prav, ker sumiš Silasa Hymana, kajti kako, za vraga, more tridesetletni možakar kritizirati svojo ženo pred šestnajstletnico? In kaj dela tukaj? Zdaj?

In videla sem Donalda, ki je bil zloben do Rowene, zato pomislim, da je bil najbrž že leta nasilen do obeh, Rowene in Maisie. Obe sta bili v šoli v času požara. A o njem ne bosta povedali nikomur, ker tudi v preteklosti nista naredili tega.

Počutim se kot varuhinja ključev, in eden od njih bo zagotovo odklenil resnico.

Zdaj je moja dolžnost odkriti vse, kar se da.

Potem bom poskrbela, da bodo Adama spoznali za nedolžnega.

Moram.

To je to.

14

Ti si ob Jennyjini postelji, strmiš v monitorje okoli nje. Komaj pogledaš Sarah, ko vstopi.

»Bo zdaj Baker prijel barabo?« ji rečeš.

»Še vedno misli, da je Adam.«

Kot bi ti primazala klofuto.

»Ne razumem.«

»Ni govoril, Mike. Ne more govoriti.«

»Ampak gotovo je zmajal z glavo ali …«

»Ne. Nič. Ničesar nisem mogla narediti. Tako mi je žal.«

»Oh, kristus. Ubogi Ads.« Vstaneš. »Kako, za vraga, Baker verjame Hymanovim lažem?«

»Silas Hyman ni mogel biti tisti, ki je rekel, da je videl Adama,« reče Sarah. »Predvsem pa ni imel pravice biti v šoli.«

»To si že rekla. Torej je dobil nekoga, da je lagal zanj.«

»Mike …«

»In kdo mu je dal kurčev alibi?«

Sarah molči.

»Ti veš, kajneda?«

Pogledaš jo in končno se spogleda s tabo.

»Njegova žena.«

»Obiskal ju bom.«

»Res mislim …«

»Figo me briga, kaj si kdo misli.«

Še nikoli prej nisem slišala, da bi bil oster z njo. To jo zbega, vendar ti ne opaziš.

»Boš ostala tukaj? Pazila nanjo?«

»Ne vem, če boš kaj prida dosegel, Mike.«

Molčiš.

»Prijatelj je pripeljal tvoj avto z BBC-ja na bolnišnično parkirišče,« reče. »Tistega zunanjega. Plačali so za podaljšano parkiranje. Na.«

Izroči ti parkirni listek. Ko ga pogledam, bežno oplazim ljudi, ki stojijo na bregu našega starega življenja, mahajo nama z novimi zobnimi ščetkami in s parkirnimi listki in s spalnimi srajcami in z obedi, puščenimi na pragu za mamo in Adama.

Sarah se usede na tvoj stol poleg Jenny.

»Od danes zjutraj ni sprememb,« rečeš. »Stabilno, so rekli, za zdaj.«

Ko mi je Jenny povedala, da jo boli, če hoče ven, me je zaskrbelo, da je bilo nekako prizadeto njeno telo, a očitno, hvalabogu, ni bilo.

»Takoj mi sporoči, če se zgodi karkoli,« rečeš.

»Seveda.«

Zapustiš intenzivno in rada bi ti povedala, da je Silas Hyman prav tukaj, v bolnišnici. Mogoče pa bo njegovo ženo bolje obiskati brez moževe navzočnosti. Mogoče boš tako izvedel več.

In Sarah je z Jenny. Mama je z Adamom. Oba najina otroka sta varna.

Jenny je pred oddelkom za intenzivno nego.

»Kam gre očka?«

»K Silasu Hymanu domov.«

Obrne se stran, da ne morem videti njenega obraza.

»Jen?«

»Če bi se spomnila več o tistem popoldnevu, potem mogoče policija ne bi krivila Addieja; ti in očka ne bi krivila Silasa. Pa ne morem. Ne morem se spomniti!«

»Nisi ti kriva, ljubica.«

Dotaknem se njene rame, a se me otrese, kot bi bila jezna nase, ker potrebuje tolažbo.

»Mogoče je to zaradi zdravil, ki ti jih dajejo,« rečem. »Narednik Baker je povedal teti Sarah, da zdravila prizadenejo spomin.«

Dejansko je rekel: »Resnično amnezijo vidim samo, kadar je kdo skrajno zadrogiran …«

»Toda zdravila ne prizadenejo ničesar drugega,« reče Jenny. »Jasno lahko razmišljam, kajne? Lahko se pogovarjam s tabo.«

»Kdo ve, kakšne učinke imajo. In če niso zdravila, potem je mogoče kaj drugega. Obstaja nekaj, čemur pravijo retrogradna amnezija. Vsaj mislim, da se tako imenuje.«

Rada bi, da ne bi krivila sebe; da bi imela razlog, ki bi ga lahko razumela. Zato nadaljujem: »Nastopi takrat, ko tvoji možgani blokirajo dostop do travmatičnega spomina. Lahko vplivajo tudi na čas prej in potem.«

Čeprav sem skoraj prepričana, da to ne velja za Adama, morda drži za Jen.

»Torej je kot nekakšna zaščita?« vpraša.

»Ja.«

»Ampak spomin je še vedno tam?«

»Mislim da, ja.«

»Potem se moram samo opogumiti.«

Spomnim se, kako se je prestrašila, ko si je skušala priklicati nazaj včerajšnje popoldne.

»Ne še, ljubica, prav? Mogoče bosta teta Sarah in očka odkrila, kaj se je zgodilo, ne da bi se ti bilo treba spomniti.«

Zdi se, da ji je odleglo.

»Je okej, če grem z očkom?« jo vprašam.

»Jasno. Ampak, a te ne bo bolelo, če greš ven?«

»Oh, tako žilavo staro kuro,« ji rečem; to je eden od maminih izrazov.

»Ja, pajade. Reče tista, ki zleze v posteljo zaradi navadnega prehlada.«

S tabo zapustim bolnišnico. Topel zrak mi opari kožo in pesek pod nogami je kot steklene črepinje, kot bi mi bolnišnična stavba s svojimi belimi stenami in hladnim gladkim linolejem dajala zaščito, ki je zdaj potrgana.

Stisnem tvojo roko, in čeprav me ne čutiš, mi daješ tolažbo.

Prideva do našega avta in zagledam Adamove knjige, zatlačene v žep za voznikovim sedežem, Jennyjino šminko v vdolbini, ki je namenjena lončku, moje popravila potrebne čevlje na zadnjem sedežu – kot arheološke najdbe zdavnaj minulega življenja; grozljivo žive.

Odpeljeva se izpred bolnišnice.

Bolečina me zadene kot udarci, zato se moram osredotočiti na nekaj drugega. Toda na kaj?

V avtu je tišina. V avtu ni nikoli tiho. Ali klepetamo ali pa igra glasba (rjovi, če zanjo skrbi Jenny). Radio 4, če sem sama in sem preživela preveč časa z osemletnimi dečki ali najstniškimi puncami.

Gledam te za volanom. Ljudje se vedno ogrejejo zate. Včasih se temu čudim. Nisi pretirano visok niti pretirano čeden, v resnici sploh nisi čeden, zakaj jih torej očaraš? Ko vprašam tebe, rečeš, da so te videli na televiziji; občutek imajo, da te že poznajo.

Jaz pa sem bila vedno prepričana, da je to stvar karizme, samozavesti. Navsezadnje te jaz nisem videla na televiziji, preden sem se zaljubila vate.

Nenamerno z levo roko sežeš proti sovoznikovemu sedežu, da bi prijel mojo, kot narediš vedno, kadar si za volanom. »Ena od prednosti avtomatika.« In za trenutek se peljeva k prijateljem na večerjo in ti hvališ satelitsko navigacijo, ker se lahko pogovarjava, namesto da bi gledala zemljevid, steklenica vina se kotalika po prtljažniku. Potem umakneš roko.

V najinem molčečem avtu se spomnim tvojega domačega glasu, toplega, globokega in samozavestnega. Glasu, ki si ga imel do včerajšnjega jutra.

Do zdaj si bil vedno tako vesel, na tisti lahkotni, moški način; včasih me je to prav razkačilo. Vse bo v redu, sprosti se! bo pisalo na tvojem nagrobniku, sem pičila. Vendar pritegne, to tvoje zadovoljstvo nad sabo in svetom; zaupljiv pogled navzven namesto zaskrbljenega poglabljanja navznoter.

»A da je bil vedno srečen?« pograja opozorilni glas in me spomni, da se je avtomobilska nesreča tvojih staršev zgodila, ko si bil samo malo starejši od Adama.

»Sirotica Annie,« si rekel, ko si mi prvič govoril o tem. »Samo da jaz nisem imel kodrčkov.«

Pretrpel si grozne stvari, četudi ti niso pustile brazgotin. »Imel sem Sarah, zato sem preživel,« si mi povedal, ko sva se bolje poznala. »Človeško različico švicarskega vojaškega noža.«

Na našem odcepu zaviješ z glavne ceste.

Bolečina ustvari hrup, kot glasni, visoki tresljaji, ki podirajo pregrade okrog misli, ki sem jih skušala zadržati.

Pomislim na Jenny, ki so jo napadli z rdečo barvo. Predstavljam si moškega, ki gre nekaj dni prej v trgovino Sam svoj mojster; ogromen prostor, kjer se ga nihče ne bo spomnil. Predstavljam si, kako gre po prehodu, med pločevinkami barv, gre mimo tistih nežnejših na vodni osnovi, dokler ne najde sintetičnih poliuretanskih emajlov. V mojih mislih pohiti mimo izdatne zaloge belih in smetanastih odtenkov, dokler ne pride do močnih barv; ni jih veliko, saj kdo bi hotel živo prebarvati okenske okvire in letvice. Izbere škrlatno.

Predstavljam si dekle na blagajni, ki se ji ne zdi čudno, da je kupil rdečo barvo in beli špirit. Kajti takšno barvo lahko očistiš samo z belim špiritom in, ja, količina je velika, a za njim se nabira vrsta in ravno bo imela odmor.

Si je šla Jenny oprat lase k prijateljici? Ne da bi vedela, da se laka ne da izprati. Je šla potem k frizerju ali pa sta ji prijateljica ali Ivo odrezala dokaz?

Je skušala oprati plašč, preden ga je odnesla v čistilnico? Morali so tleskati z jezikom in zmajevati z glavo, češ da ji ne morejo obljubiti, da se bo dalo očistiti.

Zakaj ni prišla k meni?

Zaviješ, tri ulice stran od naše. Ulica gospoda Hymana.

Nisem vedela, da si me poslušal, ko sem omenila, da se na poti v šolo velikokrat peljemo mimo gospoda Hymana.

Ustaviš, ne beliš si glave s parkiranjem.

Tako močno zaloputneš voznikova vrata, da se avto strese.

Predstavljam si, da če hočeš preživeti ljubezen in to strašno sočutje do Jenny, si moraš kot protiutež dati duška z besom.

Iz avta gledam, kako zvoniš na zvonce in sprašuješ, na kateri številki živi Silas Hyman. Bolečina postaja vse hujša, dlje ko sva stran od bolnišnice. Skušam si jo predstavljati, kot sem naredila med porodom, jo spremeniti v plešoče luči in razbijajoče se valove. Mislila bi, da telesa čutijo bolečino, mogoče pa koža in meso in kosti ščitijo v notranjosti nekaj izredno občutljivega.

Pridružim se ti, ko pozvoniš na zvonec gospoda Hymana, trdo ga pritiskaš s palcem.

Njegova žena odpre vrata. Prepoznam jo in se spomnim, da ji je ime Natalia. Srečala sem jo na šolski soareji pred dvema letoma (ti nisi hotel na nič takega, kar se imenuje ‘soareja, zaboga’). Takrat je bila videti kot junakinja iz Tolstojevega romana in razmišljala sem, ali je spremenila ime Natalie v bolj primerno eksotičnega. Toda Natalijina osupljiva lepota je od takrat komaj opazno posurovela; nekaj – zaskrbljenost? utrujenost? – je kožo na obrazu naredilo mlahavo, da so njene zelene mačje oči izgubile svojo jasno začrtano obliko; namigovalo je na staranje, ko bo njena mačja lepota brez sledu izginila.

Gledam njen obraz in si ga predstavljam v prihodnosti, ker nočem pogledati tvojega. Nič več nisi moški, za katerega bi se ljudje ogreli.

»Kje je vaš mož?« vprašaš.

Natalia te pogleda; mačje poteze otrdijo, zasluti grožnjo.

»Vi ste …?«

»Michael Covey. Oče Jenny Covey.«

Adam z zamahom odvrže plastično čelado, ko se pretvarja, da je rimski gladiator, ki ga igra Russell Crowe.

»Moje ime je Maximus Decimus …«

»Meridius,« prišepne Jenny.

»Maximus Decimus Meridius. Poveljnik vojsk s severa. General …«

»Bla bla.«

»Vojske niso bla bla.«

»Naslednji odlomek je dober.«

»Okej, okej. Jaz sem Maximus Decimus Meridius. Spustim tisto o vojskah. Oče umorjenega sina, mož umorjene žene. In maščeval se bom, v tem ali v naslednjem življenju.«

»Kurjo polt dobim,« reče Jenny. »Vsakič.«

Adam, s čelado v rokah, slovesno prikima. Obupno se trudiš, da se ne bi smejal, in ne upam si te pogledati.

Nisva mu še dovolila gledati filma. Veliko preveč nasilen je. A Jen ga je naučila vse udarne odlomke.

Ja, vem, tvoj položaj ni v ničemer podoben Maximusu Decimusu Meridiusu, kajti tvoj otrok in žena sta še vedno živa.

»Mojega moža ni tukaj,« reče Natalia, z neznatnim poudarkom na besedi ‘moj’; poudarjanje zvestobe.

»Kje je?« vprašaš.

»Na gradbišču.«

Lagal ji je. Preblisne me strah za Jenny in Adama. Toda Sarah je z Jenny, mama je z Adamom. Nobena od njiju ne bo zapustila svoje postojanke.

»Kje je gradbišče?« vprašaš.

»Ne vem. Vsak dan je na drugem. Nekvalificirani delavci si ne morejo privoščiti rednega dela.« Zaradi tega zveni razburjeno.

»Brala sem o vaši ženi in hčerki,« nadaljuje. Čakam, da izrazi sožalje, a tega ne naredi.

Namesto tega ti obrne hrbet, pusti vrata odprta in gre proč. Sledim ji v vročo, soparno hišo. Tam so trije majhni otroci, ki so videti zanemarjeni in brez nadzora; dva sta si v laseh.

Njihova hiša je skoraj enaka kot naša, ki je samo nekaj ulic stran, le da vrata zapirajo dostop do prvega nadstropja. Stanovanje je, ne hiša. Nikoli prej nisem zares pomislila na finančne razlike med učitelji in starši na Sidleyju.

Gre v majhno kuhinjo. Na steni visi šolski koledar s tremi otroškimi fotografijami za julij. Na 11. juliju piše ‘športni dan’ z velikimi črkami in ‘Adam Covey jih ima 8’ z majhnimi.

Datum je obkrožen z rdečo.

Adam je bil tako vesel, ker mu je gospod Hyman poslal voščilnico.

Spomnim se Sarah, ki je govorila z narednikom Bakerjem.

»Vsakdo, ki ima koledar, je vedel, da ima Adam rojstni dan na športni dan,« nadaljuje Sarah. »Tudi požigalec. Načrtoval je, da krivda pade nanj.«

Natalia pobere izvod Richmond Posta. Vrne se k tebi, v rokah drži časopis. Njeni prsti zakrivajo Jennyjino sliko.

»Ste zato tukaj?« vpraša. »Zaradi tegale zafukanega sranja?«

Pretresena sem, ker tako govori pred otroki. Trapasto je, vem. Če bi v časopisu pisale takšne stvari o tebi, bi tudi jaz preklinjala.

»To so laži,« reče. »Čisto vse.«

»Alibi, ki ste mu ga dali,« ji rečeš. »Kje je bil?«

»Kaj pa, če bi vam sama povedala, kar vem,« reče. »Potem bom odgovarjala na vaša vprašanja.«

Vidim, da si v zadregi. Ti si Maximus Decimus Meridius in hočeš se maščevati gospodu Hymanu. Ne veš prav dobro, kaj naj počneš z debato v stilu BBC-ja, ki se ti ponuja, z možnostjo, da boš v kratkem prišel do besede.

»Silas je najljubeznivejši moški, kar jih boste kdaj srečali,« reče Natalia, izkoristi tvoje omahovanje. »Pošteno povedano me včasih jezi, da je tako prijazen. Najinim fantom bi prišlo prav malo discipline. Toda on tega ne zmore. Niti glasu ne dvigne nad njimi. Zato je misel, da bi lahko v šoli podtaknil požar, preprosto smešna.«

»Pa podelitev nagrad?« rečeš. »Takrat ni bil niti malo ‘ljubezniv’. Sam sem ga videl.«

»Vsem je hotel povedati, da ni bila njegova krivda,« odgovori Natalia. »Mu lahko to zamerite? Da je želel povedati resnico? Niste mu dali priložnosti, preden ste ga odpustili, kajne, da ne?«

Zdaj čutim sovražnost, prihuljeno za njenimi besedami.

»Uredil se je za to priložnost,« nadaljuje. »Nataknil si je suknjič in kravato, da bi bil videti eleganten in bi mu ljudje morda prisluhnili. Vendar ni čudno, da je šel najprej v gostilno, kaj pravite? Na par kozarčkov za pogum. Vročekrven je. In kdaj se ga celo malo napije, a nikoli ne bi ničesar uničil ali podtaknil požara, kaj šele tvegal, da koga prizadene.«

Njen severnjaški naglas je bil na šolski soareji komaj opazen, zdaj pa je izrazit. Ga je prej prikrivala ali pa ga zdaj namerno poudarja, da pokaže, kako drugačna je od tebe – starša s Sidleyja?

»Tukaj ne piše, da je začel poučevati samo zato, da bi imel čas za pisanje knjige. Vse tiste počitnice, ki jih imajo učitelji – in v zasebnih šolah so še daljše –, zaradi njih je šel učit, da bi imel čas za pisanje.«

Skušaš jo prekiniti, a nadaljuje. »Ni mi treba razlagati, da v resnici ni pisal svoje knjige, kar je bilo bistvo vsega, ampak je prosti čas porabil za učiteljske priprave in iskanje novih načinov za navdihovanje razreda pri zgodovini, angleščini, celo pri prekleti geografiji; zanimal se je za ekskurzije in za učiteljske pripomočke, celo kakšne vrste glasba pomaga otrokom k boljši zbranosti. Še vedno govori o njih. Še vedno jim pravi ‘moj’ razred.«

Prsti se ji potijo, mažejo Jennyjin obraz.

»In tukaj so najini otroci, ki zasebne šole od znotraj skoraj gotovo ne bodo videli, razen če bodo imeli to srečo, da bodo na kakšni učili ali jo, kar je bolj verjetno, čistili. Najstarejši gre septembra na neugledno lokalno šolo s tridesetimi učenci v razredu. Ampak vseeno sem še vedno zelo ponosna nanj. Ker je bil najboljši prekleti učitelj, ki ga šola lahko ima.«

V njenih besedah se skriva napadalnost.

»Vsi njegovi prijatelji z Oxforda imajo visokoleteče, dobro plačane službe kot novinarji in pravniki,« nadaljuje. »Medtem ko je – je bil – on samo osnovnošolski učitelj. Pa ne, da je kdaj dobil kakšno pohvalo za svoje zasluge. To je zasebna šola, torej niso niti menili, da jo je vreden. Se vam res zdi čudno, da je šel in na vaši podelitvi nagrad odkrito povedal svoje?«

Pridruži se ji otrok. Prime fantkovo roko. »Tam sem ga spoznala,« reče. »Na Oxfordu. Delala sem kot tajnica. Tako ponosna sem bila, da sem z njim. Nisem mogla verjeti, ko je izbral mene; se poročil z mano; meni izrekel tiste zaobljube.«

Gre torej za to? V dobrem in slabem, v laži in prikrivanju.

Takšna nezaslužena in nevračana zvestoba.

»Dober človek je,« nadaljuje. »Ljubeč. In pošten. Ni jih veliko, o katerih lahko rečete kaj takega.«

Ali verjame tej različici svojega moža? Ali pa, tako kot Maisie, na lastno škodo predstavlja to podobo zunanjemu svetu.

»Ni Silasova krivda, kar se je zgodilo tistemu fantku na igrišču. Bila je …«

Vpadeš ji v besedo; dovolj imaš. »Kje je bil včeraj popoldne?«

»Nisem še končala …«

»Kje je bil?« Tvoj glas je jezen, glasen; prestraši otroka.

»Moram vam povedati resnico. Morate jo slišati,« reče.

»Kar recite.«

»Z mano in z otroki,« reče čez hip. »Vse popoldne.«

»Rekli ste, da dela na gradbiščih,« z glasom namigneš, da laže.

»Ja, kadar je delo, a včeraj ga zanj ni bilo. Torej smo šli v park na piknik. Rekel je, da si ga lahko privoščimo, ko nima dela. In tako vroče je bilo v hiši. Od tukaj smo šli okrog enajstih in se vrnili okrog petih.«

»Dolgo časa.« Tvoj dvom je očiten.

»Ni nam bilo treba hiteti. In Silas se zunaj rad igra z njimi, prenaša jih na hrbtu, igrajo nogomet, ukvarja se z njimi.«

Jenny je rekla, da si je izmislil krožek po pouku in se tako izognil odhodu domov. Podoba družinskega moža, ki jo slika Natalia, ne obstaja.

»Vas je prosil, da to rečete, ali ste si sami izmislili?« vprašaš, in odleže mi, ker jo izzivaš.

»Vam je tako težko verjeti, da lahko družina, kakršna je naša, skupaj preživi popoldne?«

Predstavljam si, da z ‘družina, kakršna je naša’ misli takšno, ki živi v stanovanju in ne v hiši, nima denarja, očka pa dela na gradbišču. In ne, seveda ni težko verjeti, da takšna družina lahko uživa popoldan v parku. Vendar ti nekaj prikriva. O tem sem prepričana. Prikriva ti od trenutka, ko je odprla vrata.

»Vas je kdo videl v parku?« jo vprašaš.

»Veliko ljudi, bila je gneča.«

»Nekdo, ki bi se vas spomnil?«

»Tam je bil sladoledni kombi, mogoče bi se spomnil tisti tip.«

Vroče julijsko popoldne v parku, koliko družin z majhnimi otroki je videl včeraj? Kolikšna je verjetnost, da bi se spomnil njihove?

»Kdo laže za vašega moža?« vprašaš. »Govori, da so videli Adama.«

»Sira Coveyja?«

To ljubkovalno ime te razkači, a njeno začudenje se mi zdi pristno.

»Koga je dobil, da je obdolžil mojega sina?« Jezno mečeš besede vanjo.

»Pojma nimam, kaj se dogaja,« reče.

»Povejte mu, da hočem govoriti z njim,« rečeš. Obrneš se in hočeš oditi.

»Počakajte. Nisem še končala! Rekla sem vam, da morate slišati resnico.«

»Nazaj k hčerki moram.«

Odpraviš se, a gre za tabo. »Za nesrečo na igrišču je bil kriv Robert Fleming, nobene zveze ni imela s Silasom.«

Pohitiš naprej, ne poslušaš je. A za trenutek pomislim na osemletnega Roberta Fleminga, ki je tako grozno ustrahoval Adama.

Odpreš vrata avtomobila in ena od Adamovih viteških figuric zdrsne iz predala na vratih.

»Otroci so lahko faloti,« reče, ko te dohiti. »Zlobni faloti.« Drži avtomobilska vrata, tako da jih ne moreš zapreti. »Dosegli ste, da je gospa Healey odpustila Silasa, ker je slabo nadziral igrišče, kajne, da ste? Hoteli ste, da leti.«

»Nimam časa za tole. Spravite se na druge starše, če se že morate, ne name. Ne zdaj.«

Voham njeno sovražnost kot močan cenen parfum.

»Uredili ste, da je Richmond Post natisnil tisto sranje, da bi ga zagotovo vrgli čez prag.«

Vrata iztrgaš iz njenega prijema in jih zaloputneš.

Odpelješ se in ona teče za avtom. S pestjo tolče po prtljažniku, potem pa zavijeva iz ulice.

Mogoče bi jo morala videti bolj kot žrtev. Konec koncev ji je Silas v zameno za ljubezen in zvestobo lagal in jo opravljal najstnicam. A zaradi njene nasršenosti in napadalnosti se je ne da tako hitro popredalčkati. Je jezna zato, ker res misli, da se je Silasu zgodila krivica? Ali pa je to bolečina ženske, ki ve, da se je grozno zmotila glede moškega, s katerim se je poročila?

15

Bolečina je izginila. Prenehala je v trenutku, ko sem stopila v bolnišnico; kot bi mi ta stavba z belimi stenami ponudila svojo kožo.

Poleg Jenny sedi moja mama. Vem, da ne bi pustila Addieja samega; z njim morata biti prijatelj ali bolniška sestra. Sredi svetlečih, mrzlih aparatov je videti tako nežna v bombažnem krilu in rožasti bluzi. Njena roka omahuje nad Jenny, kot pogosto tvoja, ne more se je dotakniti.

Greš do Sarah, ki stoji malo stran – mami pušča čas z Jenny, medtem ko še vedno izpolnjuje obljubo tebi, da jo bo varovala. Še vedno nisem prepričana, ali misli, da je to nujno, ali pa to počenja samo zato, da se ti bolje počutiš.

»Hymana ni bilo tam,« ji rečeš. »In njegova žena bi naredila, karkoli jo podlež prosi.«

Potem te zagleda mama. »Je še kaj novic o Gracie?« vpraša.

»Ne še,« odgovoriš. »Prej naj bi imel obravnavo z njenimi zdravniki, pa so me odpoklicali.« Ne poveš, da si bil odpoklican, ker se je Jenny ustavilo srce. Mami nisi povedal o treh tednih.

»Rekli so, da danes morda ne bodo imeli časa,« nadaljuješ.

»Toda gotovo si ga lahko kaj naredijo?« reče mama, kot bi bil čas ena njenih tapiserij, minute, izvezene na platno z raznobarvnim sukancem.

»Očitno se je zgodila huda avtobusna nesreča, tako da so vsi do vratu zakopani v delo.«

In za trenutek se v tej bolnišnici ne vrti vse okoli nas. Tudi drugi so tukaj, bogve, koliko jih je; vsa ta bolečina in strah sta stlačena med opečnate in steklene zidove enega samega poslopja. Sprašujem se, ali uhaja skozi okna in streho; ali ptice zato letijo malo višje.

Skušam razmišljati o tem, da bi se izognila grdim, groznim mislim.

A sumim, da jih tudi ti premišljuješ.

Bo kateri od ranjencev z avtobusa umrl? Se bo kateri od njih ujemal z Jenny? Kako čudno, da zaradi nesebične ljubezni lahko postaneš moralno slab. Celo zloben.

»Prepričan sem, da se bodo sestali takoj, ko bo mogoče,« rečeš.

Mama prikima.

»Adam je v sobi za sorodnike,« ti pove.

»Takoj ga grem pogledat. Samo najprej bi bil rad malo z Jenny.«

Stopim v sobo za sorodnike. Ventilator meša pregreti zrak.

Addie se stiska h gospodu Hymanu, ki ga objema z roko, bere mu zgodbo.

Zmrazi me.

Jenny je na drugi strani sobe. »Srečal je babi G in Adama v kantini,« reče mirno. »Ponudil se je, da popazi na Adama, tako da bi bila babi G lahko z mano.«

In mama ne bi nikoli nič posumila. Neštetokrat je slišala, kako sva z Addiejem hvalila gospoda Hymana.

Ob brnenju ventilatorja poslušam, kako bere. Pri nogah ima šopek rož.

»Rekel je ženi, da gre delat na gradbišče,« povem Jenny.

»Ubogi možakar. Je to edino delo, ki ga lahko dobi?«

»Lagal je ženi, Jen.«

»Najbrž, da bi se je rešil.«

Pogleda me, in ujeti je morala moj izraz, ker v njenem vidim ogorčenje.

»Povedala sem ti o sovražnem pošiljatelju. O rdeči barvi. Saj ne misliš še vedno, da je Silas?«

»Je mogoče, da bi bila povezana?« vprašam, bolj razmišljam na glas.

»Ne. Ni mogoče, da je kakorkoli povezan s sovražno pošto. Tudi če zanemarimo dejstvo, da preprosto ni take vrste človek, zakaj bi bil?«

Tudi meni se zdi malo verjetno, da je Silas Hyman sovražni pošiljatelj, ki se je spremenil v zalezovalca. Celo če bi imel razlog, pa ga nima, se na Oxfordu izobražen, zelo uglajen moški ne sklada s sovražno pošto in rdečo barvo. Preprosto si ga ne morem predstavljati, kako iz časopisa ali revije izrezuje črke in jih lepi na list formata A 4. Veliko preveč bister in izobražen je za kaj takega.

Toda požar mogoče nima nobene zveze s sovražnim pošiljateljem. Mogoče je, o čemer si ti tako prepričan, preprosto maščevanje Silasa Hymana.

»Poskusil se je pogovarjati z Addiejem,« reče Jenny. »A Addie mu ni mogel ničesar odgovoriti. Takrat mu je začel brati zgodbo o Percyju Jacksonu. Perfektna izbira, kaj?«

»Ja.«

Ti si zamudil večino Addiejevega percyjacksonovskega obdobja, toda on je deček, ki lahko premaga hudobne pošasti kljub neverjetni premoči. Gospod Hyman ve, da ima Adam rad arturijanske legende, a vitezi bi bili preveč odrasli, brez vsakršne otroške ranljivosti, da bi se ob tej priložnosti čutil povezan z njimi. Ne bi mu ponudili domišljijskega pobega od tega, kar se dogaja. To je boljša izbira.

Moti me, kako dobro pozna Addieja.

Nekoč mi je bila všeč njegova fizičnost, zdaj pa ne maram njegove roke okoli najinega sina, in moral bi nositi spodobne hlače in suknjič, ne kratkih hlač in oprijete mikice.

Gospod Hyman. Silas.

Dve imeni. Dva človeka.

Z Jenny sva bili v dnevni sobi, večer pred njenimi izpiti iz angleščine za višji nivo. Jenny je bila v pižami, lase je imela še mokre od prhanja.

»Torej veš, kako je Dryden imenoval Shakespeara?« sem jo vprašala.

Zmajala je z glavo in voda je poškropila list, ki sem ga držala.

»Janusovski pesnik,« sem ji povedala. »Ker …?«

»Je bil dvoličen?«

»Ker je imel dva obraza,« sem jo popravila, ko je bingljala s copatom na palcu. »Janus je bil tudi bog vrat in prehodov, bog začetka in konca. Januar prihaja od Janusa, ker je mesec, ki začenja novo leto.«

»Ni mi treba toliko vedeti, mami, res ne.«

»Je pa zanimivo, a ni?«

Nasmehnila se mi je. »Jasno mi je, zakaj bi moralo biti,« je rekla. »In zakaj si šla na Cambridge, jaz pa bom srečna, če se prigrebem kamorkoli.«

Gledam Silasov janusovski obraz, tako blizu Adamovega.

Spet se spomnim Maisiejinih besed na podelitvi nagrad: »Temu moškemu ne bi smeli nikoli dovoliti v bližino naših otrok.«

In hočem, da gre stran od mojih otrok. Pojdi stran!

Potem vstopi mama. Spet ji je nekako uspelo priklicati barvo v lica in odločnost v glas, na obrazu se ji je pojavil tisti čarobni smehljaj.

»Si slišal dobro zgodbo, Addie?« Obrne se k Silasu Hymanu. »Hvala, ker ste mi omogočili, da sem bila malo z vnukinjo.«

»Seveda. Krasno je bilo z Addiejem.« Vstane. »Bolje, da zdaj grem.«

»Očka bo vsak hip tukaj,« reče mama. »Pa ga počakajva, ga bova?«

Silas vzame v roke šopek in gre iz sobe. Sledim mu. Rože so rumene vrtnice – revni popki, ki se ne bodo nikoli odprli, oviti v plastiko in brez vonja. Moral jih je kupiti v bolnišničnem kiosku, ker jih ni imel, ko sva z Jenny prej hodili za njim.

Pritisne gumb na vratih oddelka za intenzivno nego. Čedna svetlolasa sestra jih pride odpret. Vidim, da jo očara. Mogoče je to samo zaradi njegovega krepkega zdravja, ki na tem kraju izstopa.

Sestra odpre vrata in mu pojasni, da rože niso dovoljene, ker obstaja nevarnost okužbe. V njenem glasu je koketirajoč ton, toda koketiranje ne prinaša nevarnosti okužbe, kajne? Pa če je še tako neprimerno.

»Potem so pa za vas,« reče in se ji smehlja. Vzame rože in ga spusti na intenzivni oddelek.

Nasmeh in rože.

Tako preprosto.

Sledim mu.

Poštena moram biti do čedne sestre. Ves čas ga spremlja, počakati jo mora, ko odloži rože v sobo za sestre, stran od bolnikov. Toda ali so vse sestre tako previdne?

Gre za njo proti predelu, kjer je Jennyjina postelja.

Skozi stekleno steno te vidim, kako sediš ob njej; Sarah je malo stran.

Silas Hyman je ne prepozna. Čedna sestra mora pokazati s prstom.

»Tole tam je Jennifer Covey,« reče.

Nič več ni videti zdrav in postaven, temveč bled, na bruhanje mu gre, čelo ima znojno; kar vidi, ga je prizadelo.

Mislim, da ga slišim zašepetati: »O, bog.«

Obrne se stran in odkima sestri. Ne gre bliže.

Ali pa se le pretvarja, da jo od požara vidi prvikrat? Sijajna predstava, tako da nihče ne bo posumil, da je bil on tisti, ki je šaril okrog njene kisikove cevke.

Mogoče čuti, da je opazovan.

Skozi stekleno steno ga zagledaš, kako se obrne stran. Pohitiš za njim. Vrata intenzivnega oddelka se zaprejo za njim in ti mu slediš.

Dohitiš ga na hodniku, tvoja jeza spodrsuje na gladkem linoleju in se odbija od sten.

»Kaj, za vraga, počenjate tukaj?«

»Srečal sem Adama in njegovo babico in …«

»Vaša žena je rekla, da ste na gradbišču.«

Za trenutek onemi; zasačili so ga.

»Kup sranja, kaj? Kot vaš alibi. Prekleti lažnivec!«

Zdaj kričiš, zvok se prekopicuje skozi odprta vrata sobe za sorodnike, kjer Adam čaka nate.

Z mamo prideta ven, a ti ju ne vidiš, jezno si se osredotočil na Silasa Hymana.

»Kdo je za vas lagal o mojem sinu?«

»O čem govorite?«

Mama ju skuša pomiriti. »Nekdo je lagal, da je videl Addieja zanetiti požar,« mu pove.

»Ampak to je smešno,« reče gospod Hyman. »Za božjo voljo, da obtožijo ravno njega.« Obrne se k Adamu. »Vem, da ne bi naredil tega, sir Covey.«

Skloni se k Adamu, morda da bi ga pobožal po laseh ali ga objel.

»Stran od njega!« zarjoveš in se mu približaš, hočeš ga udariti.

In potem med vama stoji Adam in te poriva stran od Silasa Hymana; ščiti ga in je besen nate. Vsa njegova moč je v teh ročicah, ko te poriva stran.

Na tvojem obrazu zagledam strašno bolečino.

Prvič po požaru vidiš Adama.

Silas se obrne in gre.

Mama prime Adama za roko. »Pridi, ljubček, čas je, da greva domov.« Odpelje ga stran.

»Pojdi za njim!« ti rečem. »Povedati mu moraš, da veš, da ni zanetil požara.«

Silas Hyman je to jasno povedal. »Vem, da ne bi naredil tega, sir Covey.«

Ti pa se obrneš stran.

Prepričan si, da mora vedeti, da ti verjameš v njegovo nedolžnost. Pri bogu upam, da to drži.

Vrneš se k Jennyjini postelji. Sarah ne ve, kaj se je ravnokar zgodilo na hodniku.

»Lahko ostaneš tukaj?« vprašaš.

Nekaj v tvojem glasu jo posvari in ne strinja se kar takoj.

»Zakaj?«

»Hyman je rekel ženi, da je na gradbišču,« rečeš. »Pa je bil podlež ves čas prav tukaj, z Adamom.«

»Je Addie okej?«

»Ja.«

Za trenutek se obotavljaš, vendar Sarah ne priznaš, da te je Addie porinil stran.

»Odkriti moram, koga je Hyman pridobil, da je lagal o Adamu,« rečeš. »To moram narediti zanj.«

Addie pa od tebe potrebuje le, da bi bil z njim. Da bi zanj naredil testudo – streho iz ščitov. Tako me žalosti, ker tega ne veš.

»Odkriti, kdo je ta priča in kdo je požigalec, bo moje delo,« reče Sarah. »Jaz sem policistka; to počnem.«

»Mislil sem, da ti je Baker iz usmiljenja dal izredni dopust?«

»Saj mi ga je.« Za trenutek premolkne. »Dobro, vemo, da sta bila v šoli samo dva člana osebja, razen Jenny, ki nista bila na športnem dnevu – učiteljica male šole in tajnica. Z obema moramo govoriti, še posebno s tajnico, ker ona spušča ljudi v šolo in iz nje.«

»Zdaj grem,« rečeš in vstaneš.

Položi ti dlan na roko.

»Moj sin je.«

»Natanko tako. In kaj, če te prepozna? Misliš, da bo to kaj pomagalo, če je vpletena v to?«

Njena logika te potre in prisili k molku.

»Najbolj koristna stvar, ki jo lahko narediš, je, da ostaneš tukaj in varuješ Jenny,« nadaljuje, in nisem prepričana, ali res misli, da Jen ob vsem zdravstvenem osebju potrebuje stražo, ali pa ji je jasno, da lahko narediš kaj nepredvidljivega, in te hoče zadržati pri Jennyjini postelji.

»Takole bova naredila,« reče, uporabi tvoje izražanje – ali pa je bilo mogoče najprej njeno in si si ga prisvojil med odraščanjem. »Vse bom delila s tabo, na kratko te bom obveščala o vsem.«

Mislim, da ji ne verjameš. Dolga leta ti je metala le skromne koščke informacij, nič več, kot je smela povedati tisku, in le kakšen namig za sestavo večje, bolj dramatične slike. Takšna policistka, ki se drži pravil, takšna zatežena starejša sestra.

»Ti misliš, da je požigalec Silas Hyman, njegov pajdaš pa je potunkal Adama. Vrnila se bova k njemu, vendar si morava ogledati tudi sovražnega pošiljatelja.«

Čaka, da se boš pričkal. Slišala je, tako kot jaz, kako brezpogojno si naredniku Bakerju zanikal vpletenost sovražnega pošiljatelja, in mogoče je prav tako ugotovila, da bi, če bi bil on, ti imel občutek krivde.

Vendar ji ne ugovarjaš. Zavoljo Addieja hočeš resnico, zato boš ohranil trezno glavo; tvoja ljubezen do njega je silovitejša od strahu, da bo krivda padla nate.

»Sovražni pošiljatelj je v kazenski evidenci zaradi agresije v obliki zlonamerne pošte,« nadaljuje Sarah. »In zaradi motiva za požig, ki je bil, iz nekega razloga, škoditi Jenny.«

In napadel jo je z rdečo barvo, dodam molče. Pred samo nekaj tedni.

»Ker je sovražna pošta zločin po zakonu o zlonamerni komunikaciji,« nadaljuje Sarah, »jo mora policija obširno raziskati.«

»Zadnjič niso prišli daleč,« rečeš.

»Narednik Baker je zaprosil za veliko obsežnejšo preiskavo.«

»Misliš, da bo vendarle naredil to?«

»Moji kolegi mu ne bodo dali izbire. Hoteli bodo narediti nekaj, da pomagajo naši družini, pa če verjamejo v Adamovo krivdo ali ne. Raziskava bo veliko učinkovitejša kot zadnjič: pregledali bodo posnetke varnostnih kamer, obsežneje testirali DNK. Vse, kar je treba.«

»In Hyman?«

»Preiskava o požigu je zaključena in policija nima razloga, da bi ga naprej preiskovali.«

»Ti pa ga boš?«

Za trenutek okleva.

»Vsak razgovor, ki ga zdaj opravim, je nezakonit,« reče. »Torej moramo zelo pazljivo pretehtati, kaj želimo doseči, ker bom hodila po tankem ledu, in ta bo počil, vprašanje je samo, koliko lahko odkrijem, preden se to zgodi.«

»Praviš, da ne boš govorila z njim?«

»Ne. Pravim, da moram biti prej dobro podučena. Preden govorim s komerkoli – vključno s Silasom Hymanom –, moram prebrati izjave prič in zapise informativnih razgovorov, ki so jih naredili takoj po požaru. Poskušala bom dobiti kopije in jih prinesti sem, da jih boš tudi ti lahko prebral. Oborožena morava biti s kar največ informacijami, preden se spraviva na kateregakoli osumljenca.«

Osupla sem, koliko pravil bo prekršila Sarah.

»Silas Hyman je bil Addiejev razrednik, kajne?« vpraša Sarah. »A si nista zelo blizu?«

»Adam ne bi nikoli podtaknil ognja, ne glede na to, kako rad ima koga,« rečeš.

Slišim, da vzklikneš besedo ‘rad’.

Spomnim se strašne bolečine na tvojem obrazu, ko te je porinil stran od Silasa Hymana, in šele zdaj razumem, da si ljubosumen.

Zato si mislil, da ima prevelik vpliv na Addieja, zato si ga sovražil, celo pred požarom. Nič čudnega, da nisi maral prekleto garati za plačilo šolnine, da je bil lahko drug moški cel dan s tvojim otrokom. Nič čudnega, da se nisi razburjal, ko so ga odpustili.

In jaz tega nisem videla.

Tako mi je žal.

»Si prišel v stik s Silasom Hymanom pred podelitvijo nagrad?« vpraša Sarah. »Je še kaj drugega, zaradi česar ga tako sovražiš?«

»Kar sem ti povedal, ne zadostuje?«

Sarah ne odgovori.

Jaz pa bi naredila karkoli, če bi mogla povedati Sarah, da je moški, za katerega se izdaja Silas Hyman, slepar. Ta moški, ki ga ima Adam rad, če ga ima res rad, ne obstaja.

Spet pomislim nanj kot na Janusa – ne samo, da ima dva obraza kot tisto božanstvo, ampak prav tako kot on predstavlja tudi začetek in konec. Kajti če je Silas Hyman to grozo začel, potem bo tam tudi ob njenem zaključku.

Tleskanje visokih pet, zvok, ki ne sodi na intenzivni oddelek. Obrnem se in zagledam doktorico Bailstromovo v rdečih čevljih – mogoče jih nosi kot opozorilno pripravo za bolnike in njihove sorodnike.

Obravnava z mojimi zdravniki je dogovorjena za čez eno uro.

16

Tvoje domače odločno koračenje se je spremenilo v stopicljanje, kot da si na neznanem, sovražnem ozemlju.

A ko se približaš moji postelji, pohitiš k meni.

Prideš do postelje, se usedeš poleg mene, a ne govoriš.

Ne govoriš.

Pohitim ti naproti – govori z mano!

»Grace, ljubica moja,« rečeš, ko te dosežem; kot bi vedel, kdaj sem resnično tam. Ali pa je samo naključje?

Na mizici ob moji postelji bi lahko odprli cvetličarno. Samo en šopek je grd – zadnjo minuto kupljene vrtnice brez vonja in trnov. »Za gospo Covey, z najboljšimi željami, od gospoda Hymana.«

A ti ne vidiš rož, gledaš samo mene.

»Še vedno nobenih novic glede Jennyjinega srca,« rečeš. Mislim, da sem edina oseba, ki si ji zaupal o njeni tritedenski življenjski dobi. »A našli bodo enega zanjo. Vem, da ga bodo.«

»Življenjska doba.« Jezus. Kako bi lahko uporabila ti besedi? Kot da je žabji paglavec ali muha enodnevnica. Košarica doma dozorelih breskev. Otroci nimajo preklete življenjske dobe.

Panično glasno razmišljam, glasno, kot je le mogoče, da bi preplavilo tiktakanje, ki se je spet pognalo v tek – slabotno, a razločno; pošastno neustavljivi ritem.

»Sarah je rekla, da ti je povedala za Addieja,« rečeš.

Spomnim se Sarah ob svoji postelji.

»Pravico imaš vedeti, Grace. Sovražiti moraš policijo zaradi tega. To razumem. A obljubim ti, potrudili se bomo, da bo vse prav.«

Tako mučno se je počutila z mano, ni se zavedala, kako zelo rada jo imam zdaj.

Skrbelo te je, da mi bo to priznanje, poleg Jenny, izsesalo še preostanek življenjske moči. Toda Sarah razume, da mami, kadar so njeni otroci ogroženi, življenjska moč ne odteka, ampak je okrepljena.

Vstaneš. Ne odhajaj! Toda ti samo povlečeš tanke grde zavese okrog naju, pustiš zunaj vrvež oddelka, in nekako, čeprav to nasprotuje celo preprosti osnovnošolski znanosti, se vrvež oddelka dejansko razblini.

Primeš me za roko.

»Ads me noče ob sebi,« rečeš.

»To ni res. In takoj zdaj moraš k njemu, povedati mu moraš, da verjameš v njegovo nedolžnost, in mu delati družbo. Sarah lahko nekaj časa ostane z Jen. Detektivske zadeve bodo zanesljivo malo počakale.«

Molčiš.

»Ti si njegov oče in tega nihče ne more nadomestiti.«

A ti me ne moreš slišati niti uganiti, kaj govorim.

Strmiš v moj obraz, kot da bom zaradi strmenja odprla oči.

»Vedno sva to počela, a ne, Grace?« rečeš. »Se pogovarjala o Addieju ali Jen. Toda jaz bi rad govoril o naju, samo nekaj minut, prav? Tega si res želim.«

Ganjena sem. In ja, tudi jaz si res želim tega – da bi se pogovor vrtel okoli naju – samo za nekaj minut.

»Se spomniš najinega prvega zmenka?« vprašaš.

In bolj kot zamenjati temo si želim prevrteti dvajset let, nazaj v varno preteklost. Zapustiti to londonsko bolnišnico z belimi zidovi in se prestaviti v čajnico v Cambridgeu.

Za trenutek si bom dovolila, da se ti tam pridružim.

Zunaj je lilo; notri je bilo soparno od klepetanja in mokrih anorakov.

Pozneje si mi povedal, da si pričakoval romantiko, toda žaltav vonj politega in nepobrisanega mleka je pronical skozi zatohlo ozračje. Pisane svetleče zavese so bile namenjene turistom. Tvoje roke so bile videti smešno velike, oklepajoče smešno majhno porcelanasto skodelico.

To je bil tvoj prvi ‘prvi zmenek’.

»Edino dekle, ki sem ga kdaj povabil na zmenek,« rečeš.

To priznaš med pisanimi zavesami in porcelanom.

Pozneje sem izvedela, da si po zabavi navadno kar odšel domov z dekletom in včasih naslednje jutro odkril, da je še vedno tam, pod tvojo ogabno pernico – mislim, da je Sarah izbrala prevleko v upanju, da bo delovala kot kontracepcijsko sredstvo. Če ti je bilo dekle všeč, je nekaj časa ostalo tako. Prijetne stvari so se ti preprosto zgodile – čedna dekleta so se znašla pod tvojo ogabno pernico.

»Dvoril sem ti,« reče.

Pogovarjala sva se o privlačnosti.

Tebe, znanstvenika (kaj sem počenjala z naravoslovcem?), so razganjali feromoni in biološke potrebe, jaz pa sem prekipevala od poezije o sramežljivih ljubicah in žarkih iz oči, nanizanih na dvojni vrvici.

»Mislil si, da je Marvell komik.«

»Navajala si nekaj o moškem, ki je zapravil stoletje, ko je občudoval vsako dojko posebej, in razumel sem namig.«

V tej mali, poškrobljeni čajnici si mi povedal, da si obupno želiš prestopiti meje univerze in ‘tam zunaj početi vse živo’.

Nikogar nisem poznala, ki bi uporabljal zvezo ‘vse živo’. Končala sem eno leto umetnostne zgodovine in potem semester angleščine, in nisem niti enkrat uporabila teh besed. Vsi moji prijatelji so bili v črno oblečeni, resni študentje umetnosti z besednjakom iz slovarja.

Všeč mi je bil izraz ‘vse živo’. In všeč mi je bilo, da nisi bil bledičnež z upadlimi lici, ki študira Kanta, temveč mišičast in krepak, in si hotel plezati po hribih in se voziti s kanujem in raftati na divjih vodah in se spuščati po vrvi in bivakirati, raje kot da bi o svetu bral in filozofiral.

»Všeč mi je bilo tisto o plezanju na vulkan,« rečem. »Noro, vendar noro na privlačen način.«

»Hotel sem narediti vtis nate. Bila si tako presneto lepa.«

»Najlepša hvala.«

»Oprosti. Si tako presneto lepa.«

Kot da bi me slišal, vendar se ti je najbrž samo posrečilo, kajne?

»Pojedla si dva buhteljna,« rečeš. »Se spomniš tega? In všeč mi je bilo, da toliko poješ.«

Nisem hotela, da bi zaznal mojo živčnost, in jedla sem, da ti dokažem, kako me cela stvar ni spravila iz tira.

»Deževalo je.«

Tolklo je ob smešne, majcene okenske šipe in zvok je bil čudovit.

»S sabo sem imel dežnik.«

Vprašal si, ali me lahko spremiš domov.

»Vedel sem, da se morava zbližati.«

Zagledala sem tvoje kolo, in jezen si bil, ker sem ga opazila.

»Ta prekleti bicikel. Zakleniti bi ga moral za vogalom.«

Po dežju si me spremil nazaj na Newnham, z eno roko si potiskal kolo po cestišču, z drugo pa si mi na pločniku nad glavo držal dežnik.

»Sploh se te nisem mogel dotakniti.«

Prvo noč, ki sva jo preživela skupaj – dva tedna pozneje, nisem bila sramežljiva ljubica –, sva še enkrat ponovila najin prvi zmenek, ustvarila sva lastno mitologijo. Ampak to je bilo pred mnogimi leti in zdaj bi morala govoriti o najinih otrocih. In oba to veva. In tudi bova govorila, čez nekaj trenutkov. Ves čas sta z nama. Vendar je tukaj, v času pred njima, droben preblisk sreče, in rada bi ga še malo zadržala. Samo še malo. Torej še naprej hodim poleg tebe skozi bridko mrzel nižinski dež, tvoj korak je toliko daljši od mojega, in razmišljam, kaj se bo zgodilo, ko prideva do Newnhama.

Toda seveda vem, kaj se je zgodilo.

Hotel si še en zmenek isti večer, sploh se nisi menil za Marvella, in jaz sem odplesala – odplesala!, smešno okorno, da so ljudje strmeli vame – vzdolž celega drugega najdaljšega hodnika v Evropi.

Spomin me povleče k tebi, dokler te ne dosežem ravno tukaj in zdaj, v tej sobi; nekako bliže kot prej. Tako blizu tebe lahko občutim, da je tvoj junaški optimizem za Jenny prešel vame; ljubi se z junaškim upanjem.

In ko me čvrsto objameš, tudi jaz verjamem, da bo Jenny ozdravela.

Ozdravela bo.

Zavese se nenadoma odgrnejo in tam stoji doktorica Bailstromova.

»Lahko zdaj pridete na obravnavo?« te vpraša.

»Malo pozneje se vrnem, ljubica,« mi rečeš; doktorici Bailstromovi daš vedeti, da lahko slišim in razumem.

Pridem do vrat pisarne doktorice Bailstromove, kjer čaka zdravniško osebje, in predstavljam si jo, kako si natakne črn klobuk, preden prebere mojo usodo. Mislim, da bi ji bilo všeč tole s preoblačenjem. Toda če si lahko izmislim jedek stavek o doktorici Bailstromovi, potem očitno nisem rastlina – zakaj ravno rastlina? –, torej ne potrebuje črnega klobuka.

Budna sem, priklopljena, ni se mi zmešalo, prištevna sem. Ista Grace kot včeraj. Toda nekako ločena od sebe.

V najinem pogovoru, ko se bo to končalo, mi boš rekel, da je ta ločitev na dvoje ‘totalna bedarija, Gracie’! Toda to je zaradi tega, ker se raje spuščaš po vrvi in bivakiraš, kot da bi se o življenju učil iz druge roke. Kajti če bi več bral in manj plezal po gorah, bi poznal kartezijanski dualizem in id in ego in meso proti duhu. Poznal bi celo vrsto knjig, ki obravnavajo ‘ločeni jaz’. Zares. Ko se boš norčeval, te bom torej spomnila na pravljice, ki si jih bral Jenny, ko je bila majhna – na princese, ki so vsako noč plesale v pravljičnem svetu, in na žabe, ki so bile v resnici princi, in na deklice, ki so se spremenile v labode. Če boš res imel smolo, ti bom citirala Hamleta: »Na Zemlji in nebu je toliko stvari, ki jih tvoja filozofija, Horacij, sploh ne more predvideti.«

Dvignil boš roke, dovolj! A se ne bom menila zate.

Vidni svet ni edini svet, in pisci pravljic in zgodb o duhovih, mistiki in filozofi, so to vedeli stoletja. Nezavestna Jenny in jaz v svojih posteljah nisva tisto, kar v resnici sva; to ni edina možnost.

Zdaj bi se ti morala pridružiti.

Namesto da si predstavljam črn klobuk na glavi doktorice Bailstromove, jo bom gledala v noge in pomislila na Dorotejine rdeče čeveljce. Nikoli ne veš, doktorica Bailstromova morda tleskne skupaj s petami, in spet se bom vrnila v resnični svet.

Oprosti, tole je bilo predrzno. Ti veš, da znam pokvariti pomembne trenutke. Stvar je v tem, da bom spet s tabo in z Addiejem. Zato ker bo Jenny ozdravela, se bom lahko vrnila v svoje telo in se zbudila.

A ko sem bila v svojem telesu, nisem mogla narediti ničesar. Prav ničesar. »V trenutku preženi to misel!« reče opozorilni glas. »Tukaj ni prostora za negativnost!« In prav ima. Samo pripravljena nisem bila. Vendar se ti bom spet pridružila.

Nikoli prej te nisem videla šibkega. A tukaj notri, obkrožen z zdravniki, si videti izpraznjen. Doktorica Bailstromova gleda mimo tebe, ko spregovori.

»Opravili smo vrsto preiskav, Mike. Mnoge so ponovitve tistih, ki smo jih naredili včeraj.«

Ali uporablja tvoje krstno ime iz prijaznosti ali zato, ker bi ‘gospod Covey’ poudarilo tvojo zvezo z mano, ‘gospo Covey’, in tega v tem trenutku raje ne bi izpostavljala.

»Žal se boste morali pripraviti na to, da Grace nikoli več ne bo prišla k zavesti.«

»Ne, motite se,« rečeš.

Seveda se moti! To dokazuje že sámo dejstvo, da se tega zavedam. In to, da razmišljam, da se čutim del sebe, me bo spet združilo s telesom, in prebudila se bom.

»Vem, da tega ne morete takoj dojeti,« nadaljuje doktorica Bailstromova. »Vendar kaže samo nagonske odzive davljenja in dihanja. In mislimo, da se stanje ne bo izboljšalo.«

Zmaješ z glavo, nočeš, da bi podatek vstopil vanjo.

»Moja kolegica hoče reči,« seže v besedo starejši zdravnik, »da zaradi poškodbe možganov vaša žena ne more govoriti ali videti ali slišati. Niti ne more misliti ali čutiti. Temu se reče kognitivne funkcije. In to se ne bo izboljšalo. Ne bo se prebudila.«

Očitno je diplomiranec medicinske šole vbij-jim-v-glavo-takoj. Prekleto napačne medicinske šole.

»Kaj pa tista nova slikanja?« rečeš. »Ljudem, ki so bili odpisani kot rastline, so naročili, naj si predstavljajo, da igrajo tenis, če želijo odgovoriti z ‘ja’, in možgansko slikanje je to zaznalo.«

To sem slišala v avtu na Radiu 4 in ti povedala kot košček zanimivega poročila. Všeč mi je bila zamisel, da si za JA predstavljaš teniško igro. Močan udarec, sem si predstavljala, ali as servis. Tak nedvoumni in energični JA. Spraševala sem se, ali je pomembno, če si slab igralec tenisa, in si lahko v duhu zares pošteno predstavljaš samo, kako zabiješ žogico v mrežo ali pa jo pomilovanja vredno potisneš čeznjo. Bodo mislili, da je to odgovor ‘ne vem’?

»Poskusili bomo z vsemi mogočimi preiskavami,« zdolgočaseno reče zdravnik. »Veliko smo jih že naredili. Vendar moram biti odkrit z vami. Najpomembneje je, da ne bo sprememb.«

»Res ne dojamete, kaj?« rečem. »Česa je zmožna mati.«

»Preprosto povedano, vse naše slike kažejo hude in nepopravljive poškodbe možganov.«

»Moj sin me potrebuje. Ne samo zaradi poglavitne zadeve; dokazati, da je nedolžen. Zjutraj mu pomagam izdelati namišljeni ščit, s katerim si zavaruje srce, da ga bo manj bolelo, če bodo ljudje hudobni z njim.«

»Njeno možgansko tkivo je preveč poškodovano, da bi si opomogla.«

»In kakšen večer lahko zaspi samo, če me drži za roko.«

»Ničesar ne moremo storiti. Žal mi je.«

»Vse to so prazne marnje, drži?« reče glas na vratih. Za trenutek pomislim, da je moj opozorilni glas, ki za spremembo ukazuje nekomu drugemu, čeprav ni še nikoli rekel prazne marnje. Obrnem se in zagledam Sarah. Tudi nje nisem nikoli slišala reči prazne marnje.

Stopi v sobo. Za njo je moja mama. Obe sta očitno slišali zdravnike.

»Z Jenny je doktor Sandhu,« ti reče Sarah. »Obljubil je, da je ne bo niti za hip zapustil.«

In ti nisi nič več videti šibak, ker je s tabo Sarah.

»Sarah Covey. Mikova sestra,« naznani Sarah. »To je Gracina mama, Georgina Jestopheson. Obstajajo bolniki, ki so se po več letih zbudili iz kome, kajneda? S ‘kognitivnimi funkcijami’?«

Doktor vbij-jim-v-glavo-takoj je neustrašen. »Ja, vsake toliko se v časopisih pojavijo zgodbe o takih primerih, toda ob natančnem pregledu boste videli, da se po medicinski plati razlikujejo.«

»Kaj pa terapija z izvornimi celicami?« vprašaš. »Vzgajanje novih nevronov in podobno?«

Še vedno grabiš podatke, ki si jih z enim ušesom slišal pri poročilih na vožnji domov ali pa si jih preletel v nedeljskih časopisih.

A tudi jaz se oklepam tega – predstavljam si stroj za dviganje težkih bremen, ki dviga tisto razbito ladjo telesa z oceanskega dna; rja je postrgana z mojih oči.

»Nobenega dokaza ni, da bo katera od teh terapij delovala. V glavnem so jih uporabili na bolnikih, ki so bolehali za degeneracijsko boleznijo, kot sta Parkinsonova ali Alzheimerjeva, in ne pri orjaških telesnih poškodbah.«

Od Sarah se obrne k tebi. »Najbrž bi radi vedeli, kako dolgo lahko njeno stanje ostane nespremenjeno. Odgovor je, da lahko traja zelo dolgo. Ni razloga, zakaj bi vaša žena morala umreti. Diha sama in hranimo jo po cevki, s čimer bomo nadaljevali. To lahko počnemo zelo dolgo. Vendar nisem prepričan, ali je temu mogoče reči življenje, kakor o njem razmišljamo. In čeprav zdaj čutite olajšanje, ker ne bo umrla, je to lahko za družino izjemno hudo.«

Kot dolgoročno breme sem spet ‘tvoja žena’, to poudarja težo tvoje odgovornosti.

»Ali govorite o odredbi sodišča za odvzem hrane in tekočine?« vpraša Sarah. Če bi se tiger utelesil kot policist, pomislim, bi bil podoben Sarah.

»Seveda ne,« reče doktorica Bailstromova. »Tečejo prvi dnevi in prezgodaj bi bilo …«

»Toda v to smer se nagibate?« jo prekine Sarah; renče kroži okoli nje.

»Odvetnica?« vpraša.

»Policistka.«

»Tigrica, ki ščiti svojega brata, in je tudi sama mama,« dodam, da bi ji razjasnila položaj, in sem Sarah za to hvaležna.

»Radi bi bili samo odkriti z vami,« nadaljuje doktor vbij-jim-v-glavo-takoj. »Ja, sčasoma se bomo morda pogovarjali o tem, ali je za Grace bolje …«

Sarah spet vpade v besedo. »Dovolj o tem. Strinjam se z bratom, da Grace lahko sliši in razmišlja. Toda to ni bistvo.« Premolkne, potem pa vrže besedo za besedo v molčeči tolmun, v katerega se je spremenila ta soba.

»Ona. Je. ŽIVA.«

Z jasnim spoznanjem, da je v Sarah srečal več kot enakovrednega nasprotnika, se zdravnik spet obrne k tebi. Vidim, da se je Jenny izmuznila noter.

»Gospod Covey, mislim …«

»Bolj inteligentna je kot vsi vi,« ga prekineš, jaz pa se namrščim – specializirani nevrologi so, ljubček, možganski kirurgi. Ne zmeniš se za to. »Spozna se na knjige, na slike, na vse vrste zadev; vse jo zanima. Ne zaveda se, kako bistra je, vendar je najpametnejša oseba, kar sem jih srečal.«

»Kaj se dogaja v tej tvoji glavi?« si me z občudovanjem in naklonjenostjo vprašal po letu najine romance. Medtem ko so bile v tvoji prostrane prerije, so bile v moji do stropa natlačene knjižnice in galerije.

»Ni vse kar izginilo,« nadaljuješ. »Vse te misli in čustva in znanje; vsa dobrota in toplina in šegavost. Ne morejo preprosto izginiti.«

»Gospod Covey, kot nevrologi …«

»Vi ste znanstveniki. Ja. Ali veste, da je pred štirimi milijardami let deževalo tisoč let, da so nastali oceani?«

Vljudno poslušajo; tokrat ti dovolijo, da se po uničujoči novici duševno odmakneš. Toda jaz vem, kam meriš s tem. Pred nekaj meseci si o tem povedal Addieju; da si popestril njegovo nalogo o kroženju vode.

»Voda, ki je padala pred štirimi milijardami let, je natanko ista voda, ki jo imamo danes,« nadaljuješ. »Lahko je zamrznjena v ledenikih, ali se zadržuje v oblakih, ali v rekah, ali v dežju. Vendar je ista voda. In popolnoma ista količina vode. Nič več je ni, a tudi nič manj. Nikamor ni šla. Ni mogla iti.«

Doktorica Bailstromova nestrpno trka z rdečo petko, bodisi ne razume ali pa se noče potruditi. Meni pa je všeč misel, da sem stopljeni košček ledenika, ki se je pridružil oceanu; isti, a na zunaj drugačen. Ali, optimistično, delček oblaka, iz katerega bo spet deževalo, nazaj tja, od koder sem prišla.

»Nadaljevali bomo preiskave,« ti reče doktorica Bailstromova. »Vendar res ne obstaja možnost, da bo vaša žena kdaj prišla k zavesti.«

»Rekli ste, da lahko živi več let,« ji rečeš. »Torej bo nekega dne obstajalo zdravilo. Samo počakati moramo, kolikor dolgo bo pač treba.«

Če bi živela tisoč let.

Sčasoma se oblak spet pridruži oceanu.

Čakaj dovolj dolgo in motno zrno peska se spremeni v bleščeč biser. Čutim ga v roki, zaobljenega in gladkega, dokler ne postane topel; Adamova roka v moji, ko zaspi.

17

Malo pozneje pride mama k moji postelji. V nasprotju s tabo in Sarah se ni prepirala z zdravniki, in videla sem, da jo je vsako medicinsko dejstvo – verjetno medicinsko dejstvo – zadelo v obraz kot leteče steklo, zarezalo ji je nove gube.

»Z Addiejem je bolniška sestra,« reče. »Samo za kratek čas. Ne morem ga pustiti za dolgo. A morala sem govoriti s tabo na samem.« Za trenutek premolkne. »Nekdo mu bo moral povedati, da se ne boš zbudila.«

»Jebenti, mami, tega ne moreš narediti!«

Še nikoli prej nisem rekla jebenti pred mamo.

»Rada bi samo, kar je najboljše zanj,« tiho reče mama.

»Kako more biti to najboljše za Adsa? Jezus!«

Že leta se nisva prepirali in celo takrat so bila bolj nesoglasja. Ne smeva torej začeti ravno tukaj in zdaj.

»Vem, da me lahko slišiš, Gracie, angel. Kjerkoli že si.«

»Prav tukaj sem, mama. Prav tukaj. In kmalu bodo njihove preiskave to zaznale. Postala bom prekleti Roger Federer, za JA, RAZUMEM VAS! bom s sto miljami na uro zabila žogo prek mreže. In ko bodo enkrat vedeli, da še lahko mislim, bodo spet skušali najti rešitev, da bi ozdravela.«

»Bolje, da se vrnem k Addieju.«

Spet odgrne zaveso. Jenny je zunaj in je gotovo slišala; zavese se navsezadnje pokoravajo zakonom znanosti.

Videti je tako zaskrbljena.

»Babi G se moti,« ji rečem. »In prav tako zdravniki. Mislim in čutim, kajneda? A zdaj govorim s tabo? Njihova slikanja niso dovolj napredna, to je vse. Torej jih bom nekega dne, upam, da kmalu, zelo presenetila.«

»Prekleti Roger Federer?« reče.

»Absolutno. Venus Williams, če mi ne bo do spremembe spola. Povem ti, ljubica, ko me bodo enkrat prav poslikali, bodo vedeli, da sem okej.«

A še vedno jo skrbi; glavo ima sklonjeno in ozka ramena so zgrbljena.

»Bila si tako pogumna. Šla si v šolo zaradi mene.«

»Tudi očka je to rekel, in res je prijazno od vaju obeh, ampak to niti malo ne drži in počutim se kot sleparka.«

Površno se nasmehne. »Oh, pajade. Kaj torej šteje za pogumno? Če ti ni dovoljeno steči v gorečo stavbo, da bi nekoga rešil?«

»Bil je samo nagon, to je vse. Zares. Nekaj, kar bi vsaka mati storila za svojega otroka.«

Vendar nisem popolnoma odkrita. Večina mater – mogoče vse razen mene – bi nagonsko tvegala življenje, da bi rešila svojega otroka. In v prvi vrsti sem stekla tja brez razmišljanja. Videla sem samo šolo, ki je gorela, in vedela, da je v njej Jenny, in stekla. Ampak ko sem bila enkrat v njej …

V njej.

V tisti vročini in dušečem dimu se je moja ljubezen do Jenny vsak trenutek morala spopadati z neustavljivo željo, da bi zbežala. Z valom sebičnosti, ki me je skušal zvleči iz stavbe. Sram me je bilo, da bi ti prej povedala.

»Rekla si, da si šla lahko nazaj v svoje telo?« vpraša.

»Ja. Drži.«

»Če se lahko vrneš v svoje telo,« nadaljuje, »mislim, da ne boš umrla. Ko se je moje srce ustavilo in sem bila klinično mrtva, sta toplota in svetloba zapuščali moje telo in prihajali vame, ne nasprotno.«

»Absolutno.«

Kajti gotovo ima prav.

Zmoti naju prihod Sarah, s kot prekla pokončno žensko z jekleno sivimi lasmi v poznih šestdesetih, ki jo poznam, a je ne znam postaviti na pravo mesto.

»Gospa Fisher,« presenečeno reče Jenny.

Stara tajnica s Sidleyja.

Prinesla mi je zajeten šopek vrtne grašice, zavite v časopisni papir, in vonj je sijajen, začasno prevlada nad higienskim vonjem oddelka.

Sarah pogleda po mojih vazah s cvetjem, potem urno zavrže grde rumene vrtnice Silasa Hymana. Nasmehne se gospe Fisherjevi.

»Mislim, da v tekmi za prostor zmaga vaš šopek,« reče lahkotno, toda vidim, da opazi vizitko gospoda Hymana in jo vtakne v žep.

»Nisem si mislila, da jo bom v resnici videla,« gospa Fisher reče Sarah. »Hotela sem ji samo prinesti rože. Včasih sva se pogovarjali o vrtnarjenju. Vendar sem jo komaj poznala.«

Zdaj se spomnim, da je gospa Fisher edina oseba, ki na svojem kosu zemlje raje goji grašico kot njenega užitnega bratranca. To mi je povedala na Jennyjin prvi šolski dan, zamotila me je z rožami, in ob koncu najinega hortikulturnega pogovora Jenny ni več jokala in je sedela na bralni preprogi.

»Bi hoteli poklepetati z mano?« vpraša Sarah. »Sem policistka in Gracina svakinja.«

Svakinji. Nikoli prej nisem zares pomislila, da imava v družinski matrici svojo lastno ločeno in povezano nit.

»Seveda,« odgovori gospa Fisher. »Vendar resnično dvomim, da bom lahko kaj pomagala.«

Sarah jo spremi v družinsko sobo.

»Preden me vprašate karkoli,« reče gospa Fisher, »policijsko kartoteko imam.«

Z Jenny osupneva. Gospa Fisher?

»Bila sem aktivistka kampanje za jedrsko razorožitev in Greenpeacea. Še vedno sem, vendar mi dandanes ni do tega, da bi me aretirali.«

Sarah je videti malce zadržana, toda zdaj si tega ne razlagam več narobe.

»Rekli ste, da ste bili tajnica na Sidleyju.«

»Skoraj trinajst let. Aprila sem morala oditi.«

»Zakaj pa?«

»Očitno sem bila prestara za to službo. Ravnateljica mi je rekla, naj pogledam v pogodbo, in v njej bom našla ‘člen o neprostovoljni upokojitvi pri šestdesetih za vse podporno osebje’. Jaz jih imam sedeminšestdeset. Počakala je sedem let, preden je uveljavila klavzulo.«

»In ali ste bili prestari za službo?«

»Ne, še vedno sem jo presneto dobro opravljala. Vsi so to vedeli, vključno s Sally Healey.«

»Torej veste, zakaj se vas je znebila?«

»Vi pa ne ovinkarite. Ne. Nimam pojma.«

Sarah potegne na dan nenavadno Paperchasovo beležnico s sovicami in si nekaj zapiše.

»Lahko dobim vaše podatke?« vpraša Sarah. »Vaše polno ime je gospa …?«

»Elizabeth Fisher. Gospodična. Mož me je zapustil pred šestimi meseci in vajena sem, da se trenutno ne predstavljam kot gospa.«

Sarah deluje sočutno, mene pa zmrazi. Gospa Healey je vsem staršem poslala pismo, v katerem je pisalo, da je mož gospe Fisher na smrt bolan in da mora zato zapustiti šolo. Organizirala sem voščilnico, in Maisie je šla v neko supermoderno cvetličarno v Richmondu po šopek in, na moj predlog, čebulice.

»Lahko napišete svoj naslov?«

Ko Elizabeth zapiše svoje podatke, hočem povedati Sarah o laži, ki jo je gospa Healey povedala staršem. Zakaj je to naredila?

»Poznate Silasa Hymana?« jo vpraša Sarah – logično vprašanje, a ne tisto, na katero sem upala.

»Ja. Bil je učitelj na Sidleyju. Odpustili so ga zaradi nečesa, kar ni storil. En mesec pred mano. Od takrat sva enkrat ali dvakrat govorila po telefonu. Sorodna duša in to.«

»Zakaj so ga odpustili?«

»Na kratko? Osemletni deček z imenom Robert Fleming je hotel, da gre.«

»In daljša različica?«

»Robert Fleming je sovražil Silasa, ker je bil prvi učitelj, ki se mu je postavil po robu. Silas je poklical Flemingove starše v šolo prvi teden, ko je bil v njegovem razredu, in za njunega sina uporabil besedo ‘zloben’; in ne da trpi za motnjo pomanjkanja pozornosti ali da ima težave s socializacijo. Zloben. Smola je bila v tem, da kaj takega ni v navadi pri starših, ki plačujejo šolnino.

Marca, ko je bil Silas dežuren na igrišču, mu je Fleming povedal, da se je enajstletni deček zaklenil v stranišče s petletno punčko, ki vpije. Fleming je rekel, da ni našel nobenega drugega učitelja. Torej je šel Silas punčki na pomoč. Kljub vsem napakam, ki jih ima, je pri takšnih stvareh zelo uslužen. In Robert Fleming je to vedel.

Ko je spravil Silasa z igrišča, je prisilil dečka z imenom Daniel, da se je vzpel po požarnih stopnicah, in uspelo mu ga je spraviti čez rob. Bogve, kaj je moral reči malčku, da je to storil. Potem ga je Fleming porinil. Bil je hudo poškodovan. Zlomil si je obe nogi. Srečo je imel, da si ni zlomil vratu.

K mojemu delu so sodila tudi opravila šolske bolničarke. Pazila sem nanj, dokler ni prišel rešilec. Ubogi malček je trpel strašne bolečine.«

Sama sem poznala samo Adamovo verzijo dogodkov in govorice odraslih, s časom vse bolj popačene. To je postala strašna nesreča, sploh ne premišljena, in krivda je padla na gospoda Hymana, ker ni nadzoroval igrišča, ne pa na Roberta Fleminga. Saj kdo pa je pripravljen verjeti, da je osemletni otrok lahko tako skrb vzbujajoče preračunljiv, tako pokvarjen, tako zloben.

Vendar smo že vedeli, da je takšen, zaradi Adama, ki je živel v strahu pred njim. Vedeli smo, da ne gre za običajno zafrkavanje in tiranijo. Mislim, da smo vedeli od takrat, ko je Adamu zadrgnil njegovo kravato okrog vratu, da je bilo še po enem tednu videti rdečo marogo, in mu rekel, da ga bo ubil, če ‘ga ne kušne na rit’. Ali pa kolebnica, ki jo je ovil okrog Adama, ga zvezal z njo in mu po telesu narisal kljukaste križe.

Jenny ga je imenovala psihič in ti si se strinjal.

»Otrok ne bi smel počenjati takšnih stvari,« si rekel. »Za odraslega bi rekli, da je sociopat. Celo psihopat.«

Bilo je po pripetljaju s svastikami, tik pred zadnjimi počitnicami, ko si zahteval sestanek in ti je gospa Healey zajamčila, da se Robert Fleming septembra ne bo vrnil na Sidley.

»Gospa Healey je vedela, da se takšna nesreča na igrišču osnovne šole ne bi smela nikoli zgoditi,« nadaljuje gospa Fisherjeva. »Morala je na nekoga zvaliti krivdo, torej jo je zvalila na Silasa Hymana. Mislim, da ga ni hotela odpustiti. Ni neumna. Če nič drugega, je nadarjenega učitelja znala ceniti kot prednost za posel. Potem pa je izšel tisti kvantaški članek v Richmond Postu, in telefon je kar naprej zvonil. Starši so zahtevali, naj ukrepa. Po njenem torej ni imela izbire. V zasebni šoli, še posebno v novi, imajo starši veliko moč.

Res grozna stvar pa je, da če bi obdolžili tega zlobnega fanta in mu dali vetra, bi morda obstajalo vsaj malo upanja, da ga ustavijo, preden je bilo prepozno.«

Pa mu niso dali vetra. Gospa Healey ga je pustila mirno oditi.

»Mislite, da bo spet kaj storil?« vpraša Sarah.

»Seveda bo. Če pri osmih lahko načrtuje in izpelje, da si deček polomi noge, česa bo sposoben pri osemnajstih?«

Je Robert Fleming na športnem dnevu zapustil igrišče? Ne. Tega ne verjamem. Vem, povedali so nam, da skoraj vse požare v šolskem času podtaknejo otroci, a ne požarov, ki tako hudo poškodujejo ljudi. Ne požarov, kot je bil tale. Nočem biti kot narednik Baker in misliti, da je otrok sposoben česa takega.

»Rekli ste, da je po članku v Richmond Postu telefon kar naprej zvonil?« vpraša Sarah.

»Drži. In Sally Healey je bila prisiljena odpustiti Silasa.«

»Ali veste, kdo je obvestil tisk?«

»Ne, ne vem.«

»Je imel Silas Hyman kakšne sovražnike?«

»Ne da bi jaz vedela.«

»Prej ste rekli ‘kljub vsem njegovim napakam’. Kaj ste mislili s tem?«

»Tega ne bi smela reči.«

»Vendar obstaja razlog?«

»Mislim samo, da je bil domišljav. Moški učitelji v osnovni šoli so redka vrsta. Bil je petelinček v kurniku.«

Za trenutek premolkne in opazim, da zadržuje solze.

»Kako sta?« vpraša. »Jenny in gospa Covey?«

»Obe sta v kritičnem stanju.«

Vzravnana postava Elizabeth Fisher se malo upogne in obraz obrne stran od Sarah, kot bi se sramovala svojih čustev.

»Tam sem bila od začetka, in prav tako Jenny. Mali šolarji so prihajali v mojo pisarno, da so mi pokazali svoje izdelke. Jenny Covey je prišla in me objela in spet šla. To mi je prišla pokazat. V prvem razredu je začela sestavljati hamaperlice. Drugi otroci so izdelovali pikolovske geometrijske vzorce, ona pa jih je polagala kar tjavdan, nobenega vzorca ali natančnosti – in izpadlo je čudovito. Vse tiste barvaste bunkice, brez reda nametane skupaj. Tako … energično in brezskrbno.«

Sarah se nasmehne. Se spomni Jennyjinega obdobja perlic? Najbrž je za božično darilo dobila anarhičen namizni podstavek.

»In Adam je ljubek fantek,« nadaljuje. »Vsa čast gospe Coveyjevi. Želim si, da bi ji to povedala, pa ji nisem. Saj ne, da bi kaj veliko pomenilo, kaj si jaz mislim, pa si vseeno želim, da bi ji povedala.«

Videti je, da je Sarah ganilo, in to spodbudi Elizabeth Fisher k nadaljevanju.

»Nekaterim od njih je komaj mar pozdraviti mamo ob koncu dneva, in matere so preveč zaposlene s klepetanjem, da bi se res osredotočile na svojega otroka. Adam pa je z razširjenimi rokami kot pristajajoče letalo stekel proti gospe Coveyjevi, in zanjo ni bilo tam nikogar drugega razen njega. Gledala sem ju skozi okno svoje pisarne.«

Spoznala sem, da ni imela nikogar, s komer bi se pogovarjala o nas, saj je njen mož odšel. In težko je navezala stik z ljudmi iz šole po mučni zadregi s šopkom za mrtvega moža.

»Se vam kaj sanja, kdo bi lahko na šoli podtaknil požar?« vpraša Sarah.

»Ne. A če bi bila na vašem mestu, bi iskala odraslega Roberta Fleminga – ker nihče ni dovolj zgodaj posredoval.«

Ko se z Jenny vrneva na moj oddelek, se spomni sestanka, ki si ga imel z gospo Healeyjevo zaradi Roberta Fleminga. Jezilo me je, da te je poslušala, nikoli pa ni poslušala mojih pritožb. Mislila sem, da zato ker si moški, jaz pa sem samo še ena mama z drobtinicami Kit Kata v žepu in rezervnimi športnimi nogavicami v torbici. Ti si rekel, da je to zaradi tvoje slave: »Jaz lahko naredim večji cirkus.«

Maisie prispe k moji postelji. Okoli nje potegne grdo, tanko zaveso.

»Še ena obiskovalka,« rečem Jen. »Nocoj je tukaj kot v salonu iz sedemnajstega stoletja, a ne?«

»Salon je bil v Franciji, mami.« Pokaže na geometrične zavese okrog moje postelje. »In imel je stene. Z oljnimi slikami in okrancljanimi ogledali.«

Pred nekaj meseci sva govorili o salonih. Ganjena sem, da je poslušala.

»Spedenan. V njem je bila postelja, kajne? In v središču pozornosti je bila ženska. N’est ce pas?« Dobro, torej se misli igrati očarljivo domiselno intelektualko.

Jen se nasmehne.

Maisie raje sede na rob postelje kot na stol za obiskovalce in me prime za roko. Zdaj vem, da zaupna, živahna Maisie, ki se požvižga na vse!, ne obstaja. A nekoč je obstajala. O tem sem prepričana. Ne vem, kdaj je Maisie začela posnemati sebe takšno, kakršna je nekoč bila; kakršna bi še vedno morala biti.

A njena prijaznost in toplina sta pristni.

»Veliko bolje si videti,« mi reče, smehlja se mi, kot bi jo lahko ne samo slišala, ampak tudi videla. »Rdeča lička! Pa sploh ne uporabljaš rdečila, kaj? Ne tako kot jaz. Jaz se moram napacati, ti pa si takšna po naravi.«

Namesto v francoskem salonu si zdaj predstavljam sebe v njeni dragi, topli kuhinji.

Ko me je zadnjič prišla pogledat, sem bila prepričana, da mi bo nekaj povedala, pa so jo zmotili. Mogoče se mi bo zdaj zaupala glede Donalda. Upam. Ena od stvari, zaradi katerih mi je bilo tako hudo, je bila, da se ni hotela ali pa se ni mogla obrniti name.

Tipa po žepu svoje jopice. Izvleče Jennyjin mobi, z malim amuletom, ki ji ga je Adam dal za božič.

»Dala mi ga je Tilly, predšolska učiteljica,« reče Maisie.

Jen molče strmi v svoj telefon. V njem so zapisana sporočila o zabavah in potovalni načrti in vsakdanji klepet s prijatelji; najstniško življenje v osmih centimetrih plastike. Svetleč je in nepoškodovan.

»Tilly ga je našla v pesku pred šolo,« nadaljuje Maisie. »Dala mi ga je, ko sem z Roweno stopila v rešilca. Hotela je biti prepričana, da ga bom dala Jenny. Kot bi bilo pomembno. Zdi se mi, da si je želela na neki način pomagati. No, vsi smo si. Potem sem preprosto pozabila nanj. Oprosti.«

»Kako je lahko preprosto pozabila?« vpraša Jenny.

»Veliko se je dogajalo,« rečem, čudim se, kako sem omilila zadeve.

»Morala bi ga vrniti prej, oprosti,« reče Maisie, kot bi slišala Jenny. »Totalno sem razštelana.«

Maisie med vazami s cvetjem najde prostor za telefon.

»V Rowenini sobi so pretiravali s klimo,« reče. »Zato sem si nataknila jopico. Našla sem ga v žepu in zaželela sem si ga vrniti. Saj veš, kako je z dekleti in njihovimi mobiji.«

»Toda kako sem ga lahko zgubila?« vpraša Jenny. »Z Ivom sva si pošiljala sporočila, medtem ko sem bila v bolniški sobi. In potem je izbruhnil ogenj in jaz sem bila še vedno tam. Kako ga je torej lahko našla zunaj?«

»Ne vem, ljubica.«

»Mogoče mi ga je požigalec ukradel in ga potem po pomoti zgubil?«

»Ampak zakaj bi ga ukradel?«

»Če je bil sovražni pošiljatelj,« je počasi rekla Jenny, »je mogoče hotel neke vrste trofejo?«

Preplavil me je gnus.

»Mogoče pa si zaradi nečesa bila zunaj,« rečem. »In se potem vrnila.«

»Toda zakaj bi to naredila?«

Nimam pojma. Obe molčiva.

Maisie spet sede na mojo posteljo, s sladkim glasom klepeta naprej, da bi bilo vse čim bolj normalno, kot bi se hotela pretvarjati, da sva skupaj v njeni kuhinji – in da je tako domače, kot je videti. Prevara znotraj prevare.

Do danes sem mislila, da Maisie takole blebeta zaradi preobilice stvari, ki bi jih rada povedala – topel prijateljski izliv, mogoče pa je bolj živčna navada, poplava kramljanja, ki se vrtinči čez spodaj ležeče, nazobčano nezadovoljstvo.

Kot ohlapna mehka jopica, ki zdaj skriva njene modrice.

»Jenny ne bi dovolili mobija na oddelku za intenzivno nego,« nadaljuje. »Za vsak primer, da ne bi motil aparatur ali karkoli že. Rekla sem, da bi bil izključen, samo toliko, da je poleg nje, ko se zbudi. Toda celo če je izključen, to ne gre, so rekli, saj lahko prenaša bakterije in tega seveda nočemo!

Zato ga bom pustila pri tebi in povedala Miku, da je tukaj, ker ga bo mogoče hotel doma spraviti zanjo.«

Jenny strmi v svoj telefon.

»Prekleto, še vedno se ne morem spomniti. Če bi se lahko …«

Glas ji zamre, jezna je nase.

Maisie se obrne malenkost stran od mene.

»Nekaj ti moram povedati, Gracie. Nočem, da bi me zaradi tega zasovražila. Prosim.«

Zavesa se burno odgrne in vstopita zdravnika, da me kot običajno na hitro pregledata. Eden od njiju se obrne k Maisie.

»Prosim, ne zagrinjajte zavese okrog njene postelje. Ves čas jo moramo imeti na očeh.«

»Oh, ja, seveda, oprostite.«

Zdravnika odideta, toda hrup in nujnost oddelka sta vsepovsod okoli naju; zdaj se je nemogoče pretvarjati, da je salon ali kuhinja.

»Donald je prišel prej na obisk k Roweni,« reče Maisie. Končno se mi bo zaupala. In želim si, da to stori. Mogoče ji bo malo odleglo.

»Tako ponosen je nanjo.«

»Oh, za božjo voljo,« reče Jenny – njeno razočaranje in zaskrbljenost sta zdaj tik pod površjem. Jaz pa skušam razumeti. Mogoče Maisie mora vrteti ta film o srečni družini nekomu, ki ga že leta gleda, ohranjati slepilo, kajti resničnost – Donald, ki zadaja bolečino njenemu že tako ranjenemu otroku – je preveč neusmiljena.

»Saj veš, da bi za Roweno naredila vse,« reče tiho. »Kajne, da veš, Gracie?«

»Samo moža ne bi zapustila, da ji ne bi mogel več škodovati,« hlastne Jenny.

»Ni tako preprosto, Jen.«

»Oh, mislim, da je.«

»Nisem ti do konca povedala, kaj se je zgodilo,« nadaljuje Maisie. »Torej ne veš, zakaj je tako ponosen.«

»To je smešno,« reče Jenny, še vedno razdraženo. Pomignem ji, naj molči, da slišiva Maisie.

»Povedala sem ti, da sem, ko si ti stekla v poslopje, sama stekla stran, k mostu. Šla sem do gasilcev, in vsi smo potiskali avtomobile s poti. Povedala sem ti, da …«

Spomnim se zvokov človeškega kričanja in hupanja in vonja dizelskih hlapov in ognja, ki se steguje proti mostu, kot bi se Maisiejin čutni spomin nekako prenesel tudi name. Tokrat film ni trhel ali nestvaren.

»Ko sem bila na mostu, ali mogoče že prej, ko sem tekla proti njemu, je šla Rowena v šolo.«

»Ne razumem,« reče Jenny; tudi jaz ne.

»Videla je, da si tudi ti stekla noter,« nadaljuje Maisie. »Slišala te je, da si klicala Jenny. A ni pobegnila. V telovadni lopi je našla brisačo in jo zmočila z vodo. Položila si jo je na obraz. Potem je šla v šolo, da bi ti pomagala.«

Mojbog. Rowena je šla v gorečo šolo. Zaradi Jenny. Zaradi mene.

»Mislijo, da jo je moral premagati dim. Bila je nezavestna, ko je gasilec prišel do nje. Ni hudo ranjena, vendar jih skrbi, da ima mogoče kakšne notranje poškodbe; še vedno je na opazovanju.«

Nikoli si ne bi mislila, da je sposobna takšnega poguma ali česarkoli podobnega.

Njeno junaštvo je izredno.

Ne vem, ali boš popolnoma razumel, a vem, kaj pomeni iti noter. Segrej pečico na najvišjo temperaturo in vanjo potisni glavo. In potem zlezi vanjo. Dodaj dušeči dim in pomanjkanje kisika. Zapri vratca.

Nagon in ljubezen sta me pognala v tisto stavbo in me tiščala in porivala naprej. Sebično sem si želela zbežati, ja, tako kot sem ti rekla. A potrebovala sem Jenny v svojem objemu bolj, kot sem kdaj potrebovala karkoli. Neskončno bolj, kot sem si želela rešiti sebe. In v tej zadušljivi, goreči šoli sem odkrila, da pri materi nagon po samoohranitvi ne more zmagati, ker je del tebe tvoj otrok.

Rowena pa je šla noter brez nagona. Brez ljubezni. Komaj kdaj sem jo videla, odkar je šla na srednjo šolo, in z Jenny nikoli nista bili prijateljici. A nekako je premagala strah. Samo pogum jo je gnal naprej. Kot junaško nesebične viteze v eni od Adamovih arturijanskih legend.

Adam.

Rowena ga je tolažila, ko sem stekla v poslopje, niti toliko se nisem ustavila, da bi spregovorila z njim. Jo je spodbodla Adamova stiska?

»Niti zavedela se nisem, da je ni,« reče Maisie. »Ko so gasilski avtomobili pripeljali do šole, je bilo tam toliko ljudi – starši in učitelji in otroci in novinarji –, mislila sem, da je tam, sredi množice. Domnevala sem …«

»Spet je poskušala, da bi bil oče ponosen nanjo,« reče Jenny.

»In potem jo je gasilec prinesel ven in bila je nezavestna,« nadaljuje Maisie. »Ko sem povedala Donaldu …«

Premolkne, pretresena je. Potem prizadeto in s težavo nadaljuje. »Ne bi smel obsojati človeka, kajneda? Če ga imaš rad, če sodi k tvoji družini, bi se moral potruditi in v njem videti dobro. Hočem reči, na neki način je to ljubezen, kajneda? Verjeti v človekovo dobroto.«

»A to res verjame?« vpraša Jenny.

»Ja, mislim, da res.«

»Jezus.«

Maisie mi močneje stisne roko.

»Smešno, v enem popoldnevu odkriješ, iz kakšnega testa si. In prav tako, iz kakšnega testa je tvoj otrok. In hkrati občutiš sram in ponos.«

Vendar si Rowena želi, da je nanjo ponosen njen oče, ne njena mati. Zanj je šla v gorečo šolo. In bilo je zaman.

Spomnim se preteče mržnje v Donaldovem glasu. »Prava mala junakinja, kaj?« In njenega krika bolečine, ko jo je zgrabil za opečene roke.

18

Sarah pride k moji postelji, videti je živahno učinkovita kot vedno, in hvaležna sem ji za moč; kaj bi nam zdaj koristila oseba, ki v gumijastem čolničku vesla po ribniku?

Maisie molče sedi poleg mene, kot bi se upehala; prsti ji drhtijo.

»Pozdravljena, Grace, spet jaz,« reče Sarah. »Nocoj je tukaj kot na Piccadilly Circusu.«

»Mislite, da lahko tudi sliši?« reče Maisie.

»Gotovo. Jaz sem Sarah. Gracina svakinja.«

Zdi se mi, da na Maisiejinem obrazu opazim strah. Moja krivda. V preteklosti sem Sarah prikazovala kot zmaja.

»Maisie White. Prijateljica.«

»Vi ste torej mama Rowene White?« vpraša Sarah, iznajdljiva policistka, ki se takoj spomni imen.

»Ja.«

»Tukaj nekje je odprta kantina. Bi šli z mano na čaj? Ali vsaj na nekaj, čemur naj bi rekli čaj?«

Maisie nima kaj prida izbire.

Prosim boga, da bo Sarah iz Maisie izvlekla priznanje o družinski zlorabi in na seznam osumljencev dodala Donalda. A v letih najinega prijateljstva Maisie ni nikoli niti namignila na to. Ali pa mogoče je, in jaz nisem bila nikoli dovolj modra – ali tankočutna –, da bi jo slišala.

Ko odhajata, Sarah opazi Jennyjin mobi.

»Jen-Jenin je,« reče Maisie. »Učiteljica ga je našla pred šolo. Vedela sem, da bi si ga želela nazaj.«

Mogoče ji reče ‘Jen-Jen’, da pokaže Sarah, kako blizu je naši družini, mogoče pa hoče pokazati, da ima pravico biti tukaj, in to se me dotakne; znak stare, bolj samozavestne Maisie.

Sarah pobere telefon in Jenny je kot na žerjavici. A Sarah ga vtakne v žep.

»Na vrtu bom,« reče Jenny, njeno vznemirjenje in jeza sta jasno vidna. »In zdaj mi je ime Jenny. In jaz bi morala imeti moj telefon, ne teta Sarah.«

In ne vem, zakaj, ampak vesela sem njenega najstniškega izbruha; njene ogorčene energije.

Sledim Sarah in Maisie v restavracijo. Ali misliš, da bo kdo odkril, da Sarah spreminja njihove sobe za sorodnike in kantine v prostore za zasliševanje?

Kavarna Palma je prazna in stropne luči so ugasnjene, a vrata so odprta in avtomat za vroče napitke deluje. Sarah prinese stiroporni lonček nečesa podobnega čaju, in skupaj sedeta za plastično mizo.

Edina svetloba zdaj prihaja s hodnika in spreminja ta brezosebni prostor v mračnega in nenavadnega.

»Rada bi izvedela malo več o tem, kaj se je zgodilo,« reče Sarah.

»Grace mi je povedala, da ste policistka.«

»Trenutno sem samo Graceina svakinja in Jennyjina teta. Bi mi lahko povedali, česa se spominjate od včerajšnjega popoldneva?«

»Seveda. A nisem prepričana, da lahko kaj dosti pomagam. Mislim, vse sem že povedala policiji.«

»Rekla sem vam že, da bi rada govorila z vami samo kot članica družine.«

»Prišla sem po Roweno v šolo. No, na delo, bi morala reči, ker zdaj ni učenka, ampak pomaga učiteljem pri pouku. Bila sem res vesela, ko me je prosila, naj jo pridem iskat. Zadnje čase je ne vidim prav pogosto, veste? Saj poznate najstnice.« Glas ji zamre. »Oprostite, to ni pomembno, oprostite.«

Sarah se ji nasmehne, bodri jo, naj nadaljuje.

»Mislila sem, da bo na igrišču pomagala pri športnem dnevu. A Gracie mi je povedala, da je šla z Addiejem v šolo po njegovo torto. Torto s strelskimi jarki, ki so jo naredili skupaj …« Preneha in vtakne v usta členek kazalca, da zadrži jok. »Res ne morem razmišljati o tem, ne prav pošteno, o Addieju, ko je njegova mamica tako … res ne morem …«

»V redu je. Vzemite si čas.«

Maisie meša čaj, kot bi tanka plastična žlička izžarevala nekaj, česar se oprijema; odločena je, da nadaljuje.

»Šla sem ponjo. Ko sem prišla v šolo, sem šla na stranišče, v tistega za odrasle. Komaj sem vstopila, ko sem zaslišala res glasen hrup, kot sirena za zračni napad ali nekaj takega. Nič podobnega požarnim alarmom, ki jih imamo v šoli, zato mi je vzelo nekaj trenutkov, da sem se zavedela, za kaj gre.

Pohitela sem ven, zaskrbljena zaradi Rowene. Potem sem jo videla, kako je prišla iz tajništva.«

Med mešanjem čaj pljuskne na mizo.

»Skozi okno pisarne sem videla, da je Adam na varnem zunaj pri kipu. Mislila sem, da je vse v redu. A nisem vedela za Jenny. Niti poklicala je nisem. Če bi vedela, bi to storila.«

»V katerem nadstropju je tajništvo?« vpraša Sarah.

»Visoko pritličje. Tik poleg glavnega vhoda. Rekla sem Roweni, naj pazi na Addieja, in šla pomagat malim šolarjem. Gospa Healey je menila, da so premajhni za športni dan. Oprostite. Hočem reči, vedela sem, da so v šoli.«

Sarah s svojim prtičkom pobriše Maisiejin razliti čaj, in zdi se, da se zaradi te preproste prijaznosti Maisie sprosti. Zmaji ne pobrišejo razlitega čaja za tabo.

»In potem?« vpraša Sarah.

»Šla sem v pritličje, kjer je njihov razred. Tam ni bilo toliko dima, in svoj izhod s klančino imajo, ki pelje nazaj gor, do prostora pred šolo. Tilly – gospodična Rogers – je odpeljala ven vse otroke. Pomagala sem ji jih pomiriti. Vse poznam, razumete. Enkrat na teden berem z njimi, zato sem ji lahko pri tem pomagala.«

Njen glas je nenadoma prisrčen, in vem, da razmišlja o tistih štiriletnih otrocih; njihova pojava je še vedno nekako nerazločna, kot da se boš prej dotaknil njihove avre kot spokojnosti njihovih svilenih laskov ali čudovito gladkih obrazkov. Še vedno krasna majcena bitja. Takrat sem razmišljala, da zdaj, ko je Rowena odrasla, še vedno bere z njimi, ker pogreša lastno hčer, ko je bila drobcena deklica. Mogoče pa se je skušala, eno popoldne na teden, vrniti v čas pred zlorabo; ko sta bili z Roweno srečni; v čas, ko se je res na vse požvižgala!

»Ste videli še koga drugega razen Rowene in Adama in predšolske učiteljice?«

»Ne. No, ne v šoli, če to mislite. A pet minut pozneje je prišla ven nova tajnica. Do takrat je bilo že veliko dima, ona pa se je smehljala, kot da uživa, ali vsaj ni bila prav nič vznemirjena. In bila je našminkana. Oprostite. Trapasto.«

»Ven je prišla pet minut po alarmu? Ste prepričani?«

»Ne, no, ne morem biti popolnoma gotova. Nikoli nisem bila zelo dobra s časom. Toda otroke sva pripeljali ven, jih postavili v vrsto in jih vsaj petkrat prešteli. Tajnica je prinesla Tilly dnevnik, da uradno preveri, ali so vsi navzoči, a sva vedeli, da so.

Takoj potem ko je tajnica prišla ven, se je ogenj razgorel. Strahovito je treščilo in plameni in dim so se valili skozi okna.«

»Ste videli še koga?«

»Ne.«

»Ste prepričani?«

»Ja. Skušam se spomniti, a resnično se mi zdi, da nisem videla nikogar drugega. Vendar bi tam lahko bili še drugi ljudje. Hočem reči, poslopje je veliko.«

Sarah ni spila svojega čaja, vso pozornost je usmerila na Maisie, vendar ji tega ni dala čutiti.

»In potem?«

»Nekaj minut pozneje, se mi zdi, sem videla Gracie, ki je tekla proti šoli. Mislim, da je kričala, a požarni alarm je bil tako glasen, da nisem prepričana.«

Za trenutek premolkne, kot bi me gledala, kako na vso moč tečem proti šoli.

»Vedela sem, da ji bo odleglo, ko bo zagledala Adama, in res ji je, in mislila sem, da je vse v redu. Potem pa je poklicala Jenny, klicala jo je spet in spet, in zavedela sem se, da mora biti Jenny notri. In Gracie je stekla v šolo.«

Vidim solze, ki silijo Maisie v oči. Močno pritisne prstne blazinice na svoja senca, kot da bo to ustavilo solze.

Sarah jo zdaj napeto gleda.

»Ali veste, da je bil Adam obtožen podtaknitve požara?« vpraša.

Maisie je presenečena. Ji je Sarah zato povedala – da preizkusi njen odziv. Zdaj je morala jasno videti, da je Maisiejino začudenje pristno.

»O, bog, uboga družina.«

Privrejo solze in ji lijejo po obrazu. »Oprostite, sebična sem. Res nobene pravice nimam jokati, ne, ko sta Gracie in Jenny …«

Sarah vzame Maisiejin kozarček. »Boste še enega?«

»Hvala.«

In očitno to majhno dejanje prijaznosti spet malo sprosti Maisie.

»Kaj veste o Silasu Hymanu?« vpraša Sarah, ko stopi k avtomatu s pijačo.

»Nevaren je,« takoj reče Maisie. »Nasilen. A tega ne bi nikoli uganili. Mislim tega, da se pretvarja. In pridobi ljudi, da ga vzljubijo. Mlade ljudi. Izrablja njihova čustva.«

Osupne me njen izbruh, in kako prepričana je glede njega. Kako to ve?

»Na kakšen način se pretvarja?« vpraša Sarah.

»Mislila sem, da je res prijazen in skrben,« reče Maisie. »Čudovit, pravzaprav. Kadar berem z malčki, vzamem iz vsakega razreda po enega in ga peljem v prvo nadstropje, kjer imajo knjige za nižjo stopnjo. Tam sedimo na preprogi.«

Maisie pripoveduje Sarah čez temno prostranstvo mize, kot bi bilo olajšanje govoriti o tem, besede padajo iz nje.

»Gospod Hyman je poučeval v drugi učilnici v tem nadstropju. Lahko si slišal, kako se njegov razred smeje. In tudi glasbo so imeli. Vedno jim je nekaj vrtel. Na koncu sem razvozlala vse skupaj. Za matematiko je bil Mozart, džez pa, ko so se preoblačili za telovadbo, ker jih je podžgal. Enkrat sem ga slišala oštevati Roberta Fleminga, vendar ni kričal nanj. Ni mu bilo treba zapreti vrat učilnice, kot nekaterim učiteljem, če bi starši morda prisluškovali. In za vsakega od njih je imel posebno ime. Zdelo se je, da se je v šoli osredotočil samo na otroke. Ne zato da bi v službi napredoval ali da bi po stenah viseli sijajni izdelki v zadovoljstvo staršev. Samo otroci, navdihoval jih je in osrečeval. Torej razumete, da me je preslepil, kajneda? Pravzaprav mislim, da nas je vse preslepil.«

Sarah se ji pridruži z novima lončkoma čaja. Odkar jo poznam, Sarah ni nikoli pila čaja, samo kavo, pa še ta je morala biti prava, ne instantna. Mogoče njena policijska oseba pije čaj, kajti čeprav je Maisie rekla, da se pogovarja z njo kot članica naše družine, gledam profesionalno Sarah.

»Kdaj ste se zavedeli, da vas je imel za norca?« vpraša Sarah.

Maisie vzame čaj in se igra z rožnatim zavojčkom umetnega sladila, preden odgovori.

»Na šolski podelitvi nagrad. Vsako leto sva izročila nagrado, razumete? Za naravoslovje. Rowena bo študirala naravoslovje na Oxfordu, na St. Hildi. Oprostite. Hočem reči, zato sva bila tam.« Za trenutek utihne, kot bi se spominjala. »Opotekel se je noter, videti je bil tako jezen, in potem se je obrnil k ravnateljici in zaklel. Vsem nam je zagrozil.

Toda mislim, da ga nihče drug ni vzel resno, zdelo se jim je bolj neprijetno kot grozeče.«

»Vi pa ste ga vzeli resno?«

»Ja.«

Na podelitvi nagrad je Donald sedel tesno ob njej. Maisie iz prve roke ve, da se nasilne grožnje lahko uresničijo. Ali pa morda Donald ni opozarjal vnaprej.

»Ste komu zaupali svoje bojazni?« vpraša Sarah.

»Ja. Pozneje tisti večer sem poklicala ravnateljico Sally Healey in ji rekla, da bi morala obvestiti policijo in zagotoviti, da se nikoli več ne bi smel približati šoli. Temu se reče prepoved približevanja, se mi zdi. Nisem prepričana. Nekaj, kar pomeni, da ne sme v bližino otrok.«

»Jo je obvestila?«

Maisie zmaje z glavo in na njenem obrazu zagledam vznemirjenje.

»Rekli ste, da je pridobil mlade ljudi, da so ga vzljubili,« nadaljuje Sarah. »In izrabljal njihova čustva?«

A Maisie se je očitno zaprla, izgubljena v lastnih mislih.

»Maisie?« vpraša Sarah, Maisie pa še vedno molči.

Sarah potrpežljivo čaka, daje ji čas.

»Grace mi je povedala, da ga je Addie oboževal,« končno reče Maisie. »Vendar si do podelitve nagrad nisem predstavljala, kako močno.«

»Kaj se je zgodilo?«

»Vam ni nihče povedal?«

»Ne.«

Ničesar nisi rekel Sarah, jaz pa ji nisem bila dovolj blizu, da bi tvegala ta občutljivi predmet pogovora.

»Addie je vstal in branil Silasa Hymana,« reče Maisie. »Vsem je povedal, ga ne bi smeli odpustiti.«

»Kako pogumno,« reče Sarah.

Morala bi tvegati in ji povedati.

»Vendar ni prav nekoga pripraviti do tega, da te obožuje,« reče Maisie, razburjenje ji drhti v glasu. »Ko so toliko mlajši in sami še ne morejo prav razmišljati. To je izrabljanje. Pokvarjeno je. In dosežeš lahko, da naredijo, kar hočeš.«

Njena jeza plaši in gane. Vem, na kaj namiguje, in prav tako ve Sarah. A nihče ne bi mogel Addieja pripraviti do tega, da podtakne požar.

Ne zamerim Maisie, ker misli, da se da z Adamom z lahkoto manipulirati. Do odraslih je bil vedno zadržan, celo do Maisie. In po podelitvi nagrad je bil videti tako prestrašen, odskočil je pred Donaldovim vžigalnikom.

»Morala bi se vrniti k hčerki,« reče Maisie. »Rekla sem ji, da ne bom dolgo.«

»Seveda,« reče Sarah in vstane. »Eden od mojih kolegov je govoril z gasilcem, ki je bil na prizorišču. Povedal mi je o njenem pogumu.«

»Ja.«

»Rada bi govorila z njo, če se strinjate? Samo zato, da bo meni vse jasno.«

»Trenutno je razburjena,« reče Maisie, videti je prestrašena. »Malo je zmedena. Hočem reči, to je razumljivo, kajne, po vsem, kar se je zgodilo. Bi lahko malce počakali?«

Se boji, da bi Rowena povedala Sarah o Donaldu?

»Sploh ne,« odgovori Sarah. »Zelo ste bili prijazni, da ste si vzeli nekaj časa. Oglasila se bom jutri. Da vidim, ali bo takrat sposobna govoriti z mano.«

»Nisem ji še povedala,« reče Maisie. »Kako hudo poškodovani sta.«

»Razumem.«

Maisie odide in Sarah si vestno zapiše opombe v beležnico, porisano s sovicami.

»Torej jo prepričaj, da bo dala novo izjavo,« rečeš vihravo.

Sarah se ti je pridružila pri Jennyjini postelji.

»Povej Bakerju, da je še nekdo drug vedel, da je nasilen,« nadaljuješ. »Kristus, če o njem tako misli Maisie, bodo mislili tudi drugi.«

»Trenutno nima smisla,« potrpežljivo reče Sarah. »Nima ga, razen če bo ali dokler ne bo ovržen njegov alibi. In hkrati moram raziskati še druge možnosti.«

Pripravi te, da greš spat, ona pa zasede tvoje mesto ob Jennyjini postelji.

In jaz se vrnem na vrt, kjer čaka Jenny.

Drugače je tu zunaj v večernem hladu. Nekdo je zalil rože in napolnil ptičjo kopel. Če pogledaš naravnost navzgor, mimo navpičnih zidov, posutih z zastekljenimi okni, lahko vidiš nebo, tisto prelivajočo se svileno modrino, ki jo dajejo pozni poletni večeri, z zvezdami, ki vrtajo luknje v tkanino.

Tu ne čutiva bolečine, morda zato, ker je vrt sredi bolnišnice, čeprav je na prostem, in nama navpični zidovi vsenaokrog nudijo zaščito.

Moji čuti so zdaj toliko bolj dojemljivi – vonjam lahko najfinejšo, najneznatnejšo stvar, kot bi pomanjkanje telesa izpostavilo in prebudilo moje čute.

Jaz, ki nisem zavohala niti zažganega opečenega kruhka – Grace, za božjo voljo, saj to je oglje!

Zrak je zdaj mehko obložen s težkimi poletnimi parfumi jasmina in vrtnic in kovačnika; plasti vonjev so naložene v zraku kot barvaste proge v Adamovem kozarcu s peskom.

In tam je še en parfum. Bolj sladek kot ostali, vname čustvo, ki ga ne bi smela občutiti, ne zdaj – nervozno zvenenje in neskončno razburjenje. Pred mano se odpira čas brez mej; reka skozi Grantchester in potem dalje, stran od tiktakajočih ur, deset do treh proti Londonu in onstran njega; k neomejenim možnostim.

To je šeboj. Vonj nočnega šeboja in jaz sem v newnhamskem parku, v toplem poznopoletnem večeru, tik pred Prvim dejanjem, moj duh je natrpan s slikami in knjigami in z idejami. S tabo sem. In nočni šeboj raztresa dišave kot konfete po moji ljubezni do tebe in po skrbeh zaradi izpitov in po vznemirjenju zaradi prihodnosti.

Ponavadi so spomini kot predvajanje devedeja, niso povezani s prostorom, v katerem si, medtem ko se spominjaš.

Ampak v resnici sem tam, Mike. Moji občutki so silovito resnični.

Ljubezen me trešči v solarni pleksus.

Potem je konec in vrnem se v ta ograjeni kos poletja.

Izguba je mrzla in brezbarvna.

Vendar ni časa, da bi se vdajala samopomilovanju. Nekaj pomembnega je v tem, kar se je pravkar zgodilo, nekaj, s čimer lahko pomagam svojima otrokoma. A misel se izmuzne in moram jo zgrabiti za rep, preden izgine.

Jenny je bila tista, ki je slišala, da se je v šoli sprožil požarni alarm. »Kot da sem bila spet v šoli, res tam.«

Obrnem se k njej.

»Ko sva videli Donalda Whita z Maisie in Roweno, se spomniš, da si kaj zavohala?«

Ker se zdaj spomnim vonja po Donaldovi toaletni vodici in cigaretah.

»Mogoče. Ja,« odgovori Jenny.

»Misliš, da si zato slišala požarni alarm?« vprašam.

»Zvonjenje v ušesih? Mislim, da je mogoče. Tega nisem resno analizirala.«

Zaslišim otroško kričanje.

Adam.

Sunkovito se ozrem. Ni ga tukaj.

»Ne! Ni mrtva. Ni!«

Prešibek glasek za tako gromozanske besede.

Stečem k njemu.

Zgrbljen je nad mojo posteljo, molči. Sploh ni izkričal svoje bolečine, a sem ga slišala. Mama ga objema.

»Tukaj sem!« mu rečem. »Prav tukaj. Nihče še ne ve tega, pa bodo vedeli. In zbudila se bom, ljubček moj! Seveda se bom! Poljubljam te, in čeprav tega ne moreš čutiti, sem tukaj. Zdaj te poljubljam.«

Nimam glasu.

Morasto kričanje brez zvoka.

Prisilim se v svoje telo, a glasilke so še vedno potrgane in neuporabne in veke še vedno trdno zaprte. Na vse pretege se trudim, da bi se ga dotaknila, a moje roke so neverjetno težka bruna. Na tem temnem, samotnem, negibnem kraju ne morem narediti ničesar, da bi prišla do njega.

In on je tam zunaj, utaplja se v temnem, jeznem oceanu.

Daje me panika in hitreje diham. Skušam umiriti svoje dihanje in uspe mi! Diham hitro, vdih, izdih, vdih, izdih – in potem premišljeno počasi –, gotovo bo mama spoznala, da skušam nekaj povedati! Tudi Adam!

Nekaj lahko naredim! Mogoče to pomeni, da nam ne bo treba čakati leta, preden se bom zbudila!

Ko premišljeno počasi in globoko diham, mislim, kako sem napihovala Adamove oranžne rokavčke, preden je znal plavati, objemali so njegove tanke bele roke, in kako je srečno poskakoval v vodi, ne da bi ga bilo kaj strah; moj dih ga je varoval.

Zdrsnem iz svojega telesa – gotovo bo mama poklicala zdravnika, opozorila ga bo na moje znamenje, da sem tukaj, in Adam ne bo več jokal.

Toda mama je z Adamom ob moji postelji, njen obraz je bled, ko ga skuša potolažiti. Mogoče bi morala biti jezna nanjo. Toda trga jo na dvoje in vem, kakšen pogum je za to potreben.

Addie se ji izmuzne in steče stran. Pohiti za njim, ga zgrabi in ruvata se. Postane mlahav in ona ga objame, kot utelešena blazina, ki omili mučno bolečino. Skoraj odnese ga z oddelka, in jaz grem z njima.

Njegov obraz je tako bled, pod očmi ima modrikaste sence. Še bolj se je umaknil vase, kot bi mu onemelo celo telo.

Čvrsto ga stisnem k sebi.

»Mami, za naslednjo noč čarovnic se bom okopal v nevidnem črnilu! Potem bom neviden.«

»Ne vem, če deluje na tak način.«

»Zakaj ne?«

»No …«

»Nataknil si bom rokavico. Tako bodo vedeli, da je nekdo tam. Saj drugače ne bom dobil sladkarij.«

Do noči čarovnic so bili še štirje meseci. Do takrat bo to zamisel nadomestil z novo.

»Rokavica, dobro si se spomnil.«

»Jap.«

Ne more videti ali čutiti mojih rok, ki ga objemajo.

Zbudila se bom. Nekega dne se bom zbudila.

Zmračilo se je. Skozi stekleno steno, ki meji na vrt, je večina oddelkov napol v temi. V eni od sob skozi nezagrnjeno okno v postelji zagledam otroka, samo njegov obris, z majhnimi rokami. Drug, večji obris, v katerem prepoznam njegovega očeta, pogladi otrokove lase in potem čaka. Mali obris v postelji postane negiben, ko otrok zaspi. Oče zdaj samo stoji tam, neusmiljeno pokončen in sam, maha z rokami, gor in dol, gor in dol, gor in dol, kot da bi lahko oba odletela stran.

19

Okoli nas se v oknih na vseh štirih straneh prižigajo migetajoče električne luči; umetna bolnišnična zora dve uri po tistem, ko se je zunaj zdanilo.

Zdi se nemogoče, da sem komaj predvčerajšnjim v pečico postavila zmrznjene čokoladne rogljičke. Kot bi se zgodil časovni potres in bi ogenj nepreklicno ločil tektonske plošče naše preteklosti in sedanjosti. Malce napihnjeno, oprosti, ampak komu drugemu lahko povem? Uboga Jenny bi najbrž mislila, da jo pripravljam na izboljševanje ocen iz kakšnega predmeta.

Takoj ko zagledam tvoj obraz, vem, da niso našli srca zanjo. Približam se ti in ti mi poveš, da je še čas. Vse bo še v redu! Ne smeva obupati! Pozdravila se bo. Seveda se bo. Ni ti treba govoriti z mano, da slišim tvoj čvrsti, neuničljivi optimizem. Kajti čeprav nimava več ljubezni solarnega pleksusa, imava tisto poročene vrste, in to pomeni, da je tvoj glas – da si ti – v moji glavi.

Prispe Sarah, oblačila ima zmečkana, ni naličena. Sinoči se je izmenjavala s tabo ob Jennyjini postelji.

»Dobila sem Iva,« reče. »Skuša poiskati nadomesten let.«

Ti samo prikimaš.

Si kaj vedel o tem, Mike? Ti si moral dati Sarah njegovo številko. In ti misliš, da je bilo to v redu? Očitno mojega glasu ni v tvoji glavi, ker je to grozna zamisel. Ali pa mogoče je in se preprosto nisi menil zanj. Ja, jezna sem. Seveda, prekleto sem jezna!

Mu je Sarah povedala, kakšna je videti zdaj?

Ali lahko kdorkoli zdaj opiše Jennyjin obraz in telo?

Prejšnjo soboto sta šla skupaj v Chiswick House Park. »Kaj sta počela?« sem jo vprašala zvečer, mislila sem, da sta šla v kavarno ali imela piknik, mogoče brala. Ko ni odgovorila, sem si predstavljala vse vrste mečkanja. Končno mi je, rahlo v zadregi, povedala – samo gledala sta se; dolge sončne ure sta preživela tako, da sta strmela drug v drugega.

Če bi vedel, kako sta preživela popoldne, bi mogoče razumel, da to ni bila dobra zamisel.

Kajti kaj si bo mislil, ko jo bo zdaj pogledal?

In kako bo ona lahko prenesla njegovo zavrnitev?

Oprosti. Ti misliš, da je nezavestna, in se ga sploh ne bo zavedala. Pojma nimaš, kako hudo jo utegne prizadeti.

Jeza in opravičevanje. Kot v najinem starem življenju, najina otroka naju potegneta narazen tako pogosto, kot naju združita; ustvarjata napetosti, o katerih nisva imela pojma, ko sva se poročila – čeprav sem v tem trenutku edina, ki se jih zaveda.

Sarah opiše svoj načrt za naslednji dan – govorila bo z Roweno in šla potem na policijsko postajo –, ti pa boš ostal tukaj; tvoja edina naloga je, da varuješ Jenny. Kljub številčnemu medicinskemu osebju na oddelku za intenzivno nego ne boš zapustil svoje postojanke.

Na hodniku je Jenny navdušena.

»Poiskal bo nadomesten let. Teta Sarah mu je telefonirala.«

»Ali mu je …« Kako lahko vprašam kaj takega?

»Ne. Ni mu povedala, kako zgledam, če je to tisto, kar te skrbi. Vendar ne bo pomembno. Neumnost. Seveda bo pomembno. Hočem reči, da ne bo ničesar spremenilo.«

Kaj naj ji rečem? Da je lahko temu kos samo prekaljena zakonska ljubezen, ne pa njuna krhka petmesečna romanca; da ‘ljubezen ni ljubezen, če jo sprememba spremeni’ ne velja za najstniške fante.

»Mlada ljubezen,« si se ponavadi smehljal, in najraje bi zagnala krompir vate ali karkoli že sem lupila ali čistila tisti trenutek – kot da bi se takšne vrste razmerje lahko postaralo v gube in gubice od smeha. Kajti v tem, kar je čutil do Jenny, je že prežala naveličanost, celo brez požara.

»Mislila sem, da boš vesela,« zbegano reče Jenny. »No, vem, da ga ne maraš preveč.« Zelo kratka pavza, ravno dovolj, da bi ji oporekala, pa ji ne, zato nadaljuje. »Zdaj bo povedal policiji o rdeči barvi, kajneda?«

»Ja. Seveda.«

Sarah gre mimo naju in govori po telefonu. »To ima prednost,« reče Sarah, potem umolkne. »Ne vem. (Premolk.) Ne, ti si vzemi malo dopusta. (Premolk.) Zdaj res nimam časa za to.«

Najbrž govori z Rogerjem. Skušaš ga imeti rad, ker si vdan sestri, jaz pa ne prenesem njegovega vsakoletnega posmehljivega obraza za božično mizo, ko skuša v resnici zmagati pri vlečenju pokalic, a je edini, ki si ne bo nataknil papirnate krone. Tekmovalen do lastnih otrok, prezirljiv do najinih; odkrito priznam, da ga sovražim, in mogoče je to razlog, da nisem marala Sarah, ki je bila združena z njim.

Ni ti omenila svoje družine ali službe, brezpogojno se nam je posvetila. Šele zdaj sem odkrila, da po tem, kako se kdo obnaša v vsakodnevnem življenju, ne moreš vedeti, kako se bo obnašal, kadar bo šlo za nohte. Mogoče bi Roger – v pravih okoliščinah – nosil papirnato krono in pustil, da Addie zmaga pri pokalicah. Čeprav zdajle ravno ne blesti, če sklepam po Sarahini polovici pogovora. Zdi se mi, da na njenem obrazu vidim razočaranje, a ne presenečenja.

»S stricem Rogerjem se ne razumeta več,« mi reče Jenny, kot bi brala moje misli. Torej je Sarah govorila z Jenny o svojem zakonu. Mojbog, le kdo ni govoril z Jenny o svojem zakonu? Morda najstniška hči v sobi ne zgladi odraslih razmerij, ampak jih pripravi do pritoževanja.

Sarah odsekano konča pogovor, pravi, da mora iti.

Z Jenny greva z njo.

Bolniška sestra odpre zaklenjena vrata oddelka za opekline, presenečena je, ko zagleda Sarah.

»Jenny so odpeljali na intenzivni oddelek, vam ni nihče …?«

»Ja, pravzaprav bi rada govorila z Roweno White. Z Jenny sta bili prijateljici od osnovne šole, in saj veste, kako se ljudje spoprijateljijo tudi z družino.«

Zatika se ji, ko govori; pripovedovanje polresnic, tako kot zmečkana oblačila, ni bilo nikoli v Sarahinem stilu.

Sestra jo spusti noter in slediva ji do Rowenine stranske sobe. Mimo pripeljejo žensko na vozičku.

»Mami, zdajle ne zmorem tega,« reče Jenny in preklinjam samo sebe, ker sem jo pripeljala na oddelek za opekline. »Kmalu bom nazaj, okej?«

»Okej.«

Gre.

V Rowenini sobi sestra odstranjuje obveze z Roweninih rok.

Sarah malo stran od odprtih vrat čaka, da sestra konča. »Opekline so poškodovane,« sestra presenečeno reče Roweni. »Nekaj mehurjev je počilo …«

»Ja, vem. Oprostite.«

»Saj nisi ti kriva, ljubica. Ampak kako je to mogoče?«

Na vratih vidim Sarah, ki napeto vleče na ušesa, a sestra in Rowena je ne vidita. Spomnim se, da je Sarah dve leti delala v enoti za nasilje v družini.

»Včeraj sem o tem povedala drugi sestri,« reče Rowena.

Sestra pregleda zapiske o Roweni.

»Drži. Rekla si, da ti je spodrsnilo …?«

»Ja. Zelo sem štorasta.«

Naježim se, ko uporabi Maisiejin besednjak.

»Vendar imaš poškodbe tako na hrbtišču roke kot na dlaneh,« reče sestra.

Rowena molči in je ne pogleda v oči.

»So te zdravniki pregledali?« nadaljuje sestra.

»Ja. Ali to pomeni, da bom morala ostati dalj časa?«

»Morda. Zelo previdni moramo biti zaradi okužb. Saj veš vse to, kajneda? Mislim, da sem te že opozorila.«

»Ja, ste. Hvala.«

»Kmalu se vrnem.«

Ko sestra odide, vstopi Sarah.

»Zdravo, Rowena. Jaz sem Sarah, Jennyjina teta. Tvoje mame ni tukaj?«

»Šla je domov, da mi prinese nekaj stvari.«

Rowena je s Sarah sproščena, torej ne more vedeti, da je prisluškovala.

»Kako se počutiš?« vpraša Sarah.

»Dobro. Zelo se mi je izboljšalo.«

»Bilo je neverjetno pogumno. Tvoje dejanje.«

Rowena je videti v zadregi. »Ste videli v časopisih?« vpraša.

Rowenini reševalni napori so bili skriti na srednjih straneh Richmond Posta. Nisem prepričana, da si bral do tja. Bila je zgodba v stilu Zelo rahel potres – Malo mrtvih – Povprečno dekle steklo na pomoč, a ji ni uspelo rešiti nikogar in je lažje poškodovana. Tara ne bi pustila, da karkoli odvrne pozornost od osrednje zgodbe o lepi, umirajoči Jenny.

»Videla sem jo, ja,« reče Sarah. »Toda prav tako mi je povedal moj kolega. Sem tudi policistka.«

»Seveda. Mami mi je povedala. Neumna sem bila. Sploh ni bil pogum. Hočem reči, nisem imela časa za pogum. V resnici nisem niti razmišljala.«

»No, ne strinjam se,« reče Sarah. Usede se poleg nje.

»Mami mi je povedala za Adama,« reče Rowena. »Kako grozno. Mislim, Adam je tak ljubek fantek. No, njegova teta ste, torej veste, kakšen je.«

Govori plaho, celo kadar skuša kaj močno poudariti. Njen mladi obraz je tako resen.

»Očitno poznaš Adama?« reče Sarah.

»Ja. Mislim, bil je komaj dojenček, ko sva bili z Jenny na Sidleyju. A spoznala sem ga prejšnje poletje, ko sem imela prakso. Pomagala sem njihovi učiteljici, in res je bil tako … no, dober. In pozoren. Res vljuden. In to je precej redko pri fantih njegovih let. In res ni prav, kar govorijo o njem. Grozno je.«

Nisem vedela, da je Rowena pogumna, niti nisem opazila, da je postala prijazna in simpatična; kot bi na Maisiejino ljubeznivost položili papir in bi bila Rowena njen z medenine zdrgnjeni odtis.

»In kdorkoli bi lahko prišel noter,« prepričano nadaljuje Rowena. »Annette – šolska tajnica – no, precej površna je glede varnosti. Pritisne na gumb in spusti ljudi v šolo, ne da bi pogledala na namizni monitor. Nočem je spraviti v težave, vendar je pomembno, da resnica pride na dan, zdaj ko so obtožili Adama, kajneda?«

Sarah prikima. »Mi lahko poveš, česa se spominjaš od sredinega dne?«

»Ja, samo, no, kateri del dneva?«

»Na primer od tam, ko si šla z Adamom v šolo?«

»Prav. Hotel je po svojo torto. Vedela sem, da mu bo malo nerodno, če bo šla z njim mama. Hočem reči, čisto nor je na svojo mamo, vem, da je, vendar pred prijatelji nisi frajer, če greš z mamo. Zato sem ga vprašala, ali hoče, da grem z njim. Tako ali tako sem morala po medalje. Nisem ga prijela za roko, dokler nisva prišla do ceste. Samo na tistem odseku sem ga držala. Oprostite, to najbrž ni pomembno. Kakorkoli, skupaj sva stopila v šolo, jaz sem šla naravnost v tajništvo in Adam po svojo torto.«

»Sam?«

»Ja. Spet naj bi se dobila v pisarni, da bi se lahko skupaj vrnila na športni dan. Morala bi iti z njim, a ne, da bi morala? Če bi …«

Zbegano utihne.

»V katerem nadstropju je Adamov razred?« vpraša Sarah.

»V drugem. Vendar je na drugem koncu hodnika kot likovna učilnica. Rekli so, da je v njej izbruhnil požar, kajneda? Hočem reči, je tudi v drugem nadstropju, a ne v bližini.«

Videti je mlada in ne preveč prepričljiva, ko se trudi pomagati Adamu.

»Torej si bila v pisarni, medtem ko je šel Adam v svoj razred?« jo spodbode Sarah.

»Ja. Tam je bila Annette in je klepetala z mano o neumnostih. Kot ponavadi. In potem se je sprožil alarm. Bil je res glasen. Šla sem iz pisarne in klicala Adama. In potem sem slišala, kako me kliče mama.«

»Torej si bila v pisarni z Annette, ko se je sprožil alarm?«

»Ja.«

Sarah je najbrž črtala ljudi s svojega seznama osumljencev. Pisarna je dve nadstropji pod likovno učilnico. Niti Rowena niti Annette ne bi mogli potrditi, kdo je domnevno videl Adama. In nobena od njiju ne bi mogla zanetiti požara. Čeprav si ne morem predstavljati Annette – kaj šele Rowene – kot požigalke.

»Videla sem Adama teči iz šole,« nadaljuje Rowena. »Mami mi je rekla, naj grem ven z Addiejem, in potem je šla pomagat malim šolarjem.«

»Se spomniš, ali je imel Adam kaj v rokah?«

»Ne. Prepričana sem, da ni imel. Opazila bi. Hočete, da to komu povem? Je pomembno?«

Sarah zmaje z glavo. Najbrž zato, ker bi narednik Baker dejal, da bi Adam do takrat z lahkoto odvrgel vžigalice.

»Si videla še koga drugega?« vpraša Sarah.

»Nisem prepričana. Mislim, nisem gledala. Mogoče sem ga, a samo bežno. Žal mi je, to vam ne koristi kaj prida, a ničesar več se ne morem spomniti.«

»Če bi se …«

»Ja, seveda. Povedala bom policiji. Takoj. Skušam se spomniti, a bolj ko se trudim in razmišljam o tem, bolj megleno postaja, dokler nisem več prepričana, ali sem sploh koga videla ali pa sem si samo domišljala.«

»Okej,« reče Sarah. »Šla si torej ven, da si se pridružila Adamu. Mi lahko poveš, kaj se je zgodilo potem?«

»Bil je paničen, iskal je Jenny. Rekel je, da ni bila na športnem dnevu. Ko sem videla, da je prišla ven Annette, sem jo vprašala, ali je iz tajništva prinesla dnevnik. Saj veste, knjigo, v katero se vpišeš ob prihodu in odhodu. A ga ni. Rekla je, da je v redu, ker ni v stavbi nikogar drugega. Vprašala sem jo, ali je o tem prepričana, in rekla je, da je. Ogenj se je do takrat pošteno razgorel. Hočem reči, strahovito je počilo in bilo je ogromno dima in plamenov.« Videti je vznemirjena. »Niti pomislila nisem, da bi lahko bila Jenny še vedno tam notri.«

»Ker je Annette rekla, da so vsi zunaj?«

»Ne samo zato. Sploh ne bi pomislila, da je še vedno zgoraj. Mislim, ne poznam je dobro, pravzaprav je nikoli nisem, kar je v resnici trapasto, saj sva skupaj hodili v šolo, vendar bi si mislila, da je zunaj. Hočem reči, v šoli je moralo biti pošteno vroče, bilo pa je tako lepo popoldne. No, nihče ne bi pričakoval od nje, da bo v taki vročini vse popoldne sedela v bolniški sobi. A je sedela.«

Mogoče zato, ker sem namignila, da je premalo odgovorna za šolsko bolničarko?

»Potem je Adam zagledal svojo mamo, ki je stekla v stavbo in klicala Jenny,« nadaljuje Rowena. »Skušal je iti za njo. Morala sem ga ustaviti. Bilo je grozno.«

»In takrat si šla noter?«

Prikima. Sarah hoče še nekaj vprašati, a zagleda napetost na Roweninem obrazu.

»Preden si šla noter, ko si bila še vedno na pesku z Adamom, se spomniš, kako dolgo je trajalo, da se vam je pridružila Annette?«

»Mislim, ja, ni bila takoj tam. Hočem reči, spomnim se mami, kako pomaga Tilly, učiteljici male šole, jaz pa sem bila z Addiejem. Če bi ugibala, bi rekla, da nekaj minut.«

»Tvoja mami je rekla, da je bila našminkana.«

»Tega se ne spomnim. Je pomembno?«

»Malo čudno je, da se našminkaš v takšnih okoliščinah, se ti ne zdi?« reče Sarah.

Občutek imam, da se tako pogovarja z Roweno, da bi si pridobila njeno zaupanje in bi se ji v povračilo bolj odprla. Mogoče je začutila, da ji Rowena nekaj prikriva.

»Ne vem, ali je čudno,« zadržano reče Rowena. »In jaz nisem opazila. V resnici me šminkanje ne zanima preveč.«

Tako negotova je, da se mi zasmili. Pred dvema mesecema sem v Westfieldu naletela na Maisie in Roweno. Bila je malomarno oblečena, in čeprav je mozoljasta, ni bila naličena. Pomislila sem, da je neprivlačno dekle, ki se ne potrudi, da bi bila videti bolj čedna. Upala sem, da jo bo Maisie prepričala v nakup nekaj lepih oblek ali ličila. Zdrznem se, ko se spomnim, kako plitka sem bila, kar zadeva zunanjost.

»Rekla si, da si prejšnje poletje pomagala pri pouku v Adamovem razredu,« reče Sarah. »To pomeni, da si pomagala Silasu Hymanu?«

»Ne. Addie je bil takrat šele v drugem razredu. Gospod Hyman je učil tretjega.«

»Si ga spoznala?«

Rowena zmaje z glavo. »Ne bi se pogovarjal z nekom, kot sem jaz. Ne bi me opazil.«

»Ti pa si ga opazila?«

»No, zelo dobro zgleda, a ne?«

»Kaj si si mislila o njem?«

Rowena se za trenutek obotavlja, potem se obrne stran od Sarah.

»Pomislila sem, da bi znal biti nasilen.«

»Zaradi tega, kar je rekel na podelitvi nagrad?«

»Nisem bila na podelitvi nagrad.«

»Zakaj si torej tako mislila?«

Najbrž so jo leta z nasilnim očetom naredila bolj dojemljivo za pokvarjenost – kot je ranjena koža občutljivejša za dotik.

»Včasih sem ga opazovala,« reče Rowena. »Ni bilo težko, ker me ni nikoli pogledal, torej ni opazil, da si ga ogledujem.«

»Si ga spregledala?«

»Ni čisto tako. Ne skriva prave osebe nekje v notranjosti. Bolj drži, da obstajata dve različni osebi.«

»Ena dobra, ena slaba?«

»Vem, da se sliši čudno in trapasto, ampak če berete o tem … no, literatura seže daleč nazaj, to je nekaj, kar se dogaja že stoletja. Poznate moralitete iz srednjega veka, dobri angel in hudič? In jakobinske igre, v katerih poteka boj za človekovo dušo. Človek ni kriv, da je v njem hudič. Treba mu je pomagati, da se ga znebi.«

Je govorila o Silasu Hymanu ali o svojem očetu? Pri angleščini ni delala izpita za višji nivo, torej je morala brskati po knjigah, ker je iskala nekaj, kar bi osmislilo vse skupaj – izboljšalo stvari. Kajti če sta v njenem očetu angel in hudič, potem bo mogoče hudič nekega dne pregnan in bo angel zmagal in njen očka jo bo vzljubil.

»Rekla si, da nisi zares razmišljala,« reče Sarah. »Ko si šla v šolo.«

»Drži.«

»Pa vendar dovolj, da si vzela brisačo in jo prepojila z vodo.«

»Morala bi vzeti tri, kajne? In od mene ni bilo nobene koristi. Ni pomagalo.« Zajoka. »Oprostite. Kakšna trola.«

Ista beseda, ki jo Maisie uporablja zase; samozmerljivka za srednjeletnice.

»Ne govori tega, prosim, ne,« ji rečem. »To ni beseda za najstnico. Še posebno ne zate. Za božjo voljo, šla si v gorečo šolo.«

»Mami?«

Vidim, da je vstopila Jenny.

»Res je šla. In ne reci mi, da je bilo vse zaradi Donalda in trapaste želje, da bo oče ponosen nanjo.«

»Okej …«

»Nisi žrtev, Rowena, me slišiš! Pogumna si in sposobna. In ni pomembno, zakaj si to naredila – kakšen razlog si imela –, izredna si. In ne bom dovolila, da zloraba tvojega očeta – ali kogarkoli drugega – zasenči tvoj pogum.«

»Presneto, mami, to si ji posvetila! Mislim, v dobrem smislu.«

»Škoda, ker me ne more slišati.«

»Prepričana sem, da te bo, nekega dne. Vsi te bodo. V stereotehniki. Tudi sama jim bom povedala.«

Sarah pregleduje svoje zapiske. »Se lahko samo za trenutek vrnem k tajnici?« reče. »Si prepričana, da je rekla, da so vsi zunaj?«

»Ja. Popolnoma. Pozneje, mislim, po tistem, ko so Jenny prinesli ven, je rekla, da se je Jenny v dnevniku izpisala. Rekla je, da se spomni tega.«

»To bi pojasnilo, zakaj je bil tvoj mobi zunaj,« rečem Jen.

»Mogoče,« reče, njen glas je nenavadno tih. Opazim, da je bleda in napeta, prepletla je prste.

»Ne morem se spomniti, mami. Kurčevega pojma nimam. Oprosti. Samo ne razumem. Zakaj bi se izpisala in šla potem spet nazaj noter? Ampak zakaj bi Annette lagala?«

20

Sarah najde sestro, ki je bila prej pri Roweni.

»Mislite, da so bile poškodbe na rokah Rowene White nezgoda?« vpraša. »Mislim, nedavne poškodbe?«

Torej je uganila.

»Jennyjina teta ste, drži?«

»Ja. Pa tudi policistka.«

»Imate izkaznico?«

Sarah pobrska po torbi in pokaže izkaznico – detektivska narednica McBride. »Moj poročni priimek,« reče.

»V redu. Ne verjamem, da so bile poškodbe naključne. Vsaj ne morem si predstavljati, kako bi jih lahko dobila pri padcu. Tudi mehurji na hrbtni strani rok so bili poškodovani!«

Spomnim se, kako je Donald surovo zgrabil Rowenine obvezane roke. Njenega tihega krika bolečine.

»Ali veste, kdaj so poškodbe nastale?«

»Ne. Toda včeraj ob pol petih so bili mehurji nepoškodovani, ker sem sama zamenjala obveze. Ob petih pa sem končala izmeno.«

»Ali veste, kdo je delal za vami?«

»Belinda Edwards. Ponjo grem.«

Čez deset minut je Sarah z Belindo, jedrnato, učinkovito sestro, ki je včeraj peljala Donalda v Rowenino sobo. Pozorno si ogleda Sarahino izkaznico.

»Zgodilo se je po obisku njenega očeta,« reče.

»Ste prepričani?«

»Ne pravim, da je bil on. A ko sem prišla na delo, sem govorila z njo, in bila je v redu, celo vesela. Kmalu zatem jo je prišel obiskat njen oče, okrog četrt na šest. Ni bil dolgo z njo. Ko je odšel, sem šla k njej, da ji dam običajna zdravila. Z mamo sta bili razburjeni. Rowena se je trudila, da ne bi pokazala, kako zelo jo boli, vendar je bilo brez dvoma hudo. Snela sem ji obveze z rok in videla, da so se mehurji na dlaneh in na notranji strani prstov razpočili na obeh rokah.«

»Rekla vam je, da ji je spodrsnilo …?« vpraša Sarah.

»Ja, in da je stegnila roke, da bi se ujela. A to ne pojasni tudi poškodb na hrbtni strani dlani. Prosila sem zdravnika, naj jo pregleda, in povedala mu je isto zgodbo.«

»Imate Rowenino preteklo zdravniško kartoteko?«

»Nimamo še vsega v računalnikih – no, vsaj ne uspešno, tako da vam bom morala v arhivu poiskati tiskani izvod.«

»Ali lahko poiščete tudi kartoteko Maisie White, njene matere?«

Belinda in Sarah se spogledata in se razumeta brez besed.

»Poiskala vam ju bom,« reče.

»Hvala.«

»Skrbi nas nevarnost okužbe,« reče Belinda. »Torej bo ostala pri nas še nekaj dni.«

Sarah je namenjena na policijsko postajo. Z Jenny greva z njo proti izhodu bolnišnice. Nočem, da gre Jenny ven.

»Z vsem morava biti na tekočem, če bova slučajno midve tisti, ki bosta stvari povezali,« ji rečem. »A lahko ostaneš tukaj, če se Donald vrne? Tudi na njega morava paziti.«

Ko jo zaposlim, kot sem počela pred leti – presejala je sladkor v prahu, da ne bi sitnarila, ker sem jaz jemala kolač iz za-otroke-prevroče pečice.

»Si prepričana, da te ne bo bolelo?« vpraša.

»Čisto nič me ne bo.«

Neprepričano me pogleda.

»Razen prehladov sem v resnici zelo odporna.«

»Tega ne bi smela reči, oprosti. Bog, šla si v gorečo šolo in …«

»V redu je, Jen, res.«

Gleda me in še nekaj je. Čakam.

»Kako dolgo, misliš, da vzame, z Barbadosa?«

»Okrog devet ur,« rečem.

Plaho in srečno se nasmehne, in sovražim Iva, zato ker se je zaradi njega tako nasmehnila in zaradi tistega, kar se bo zgodilo, ko pride.

S Sarah zapustim bolnišnico, odvržem varovalno kožo njenih zidov, a se za kratek čas, morda za minuto ali več, dobro počutim. Potem udari bolečina. S peskom posuta pot, ki vodi na parkirišče, reže v moja nezaščitena stopala. Še vedno je zgodaj, a žareče sonce se odbija od avtomobilov s slepečo, migrensko močjo.

V avtu Sarah govori z Rogerjem po prostoročni slušalki, da konča njuno prejšnje prerekanje; besede so toge, glasovi zakrknjeni. Obtoži jo, da je ta teden pozabila na ‘rok za sinov šolski projekt’. Ona mu reče, da jo ti bolj potrebuješ. On reče, da bi morala začeti ‘bolj skrbno’ razporejati svoj čas. Ona mu pove, da ima klic na čakanju. Prekine in pritisne na hupo – preglasno, predolgo – poltovornjaku, ki je obstal na označbah za cestni otok. Preostanek poti prevozi v tišini.

Prvič se počutim kot prisluškovalka ali vohunka.

Parkira, nato do policijske postaje v Chiswicku hodiva po betonskem pločniku, prežganem od vročine, na cesti se znoji asfalt. Zraven policijske postaje je ekotrgovina, s poraščeno streho in zidovi, pokritimi z rastlinami. Rada bi se ustavila zunaj in vdihnila njihov sveže ustvarjeni kisik in si ogledala izložbo, kot sem velikokrat počela z Jenny, razstavljene predmete z vseh vetrov.

Ponavadi sem pomislila, da je na sosednji policijski postaji Sarah v svojem elementu. Zdela se mi je več kot primerna za službo z uniformami in številkami in značkami z imeni in jasno označenimi čini. Prav vse je bilo etiketirano; treba je bilo slediti strogim protokolom; se držati pravil in zakonov in jih izvrševati. Če Sarah ne bi bila detektivska narednica (vbila mi je to besedo v glavo, ko sem ga prvič katastrofalno polomila s ‘policajko’), bi bila vojaški častnik v nekakšni organizacijski vlogi, sem si mislila.

Zato ker nisem hotela priznati, da je pogumna ali zagnana ali da dela nekaj koristnega.

In z lahkoto sem si verjela, kajti vse do zdaj policija za nas ni bila pomembna ali povezana z nami. Ja, počistili so kriminalce z ulic, toda na chiswiških pred kratkim razširjenih, varnih pločnikih ni bilo skoraj nobenih smeti, kaj šele roparjev ali morilcev. Najhujše barbarstvo je bilo razdeljevanje lističev za glasbene festivale in tu in tam lepak za pogrešano mačko. Iz časopisov in s televizije sem si predstavljala, da na splošno policaji samo zapahnejo vrata, ko so morilci in bombaši že opravili najhujše in se pobrali v svojih ukradenih avtomobilih.

Toda zdaj zločin ni ‘tam zunaj’, ampak je izbruhnil v mojo družino, in policija je odločilna za naša življenja.

Vstopiva na policijsko postajo in greva po hodniku, kjer se s sten lušči barva in betonska tla močno zaudarjajo po čistilu, takšnem, kot ga uporabljajo v bolnišnici; tipičen vonj ustanov; le da ima ta ustanova za svoj raison d’etre zločine, ne poškodb.

Greva mimo pisarn, v katerih so telefoni, ki zvonijo v neskončnost, in glasni moški glasovi, in časopisni izrezki, navidezno brez posebnega reda pripeti na stare oglasne deske. Na takšnem neurejenem, kaotičnem kraju dela Sarah; ne v čistem in organiziranem, kot sem si predstavljala.

Mlada policistka pride po hodniku. Objame Sarah in jo vpraša po naju z Jenny. In potem jo starejši policist prime za roko in reče, kako mu je žal, in vpraša, ali lahko kaj naredi zanjo. Karkoli.

Greva v glavno pisarno, ki izpuhteva dezodorant in znoj, ventilatorji na stropu hrupno in jalovo preganjajo vročino. In vsi tukaj pristopijo, da poizvejo o naju z Jenny, da izrazijo naklonjenost, da jo objamejo ali jo za trenutek primejo za roko. Vsi jo poznajo. Vse skrbi zanjo. Spoznam, da je tukaj ljubljena in spoštovana. Prav sem imela, da se tukaj dobro počuti, vendar iz napačnih razlogov.

Sarah stopi v stransko pisarno in privlačen moški okrog tridesetih s karamelno poltjo dejansko steče čez majhen prostor, jo objame in stisne k sebi. Ne nosi uniforme, torej mora biti kriminalist. Njegova svetla bombažna srajca ima pod pazduhami potne lise. V sobi ni niti ventilatorja.

»Hej, Mohsin,« reče, ko jo objame.

»Torej se iz sočutja igraš z ognjem?« vpraša.

»Nekaj takega.«

»Uboga punčka.«

Punčka? Sarah? Za njima se ženska približno dvajsetih let pretvarja, da gleda v računalniški zaslon. Stroga paževska pričeska ji obkroža oglati obraz. Edina je, ki ne sočustvuje z njo.

»Penny?« reče Sarah in mlada ženska z ostrimi potezami se obrne k njej. »Do kod smo prišli pri preiskavi sovražne pošte?«

»Zdaj pregledujem originalne izjave. Tony in Pete skušata dobiti posnetke z varnostne kamere, ki snema poštni nabiralnik, kjer je bilo oddano tretje pismo. The Nationwide Building Society so jo namestili lani, in poštni nabiralnik stoji v bližini.«

»Mislim, da bi bila lahko sovražna pošta povezana s požigom,« reče Sarah.

Penny in Mohsin molčita.

»Dobro,« reče Sarah in tesno stisne ustnice. »Mogoče pa je samo izredno naključje, da je Jenny dobivala sovražno pošto, potem pa so podtaknili ogenj na njenem delovnem mestu, kjer je bila edina od osebja huje poškodovana.«

»Toda gonja proti njej se je ustavila, drži?« vpraša Penny, in srčno upam, da jim bo Ivo – če se bo res potrudil priti – povedal o napadu z rdečo barvo pred samo nekaj tedni.

»Tudi če bi se pokazalo, da obstaja povezava s požarom,« nadaljuje Penny, »bi moralo za zdaj počakati kot ugodna postranska zadeva. Žarišče preiskave ne more biti zlonamerna pošta.«

»Potrebujemo zvezo, ljubica,« reče Mohsin. »Nekaj, kar poštno gonjo povezuje s požigalskim napadom.«

»Mogoče se je nekaj dogajalo z njenim kisikom,« reče Sarah.

Penny jo ošine s pogledom. »Mogoče?«

»Prikrivajo,« nadaljuje Sarah. »Bolnišnica in Baker. Vendar mislim, da je nekdo skušal dokončati delo.«

»Prikrivajo?« vpraša Penny in vidim jezo na Sarahinem obrazu.

»Baker je len, to vsi vemo.«

»Vendar ne tako nesposoben,« jo zavrne Penny. Obrne se nazaj k zaslonu.

»Kdo je bila ta priča, ki je domnevno videla mojega nečaka?« vpraša Sarah in se ji približa.

»Narednik Baker je bil popolnoma jasen, da moramo spoštovati anonimnost priče.«

Njena osornost me spomni na Taro. Vendar se tej grobost vsaj vidi na zunaj, da vnaprej veš, pri čem si.

Sarah se obrne k Mohsinu.

»Ni v kartoteki?«

»Ne,« odgovori Penny. »Narednik Baker je mislil, da boš morda prosila zanjo. Dobro te ima naštudirano.«

»In ne kaj prida drugega,« hlastne Sarah. »Torej jo je skril?«

»Samo spoštuje pravico prič do zasebnosti in anonimnosti.«

»Kako priročno zanj, da prikoraka nekdo in opravi njegovo delo.«

Mohsin jo spet skuša objeti, a se mu odmakne.

»In poceni je. Koliko nadur pa je sploh vpisal v zadnjem času? Ogromno bi jih bilo, če bi opravil temeljito preiskavo požiga in poskusa umora. Priča mu je izročila lepo zavito darilo. Na ta način mu ni treba porabiti časa ali denarja, dobi pa visoko stopnjo zaključenih primerov. Model za policijo enaindvajsetega stoletja.«

Penny gre k vratom.

»Povedala ti bom, kaj sta odkrila Tony in Pete,« reče.

»Je kdo raziskal alibi Silasa Hymana?« vpraša Sarah.

»Vzemi tisti dopust zaradi družinskih razlogov,« reče Penny, ko odhaja, njena osebnost je tako oglata kot njena pričeska, sami ostri koti.

Sarah ostane sama z Mohsinom.

»Jezus,« reče Sarah. »Mora vedno govoriti tako, kot da ima štofelc v riti?«

On se zasmeje in čisto zares me majčkeno pretrese. Sarah ne govori tako. In nikoli prej je nisem videla, da bi bila s kom tako naravna, razen s tabo – s svojim bratcem. Toda ne morem verjeti, da ima razmerje; od vseh ljudi ravno Sarah, to pa res ne. Preveč spoštuje zakon, da bi prelomila prvo poročno zaobljubo.

»Ali veš, kdo je priča?« ga vpraša.

»Ne, ne vem. Mogoče ne maraš Penny, vendar je sposobna.«

»Torej je Penny vzela izjavo? Sem si mislila, da je bila ona. Murphyjev zakon, a ni? Edina oseba, ki mi garantirano ne bo pomagala.«

»Drži. Toda če je priča kakorkoli goljufala, bo Penny to razkrinkala. Ta ženska je mešanica goniča in rotvajlerja.«

»Jo lahko prepričaš, da ti pove, kdo je bil?«

»Ne morem verjeti, da si me to prosila.«

»No, a lahko?«

»Nikoli niti pravila nisi prekršila, kaj šele zakona. Ali da bi koga prosila, naj zate stori kaj takega.«

»Mohsin …«

»Še obrazca nisi izpolnila narobe.«

Sarah se obrne stran od njega.

»Saj veš, kako se kupi dokumentov valjajo okrog, preden jih pretipkajo,« nadaljuje Mohsin. »Ljudje imajo očitno pomembnejše delo, kot da bi jih spravili, kamor sodijo? Na tem področju žalostno škriplje. Najbrž je popolnoma skregano z zakonom o zaščiti podatkov. Prepričan sem, da izjava anonimne priče ni ravno na voljo zlorabi. Toda drugi prepisi …«

»Ja, hvala.« Nalahno poljubi njegovo karamelno obarvano lice.

»Kako pa kaj tisti tvoj mož?« vpraša on.

Sarah se za trenutek obotavlja.

»Domišljaš si, da bo nekdo, ko se nekaj zgodi, kadar je res pomembno, dal od sebe več kot ponavadi. Da bo nekako boljši. Upaš, da bo takšen zaradi tebe, kadar resnično šteje.«

»Torej boš vendarle počakala na Markovih osemnajst?«

»Ne vem.«

»To je bila nora ideja.«

»Mogoče. Toda nobeden od naju noče, da bi šla fanta skozi ločitev. Ne, dokler ne odrasteta. Povedala sem ti to.«

»Vi, rejci. Toliko zapletov.«

»Vi, sprevrženci. Tako malo obveznosti.«

Sarah gre k vratom. »Te lahko prosim za uslugo?«

Prikima.

»Tiskarna Prescoes je malo pred božičem natisnila šolski koledar za Sidley. Na zadnji strani je njihovo ime, vendar brez kontaktne številke. Jih lahko poiščeš in izveš, koliko so jih natisnili?«

»Ni problema. Pazi se, boš?«

»Jap.«

»Pokliči me. Če me rabiš. Kadarkoli.«

»Hvala.«

Sarah ima potemtakem najboljšega prijatelja, o katerem nisem imela pojma in s katerim se lahko pogovarja v jeziku, ki ga z nikomer drugim ne uporablja – no, gotovo ne, kadar sem jaz z njo. Privoščim ji to.

Nisem prepričana, ali veš, da ima njen zakon z Rogerjem zaključni datum. Vendar mislim, da te skrbno načrtovanje ne bo presenetilo. Ujema se z zelo organizirano, praktično žensko, ki jo poznam toliko let. In prav tako z dobrotljivo in čustveno plemenito žensko, ki sem jo spoznala v zadnjih dveh dneh.

Z njo grem v sobo, kjer so škatle in kartoteke z dokumenti. Vzame mapo in si jo zatlači pod suknjič, skrije jo. Roke se ji tresejo.

Vem, da je Sarah počela veliko nevarnih stvari – preganjala oborožene lopove in se spravila nad nasilne neznance, veliko večje, kot je bila sama –, vendar sem to jemala kot drznost za vzbujanje pozornosti. »Glejte me, vsi skupaj!« Nisem poznala tega skritega poguma.

Gre v fotokopirnico in začne delati kopije. Vrata za njo se nenadoma odprejo. Zdrzne se. Vstopi starejši moški. Po oznakah na ramenu je očitno na višjem položaju kot ona.

»Sarah? Kaj, zaboga, počenjaš tukaj?«

Ustrašim se zanjo.

»Nisi dobila dopusta zaradi družinskih razmer?« nadaljuje.

»Ja.«

»Torej končaj, karkoli že delaš, in pojdi domov. Ali v bolnišnico. Delo bo počakalo nate. Mogoče misliš, da se je bolje zakopati vanj, odkrito pa ti povem, da se mi ne zdi pametno.«

»Ne. Hvala.«

»Žal mi je. Zaradi nečakinje in svakinje.«

»Ja.«

»In zaradi nečaka. Vsem nam je žal.«

Moški odide. Sarah fotokopije naglo stlači v torbico, ne pregane jih, temveč zmečka. Ne vem, ali ji je uspelo preslikati vse dokumente, ki jih potrebuje.

Mapo odnese tja, kjer jo je dobila, drži jo pod jopičem na levi strani, z roko jo stiska k sebi. Znoji se, lasje se ji lepijo na čelo.

Ko vrne mapo, naglo odide po hodniku.

Skoraj pri izhodu sva in sebično si dam duška, saj me preplavi bolečina, kot bi bila iz nje ustvarjena.

»Hej, ti!«

Mlad moški hiti proti njej. Opazim njegove nežne poteze in sive oči in mladost, nekako sredi dvajsetih. Presenetljivo čeden je. Zaradi nečesa se spomnim na pesem, ki si jo hotel prebrati na najini poroki – ‘Moja ljuba skače kot gazela’ iz Visoke pesmi; gibčna in očarljiva. (V šestem mesecu nosečnosti me je skrbelo, da bi svatje planili v smeh.)

»Nekaj si pozabila,« ji reče.

Sama sta na brezosebnem hodniku, ki smrdi po čistilih.

Poljubi jo naravnost na usta, močan seksualni poljub, ki ji zmehča telo in zapolni trenutek, kajti med poljubljanjem si dovoli, da izgine iz resničnega sveta in vstopi v tega. Pogledam stran, spomnim se, kako sem te prvič poljubila; tvoja usta so se staknila z mojimi in postala prehod v drugačen, silovito fizičen kraj.

Vem, da Sarah med poljubljanjem, v teh dolgih sekundah, pozabi na Jenny in mene in Adama in na tvoje trpljenje. Pozabi na nezakonite kopije, stlačene v torbico, in na obljubo, ki ti jo je dala. Darilo poljuba.

Potem se umakne.

»Tega ne moreva več početi,« reče. »Oprosti.«

Ko odide, vidim, da ga je prizadela huje kot kdorkoli in kako ga to boli. Spoznam, da je kljub razliki v letih in kljub temu, da je on lep in ona ne, zaljubljen vanjo. Razmišljam, ali ona to ve.

Nikoli nisem zares razmislila o tem, kako je moralo biti Sarah, ko so umrli starši in je bila še otrok. Domnevala sem, da je bila najstniška Sarah, tako kot odrasla Sarah, odgovorna po naravi. Toda ali je bila prisiljena biti takšna? Kajti znotraj njene obvladane, odgovorne, razsodne osebe živi še ena, ki tvega in hlasta po življenju. Mogoče je šele sredi štiridesetih spustila na plan svoj najstniški jaz.

Ni čudno, da je njenega zakona z Rogerjem konec.

Skupaj zapustiva policijsko postajo, in želim si, da bi jo takšno poznala prej. Želim si, da bi šli na pijačo, postali prijateljici. Vedno si si želel, da bi preživeli več časa skupaj sami, toda kot uporen otrok se nisem hotela igrati z nekom, za kogar sem mislila, da ga ne maram.

V resnici sem bila ljubosumna nanjo. Vem, tega nikoli nisem rekla, in ti ne razumeš, zakaj ne. No, deloma zato, ker se niti sebi nisem drznila priznati, samo tu in tam sem skrivoma poškilila od strani. Zdaj pa vidim jasno. Ne skrbi, ni zaradi tebe. Ne gre za kakšno bratovsko zadevo v stilu Antigone (in vem, da poznaš Antigono, ker sem te spravila na triurno produkcijo v Barbican – oprosti).

Ljubosumna sem na Sarahino kariero. Kajti to, kar počne, je pomembno. Zdaj sem o tem popolnoma prepričana.

In prav tako vem, da je ljubosumje trhel temelj, da bi na njem gradil mnenje o človeku. Ni čudno, da se je zrušilo.

Jenny čaka v akvarijskem preddverju.

»Si okej?« vpraša.

»Ja.«

Takoj ko sem se vrnila sem, je bolečina izginila. Na policijski postaji pa so se tla spremenila v bodice, in v avtomobilu je zrak ožgal moj brezkožni jaz.

»Si ga srečala?« vpraša Jenny.

»Koga?« vprašam.

Skomigne, in očitno ji je neprijetno. Zavem se, da misli Sarahinega gazeljega ljubimca.

»Veš zanj?« vprašam.

Prikima.

Presenetljivo je, da nisem ljubosumna na Sarah, ker ji je blizu na takšen način – ampak na Jenny. Sarah meni česa takega ne bi nikoli zaupala.

Spremljava Sarah, ko se napoti po hodniku proti kantini.

»Zakaj ne gre k očku?« vpraša Jen.

»Najbrž mora najprej prebrati sama.«

Kavarna Palma je močno osvetljena, a še vedno čutim senco Maisiejinega in Sarahinega sinočnjega pogovora o Silasu Hymanu. »Nasilen … zloben … Vendar pripravi ljudi do tega, da ga vzljubijo.«

Sarah vzame iz torbice kos papirja in ga skuša poravnati. Na vrhu teče rob iz črno-belega šahovskega vzorca policije. Spodaj je v belih črkah na črnem traku zapisano: ‘ZAUPNO – SAMO ZA POLICIJO’.

21

Na platnici sta ime in poklic: Annette Jenks – šolska tajnica – z njenimi kontaktnimi podatki. Annette je bila z Roweno, ko se je sprožil alarm; ni mogla podtakniti ognja. A bila je odgovorna za to, kdo je prišel noter.

»To je nezakonito, drži?« vpraša Jen.

Prikimam.

Ko Sarah obrne list, da bi prebrala zapis, se pojavi ženska v uniformi čistilke. »Ali jeste?«

Sarah gre kot zakupnino za mizo kupit sendvič, izjavo vzame s sabo in midve čakava. Čistilka sosednjo mizo poškropi z jedko tekočino in do čistega obriše plastiko.

»Si spoznala Annette Jenks?« vprašam Jenny.

»Svojo dušo dvojčico?«

Ti nisi nikoli srečal Annette, torej v glavi ne nosiš podobe pretirano urejene dvaindvajsetletnice z dolgimi nohti, ki je dvajset čez osem zjutraj videti, kot da je namenjena v nočni lokal.

»Skušala sem se je izogibati,« nadaljuje Jen. »Toda velikokrat me je prestregla. Vedno se je dogajala kakšna drama.«

Pogledam jo, češ naj nadaljuje.

»Oh, saj veš, umorili so prijateljico od prijateljice ali pa se je poročila z mormonom, ki je imel že sedem žena, ali pa je na lastni poroki napumpal družico. Nisem prepričana, ali je bil to mormon. In pri tem ima vedno ona kakšno blestečo vlogo.«

Se Annette naslaja nad tem, kar se nam je zgodilo, meša to v svoje pusto življenje kot poprovo omako?

»Se spomniš tistega tipa v Ameriki, ki se je pretvarjal, da je v pobeglem balonu njegov otrok?« reče Jenny. »Če bi Annette imela otroka, bi ga sama postavila vanj.«

Nasmehnem se, a počutim se neprijetno.

»Poskušala se mi je prilizniti zaradi očka,« nadaljuje Jenny. »Obupno si želi na televizijo. Prijavila se je na vse avdicije za resničnostne oddaje.«

»Misliš, da bi s Silasom lahko imela razmerje?« vprašam.

Nakloni mi enega svojih uničujočih pogledov.

»Zelo je, no, zapeljiva,« rečem. Njeno razgaljeno oprsje je bilo med nami, zapetimi materami, nekakšna ustaljena šala. »In sama si rekla, da je bil v zakonu nesrečen.«

»Upam, da bi si, celo če bi imel razmerje, želel vsaj nekaj možganskih celic. Kakorkoli, odšel je, preden je začela delati tukaj.«

»Ja, toda …«

Umolknem, ko se Sarah vrne s sendvičem. Obrne naslovno stran. Na vrhu je pojasnilo: PP je za detektivsko narednico Penny Pierson. Pomislim na mlado žensko z ostrimi potezami, ki sem jo ravnokar videla na policijski postaji. AJ je za Annette Jenks.

Čas izjave je sreda, ob šestih popoldne.

»Niso ravno pohajkovali naokrog, preden so opravili razgovore,« reče Jenny. »Ampak zakaj so tako hitro govorili z Annette?«

»Najbrž ker spušča ljudi v šolo.«

Tudi sama bi rada vedela, koga je spustila noter v sredo popoldne.

In ali govori resnico o tem, da se je Jenny izpisala.

Skupaj s Sarah bereva dokument.

PP: Mi lahko opišete svoje naloge v šoli?

AJ: Ja. Ker sem tajnica, razvrščam pošto, sprejemam telefonske klice, takšne stvari. Kurirji pustijo stvari v pisarni, jaz jim podpišem, saj veste, običajne stvari. Skrbim tudi za dnevnike in odpošiljam pisma za gospo Healey. In spuščam ljudi noter, čeprav zjutraj pri vratih stoji učitelj za nekakšno dobrodošlico, in to pomeni, da mi tega ni treba početi, kar je sreča, ker zjutraj pridejo starši spraševat vse sorte stvari, kot da ne bi imela že tako dovolj dela.

PP: Še kaj?

(AJ zmaje z glavo.)

Elizabeth Fisher je bila tajnica in šolska bolničarka. Zakaj ni imela te vloge tudi Annette Jenks? Če bi jo imela, Jenny ne bi bila zgoraj v bolniški sobi. Ne bi bila poškodovana.

Ja, tam zgoraj bi bila Annette. Ja, raje bi, da bi bila ona kot Jenny. Kdorkoli drug kot Jenny, razen Adama. Materinstvo ni ljubeznivo in sladko in domače, ampak je sebično in kruto; boj na življenje in smrt.

PP: Rada bi vas vprašala, koga ste danes bolj zgodaj spustili v šolo?

AJ: Mislite, da je bilo namerno? Hočem reči, da je bil požig? Malo čudno je, a ni? Da naenkrat zagori kot strela z jasnega? Mislim, ja, vroče je. Ampak ni tako vroče kot v Avstraliji, kaj? Hočem reči, pri nas ne pride do gozdnih požarov in takšnih zadev. Ne v stavbi.

»Sem ti rekla,« reče Jenny, ko vidi moj izraz. »Stavim, da uživa, ker jo zaslišuje policija.«

Kraljico drame so končno spustili na oder.

PP: Če se lahko vrneva nazaj, koga ste spustili noter?

AJ: Samo običajne. Mislim, nikogar, ki ga ne bi poznala.

PP: Malo pozneje vas bom prosila za seznam. Koga ste to popoldne, v času športnega dne, spustili noter?

AJ: Nekaj otrok je hotelo na stranišče in z njimi je bila gospa Banks, učiteljica drugega razreda. V šoli moramo ljudi klicati gospod in gospa. Kar je zelo domišljavo. Toda niso se dolgo zadržali. Potem je bilo še nekaj učiteljic, ki so pozabile to ali ono. Pa tudi te ne za dolgo. Potem Adam Covey in Rowena White in potem Rowenina mama. Gospa White je vedno zelo vljudna, kameri pomaha v znak hvaležnosti, da lahko vidim na zaslonu. Skoraj nihče ne naredi tega.

PP: Še kdo?

AJ: Ne.

PP: Ste prepričani?

AJ: Ja.

PP: Rekli ste, da imate zaslon.

AJ: Ja, povezan je s kamero na vhodu, tako da lahko vidim, kdo je, preden pritisnem na gumb.

PP: Ali vedno pogledate nanj, preden pritisnete na gumb?

AJ: Ja. Ne bi bilo smiselno, da bi ga imeli, če ne bi. Kaj se vam zdi?

PP: Vendar vas mora mikati, da bi, kadar ste zaposleni, samo pritisnili na gumb in jih spustili noter.

AJ: Seveda pogledam na prekleti zaslon. Oprostite. Napeta sem. Mislim, tako tragično je, kaj ni? Kar se je zgodilo. Tragično.

»Kakšno sranje,« reče Jen. »Videla sem jo, da je pritisnila na gumb in ni pogledala zaslona. Za božjo voljo, naredila je to, ko je govorila z mano. Kaj ne dojame, kako pomembno je?«

To je rekla tudi Rowena, a bolj prizanesljivo.

Še enkrat preberem besedo ‘tragično’. Zdi se, kot bi Annet-te nekaj časa razmišljala in iskala primerno dramatično oznako.

PP: Kaj pa bolj zgodaj dopoldne?

AJ: Mislite, da bi kdo vstopil in se skril?

PP: Bi, prosim, lahko odgovorili na vprašanje?

AJ: Ne, kot ponavadi. Ljudje, ki sodijo k šoli. Eden ali dva dostavljača, ki sta pripeljala stvari.

PP: Ju poznate?

AJ: Ja, tip, ki pripelje hrano, in čistilec. Potem gredo naokoli, do stranskih vrat v šolo, v stavbo, mislim. Vsi pa morajo vstopiti skozi glavni vhod.

PP: Mislite, da je mogoče, da se je komu uspelo izmuzniti noter?

AJ: Ne vem. Tudi če se mu je, ga nisem jaz spustila.

PP: Zdaj bi se rada pogovorila o neposrednih dogodkih v času požara. Kje ste bili, ko se je sprožil požarni alarm?

AJ: V pisarni. Kot ponavadi.

PP: Sami?

AJ: Ne. Rowena White je bila z mano. Prišla je v tajništvo po medalje za športni dan.

PP: Ste prepričani, da je bila z vami Rowena White?

AJ: Ja. Pripovedovala sem ji o prijateljičinih težavah, ko se je sprožil alarm. Kristus, kakšen hrup.

Kot prej Sarah je Penny najbrž črtala osumljence s seznama.

PP: Rekli ste, da k vaši službi sodi tudi skrb za dnevnike. Lahko razložite, kako to poteka?

AJ: No, ja, ob osmih in štirideset in spet po kosilu učiteljice odkljukajo v dnevniku vse otroke v razredu. Vsakega otroka, ki ga ni tam, označijo kot odsotnega. Dnevnik mi prinesejo v pisarno – ponavadi ga prinese otrok kot nagrado. Kakorkoli, če se učenec pojavi potem, ko so dnevnik že odnesli, se mora vpisati v drug dnevnik, ki je shranjen na polici v tajništvu. Vsakdo, ki odide pred koncem šolskega dne, se mora prav tako zapisati v ta dnevnik.

PP: Kdo je vsakdo?

AJ: Večinoma učenci, ki prej odidejo, ker morajo k zobozdravniku ali kaj podobnega. Včasih pa tudi odrasli, na primer starši bralci.

PP: In učitelji?

AJ: Ja, ampak komaj kdaj. Hočem reči, učitelji pridejo pred mano in odidejo pozneje. Gospa Healey zahteva, da garajo kot psi. Drugače pa je z njihovimi pomočniki. Oni delajo tako kot jaz. Od pol devetih do petih, z opravičilom pa lahko odidejo prej. Torej se izpišejo.

PP: Kaj ste naredili potem, ko se je sprožil požarni alarm?

AJ: Šla sem ven.

Ni povedala Penny, da je čakala pet minut, preden je šla. Niti kaj je počela v tem času. Najbrž Penny tega ni vedela, sicer bi jo vprašala.

AJ: Izročila sem Tilly Rogers, to je predšolska učiteljica, dnevnik za njen razred, pa ni bilo treba. Mislim, vedela je, da so vsi otroci zunaj. Potem sem zagledala fantka, ki ga je zgrabila panika. Poleg tistega kipa. Rowena ga je skušala pomiriti, pa je bilo samo še huje.

PP: Veste otrokovo ime?

AJ: Zdaj vem, hočem reči, ugotovila sem, zakaj je bil takšen. Kakorkoli, Rowena me je vprašala, ali sem videla Jenny. Rekla sem ji, naj ne skrbi, saj vem, da je ni v šoli. Vedela sem, okej? Vsi me takole pogledajo, ampak to sem vedela.

PP: Kako ste vedeli?

AJ: Ker se je izpisala. V dnevnik, o katerem sem vam pripovedovala. Tistega v moji pisarni. Sami poglejte vanj, če mi ne verjamete.

PP: Mislite, da je papirnati dnevnik preživel požar?

Ton glasu ni zapisan, toda predstavljam si, da je bil Pennyjin prezirljiv. Leseni okenski okviri in mavec in preproge niso preživeli požara, kako, za vraga, bi ga papir?

AJ: Izpisala se je, a je prav? V dnevnik. Spomnim se, da je to naredila.

PP: Koliko je bila ura?

AJ: Okrog treh, se mi zdi. Nisem pogledala.

PP: Ali ni napisala ure v dnevnik?

AJ: Gledala sem, ko se je izpisala, nisem pa preverila, kaj je napisala. Zakaj bi morala?

PP: Zakaj niste odnesli ven tega dnevnika?

AJ: Ni se mi zdelo pomembno. Samo tisti od male šole se mi je zdel pomemben.

PP: Gotovo je edini smisel tega dnevnika, da se ve, kdo je v stavbi v primeru požara?

AJ: Poslušajte, jaz sem nova, okej? Tukaj sem samo en semester. Pred nekaj tedni so imeli gasilsko vajo, a sem bila na bolniški. Tudi če bi nesla dnevnik ven, ne bi bilo nič drugače, drži? V njem bi pisalo, da je Jenny zunaj. Tam bi bil njen presneti podpis. Potrdilo bi, kar vam zdaj govorim. Da se je izpisala.

S pogledom ošinem Jen in takoj vem, da se še vedno ne more spomniti in jo to uničuje.

»Mogoče samo noče, da bi vsi mislili, da je njena krivda,« rečem.

Kajti zakaj, zaboga, bi šla Jenny nazaj noter?

PP: Kdaj ste spoznali, da je Jennifer Covey še vedno v stavbi?

AJ: Zagledala sem njeno mamo, ki je stekla noter in jo klicala. In potem je planila noter tudi trapasta krava.

PP: Mislite Roweno White?

AJ: Ja. Takrat so se že bližali gasilni avtomobili. Morala bi zadevo prepustiti njim, ne pa, da jim je delo še otežila. Na koncu so morali reševati še njo. Ne vem, kaj je hotela dokazati. Najbrž si je želela pozornosti.

Slišim ljubosumje v glasu Annette Jenks, ne da bi mi jo bilo treba res slišati. Kajti ko je prišlo do drame, kraljica ni naredila ničesar, kar bi vsaj približno pritegnilo pozornost. Skoraj lahko okusim grenkobo njenih besed. Zdaj se bo razburila zaradi skromne omembe Rowene v Richmond Postu.

[Narednik Baker pokliče PP iz sobe. Po treh minutah se PP vrne.]

PP: Ali poznate Silasa Hymana?

Spomnim se Sarahinih besed, da bi ravnateljica ali zaupnik ‘brez pomisleka’ dala policiji podatke o vsakomer, ki bi lahko kuhal zamero do šole. Torej je nekdo, sklepam da Sally Healey, povedal policiji o Silasu Hymanu.

Brezhiben spomin in logika, oni pa mislijo, da sem rastlina.

AJ: Nimam pojma, kdo je Silas Hyman. Kakšno ime pa sploh je Silas?

PP: Bil je učitelj, ki je aprila zapustil šolo.

AJ: Torej ga ne bi mogla poznati, kaj? Šele maja sem začela delati tam.

PP: Niste nikoli slišali zanj?

AJ: Kot sem rekla, tam sem začela šele maja.

PP: Ga ni nihče opravljal?

AJ: Ne.

PP: Učitelj, ki je bil odpuščen le nekaj tednov prej, pa ga niso opravljali?

(AJ zmaje z glavo.)

PP: Moram reči, da težko verjamem kaj takega.

Moje spoštovanje do osorne PP malenkost zraste.

»Vidiš,« reče Jenny. »Silas in Annette se nista niti poznala. Kaj šele, da bi imela razmerje.«

Sarah vzame iz torbice drugo zmečkano izjavo.

Zazvoni ji mobi in zdrzne se, kot bi jo zasačili. Stopim bliže in na drugem koncu slišim Mohsinov glas.

»Tista tiskarna, Prescoes, natisnili so tristo izvodov koledarja za Sidley. Ti to sploh kaj pomaga?«

»Tristo ljudi je vedelo, da je bil v sredo Adamov rojstni dan. In tudi, da je bil športni dan, torej je bila šola dejansko prazna. Kaj pa priča?«

»Oprosti, ljubica, Penny se ne bo omajala in tudi nihče drug ne govori z mano. Najbrž mi ne zaupajo. Res ne vem, zakaj, kurca, mi ne.«

Zahvali se mu in prekine. Potem pogladi naslednje zmečkano poročilo.

Tokrat začetnici SH pomenita Sally Healey. Izpraševalec je AB – detektivski narednik Baker. Začetek ob 5.55 popoldne. Pogovora sta potekala skoraj istočasno.

22

Spomnim se Sally Healey na televiziji na večer požara – njene rožnate lanene srajce in smetanastih hlač in glasu za zbor učencev in brezhibnega mejkapa. In kako je skrbno sestavljeno pročelje začelo razpadati.

AB: Mi lahko poveste, za koga ste vedeli, da je bil v stavbi v času požara?

SH: Ja. Tam je bil en razred malih šolarjev. Drugi predšolski razred je bil v živalskem vrtu. Vsa njihova imena so v dnevniku, ki sem vam ga dala. Tam je bila tudi Annette Jenks, šolska tajnica; Tilly Rogers, predšolska učiteljica; in, seveda, Jennifer Covey, ki začasno pomaga pri pouku.

AB: So bili vsi drugi člani osebja zunaj stavbe?

SH: Ja, na športnem dnevu. Vse smo potrebovali. Prizadevamo si za čim več aktivnosti in imeli bi veliko zmede, če ne bi bilo dovolj osebja, ki poskrbi, da vse gladko teče.

»Kristus,« reče Jenny. »Celo zdaj bi rada delala reklamo za šolo.«

AB: Ste videli, da se je kdo od zaposlenih vrnil v stavbo?

SH: Ja, Rowena White. Pravzaprav je nisem videla, a povedali so mi, da je prišla po medalje.

AB: Še kdo drug?

SH: Ne.

AB: Vem, da vas je eden od mojih uslužbencev o tem spraševal na prizorišču požara, vendar se moram, če dovolite, še enkrat vrniti tja.

SH: Seveda.

AB: Kako preprosto je priti v šolo?

SH: Za šolo imamo en vhod, ki je zaklenjen s številčno kodo. Pozna jo samo osebje. Vse druge morajo spustiti noter iz pisarne. Na žalost so bili starši v preteklosti včasih neodgovorni in so pridržali vrata, ne da bi preverili, komu. Zgodilo se je, da je prišel v šolo popoln tujec, ker mu je nekdo od staršev nepazljivo pridržal vrata. Od takrat imamo nameščen zaslon in naša šolska tajnica se mora prepričati, koga spusti noter.

AB: Torej mislite, da je vaša šola varna?

SH: Popolnoma. Varnost otrok je pri nas na prvem mestu.

»Ko bi se Annette ljubilo pogledati na zaslon,« neusmiljeno reče Jenny.

»Gospa Healey gotovo ve, kakšna je?«

»Ja. Mislim, da ni vedela, ko jo je zapisala.«

»In ali ve, da starši in nekateri otroci poznajo kodo?«

»To jo je res razburilo.«

Če je lagala glede varnosti na vhodu, o čem drugem je še utegnila lagati?

AB: Ali veste za kogarkoli, ki bi se mu šola zamerila?

SH: Ne, seveda ne.

AB: Povedati vam moram, da je trenutno videti, da je bil požar podtaknjen. Torej ali lahko, prosim, pomislite, ali obstaja kdorkoli, ki bi bil morda jezen na šolo?

(SH molči.)

AB: Gospa Healey?

SH: Kako bi kdo lahko naredil kaj takega?

Na tej točki ni nobenih odrskih navodil za njeno razpoloženje – žalost? jeza? panika?

AB: Lahko, prosim, odgovorite na vprašanje?

SH: Ne morem se spomniti nikogar, ki bi hotel narediti kaj takega.

AB: Mogoče kdo od osebja, ki …

(SH ga prekine.)

SH: Nihče ne bi storil tega.

AB: Je kakšen član osebja nedavno zapustil šolo? Reciva, v zadnjih šestih mesecih do enega leta?

SH: Ampak to nima nobene zveze s požarom.

AB: Prosim, odgovorite na vprašanje.

SH: Ja. Dva. Elizabeth Fisher, naša bivša tajnica. In Silas Hyman, učitelj tretjega razreda.

AB: Kakšne so bile okoliščine?

SH: Elizabeth Fisher je postala prestara, da bi opravljala delo. Torej sem ji, žal, dopustila, da gre. Nobene zamere ni bilo. Čeprav vem, da zelo pogreša otroke.

AB: Potreboval bom njene kontaktne podatke, če je mogoče.

SH: Ja. V dlančniku imam njeno številko in naslov.

AB: Rekli ste tudi Silas Hyman, učitelj tretjega razreda?

SH: Ja. Tukaj so bile okoliščine bolj neprijetne. Med njegovim dežurstvom se je na igrišču zgodila nesreča.

AB: Kdaj je bilo to?

SH: Zadnji teden marca. Prositi sem ga morala, da se poslovi. Kot sem rekla, zdravje in varnost otrok sta pri nas na prvem mestu.

AB: Pravzaprav ste rekli, da je varnost pri vas na prvem mestu.

SH: Na koncu je vse povezano, kajne? Otroke je treba obvarovati telesnih poškodb ali kriminala.

Besedi ‘ali obojega’ sta morali obviseti v zraku, a nista zapisani.

AB: Ali imate v vašem dlančniku tudi kontaktne podatke Silasa Hymana?

SH: Ja. Nisem ga še posodobila.

AB: Mi jih lahko napišete?

SH: Zdaj?

AB: Ja.

(SH napiše podatke Silasa Hymana.)

AB: Mi lahko oprostite za trenutek.

(AB zapusti sobo in se vrne čez šest minut.)

Baker je moral povedati Penny o Silasu Hymanu. Najbrž je tudi poslal nekoga, da ga najde – povedal ti je, da je policija tisti večer govorila s Silasom Hymanom.

AB: Govorila sva o šolski varnosti. Mi lahko opišete protipožarne ukrepe v šoli?

SH: Imamo ustrezno opremo za gašenje požarov – gasilne priprave s peno in z vodo, pa tudi požarne odeje in vedra s peskom v vsakem nadstropju na občutljivih krajih, kakršen je kuhinja. Do najbližjega gasilnega aparata ni več kot trideset metrov. Osebje je izurjeno za uporabo te opreme. Označili smo izhode, tako v sliki kot v besedi, v vsakem razredu in v prostorih, kot so likovna učilnica, jedilnica in kuhinja. Prav tako smo veliko vadili evakuacijo poslopja. Imamo potrjene dimne in vročinske detektorje, ki so neposredno povezani z gasilsko postajo. Izvajamo četrtletno, letno in triletno vzdrževanje in testiranje s kvalificiranim inženirjem, kot zahteva BS 5839.

»Zveni, kot bi se vse naučila na pamet,« reče Jen, in strinjam se z njo. Toda zakaj?

AB: Vsa ta dejstva poznate?

Torej je tudi AB to opazil.

SH: Ravnateljica osnovne šole sem. Kot sem vam ravnokar povedala, je varnost moja prva skrb. Sama sem pooblaščena za vodjo požarne varnosti. Torej, ja, dejstva poznam.

AB: Gasilci so poročali, da so bila okna na vrhu šole na stežaj odprta. Lahko to razložite?

SH: Ne. To ni mogoče. Na oknih so zapirala, ki preprečujejo njihovo odpiranje za več kot deset centimetrov.

AB: Kje hranite ključe za okenska zapirala?

SH: V učiteljevem katedru. Ampak gotovo …

Tukaj ji je moralo zmanjkati glasu. Spet si predstavljam postavo, ki gre v najvišje nadstropje, toda zdaj potrebuje več časa, preden lahko odpre okna in omogoči, da vetrič potegne ogenj navzgor.

AB: Pravite, da je vaše osebje izurjeno za gašenje požarov?

SH: Ja. Zadrževanje ognja je, skupaj z evakuacijo, gotovo najboljša metoda za zmanjšanje posledic požara.

AB: Toda vse osebje je bilo zunaj na športnem dnevu? Razen treh, o katerih ste mi povedali?

(SH prikima.)

AB: Zakaj je bila Jennifer Covey v šoli in ne na športnem dnevu?

SH: Bila je odgovorna za bolniško sobo. Za manjše poškodbe.

AB: Kje je bolniška soba?

SH: V tretjem nadstropju.

AB: Na vrhu šole?

SH: Ja. Prej smo uporabljali tajništvo. Elizabeth je bila usposobljena bolniška sestra. Tam smo imeli zofo in odejo. Samo toliko, da je pazila na otroka, dokler ga niso prišli iskat starši. Nova tajnica pa sploh ni zdravstveno izurjena, zato ni imelo smisla, da zofa ostane na tem mestu. Gospod Davidson, predstojnik višjih razredov, jo ima v svojem nadstropju. On je pri nas izurjen za prvo pomoč, a potrebovali so ga na športnem dnevu.

AB: Kako dolgo ste vedeli, da bo Jennifer Covey tisto popoldne bolničarka?

SH: Bolničarka je premočan izraz. Gotovo nisem pričakovala, da bo dekle teh let imelo opraviti s čim resnejšim.

»Naredila sem izpit iz prve pomoči, ti coprnica,« reče Jenny, ko to prebere, in vesela sem, da se je osredotočila na odgovor Sally Healey in ne na Bakerjevo vprašanje. Ker je od začetka sumil, da je bil ogenj namenjen njej. Domnevam, da bi moral samo vpisati njeno ime v računalnik in takoj bi se pojavil primer sovražne pošte.

AB: Bi lahko odgovorili na moje vprašanje? Kako dolgo ste vedeli, da bo tisto popoldne bolničarka Jennifer Covey?

SH: To sem napovedala prejšnji teden na četrtkovem sestanku osebja. Moj prvotni načrt ni bil takšen, a zaradi Jenniferinega dosledno neprimernega oblačenja v vročem vremenu se mi je zdelo pametneje, če ne bo na očeh staršem.

»Res je coprnica, mami,« reče Jenny.

AB: Prvotni načrt?

SH: Najprej sem mislila dodeliti delo Roweni White. Rowena je naredila tečaj prve pomoči. Zamenjava jo je razburila, a čutila sem, da je prav tako.

Jenny se obrne k meni. »Misliš, da bi Rowena lahko povedala svojemu očetu o mestu bolničarke, da bi bil ponosen nanjo, ni pa mu povedala, ko sem jo nadomestila?«

»Mogoče,« rečem.

Je bilo ranjeno napačno dekle?

AB: Kdo je bil na četrtkovem sestanku osebja, ko ste oznanili spremembo?

SH: Višja vodstvena ekipa. Potem so informacije razširili med druge člane osebja.

(SH utihne.)

AB: Gospa Healey?

SH: Bo Jenny umrla?

(SH joka.)

Ni zapisano, kako dolgo.

Sarah vzame iz torbice zadnjo kopijo. Upam, da bo prepis razgovora s Silasom Hymanom, vendar je od Tilly Rogers, tiste tipične predšolske učiteljice – rožnata lica in dolgi svetli lasje in smehljajoč obraz z belimi bisernimi zobmi. Zdravo, prijetno, urejeno dekle, ki bo opravljalo to delo nekaj let, preden se bo poročilo in imelo svojo družino. Otroci v njenem razredu so jo imeli radi, očetje so jo gledali poželjivo, matere materinsko.

Ne morem si predstavljati, da ima kakršnokoli zvezo s požarom.

Tillyjin intervju se je začel ob 6.30, torej za gospo Healeyjevo. Spraševal jo je AB, narednik Baker.

Preletim ga, samo da dobim osnove. S svojim razredom je imela pouk v krogu, ko se je sprožil alarm. Maisie White je pomagala evakuirati otroke, saj so jo kot prostovoljno bralko že vsi poznali. Ni omenila zamude, preden ji je Annette prinesla dnevnik, mogoče, ker ni opazila, ali pa, ker se ji ni zdelo pomembno. Nihče ni opazil in jo vprašal. Šele dve strani naprej zagledam vprašanje, ki se mi zdi pomembno.

AB: Ali poznate Silasa Hymana?

TR: Ja. Na Sidleyju je učil tretji razred. Do aprila. Vendar ga nisem zares poznala. Učila sva v različnih nadstropjih. Jaz sem čisto spodaj – no, saj to že veste. In mala šola do prvega razreda ni povezana z drugimi v šoli.

Ali govori resnico, da ni zares poznala Silasa Hymana? Je mogoče, da mu je pomagala? Je Tilly Rogers, s svežim obrazom in v rožnati obleki, zapustila svoj razred s pravljicami in medvedkom Poslušavčkom, da je šla v najvišje nadstropje, poiskala ključe in zanj odprla okna? Razlila beli špirit in našla vžigalico?

Nekoč bi rekla, da je kaj takega nemogoče. A nič več ni nemogoče.

Vendar ne morem razumeti, kako bi se lahko pravočasno vrnila v razred. Kajti če je zanetila požar, bi gotovo prispela Maisie, da ji pomaga z evakuacijo, in odkrila, da je izginila.

AB: Se vam morda zdi pomembna še kakšna stvar?

TR: Rowena White. Ne vem, ali je pomembno, a bilo je nenavadno.

AB: Povejte.

TR: Bila sem pred šolo z otroki, a večina mater je do takrat prispela tja, zato sem se lahko ozrla naokrog. Videla sem Roweno, ki je stekla v telovadno lopo in prišla ven z brisačo. Veliko modro brisačo za plavanje. Otroci jih včasih pustijo tam. Na pesku ob šoli sta bili dve steklenici vode, pri vhodu v kuhinjo. Saj veste, res veliki, štirilitrski. In nalila je vodo na brisačo. Potem je stopila v šolo. Ko je prišla do vrat, si je položila brisačo na obraz. Res je bila pogumna.

Sarah gre pote. Z Jenny trenutek počakava, obe molčiva od razočaranja. Nobenega čarobnega stavka, ki bi Adama odrešil krivde.

»Mogoče bo teta Sarah opazila kaj, česar midve nisva,« rečem. »Ali pa bo vsaj prišla na sled.«

»Ja.«

Malo pozneje se vama s Sarah pridruživa na hodniku oddelka za intenzivno nego. Skozi steklo gledaš Jenny, v rokah imaš kopijo.

Jenny stoji malo stran, tako da ne more videti sebe skozi steklo.

»Misliš, da je kot z mojim mobijem?« vpraša. »Nevarnost okužbe?«

»Najbrž.«

Vendar se sprašujem, ali fotokopije res lahko povzročijo okužbo ali pa skuša biti Sarah kar najbolj previdna in se izogiba Jennyjini z zdravniškim osebjem obkroženi postelji.

V rokah držiš kopijo izjave Annette Jenks. Upam, da bom zdaj slišala Sarahino verzijo, o kateri sem prej lahko samo ugibala.

»Toda kako, za vraga, se je Jen lahko izpisala?« rečeš med branjem. »Ne razumem.«

»Nisem še prepričana, da se je res,« reče Sarah. »Mogoče si Annette Jenks samo želi, da je ljudje ne bi obtoževali. Mentaliteta pobeglega voznika.«

»Torej ni tam ničesar uporabnega?«

»Tega ne bi rekla. Iz njene izjave je jasno, da v resnici ni zanetila ognja. Pravi, da je bila v pisarni z Roweno White, ko se je sprožil alarm, in Rowena mi je prej povedala isto. Tajništvo je v visokem pritličju; likovna učilnica v drugem nadstropju. Torej nobena od njiju ni mogla podtakniti požara.«

»Bi lahko spustila noter Hymana?«

»Trdi, da ga ne pozna, ali da celo ni slišala zanj, vendar se mi zdi čudno, da ji niso prišle na uho sploh nobene govorice o njem. Zdi se mi klepetavo dekle. Zaradi nekaterih razlogov torej mislim, da najbrž laže. In obe, Maisie in Rowena White, sta nam povedali, da je čakala nekaj minut, preden je prišla ven. Tega tukaj ni omenila. Zvedeti moramo, kaj je počela.«

Kot sem pričakovala, je Sarah zadela žebljico na glavico.

Prebiraš prepis Sally Healey, obstaneš, ko prideš do požarnih ukrepov v šoli.

»Kot bi se na pamet naučila priročnik,« rečeš Sarah.

»Strinjam se. In tudi Baker se je vtaknil v to. Mislim, da je Sally Healey skrbelo zaradi resne možnosti požara. Skoraj kot bi vedela, da se bo zgodil, in je skušala omiliti njegove posledice.« Prestreže tvoj izraz. »Nobeni požarni ukrepi ne bi bili kos pospeševalcu, odprtim oknom in stari stavbi.«

»Mogoče je to vedela?«

»Ne razumem, zakaj bi zažgala svojo šolo. A nekaj ni v redu. Čeprav je imela vse to v malem prstu, je rekla, da ni bilo zamere, ko je odšla stara tajnica, Elizabeth Fisher. Toda na Elizabethini strani je očitno bila.«

»Je to pomembno?« vprašaš rahlo nestrpno.

»Ne vem še.«

Slabo mi postane, ko znova preberem ravnateljičino izjavo. Kajti tokrat mi pade v oči, kako pripoveduje Bakerju, da je bolniška soba v tretjem nadstropju, čisto na vrhu stavbe. Prav tako njena napoved, da bo Jenny bolničarka in da bodo informacijo razširili med vse druge člane osebja.

Vsi v šoli so vedeli, da bo Jenny v najvišjem nadstropju, sama v dejansko prazni stavbi.

»Je to vse, kar imaš?« vprašaš.

»Ja. Na žalost.«

»Kaj ne moreš …«

»Kopije sem lahko dobila samo zato, ker so bili dokumenti začasno na nezanesljivem kraju. Zdaj bo že vse varno arhivirano.«

»Vendar boš govorila s Silasom Hymanom?«

»Ja. In organizirala sem tudi sestanek z ravnateljico in Elizabeth Fisher. In medtem ko to počenjam, greš lahko domov obiskat Addieja.«

Molčiš.

»Na oddelku za intenzivno nego je ogromno osebja, Mike. Če te še vedno skrbi, lahko pokličem Mohsina, da bo sedel pri njej.«

Še vedno molčiš in ona ne razume.

»Addie ima ta trenutek samo tebe, Mike. Potrebuje te ob sebi.«

Zmaješ z glavo.

Njene sivomodre oči se zazrejo globoko v tvoje, ki se ujemajo z njenimi, kot bi tam iskale odgovor. Zato ker si ljubeč oče, in ne moški, ki se ne bi menil za svojega osemletnega otroka, še posebno ne zdaj. O tem je prepričana, nekje v tebi, za strogim izrazom na tvojem obrazu, se skriva deček, ki ga pozna vse življenje.

Ko spregovoriš, pogledaš stran, da Sarah ne more več brati s tvojega obraza; ne more videti moškega v tvoji notranjosti.

»Rekli so mi, da ima Jenny pred sabo še tri tedne življenja, razen če ji ne presadijo srca. Zdaj že dan manj.«

»O, bog, Mike …«

»Ne morem je zapustiti.«

»Ne.«

»Dobila bo srce …« začneš, jaz pa gledam Jennyjin obraz, ko prisluhne avtu, ki drvi proti njej. Smrt ni tiha, pač pa glasna, oglušujoča, vedno bliže. Drveča Matilda, ki zapelje na pločnik, naravnost proti njej, ona pa nima kam zbežati.

Zapusti sobo in pohitim za njo.

»Jen, prosim …«

Na hodniku se ustavi in se obrne k meni. »Morala bi mi povedati.« Njen obraz je bled in glas se ji trese. »Pravico imam vedeti.«

Rada bi ji povedala, da sem jo skušala zaščititi; da sem spletla šal neresnic in jo zavila vanj; da verjamem v tvoje zaupanje vanjo.

»Nisem več otrok. Tvoja hči, to že. Vedno. Toda …«

»Jen …«

»A ne dojameš, mami? Prosim. Zdaj sem odrasla. Ne moreš namesto mene voditi mojega življenja. Kar je ostalo od njega. Svoje življenje imam. Svojo smrt.«

23

Zagledam jo pri šestih letih v rožnati in oranžni plavalni oblekici s cvetličnim vzorcem, potopi se, nato pomoli glavo iz vode in veselo pomaha, najina ribica! In gledam jo, moji pogledi so vrv okoli nje, kajti skočila bom noter – pljusk! – in jo rešila v trenutku, ko bo v težavah. In potem jih ima dvanajst, samozavestna je, v preprostih modrih športnih kopalkah, med plavanjem preverja, ali je vse prav; in potem je v srebrnih bikinkah na popolnem najstniškem telesu, da vsi strmijo vanjo, in njihove poglede občuti kot sonce na svoji koži, uživa v svoji lepoti.

Vendar je zame še vedno majhna punčka v rožnati in oranžni plavalni oblekici s cvetličnim vzorcem, in jaz imam še vedno nevidno vrv okoli njenega pasu.

»Lahko dobiš moje srce,« rečem.

Za trenutek me gleda in se smehlja in v njenem nasmehu vidim, da mi odpušča.

»Oh, za božjo voljo,« reče.

»Če se ne pojavi nobeno drugo.«

»Pojavi?«

Draži me.

»Tkivno sva skladni,« rečem.

Prej sem razmišljala, da sva obe tkivno neskladni; najin kostni mozeg je bil enako neuporaben, da bi mojemu očetu pomagal premagati Kahlerjevo bolezen.

»Res prijazno od tebe,« reče. »Nepopisno. Vendar je pri tem načrtu kar nekaj ovir. Kot prvo: živa si. In celo, če bi jim očka in teta Sarah dovolila, pa jim ne bosta, ti bodo še sto let dajali hrano in vodo.«

»Potem bom morala najti način, da to naredim sama.«

»Kako, natanko?«

Vsi ti nasmehi! Ravno zdaj! Prej sem se motila, sploh ni v resnici dojela, kako obupen je položaj. Nekoč sem si želela, da bi jemala življenje ‘malce resneje’.

»Odkorakati z izpita ni smešno.«

»Ni nekaj, čemur bi se smejal.«

»Kaj pa je potem?«

»Nihče ti nikoli ne pove, ko se mučiš z vsemi tistimi projektnimi nalogami in revizijami in časovno omejenimi eseji in študijskimi veščinami, da obstaja tudi ta možnost.«

»Toda to ni možnost.«

»Je, ker sem se jaz odločila zanjo.«

In zdelo se ji je smešno, kot bi jo spustili iz zapora, in ne kot da je zaloputnila vrata svoji prihodnosti.

Obupavala sem, ker se je raje skrivala za humorjem, kot da bi se soočila z resnico. Zdaj sem tega vesela.

Toda njeno vprašanje, kako mislim dejansko narediti samomor, je upravičeno. Ne morem odpreti vek niti migniti s prstom, kako bom torej vzela prevelik odmerek zdravil ali skočila pod vlak? (To se mi je vedno zdela sebična izbira – ubogi strojevodja.) Ironično – biti moraš ustrezno zdrav, da lahko narediš samomor.

Sarah gre mimo naju, in ti si z njo, prvič zapuščaš svojo postojanko.

»Pravočasno ji bodo priskrbeli srce,« rečeš. »Živela bo.«

A tvoje besede je zdaj težje slišati. Tvoje krepko upanje oslabi do takrat, ko me doseže.

Spet ga skušam zgrabiti, iščem oprimek.

»Seveda bo, Mikey,« reče Sarah.

Tvoj in Sarahin glas se seštejeta, vera se podvoji, in moj prijem je spet trden. Nekako bo ozdravela. Mora ozdraveti. »Seveda bo.«

Vrneš se na oddelek, Sarah pa se odpravi proti izhodu.

»Ti pojdi s teto Sarah,« reče Jenny. »Jaz bom počakala tukaj, če se slučajno vrne Donald White.«

»Ostala bom s tabo.«

»Ampak rekla si, da je dobro biti z vsem na tekočem, če bova morali midve razrešiti vse skupaj.«

Hoče, da grem s Sarah.

Hoče biti sama.

Nekoč sem to sovražila – zaprta vrata njene sobe, rahel odmik, ko je govorila po mobiju. To še vedno sovražim. Nočem, da si želi biti sama.

»Morava ji pustiti, da dela svoje napake,« si rekel pred nekaj tedni. »Razširi krila. Naravno je, da to počne.«

»‘Naravna’ je tudi črna kuga,« sem hlastnila nazaj. »Pa to ne pomeni, da je dobra zate.«

Objel si me. »Moraš se sprostiti, Gracie.«

Vendar nisem mogla popustiti vrvi okrog njenega pasu. Ne še. Odvijala sem motek, ko so se njene noge podaljšale in se ji je postava zaoblila in so se pogledi začeli ustavljati, vendar jo bom še kar držala, dokler varno, brez utopitve, ne splava iz svojih globin, od obale otroštva do obale odraslosti.

Do takrat je ne bom izpustila.

S Sarah stopam po gramozni stezi do parkirišča, a kamenčki niso več ostri kot igle in neprizanesljivo opoldansko sonce me še ne opeče, kot bi razvila nekakšno zaščitno prevleko.

Sarah vozi natanko po omejitvah, drži se enega majhnega zakona, ko se pelje prekršit velikega.

Opozorilni glas mi reče, da je moja plavalna podoba ‘popolnoma zastarela’! Jenny mi je rekla, da naj ‘prerežem vrv; odrasla je! Ne rabi je več!’.

Odgovarjam, da me nekje globoko v sebi še vedno potrebuje tako zelo kot vedno, še posebno zdaj. Vsi najstniki morajo poskusiti pobeg iz otroštva, samo da ohranijo dostojanstvo, razmišljam, a večina jih upa, tako kot Jen, da jih bodo zalotili, preden gredo predaleč.

»Ni prišla k tebi zaradi rdeče barve, kajne?« reče opozorilni glas, z ostrorobim dejstvom me močno krcne po členkih. »Takrat se ni obrnila nate; ni te rabila.«

Mogoče sem bila ves dan zdoma.

Bil je deseti maj. Poznaš ta datum.

Adam je imel šolski izlet, in čeprav sem si pustila prosto zanj, nisem smela iti.

»Letos ste bili že na treh, gospa Covey, raje dajte priložnost še kakšni drugi materi.« Kot da bi mame stale v vrsti, s kompasi v torbicah Prada, da gredo na orientacijski izlet v hudem nalivu; bolj je šlo za to, da me hudobna gospodična Madden noče v bližini. (Srepo sem jo gledala, ko je kričala na otroke v Viktorijinem in Albertovem muzeju.)

Torej sem ostala doma in skrbelo me je, da Adam ne bo našel severa ali da ne bo dobil partnerja. Ni me skrbelo za Jenny. Kajti mislila sva, da je s sovražno pošto konec.

Ves dan sem bila doma.

Jenny se je tisti večer vrnila pozneje, kot je rekla, dolge lase je imela postrižene na kratko. Videti je bila zaskrbljena, in mislila sem, da je to zaradi nove frizure. Skušala sem jo pomiriti, da ji pristaja.

Preživela je smešno veliko časa na telefonu, celo za Jen, in čeprav nisem slišala, kaj je govorila (vrata je imela zaprta), je imela razburjen glas.

Če bi prišla k meni, bi ji umila lase, nekako bi ji z njih odstranila barvo, in ne bi se ji bilo treba ostriči.

Odnesla bi njen plašč v tisto res dobro, a drago kemično čistilnico v Richmondu, kjer očistijo skoraj vse.

Če bi prišla k meni, bi napad prijavila policiji, in mogoče zdaj ne bi bila v bolnišnici.

Še vedno potrebuje mojo vrv okoli pasu, tudi če se tega ne zaveda.

»Kaj je s tem utapljanjem?« sprašuje opozorilni glas. »Adam in njegovi rokavčki, Jenny in vrv?« Mogoče je to zato, ker je plavanje edina stvar v previdnem sodobnem življenju, ki lahko ogroža življenje, a jo redno vsako soboto dovolimo početi svojim otrokom. Psihoanalitiki vodne predstave razlagajo s spolnimi vsebinami; matere si predstavljajo samo nevarnost.

In potem si ju predstavljam varna.

Ujeta v razmišljanje o Jenny in prerekanje s sabo pretresena opazim, da se peljeva proti šoli. Strah me je zagledati prizorišče požara; slabo mi je od skrbi.

Sarah zavije po ozki cesti proti igrišču in parkira poleg njega.

Na igrišču so zdaj trije bivalni kontejnerji. Zaradi njih je drugačno, kot je bilo za športni dan, in začutim olajšanje. Nočem se spomniti. Ko pa stopiva iz avta, so naslikane bele črte še vedno na svojem mestu, odsevajo v ostri svetlobi. Naglo pogledam stran.

Zavoham travo; razgreti zrak je pomešan z njenim vonjem, in potegne me nazaj v sredino popoldne, ko so se piščalke učiteljev svetlikale v soncu in so majhne noge topotale po tleh in je Adam z žarečim obrazom tekel k meni.

Je mogoče kupiti poletno sneženo kroglo namesto zimske, takšno z zeleno travo in cvetočimi azalejami in modrim nebom? Kajti jaz sem tukaj; v njej. Če jo streseš, se bo morda napolnila s črnim dimom, ne z vrtinčenjem snežink.

Sarah potrka na bivalni kontejner in zvok me potisne iz spominske snežene krogle.

Vrata odpre gospa Healey. Njen običajno tenirani obraz je zardel; njeno laneno krilo je zmečkano in prašno.

»Detektivska narednica McBride,« reče Sarah in iztegne roko – po naključju prikrije, da je v sorodu z nami. Nikoli nisem razumela, zakaj ni obdržala svojega dekliškega priimka, zdaj pa mislim, da je hotela imeti javno osebnost – odgovorno, odraslo detektivsko narednico McBride, poročeno z razumskim, neobčutljivim Rogerjem –, da je lahko v sebi varno skrito obdržala najstniško Sarah Covey.

Stopimo v zadušljiv kontejner. Postana sled parfuma gospe Healey, Chanel 19, lebdi kot pena v vročem vlažnem zraku.

»V ponedeljek dobimo še deset kontejnerjev in stranišča,« reče gospa Healey s hitrim in zanjo neznačilno razdražljivim glasom. »Svet nam je dal začasno dovoljenje za obratovanje v sili. Otroci bodo morali nositi kosilo s seboj, a prepričana sem, da bodo starši to razumeli. Na srečo uporabljamo računalništvo v oblaku, tako da imamo shranjeno vse, kar je na internetu – kontaktne podatke, načrtovanje učnih ur, otroška spričevala.«

»Zelo ste organizirani.«

Sarah zveni vljudno zainteresirana, jaz pa razmišljam, ali obstaja tehtnejši razlog za njeno pripombo.

»Eden od očetov je izvršni direktor računalniškega giganta; zadnji semester je to naredil za nas. Starši radi pomagajo s kakšno stvarjo. Zdaj je to blagoslov. Uspelo mi je že natisniti nalepke z naslovom vsake družine. Jutri bodo vsi prejeli pismo, v katerem bo opisano, kaj se dogaja in da jim ni treba skrbeti.«

Tiskalnik zabrni in izpljune več pisem. Na tleh leži kup naslovljenih kuvert.

»Ne bi bilo lažje, če bi starše obvestili po elektronski pošti?« vpraša Sarah.

»Bolje je poslati pravo pismo na spodobnem papirju. To je dokaz, da imamo stvari pod nadzorom. Bo dolgo trajalo? Ogromno dela imam, kot vidite, in s policijo sem že govorila.«

»Lahko se pogovarjava, vi pa kar delajte, če želite,« navidez mimogrede reče Sarah. Toda spomnim se, kako sva nekoč po nedeljskem kosilu pomivali posodo, in rekla je, kako si želi to početi z osumljencem – ona bi pomivala, on brisal –, veliko verjetneje bi namreč bilo, da bo spregovoril in povedal resnico, medtem ko bi opravljal kakšno delo. Takrat me je skrbelo, kaj je hotela zvleči iz mene.

»So vam povedali, da so Adama Coveyja obtožili podtaknitve požara?« reče Sarah.

»Ja. Moja odločitev, da sem se odrekla tožbi ali nadaljnjim ukrepom, ima popolno podporo zaupnikov. Kakor razumem, je bila to šala, ki se je ponesrečila, in ubogi Adam je bil že tako preveč kaznovan. Strašno krivega se mora počutiti.«

»Ga dobro poznate?«

»Ne. Seveda bi ga prepoznala. Vendar ga zares ne poznam. Ravnatelji so danes bolj vrhovni izvrševalci kot učitelji, tako da, žal, svojih učencev ne poznam kaj prida.«

Ko je bila na Sidleyju Jenny, so bila vrata pisarne gospe Healey vedno odprta in otroci so hodili noter in ven; sama je enkrat tedensko učila v vsakem razredu, da je ostala v stiku z njimi. Adam pa jo je komaj kdaj videl.

»Se vam ne zdi čudno, da osemletnik – ravnokar osemletnik – podtakne požar?« vpraša Sarah.

»Očitno se dogaja sorazmerno pogosto. Zaradi preteklih učiteljskih izkušenj z otroki te starosti nisem presenečena. Grozljivo je, česa so zmožni otroci.«

Pomislim na Roberta Fleminga.

»Adam ni te vrste otrok,« reče Sarah.

»Ali ni storil tega?« vpraša gospa Healey.

»Zdite se mi zaskrbljeni.«

»Prav. Res sem. Rada bi zaključila s tem. Uredila zadevo. Da se vsi lahko premaknemo naprej. Zaradi njega sem vesela, seveda. Zato ste torej tukaj?«

»Zastavila bi vam nekaj vprašanj. Opravičujem se, če ste na nekatera že odgovorili.«

Gospa Healey prikima v potrditev. Zdaj zgiba pisma in jih vstavlja v pisemske ovojnice; pregibi na papirju so ostri kot britev.

»Kje ste bili, ko je izbruhnil požar?« vpraša Sarah.

»Bila sem na športnem dnevu, za naše drugošolce sem vodila tek v vrečah. Takoj ko sem izvedela, kaj se dogaja, sem otroke, za katere sem skrbela, zaupala njihovi učiteljici in odšla proti šoli, kolikor hitro sem mogla. Ko sem prispela, so bili vsi predšolski otroci že varno evakuirani.«

»In Jennifer Covey?«

Naglo pregane list papirja; tokrat pregibi niso brezhibno ostri.

»Ni se držala našega postopka. Izpisala se je, da je odšla iz šole, ni pa se ponovno vpisala. Nihče ni mogel vedeti, da je še v stavbi.«

»Ste videli dnevnik, v katerega se je podpisala?«

»Ne.«

»Kako torej veste, da se je?«

»Povedala mi je šolska tajnica, Annette Jenks.«

»In vi ste ji verjeli?«

»Nisem policistka, temveč ravnateljica. Pripravljena sem verjeti, kar mi ljudje povedo.«

Njen trenutek nasprotovanja sovpade s Sarahinim.

»Zakaj nam niste povedali o Silasu Hymanu na podelitvi nagrad?«

Gospa Healey je videti zbegana zaradi nenadne spremembe teme pogovora. Ali pa zaradi omembe Silasa Hymana?

»Zakaj niste povedali policiji, da je Silas Hyman šoli grozil z maščevanjem?«

»Zato ker tega ni mislil resno.«

»Šola pogori, dva človeka sta v kritičnem stanju, moški je grozil z maščevanjem, pa …«

»Vem, da tega ni mislil resno.«

»Imate kakšen dokaz za to?«

Molči. Na enem od prstov ima ureznino od papirja in na vsaki elegantni beli ovojnici je tanka rdeča črta.

»Vas je po podelitvi nagrad poklical eden od staršev?«

»Ja.«

»Je zahteval, da obvestite policijo in za Silasa Hymana priskrbite prepoved približevanja ali sodni nalog, da zagotovo ne bi več mogel v bližino šole?«

»Mislite Maisie White?«

»Samo odgovorite na vprašanje.«

»Ja.«

»Zakaj torej niste naredili, kar je zahtevala?«

»Zato ker me je uro pozneje poklical njen mož in rekel, da je njegova žena pretiravala in ni treba klicati policije. Tako kot jaz in drugo osebje in starši je vedel, da se je Silas samo šopiril.«

Zakaj je Donald oporekal Maisie? Zakaj bi ščitil Silasa Hymana?

»Torej tega niste niti prijavili?«

»Ne.«

»Vas sploh ni skrbelo?«

»Ja. Me je. A ne, da bi Silas naredil kaj nasilnega. Vzelo mi je več mesecev, mesecev, da sem po katastrofi na igrišču spet okrepila sloves šole, in pomislila sem, da bi v petih minutah pijanske nespameti to lahko uničil. Toda razen gospe White ga nihče ni vzel resno. Naredil je bedaka iz samega sebe, to je vse.«

»Mi lahko poveste kaj o tej ‘katastrofi na igrišču’?«

»Otrok se je resno poškodoval, ko je padel s požarnih stopnic. Zlomil si je obe nogi. Srečo smo imeli, da ni bilo še huje. Silas Hyman naj bi nadzoroval igrišče, a ga ni bilo tam.«

»Torej ste ga odpustili?«

»Nobene izbire nisem imela.«

»Ste ga odpustili pred člankom v Richmond Postu ali po njem?«

»Nedvomno je članek povečal pritisk staršev.« Za trenutek obmolkne, kot bi jo prizadel spomin. »Morala sem ga odpustiti tri dni pozneje. Brez članka bi lahko ostal na službenem mestu do konca tega semestra.«

»Imate disciplinske ukrepe za zaposlene?«

»Enkrat sem ga že opozorila, ko je za nekega učenca rekel, da je ‘zloben’. Seveda so se starši pritožili. Njegovo izražanje in vedenje do otroka sta bila nesprejemljiva.«

Pomislim na neusmiljeno krutost Roberta Fleminga.

»Ali veste, kako je Richmond Post izvedel za pripetljaj na igrišču?«

»Ne.«

»Od koga na šoli?«

»Res ne vem, kdo je obvestil tisk.«

»Je imel Silas na šoli kakšne sovražnike?«

»Ne da bi vedela, ne.«

»Kako je nesreča na igrišču vplivala na šolo?«

»Nekaj časa je bilo zelo težko. Tega ne zanikam. Starši nam zaupajo otroke v varstvo, in eden od njih je bil huje poškodovan. Razumela sem njihovo jezo in razburjenje. Popolnoma jasno mi je bilo, zakaj je nekaj staršev hotelo izpisati svoje otroke. Pogovorila sem se z vsemi starši, na posebnih sestankih, z vsakim razredom posebej. Če jih je še vedno skrbelo, sem se srečala z njimi posamično, jih osebno pomirila in jim zagotovila, da se kaj takega ne bo nikoli več zgodilo. In prevedrili smo nevihto, nihče od staršev ni izpisal svojega otroka – niti eden. Na športni dan je bilo na šoli dvesto devetinsedemdeset otrok. Samo v tretjem razredu je en nezaseden prostor, ker se je družina na koncu zadnjega semestra preselila v Kanado.«

Vem, da govori resnico. Na športni dan je bilo v vsakem razredu dvajset otrok, največ, kar je dovoljeno na Sidleyju.

»Kakšno je vaše mnenje o Silasu Hymanu?« vpraša Sarah.

»Sijajen učitelj je. Nadarjen. Najboljši, kar sem jih srečala v življenju. Vendar preveč nekonvencionalen za zasebno šolo.«

»In kot človek?«

»Nisem ga spoznala v družabnem smislu.«

»Je imel razmerje s kom na šoli?«

Za trenutek se je obotavljala. »Ne da bi vedela.«

Previden odgovor.

»So krožile kakšne čenče?«

»Ne poslušam čenč. Skušam jih preprečiti z zgledom.«

»Mi lahko poveste, katera koda je bila v sredo na vhodu?«

»Sedem-sedem-dva-tri,« odgovori. Zdi se mi, da je zdaj postala nezaupljiva do Sarah. »To sem že povedala drugemu policistu.«

»To hočem potrditi sama,« hladno reče Sarah in za trenutek je gospa Healey pomirjena. A gotovo bo nekaj posumila, ker se nezakoniti intervju nadaljuje. Tisti led, o katerem ti je govorila Sarah, se zdi nevarno tenak.

»Zakaj ste se znebili Elizabeth Fisher?«

Sally Healey je videti osupla in skuša to prikriti. Molči, ko jo Sarah pogleda, in v bivalnem kontejnerju glasno odmeva zvok tiskalnika, ki pljune še eno pismo na prašna tla.

»Gospa Healey?«

24

Običajno napudrani obraz gospe Healeyjeve se zdaj obilno znoji, pot se lesketa v presvetlem bivalnem kontejnerju.

»Za to delo je bila prestara. To sem že povedala policiji.«

Gospa Healey kleči na tleh, a preneha vstavljati pisma v ovojnice – zato ker med laganjem ne more početi drugih stvari?

»Meni se je zdela sposobna,« reče Sarah.

»Imamo pravilo o upokojitvi pri šestdesetih za vse pomožno osebje.«

»Toda čakali ste sedem let, da ste ga uveljavili.«

»Bila sem prijazna. Toda šola ni dobrodelna ustanova.«

»Ne, posel je, kajneda?«

Sally Healey ne odgovori.

»Je Annette Jenks izboljšanje?« vpraša Sarah, na videz brez posmeha.

»Z zaupniki smo napačno presodili, ko smo vzeli v službo Annette Jenks.«

»Zaupniki najemajo osebje?«

»Navzoči so na razgovoru, ja.«

»Opazila sem, kako pikolovski so bili vaši protipožarni ukrepi,« reče Sarah, spet nepričakovano spremeni temo pogovora. Mogoče premišljeno, da drugega vrže iz tira, in ta razkrije več, kot je nameraval.

»Kot sem povedala vašemu kolegu, je zame najbolj pomembna varnost otrok.«

»Torej ste izpolnjevali vse zakonske zahteve?«

»Več kot samo zakonske zahteve.«

Z roko si obriše potni obraz. »Toda pri starih poslopjih je nemogoče preprečiti širjenje ognja. To smo občutili na lastni koži. In kako bi lahko kdo računal na uničevalnost posameznika? Ko nekdo zaneti požar na najbolj nemogočem kraju, v šoli, v kateri dejansko ni osebja, ki bi ga obvladovalo? Kako bi sploh lahko načrtovali kaj takega?«

»Kdaj se je to začelo?« hladnokrvno vpraša Sarah. »To ‘več kot izpolnjevanje zakonskih zahtev’?«

»Tik pred polletjem smo imeli sestanek z zaupniki. Konec maja. Ena od točk na dnevnem redu je bil pregled in posodobitev naše požarne varnosti. Vsi smo se strinjali in lotila sem se izvedbe.«

»Ta sestanek je bil po podelitvi nagrad?«

»Ja. Vendar ni povezan z njo. Kot vse šole redno pretresamo možnosti za posodobitev in izboljšanje varnostnih sistemov.«

»Samo šest tednov pozneje se zgodi katastrofalni požar. Videti je, kot da ste ga pričakovali.«

»Načrtovali smo ga. Ja. Grozljive scenarije je treba načrtovati. Načrtujemo, kaj narediti z otroki, če London napadejo teroristi ali če kdo podtakne bombo; načrtujemo norca, ki se s puško prebije mimo varovanja. Načrtujemo takšne stvari. Moramo jih načrtovati. A to, za božjo voljo, ne pomeni, da mislimo, da se bo kaj takega v resnici zgodilo.«

»Ena stvar me rahlo preseneča,« reče Sarah, ki je ravnateljičin govor spet ni omajal. »Zagotovili ste, da so bili upoštevani vsi požarni ukrepi – pravilne oznake in gasilni aparati, nobenih vnetljivih slik ali fotografij, obešenih po hodnikih. Upoštevate vse te pametne varnostne ukrepe.«

»Ja.«

»Zakaj ste torej dovolili otrokom, da v šolo prinesejo vžigalice?«

Gospa Healey za trenutek ne odgovori. Potem vstane, skuša si očistiti prah s krila, a dlani se ji preveč potijo in prah pusti temne madeže na finem platnu.

»Samo za rojstni dan. In vžigalice takoj izročijo v varstvo svoji učiteljici.«

»Ki jih spravi v omaro?«

»Ja. Gotovo bi morala učiteljica za športni dan postaviti kakšen pogoj …« Nejevoljno pogleda umazane madeže na svojem krilu. »Človeške napake se, žal, zgodijo. Adamova učiteljica bi morala vžigalice varno spraviti.«

Dvomim, da se je gospodična Madden zavedala te odgovornosti.

»Domnevam, da je stavba zavarovana?« vpraša Sarah.

»Seveda.«

»In zavarovalniška družba bo hotela vedeti, ali so bili izpolnjeni vsi protipožarni ukrepi, preden bo plačala?«

»Z zavarovalničarji sem se že pogovarjala o vžigalicah, in na srečo ne razveljavijo našega zahtevka. Napačna presoja enega člana osebja, človeška napaka. Vsi naši sistemi so bili na mestu. Poleg tega mi zdaj dopovedujete, da Adam Covey ni zanetil požara. Sklepam torej, da vžigalice niso več pomembne.«

»Prej ste rekli, da ste se za strožje požarne predpise odločili na sestanku z zaupniki?«

»Ja.«

»Imajo zaupniki v šoli svoj finančni delež?«

»Ja, njihova last je.«

»Torej so zaupniki tudi delničarji?«

»Ja.«

»Neizvoljeni?«

»Ja. Imamo popolnoma drugačen sistem kot v državni šoli. Ali takšni, ki je ustanovljena dobrodelno.«

»Imate vi kakšne delnice?«

»Ko sem prevzela službo ravnateljice, sem dobila svoj delež. Dober začetek na novi šoli. A je sorazmerno majhen. Samo pet odstotkov.«

»Glede na vrednost posla, ki je, sklepam, nekajmilijonski, je to precejšen znesek.«

»Na kaj namigujete? Mojbog, ljudje so bili poškodovani. Grozno poškodovani.«

»Toda kljub temu vam je gotovo odleglo, da se vam zaradi brezhibnih protipožarnih ukrepov ne bo treba bojevati za zavarovalniški denar.«

»Ja, odleglo mi je, toda samo zato, ker lahko še naprej vodim odlično šolo. Šolo, ki vzgaja in izobražuje otroke na najvišji možni ravni in poleg akademskih dosežkov vliva občutek lastne vrednosti.«

Njen glas je strasten in spomnim se, kakšna goreča pedagoginja je bila, ko je Jenny začela hoditi v šolo. Z roko zamahne po bivalnem kontejnerju.

»Tole je očitno začasna in nezadovoljiva rešitev, a med poletnimi počitnicami bom poiskala nadomestno nastanitev in osmega septembra bomo pripravljeni na novo šolsko leto. Pogorela je stavba, ne šola. Učitelji, učenci, starši, elan so tisti, ki ustvarjajo šolo, zato se bomo preselili in kar najbolje nadaljevali, kjer smo končali.«

»Lahko dobim imena zaupnikov?«

Vidim, da sumničenje zakrkne obraz Sally Healey. »Sem jih že izročila policiji.«

To v njeni kopiji ni bilo zapisano. Mogoče jih je dala po telefonu, nekdo je povezal raztresene malenkosti. Led pod Sarah se tanjša, toda pretvarja se, da tega ne opazi.

»Seveda. Posvetovala se bom s svojimi kolegi,« reče.

»In izprašali so me tudi že o delničarjih kot zaupnikih.«

»Ja,« reče Sarah in gre k vratom. »Hvala za vaš čas.«

Zapusti bivalni kontejner.

Sally Healey jo gleda, ko odhaja; pod njo škriplje led.

Na robu igrišča, poleg Sarahinega pola, se črni športni avto gospe Healeyjeve blešči kot orjaški lakiran ščurek. Ženska, ki sem jo srečala pred toliko leti, ko je Jenny začela na Sidleyju, je v šolo prikolesarila. »Ne moremo otrokom zasvinjati planeta, kajneda?« je rekla, s kolesarsko ščipalko na hlačnicah.

S samo šestdesetimi otroki je bila takrat šola kraj izredno ljubeče vzgoje. Ko se je Jenny, devet let pozneje, pridružil Adam, sem si zatiskala oči pred spremembo. Jenny pa je videla šolo kot posel. In ti si se vsako leto jezil nad vse višjo šolnino in prisegal, da bosta šla otroka na srednjo šolo, ki ni v zasebni lasti in jo upravljajo neodvisni zaupniki, ki se jim je mogoče pritožiti. Na Sidleyju sploh nismo poznali imen zaupnikov. Tudi če bi jih, kot investitorji najverjetneje ne bi bili na strani staršev, saj bi si s tem izglasovali manj dobička.

Ko zagledam grd, postavljaški športni avto, vem, da je moja predstava o šoli zastarela kot Sally Healey s kolesarsko ščipalko na hlačnici. Tista ljubeča šola je otrdela v togo hierarhijo osebja in pravil, ki se ukvarjajo z uniformo, in ne z otrokom v njej, ker so se učenci spremenili v žive brošure za posel.

Obrnem se stran od zloščenega športnega avtomobila in vsega, kar sporoča. Azaleje, ki obrobljajo igrišče, so v vročini ovenele, njihovi nekoč žareči cvetovi rjavi ležijo na tleh.

Vem, da je tam spominska krogla tistega popoldneva in v njej še vedno objemam Adama, zbada me njegova značka Imam jih 8!; še vedno se oziram naokrog za Jenny; še vedno mislim, da se nam bo kmalu pridružila zunaj. Nebo je poletno modro, azaleje žarijo kot dragulji.

Sarah odpelje od igrišča in šole. Molči, najbrž premišlja o intervjuju s Sally Healey. Jennyjine besede mi spet ne dajo miru.

Jasno me je prosila, da jo sprejemam kot odraslo. Toda kako bi jo mogla? Ko nama ni povedala o napadu z barvo, ker je še vedno hotela zvečer ven? Premlada je, da bi sprevidela, da ne gre za ‘hausarest’, ampak za zaščito. Ne vidi celotne slike, ne razume.

Kaj pa Ivo? Hotela je, da tudi njega sprejemam kot odraslega. Toda ni nama povedal, ko so jo napadli z rdečo barvo, ali jo prepričal, naj gre na policijo. Kako naj ga torej vidim kot moškega? Ali kakorkoli drugače kot nezrelega in neodgovornega fanta? Tvoje nasprotje v vsakem pogledu.

In ni samo rdeča barva, ampak tudi nedokončani zgodovinski esej, ker je raje šla na zabavo in zapravljanje časa s prijatelji, namesto da bi ponavljala za izboljšanje izpitnih ocen. Živeti v sedanjosti, ne misliti na prihodnost, seveda, to je radost otrok – ker še niso odrasli.

Ti se ne strinjaš z mano, vem. Na Jennyjini strani si, tako kot sem jaz pogosto na Adamovi, razcepljeni smo po družinski prelomni razpoki.

»Veš, kaj bi resnično ustavilo vojne na svetu?« je vprašal Adam. Ravno je prebral Daj priložnost miru, a ni bil prepričan, da bi svetovni otroški bojkot zelenjave ustavil vojskovanje.

»Kaj?« sem vprašala med lupljenjem krompirja, upala sem, da ga bomo zdaj vendarle pojedli.

»Invazija bitij iz vesolja. Potem bi vsi na svetu stopili skupaj.«

»Resnično,« sem rekla.

»A drastično,« si rekel.

»Domiselno,« sem te popravila.

Sem te pri Adamu vedno popravljala?

»Kot testudo,« si mu rekel.

Adam se ti je nasmehnil, potem je zagledal moj brezizrazni obraz.

»Rimski vojaki so dvignili ščite nad glavo, da so zavarovali vso skupino,« je rekel. »Tako da nobenega ne bi ranili.«

»‘Testudo’ po latinsko pomeni želva,« si rekel in užival – razjaril si me –, da si bolj učen od mene.

Moj tok razmišljanja o želvah in vesoljčkih je nepričakovano prekinjen, ko Sarah parkira na hitri prometni cesti v Hammersmithu, z avtom napol zajaha skromen pločnik.

Sledim ji do majhne vrstne hiše, opeke so polne črnih madežev od izpušnih plinov.

Sarah pozvoni na zvonec. Trenutek pozneje se oglasi Elisabeth Fisher, ne da bi odprla vrata.

»Če ste od kakšne religije ali energetske družbe, imam na obeh področjih že vse urejeno.«

Pozabila sem, kako smešna in hkrati stroga je znala biti. Toda prizadene me, da je tudi živčna, celo prestrašena; da ni odprla vrat. Sama je v neprijazni soseščini. Spet me pretresejo premoženjske razlike med osebjem in starši na Sidleyju.

»Tukaj je Sarah Covey. Gracina svakinja. Lahko vstopim?«

»Počakajte trenutek.«

Od znotraj se sliši zvok odklepanja in snemanja verige.

Odpre vrata, v elegantnih hlačah in zlikani bluzi, kot je bila oblečena vsak dan na Sidleyju; njena drža je pretirano pokončna. Toda njene elegantne hlače se rahlo svetijo na kolenih, kjer je blago obrabljeno.

»Se je kaj zgodilo?« zaskrbljeno vpraša.

»Nobenih sprememb,« odgovori Sarah. »Vam lahko zastavim nekaj vprašanj?«

»Seveda. A kot sem že rekla, res ne vem, ali lahko pomagam.«

Sarah odpelje v majčkeno dnevno sobo. Zunaj mimo grmi promet in stresa stene.

»Mi lahko poveste, kakšne so bile vaše zadolžitve v šoli?«

Gospa Fisher je videti malce presenečena, vendar prikima.

»Seveda. Opravljala sem vsa osnovna tajniška dela, kot sta dviganje telefona in tipkanje pisem. Odgovorna sem bila tudi za dnevnike. Bila sem prvi stik za potencialne nove družine, razpošiljala sem brošure in poskrbela za vabila na dneve odprtih vrat; pripravljala sem dokumentacijo za vse nove otroke. Bila sem tudi šolska bolničarka, v tem sem pravzaprav najbolj uživala. V resnici sem samo polagala ledene obkladke in včasih uporabila adrenalinsko injekcijo. Otroka na zofi sem pokrila z odejo in z njim počakala, da je prišla mama ali varuška. Samo enkrat smo imeli resen primer. Tisti, o katerem sem vam pripovedovala.«

Njej je služba nalagala veliko več odgovornosti kot Annette Jenks. In dobro jo je opravljala. Zakaj se je je torej gospa Healey v resnici znebila?

Če bi še vedno bila tam – če bi še vedno bila šolska bolničarka –, bi bilo vse drugače.

»Kaj pa vhod?« vpraša Sarah.

»Ja, spuščala sem ljudi noter. Imeli smo interkom in vedno sem se prepričala, da so se najprej poimensko predstavili.«

»Ste imeli zaslon?«

»Ljubi bog, ne. Samo govorila sem z njimi. To je zadostovalo. Čez nekaj časa poznaš glasove tako dobro kot obraze. A po pravici povedano je bilo za varnost slabo poskrbljeno. Polovica otrok in večina staršev je kodo poznala. Seveda ni bilo mišljeno tako.«

»Imate kopijo opisa vaših del?« vpraša Sarah.

»Ja. V moji pogodbi je.«

Pobrska po predalniku in vzame iz njega dokument, ki ga je imela očitno velikokrat v rokah, vtaknjen v plastično mapo.

»Tisto o upokojitvenih letih je na strani štiri,« reče Elizabeth in ga poda Sarah.

»Hvala. Imate šolski koledar?«

Elizabeth sede, nedvomno na svoj običajni stol. Pokaže na steno nasproti, tisto, ki jo najbolje vidi. Tam visi sidleyjski koledar.

»Vsi člani osebja smo ga dobili na koncu božičnega semestra. Velikokrat ga gledam …«

Vidim, kako zelo pogreša otroke. Vedno jih je postavila na prvo mesto; pustila je odrasle čakati, če je bil v njeni pisarni otrok, ki mu je morala oskrbeti popraskano koleno ali pa ji je hotel pokazati kakšno risbico ali pisanje ali izdelek iz hamaperlic.

»Ali poznate kodo na vhodu?« vpraša Sarah.

»Ko sem bila tam, je bila sedem-sedem-dva-tri. Zdaj so jo najbrž že zamenjali.«

Toda ostala je nespremenjena. Spomnim se, da jo je Sally Healey povedala Sarah.

Posveti se mi, da Sarah mogoče sumi Elizabeth Fisher. Pa saj to ne more biti res? Zamisel je smešna. To so najbrž samo standardna vprašanja. Kajti Elizabeth mogoče res pozna kodo na vhodu in ima koledar, na katerem sta označena Adamov rojstni dan in športni dan, in je prizadeta, ker so jo odpustili, a čisto nobene možnosti ni, da bi Elizabeth Fisher v šoli podtaknila požar.

Bolečini tokrat vzame približno eno uro, preden napade, in zdaj hitim nazaj v bolnišnico, pesek me reže v podplate. Prepozno zagledam Jenny, ki me gleda od znotraj – gotovo sem spačena od bolečine.

Zaskrbljeno pohiti k meni.

»Mami?«

»V redu sem, častna.«

In res sem, kajti v trenutku, ko se vrnem, mi belina zidov znova pomiri ožgano kožo, hladna svetleča tla pa zacelijo ureznine na podplatih.

»Oprosti,« reče. »Ne bi te smela siliti, da greš. Tudi tebe boli, aneda?«

»Ne zares.«

»Kako se lažeš.«

»Okej, samo malo. Nič hudega ni. In zdaj je minilo.«

»Bi rada tako naredila samomor?«

»Kaj?« V zadregi sem.

»Če dovolj dolgo trpiš takšno bolečino …«

Prekinem jo. »Ne. Res ne. Tvoje telo se ni niti pičice spremenilo, ko si šla takrat ven z babi G in Adamom, kajneda?«

Prikima.

»Kakorkoli, rastline smo precej trdožive.«

»Mami!« reče ogorčeno, a se mi smehlja.

Slediva Sarah, ko gre proti oddelku za intenzivno nego.

»Mi boš torej povedala, kaj se je zgodilo?« vpraša Jenny. »Ne, ne povej mi. Odkrila si, da je imela gospa Healey razmerje s Silasom?« Prestreže moj pogled. »Hecala sem se.«

Toda ali je res tako smešno nesmiselno? Gospa Healey je šele v poznih štiridesetih. Nič večje razlike v letih ni med njo in Silasom Hymanom kot med Sarah in njenim krasnim gazeljim policistom. Toda Jen ima prav. Zamisel je smešna. Gospa Healey je odpustila Silasa; gospa Healey mu je zapečatila kariero. In tudi če ne bi bilo tako, je gospa Healey dosti preveč profesionalna, da bi imela razmerje z mlajšim kolegom.

Ja, nekoč sem tako mislila o Sarah.

Jen opišem najin sestanek z gospo Healeyjevo. Le kaj govorim – ‘najin sestanek’, kot bi bila aktivna udeleženka, in ne prisluškovalka. A naj se sliši še tako čudno, res se malo počutim kot Sarahin tihi partner.

»Najbolj čudno se mi zdi,« rečem, »da je Donald klical gospo Healeyjevo na večer podeljevanja nagrad in oporekal Maisie. Zakaj bi na takšen način ščitil Silasa Hymana?«

»Mogoče zato, mami, ker je bil tam, tako kot ti, in se mu Silas sploh ni zdel grozeč. Tudi tebi se ni. Dokler se ni zgodilo tole in so vsi začeli opletati s krivdo.«

Njeno nedolžno prepričanje o Silasu Hymanu, moškem, ki je več kot desetletje starejši od nje, je še en razlog, da jo imam za otroka.

»Mogoče gospe Healeyjeve ni skrbelo, da bo izbruhnil požar,« nadaljuje Jenny. »Mogoče ga je sama načrtovala in se je hotela prepričati, da je poskrbljeno za protipožarne ukrepe in bo zavarovalnina izplačana. O svojih prekletih ukrepih je zvečer po požaru nakladala na televiziji. Celo takrat si je hotela zagotoviti, da to vsi vedo.«

Spomnim se lanenega krila in rožnate platnene srajce gospe Healeyjeve in njenega glasu za zbor učencev.

»A lahko vam zagotovim, da smo imeli na mestu vse protipožarne ukrepe.«

»Vedela je, da zaradi tega ne bo nič drugače,« nadaljuje Jenny, »ker je bila stavba stara in je bil ogenj tako močan.«

Morala je razmišljati o tem; vse je morala izračunati.

»Toda gospa Healey je bila na športnem dnevu,« rečem. »Ljudje bi opazili, če bi ga zapustila.«

»Ona je mali diktator. Skoraj vsi učitelji so na kratkoročnih pogodbah, ki ji jih ni treba podaljšati. In če jih nažene, so še vedno odvisni od njenega priporočila, da si poiščejo drugo službo. Lahko bi koga izsiljevala, da to stori.«

Jenny je zelo navdušena nad takšnim scenarijem; da bi bile njene grozne poškodbe nesreča, ne pa namerne. Vse od začetka je mislila – upala –, da gre za nekaj, kar je povezano s šolo kot s poslom; zavarovalniška prevara.

»Izbrala bi športni dan,« nadaljuje Jenny, »ker dejansko ne bi bilo nobenega osebja, ki bi skušalo požar pogasiti. Mislim, Annette ne bi bila za nobeno rabo, in z mano ne bi bilo dosti bolje, in potem ostane samo še Tilly s prepolnimi rokami malčkov, da bi ga skušala kako zadržati.«

Strinjam se z njo, da je bil športni dan premišljeno izbran. Pomenil je tudi, da prej v šoli ni bilo skoraj nikogar, ki bi videl požigalca odpreti okna; razliti beli špirit.

»Toda kaj bi ji to koristilo?« rečem blago.

»Delna lastnica je, drži? Torej bi dobila svoj delež zavarovalniškega denarja.«

»Toda zakaj bi hotela požgati uspešno podjetje? Že zdaj se trudi, da bi našla posest, kjer bi šolo spet spravila v tek. Nobene finančne koristi ne bo. Zavarovalnino bo porabila za ponovno gradnjo.«

Jenny še ne morem jemati za odraslo, skušam pa biti bolj odkrita z njo.

Preskočiva na Elizabeth Fisher, ki je bila Jenny vedno všeč. Tako kot jaz ve, da Elizabeth ne bi mogla imeti ničesar s tem.

Še vedno nisva spregovorili o treh tednih, minus en dan, ki so ji še ostali. Ne oklepam se dovolj močno tvojega optimizma, da bi se soočila s tiktakajočo uro, z dirkalnim avtom, z izgovorjenimi besedami. In mislim, da je tudi Jenny temu namenoma obrnila hrbet. Kot da bi se, če bi se ozrli, tudi če bi samo pokukali, spremenili v kamen, nemi in prestrašeni. A dejstvo ostaja, pošastno in velikansko. In igrava se igrico ‘Lisička, kaj rada ješ’ z gorgono.

Ko pridemo na intenzivno, zagledaš Sarah. In stečeš. Dobesedno stečeš. Tvoje telo izraža nujo, da ji moraš sporočiti nekaj pomembnega. Verjetno so našli srce! Grozljiva resničnost se je raztreščila na koščke.

Potem zagledam tvoj obraz.

25

»Mike?« vpraša Sarah.

»Tukaj je bil. Gledal jo je skozi steklo. Videl sem ga, ko jo je gledal skozi steklo.«

»Kdo je bil?«

»Ne vem. Pokrit je bil s kapuco, in napoti je bil voziček, tako da nisem mogel videti njegovega obraza.«

»Kako si vedel, da je nevaren?«

»Bil je nepremičen.«

Sarah te gleda, čaka, kaj bo sledilo.

»Čisto pri miru,« rečeš. »Nihče ni čisto pri miru. Vsakdo se premika. Nihče samo ne stoji in gleda. Čakal je, da bo sama. Čakal je name, da jo bom zapustil.«

Pomislim na postavo na robu igrišča; postavo, ki sem jo opazila, ker je bila tako nepremična.

»Ubiti jo hoče,« rečeš.

»Si videl še kaj drugega?« vpraša Sarah.

»Ko je opazil, da ga gledam, se je obrnil stran, in videl sem samo plašč, to je vse. Moder plašč s kapuco.«

»To je to?« reče Jen. »Neki tip v plašču je bil malo pri miru?«

Vendar vidim, da je prestrašena.

»Na vrtu bom.«

»Okej.«

Odide, vsemu temu obrne hrbet.

»Lahko bi bil Hyman,« rečeš Sarah. »Mogoče ga je Jen videla v šoli ali je videla nekaj, kar ga obtožuje.«

To si rekel že prej, in videti je, kot bi ponavljanje dalo večjo veljavo tvojemu sumničenju.

»Ali pa je sovražni pošiljatelj nevarnejši, kot smo si predstavljali,« reče Sarah, in spet si iz vsega srca želim, da bi ji lahko povedala o napadu z rdečo barvo.

»Ko bodo Jenny nehali dajati tako močna pomirjevala, nam bo lahko povedala, ali je kaj videla,« rečeš.

Toda ne Sarah ne jaz ne deliva tvojega zaupanja. Sarah zato, ker ni prepričana, da se bo Jenny zdravnikom sploh kdaj zdela dovolj v redu, da jo bodo nehali uspavati; in jaz, ker vem, da se trenutno ne more spomniti ničesar, razen da je ob pol treh pisala Ivu.

»Poklicala bom na postajo,« reče Sarah. Gre z intenzivne telefonirat.

Objamem te, pritisnem obraz ob tvojo srajco, čutim, kako ti bije srce.

Čutim te tako blizu, moj ljubi.

Edina sva, ki veva, da je moški v modrem plašču resničen. Sarah zaupa tebi, toda ti in jaz to veva. In popolnoma združena sva v nevarnosti, ki preti najini hčerki. Midva sva Zemlja, ki se bojuje z vesoljčki; testudo, ki varuje družino.

In čeprav ti ne siliš Jen, naj konča domačo nalogo ali ponavlja, in ji ne vbijaš v glavo, da bi morala izboljševati ocene, jo divje in vdano varuješ, ko ji sovražni pošiljatelj pošilja pokvarjena pisma; ko nanjo preži blaznež, ki jo hoče ubiti.

In ko zdravnik reče, da ima brez presaditve srca še tri tedne življenja, ji rečeš, da ga bo dobila.

Praviš, da je ne boš pustil umreti. In jaz prosim boga, da bi to zmogla verjeti.

Bežno žvižganje zraka, ko mimo naju naglo peljejo mladeniča z respiratorjem, nezavestnega in popolnoma nepremičnega. Ne more jih imeti več kot dvajset. Z njim je njegova mama. Oba ga gledava.

Pridruži se nama Sarah.

»Lahko ostaneš z Jen?« vprašaš. »Dokler ne pride policija? Moram k Addieju, samo za kratek čas, in …«

Položi ti roko na ramo.

»Nihče ne bo prišel. Oprosti.«

Tako kot Jenny se tudi policija ni vznemirjala zaradi nekoga, ki je mirno stal. Pot zaupanja v tvojo slutnjo se konča pri Sarah.

»Silasa Hymana grem obiskat, da izvem, kje je bil danes zjutraj,« reče. »In govorila bom z Richmond Postom in poizvedela, kdo jim je povedal za požar.«

»Ampak najprej moram videti Addieja in …«

Sarah te prekine. »Če skuša nekdo ubiti Jenny, moramo čim prej izvedeti, kdo je. In to bo pomagalo tudi Addieju. Ker nočem, da bi še en dan preživel kot obtoženec.«

Pokimaš; mogoče se spomniš vseh tistih policijskih statistik, ki nama jih je vsa leta navajala Sarah; število rešenih primerov upada eksponentno s časom, ki preteče – sledi se ohladijo; priče so spregledale nekoga, ki ga pozneje ni bilo več moč izslediti; poizvedovanje od vrat do vrat ni bilo opravljeno pravočasno.

Ostaneš pri njeni postelji, toda jaz vem, da spet občutiš bolečino, kot bi te trgali na pol.

Grem k Jenny na vrt. Sonce je naravnost nad nama, drobni senčni obrisi ne nudijo sence.

Jen sedi in si z rokami objema kolena.

»Grem s teto Sarah,« rečem.

Obrne se k meni. »Veš, kdaj si zadnjič videla Addieja?«

Prikimam, zdrznem se ob spominu. Mama je povedala Adamu, da se ne bom več zbudila. Skušala sem ga potolažiti, a me ni mogel slišati.

»Tik pred tem,« nadaljuje Jenny, »si me vprašala, ali je vonj povzročil, da sem zaslišala požarni alarm v šoli. Saj veš, moje noro zvonjenje v ušesih?«

»Donald je ravno stopil v Rowenino sobo,« rečem. »Pomislila sem, da bi lahko bila njegova kolonjska ali cigarete.«

»Kot čutni teleportator?« očarano reče. »Prežarči me, Scotty!«

Tvoja in Adamova fraza. Nasmehnem se ji. »Nekaj takega.«

»Misliš, da bi se zaradi vonja lahko spomnila več od požara?«

Pomislim na nočni šeboj na tem vrtu in s travo odišavljen zrak danes na igrišču in kako me je obakrat prevzela preteklost, za nekaj trenutkov sem bila dejansko v njej. Njen čutni teleportator ni tako zgrešen.

»Mogoče bi šlo,« rečem.

Toda vrniti se v tiste plamene, celo samo za nekaj trenutkov, bi bilo strašno.

»Spomniti se moram časa pred požarom,« reče, ko vidi mojo zaskrbljenost. »Ko ga je nekdo podtaknil.«

»Nisem prepričana, da lahko na takšen način nadzoruješ svoj spomin.«

»Moram narediti nekaj, da pomagam Addieju.«

Spomnim se njegovega obrazka, ko ga je mama odpeljala proč, modrikastih senc žalosti pod očmi, kako je bilo nemo vse njegovo telo.

»Ti pojdi s teto Sarah in jaz bom šla na ‘podrgni in povohaj’ obhod bolnišnice,« nadaljuje.

Prikimam, kajti ne skrbi me, da se bo spomnila česarkoli preblizu požara – ničesar ni v bolnišnici, kar bi imelo vsaj približno vonj po ognju ali celo vonj po šoli.

»Si prepričana, da te zunaj ne bo bolelo?« vpraša.

»Popolnoma.« Za hrbtom stisnem figo.

Tokrat ne mislim, da se me hoče znebiti. Mislim pa, da je še en razlog, da hoče ostati v bolnišnici.

»Leti so v tem letnem času resnično zasedeni,« rečem. »Morda mu bo vzelo kar nekaj časa, da bo dobil nadomestnega.«

Obrne se stran od mene, kot bi jo zasačila; malo ji je nerodno. »Oja.«

S Sarah zapustim bolnišnico.

Med vožnjo pomislim na mladeniča, ki sem ga videla na intenzivni. Razmišljam, ali bo umrl ali je možgansko že mrtev in ga samo ohranjajo pri življenju. Razmišljam, ali je tkivno skladen z Jenny. Upam, da je.

Potem zagledam njegovo mamo; njeno trpljenje. In sram me je. Zato ker še vedno upam, da se ujema z Jenny; in da je mrtev. Upanje v meni je grdo, maže osebo, kakršna sem nekoč bila.

Mislim, da čutiš enako.

Ljudi ne združujejo vedno le dobre stvari, kajneda?

Sarah ustavi pred hišo Silasa Hymana. Bolečina še vedno ni udarila. Postajam odpornejša.

Natalia odpre vrata, videti je razgreta in zardela in razkačena.

»Ja?«

Njen glas je napadalen, bes jo obdaja kot vročinska meglica.

»Detektivska narednica McBride,« hladnokrvno reče Sarah. »Lahko vstopim?«

»Ali imam izbiro?« reče Natalia, a na njenem obrazu se zrcali strah.

Sarah ne odgovori na njeno vprašanje, ampak gre za njo v stanovanje.

»Je vaš mož doma?«

»Ne.«

Sama ne reče ničesar več.

Soparno je tukaj notri. Zidovi stanovanja so pozimi najbrž vlažni, zdaj pa zadržujejo vročino. Umazan in razgret malček se dere, njegova plenička je močno povešena.

Natalia se ne zmeni zanj, gre v kopalnico. Sarah ji sledi.

»Ali veste, kje je?« jo vpraša.

»Na gradbišču. Že zgodaj zjutraj je šel.«

Zadnjič, ko ji je rekel, da je na gradbišču, je bil v bolnišnici.

V kadi se ruvata dva fantiča, eden pljuska penasto vodo čez rob kadi na okrušene ploščice. Obraz in vrat imata opečen.

»Ali veste, na katerem gradbišču?« vpraša Sarah.

»Mogoče na istem kot včeraj. Veliki kompleks v Paddingtonu. Vendar ni vedel, ali ga bodo spet potrebovali. Ven iz banje, Jason. Takoj!«

Gradbišča so precej dober alibi.

»Zgodaj za kopanje?« reče Sarah in zdi se mi, da hoče biti prijazna, a izpade kot kritika.

Natalia jo srepo pogleda. »Pozneje bom preveč zbita.«

Najmlajši še vedno kriči, bolj obupano, pleničko ima zaradi teže urina skoraj pri kolenih. Natalia opazi, da ga Sarah gleda.

»Veste, koliko stanejo? Plenice? A veste?«

Za trenutek zagledam Sarah skozi njene oči. Tudi jaz sem nekoč mislila, da zna obsojati.

»Ali veste, kdaj bo doma?« vpraša Sarah.

»Nimam pojma. Včeraj je bil zunaj čez deseto. Do teme je delal.«

Natalia zgrabi enega od fantov in ga zavije v brisačo, ko se otepa, da bi se osvobodil. Sončne opekline so škrlatno rdeče proge.

Ni čudno, da njena eksotična lepota tako hitro bledi. Trije fantki, mlajši od štirih let, v majhnem stanovanju, brez potrpljenja, ki bi razširilo zidove.

»V sredo popoldne ste rekli, da je bil Silas z vami.«

»Ja. Šli smo na piknik v Chiswick House Park. Od tukaj smo odšli okrog enajstih, vrnili smo se okrog petih.«

»Dolg piknik?«

»Bi se vi zadrževali tukaj notri? Park je zastonj. Krema za sončenje pa ne. Ne moreš je uporabiti tolikokrat, kot bi bilo treba. Silas se je igral z njimi. Pustil je, da mu jahajo na hrbtu, takšne stvari. To je lahko počel v nedogled. Mene na smrt dolgočasijo.«

»Ali Silas pozna Donalda Whita?«

Vedeti hoče, zakaj je Donald tisto noč, ko je bila podelitev nagrad, telefoniral gospe Healeyjevi in preklical Maisiejino zahtevo po prepovedi približevanja. Zakaj ga je Donald ščitil?

»Koga?« reče Natalia, in videti je, da res nima pojma; ali pa mogoče tako spretno igra.

»Bi bilo v redu, če v dnevni sobi počakam na Silasa?«

»Kakor hočete.«

Sarah odide.

Pogledam nazaj v kopalnico, sopara in vlažnost sta prežeti z napetostjo. In zdi se tako žalostno, da je čas kopanja stresen in sovražen.

Spomnim se Jenny pri treh, ko se je po kopanju skrivala pod brisačo.

»Čarobna skala, čarobna skala,« sem morala reči.

»Ja!« se je oglasilo izpod brisače.

»Daj mi, prosim, triletno punčko s svetlimi lasmi, ki ji je ime Jenny.«

Brisača je zletela stran. »Izvoli!«

Dvignila sem njeno toplo, še vedno vlažno telesce in ga stisnila k sebi.

Čarovnija.

Na hodniku gre Sarah mimo odprtih kuhinjskih vrat in vstopi. Opazi šolski koledar, ki visi na steni: 11. julij – Adamov rojstni dan in športni dan – rdeče obkrožen kot prekletstvo.

Gre v dnevno sobo in mirno prelista kup časopisov in pošte, razmetane po mizi. Ne vem, koliko je to nezakonito in kaj se bo zgodilo s Sarah, če jo odkrijejo, vendar nadaljuje, hitro in metodično, s tistim prikritim pogumom, ki sem ga šele zdaj odkrila.

Na dnu kupa so v kuverti svečke za torto. Pastelno modre. Osem jih je.

Natalia tiho pride v sobo Sarah za hrbet. Njeno gibanje je mačje, tako kot njene oči. Zakričim v opozorilo, kolikor morem na glas, a Sarah me ne more slišati.

»Silas je rekel, da jih je včeraj zjutraj našel na predpražniku,« reče Natalia, in Sarah poskoči.

»Čudna zadeva, kaj? Zakaj bi nam kdo poslal preklete svečke za torto?«

Spomnim se Jenny, ki je govorila o požigalcu in svojem mobiju. »Mogoče je hotel nekakšno trofejo.«

Je to naredil Silas Hyman? In se potem pretvarjal, da jih je nekdo poslal?

Dva fantka, za katerima se vleče mokra sled, pritečeta v sobo, eden vpije, drugi maha po njem, njun direndaj ne zapolni tišine med odraslima.

Sarah gre proti vhodnim vratom.

»Torej ne boste čakali na Silasa?« vpraša Natalia.

»Ne.«

Potemtakem še ne bova odkrili, kje je bil to popoldne.

Mislim, da je Sarah nekaj pretreslo. Mogoče se ji je ravno posvetilo, koliko zakonov je prekršila, ko je stopila v njihovo hišo in pregledovala njihove stvari.

Mogoče so krive svečke.

Natalia se zadere na otroka, naj utihneta. Potem Sarah na vratih zastavi pot. Videti je sovražna in preznojena in prav nič privlačna.

»Nisem bila takšna,« reče, kot bi se pogledala skozi Sarahine oči.

Ne, pomislim, eksotično lepa in samozavestna si bila, nedolgo nazaj, ko je Silas še delal in sta imela samo enega otroka.

»Niste bili takšni?« vpraša Sarah z besom v glasu. »Tudi Jenny ni bila takšna,« nadaljuje. »In Grace je lahko govorila. Se smejala. Pazila na svoja otroka. Srečo imate, da so vaši otroci zdravi in ste jim lahko mati. Srečo imate.«

Natalia se odmakne, kot bi jo odrinil Sarahin plaz besed, in Sarah odide.

Nisem pomislila, da bi zavidala Natalii Hyman. Zdaj se zavem, da imam vse razloge na svetu, zakaj bi ji morala.

Peljeva se proti Richmond Postu. Gledam Sarah za volanom.

»Preobčutljiva si, Grace,« si rekel; uporabil si moje pravo ime, kar je bilo slabo znamenje. »Sarah te ima rada, kolikokrat ti še moram to povedati?«

»Prenaša me.«

»No, ne vem, kako je s temi ženskimi zadevami.«

Ne, ne veš, sem pomislila, zato ker moški ne preživljajo časa v kuhinji in ne razmišljajo, da bo bližina hrane ali umazane posode dva človeka povezala. Celo ženske, ki so v službi zelo uspešne, še vedno izvajajo obred ‘Ti lahko pomagam v kuhinji?’ S Sarah sva ga skozi leta ponovili neštetokrat, a sva ostali kot malčka, ki se igrata drug ob drugem.

In ves ta čas bi lahko bili prijateljici.

»To praviš ti,« poseže vmes moj opozorilni glas, »toda ali bi ona hotela biti prijateljica s tabo?«

Želim si, da bi se moj opozorilni glas družil s kakšnimi pozitivnimi opozorilnimi glasovi, takšnimi, ki so jih leta kognitivne terapije oblikovala v prijazne, vendar neizprosno nadaljuje. »Ničesar skupnega nimata, kajneda?«

In moram se strinjati, da razen družine nimava ničesar skupnega.

Ko je Sarah eno leto po Jennyjinem rojstvu dobila dojenčka, sem upala, da se bova morda nekako povezali. Ali natančneje, da bo prišla na dan kakšna njena hiba. Toda pri materinstvu je bila prav tako sijajna kot pri svojem delu; z dojenčkom, ki je spal cele noči, in potem z malčkom, ki se je na poti v jasli smehljal; in še pozneje z otrokom, ki je znal šteti do deset in brati veliko pred malo šolo. Medtem ko je Jenny kot dojenček vsako jutro ob štirih tulila na vse grlo, se me na vhodu v vrtec oklepala in so se ji črke zdele nemogoči hieroglifi.

In Sarah se je vrnila na delo in napredovala! Še vedno se je bliskovito vzpenjala. Že prej sem ti povedala, da sem bila ljubosumna nanjo; no, včasih sem jo sovražila. Tako, povedala sem. Grozno je. Oprosti.

Resnica je, da sem lažje sovražila njo, kot da bi sovražila sebe.

Počela sem vse potrebno: pekla sem mafine za stojnice s pecivom, in hodila na izlete, in pomagala pri domačih nalogah, in vabila prijatelje na obisk. Vse to. Nisem pa vedela, kako početi tisto, kar je bilo pomembno.

»Čarobna skala, čarobna skala, daj mi vase prepričano najstnico, prizadevno in samozavestno, z odličnimi ocenami, da pride na univerzo, in s fantom, ki je je vreden. Daj mi osemletnika, ki je med odmori srečen in ga ne strahujejo in verjame, da ni butast.«

Morala bi biti njuna čarobna skala, pa mi je spodletelo.

In nimam opravičil.

26

Prispeva pred pisarne Richmond Posta.

Že zelo dolgo nisem bila tukaj, raje sem pošiljala svojo mesečno stran po elektronski pošti. Ko vstopiva, me je sram, da bo Sarah odkrila, da tukaj nisem tako priljubljena kot ona na policijski postaji. Odkrito rečeno, najbrž me ne cenijo nič bolj kot staro juko v kotu, ki naj bi veljal za recepcijo.

Sarah je morala klicati vnaprej, kajti Tara se pojavi skoraj takoj, rožnata lica ji žarijo. Sarah ni nič kaj navdušena, da jo vidi.

»Govorila sem z enim od vaših kolegov,« osorno reče Sarah. »Geoff Bagshot.«

»Ja. Prepoznala sem ime, detektivska narednica McBride,« reče. »Spodili ste me iz bolnišnice.«

Spomnim se Sarahinega glasu pendreka in uniforme, ko je Taro dejansko porinila stran od tebe. Toda Tara jo pozna samo kot policistko; ne kot članico naše družine.

»Geoff mi je pustil, da jaz opravim s tem.«

Vidim, da Sarah otrdi ob Tarini izjavi, da bo ‘opravila’ z njo.

»Tamle je pisarna, ki jo lahko uporabiva,« reče Tara, ki stopa hitro in odločno, vedno je uživala v prepiru.

»Ko sem vas srečala, ste rekli, da ste Gracina prijateljica?« reče Sarah.

»Skušala sem se prebiti do njenega oddelka, torej sem malce prikrojila resnico. Pri novinarstvu si včasih prisiljen narediti kaj takega. Očitno nimam prav dosti skupnega z devetintridesetletno materjo dveh otrok.«

»Niti ona z vami. Očitno.«

Hvala, Sarah.

Tara jo spremi v Geoffovo pisarno; najbrž ga je nagnala ven. Videti je kot prizorišče za film o novinarjih – umazani lončki z usedlino mrzle kave in nezakoniti pepelniki, do roba polni ogorkov. Tukaj sem bila samo enkrat ali dvakrat na leto, in imeli so mineralno vodo, prepoved kajenja in lahko prebavljive kekse, če si imel srečo. Mogoče je Tara prevzela dekoracijo.

»Kdaj ste tistega dne, ko se je zgodil požar, prišli na Sidley?« vpraša Sarah, ne zapravlja časa z uvodom.

»Petnajst čez tri popoldne, to sem že povedala vašemu kolegu.«

»To je bilo izjemno hitro.«

»Kaj je to? Intervju v dvojniku?« Zabava se.

»Kdo vam je povedal?« vpraša Sarah.

Tara molči.

»Prispeli ste samo petnajst minut po tistem, ko je izbruhnil požar, zaradi katerega sta dva človeka v kritičnem stanju, in moram vedeti, kdo vam je povedal.«

»Ne morem izdati svojega vira.«

»Težko, da ste dobili namig od Globokega grla. In tole,« reče in pokaže po zanikrni pisarni, »ni ravno Washington Post.«

Morala je slišati, ko sva se z Jenny norčevali iz Tare; in si to zapomniti. V nasprotju z mano ji je to rekla v obraz.

»Lahko skleneva kupčijo?« vpraša Tara.

»Prosim?«

»Povedala vam bom v povračilo za podatek, ki ga boste dali samo mojemu časopisu.«

Sarah molči.

»Ne mislite več, da je to naredil otrok,« reče Tara. »Ne morete misliti, saj sicer ne bi še vedno vohljali.«

Sarah ne reče nič, Tara to vzame kot pritrditev. Od zadovoljstva žari. Mačka, ki je dobila smetano in sardine za prilogo.

»Torej boste tokrat ustrezno poizvedeli o Silasu Hymanu?« vpraša.

Sarah spet nič ne reče.

»Če bom sodelovala, potrebujem nekaj v zameno,« nadaljuje Tara.

»Adam Covey ni odgovoren za požar,« reče Sarah. »In čez nekaj minut bova razpravljali o Silasu Hymanu.«

Tara skoraj zaprede od samovšečnosti.

»Poklicala nas je Annette Jenks,« reče. »Šolska tajnica. Kakšno minuto po tretji. Morala je kričati, da je preglasila požarni alarm.«

»Zakaj je poklicala vaš časopis?«

»Razmišljala sem o tem. Pred nekaj tedni smo objavili fotografijo in članek, ko je šola zbirala denar v dobrodelne namene. Saj veste, kot običajno – orjaški ček, ki ga držijo domišljavi bogati paglavci. Na Sidleyju so si želeli objave in mi smo jim ustregli. Od takrat je imela našo številko.«

»Je klicala še kakšen drug časopis?«

»Ne vem. A poklicala je televizijsko postajo. Njihovi poročevalci in snemalec so prispeli približno pol ure za nami.«

Spet se spomnim televizijskih poročil, ki so bila na sporedu, ko si hitel skozi bolnišnico, da bi našel Jenny.

»Hotela je, da jo slikamo,« nadaljuje Tara. »Mislim, da je Dave, naš fotograf, naredil nekaj slik, da jo je utišal. Ko pa je prispela televizijska ekipa, se jim je metala pod noge.«

Spomnim se Maisie, ki se je pogovarjala s Sarah v temačni kantini. »Do takrat je bilo že veliko dima, ona pa se je smehljala, kot da uživa, ali vsaj ni bila prav nič vznemirjena, in bila je našminkana.«

Misel, da lahko to koga vznemirja – egoistična omama –, je strašna. Toda ali je kaj več kot to? Bi lahko bila njena potreba po pozornosti tako pretirana, da bi ustvarila oder; pripravila resničnostno televizijsko epizodo, da bi lahko nastopila v njej? Spomnim se Jenny, ki je govorila o balonu: »Če bi Annette imela otroka, bi ga vanj postavila.«

»Vrniva se k Silasu Hymanu,« reče Sarah. »Pred nekaj meseci ste objavili zgodbo o njem. Po pripetljaju na igrišču.«

»Ja.«

»Kako ste izvedeli za to?«

»Na stacionarni telefon je bilo poslano anonimno sporočilo. Prebrano je bilo z enim tistih čudnih elektronskih glasov.«

»Veste, kdo je bil?«

»Kot sem rekla, anonimnež.«

»Ja. Toda ali veste, kdo?«

Tarin obraz otrdi od razdraženosti.

»Ne. Nisem ga mogla izslediti. Sporočilo je prišlo z javnega telefona. Vendar ni bila Annette Jenks, če merite na to, ker takrat ni delala tam. Tajnica je bila še vedno tista stara krava. Deset minut mi je vzelo, preden mi je dovolila govoriti z ravnateljico, da je potrdila zgodbo.«

»Torej ste svoj članek objavili. Na prvi strani.«

Tara v odgovor vrže nazaj svoje svilnate lase.

»Navedli ste besede ogorčenih staršev. Ste jim povedali o nesreči ali so prišli do vas?«

»Res se ne spomnim.«

»Prepričana sem, da se.«

»Dobro, poklicala sem nekaj družin; v odgovor na tisto, kar sem jim povedala, sem dobila nekaj izjav. Česa ga torej obtožuje policija?«

»Ničesar.«

Tara s hladnim besom pogleda Sarah. Izklopi svoj iPhone, s katerim je na skrivaj snemala; noče posneti svojega ponižanja.

»Privolili ste v kupčijo,« čemerno reče. Starši bi z njo res morali igrati Monopoli tako, da bi kdaj izgubila.

»Ne,« hladnokrvno reče Sarah. »Tako ste sklepali sami.«

Ko greva k avtu, se ozrem na pisarne Richmond Posta, in v napadu samopomilovanja pomislim, da so moje sanje pospravljene v grdo sivo omarico za dokumente.

Kajti ko sledim Sarah in gledam njeno sposobnost in predanost, se zavem, da nisem držala nobene svoje obljube. Zaradi nje se spomnim tistega, kar sem si včasih tako želela – po čemer sem hrepenela – zase. In to ni bilo ocenjevanje umetnosti in knjig, ampak da bi bila sama umetnica ali pisateljica. Neumno je bilo misliti, da bi med šolskim razvažanjem otrok lahko spravila skupaj Ano Karenino ali Hockneyjevo sliko, vmes pa je bilo treba vtakniti še izlet v Sainsbury. Čeprav ljudje to počnejo. In povprečna knjiga ali slika bi bili čisto v redu. Zgolj nekaj; da skušaš nekaj ustvariti.

Opravičevala sem se sama sebi: ko bom imela več časa; ko bo Jenny starejša; ko bo šel Adam v šolo. Toda nekako, ne da bi se zavedala ali celo zares opazila, sem nehala iskati opravičila, ker sem se vdala.

V avtu Sarah pokliče Mohsina po prostoročni slušalki. Ugasne klimo, da ga lahko sliši.

»Zdravo, Mohsin.«

»Hej, punči, a se držiš?«

»Je Penny odkrila kaj o sovražnem pošiljatelju?«

»Ne, ne še.«

»Dokler ne bo odkrila, bom domnevala, da je Jenny videla požigalca ali pa nekoga, povezanega z njim, zaradi česar jo hoče zdaj ubiti.«

Mohsin molči.

»Si slišal za napadalca?«

»Ja.«

Nič drugega ne reče in njegov molk napolni razgreti avto.

Vidim, kako to vpliva na Sarah. Ramena se ji rahlo povesijo, in želim si, da bi ji lahko povedala, da sem z njo, da jo podpiram.

»Tajnica Annette Jenks je opozorila Richmond Post na požar,« reče Sarah. »Bilo pa je še eno opozorilo, pred štirimi meseci, o tem, da Silas Hyman ne nadzoruje igrišča. Nekdo je hotel, da leti iz šole.«

Mohsin molči. Slišim šum, mogoče pritiska na vzvod kemičnega svinčnika.

»Sarah, kaj če ima priča prav?«

»Ti nisi stric, kajne, da ne?« reče.

»Ne še, čeprav moja sestra dela na tem.«

»Poznam Adama. Tisto, kar je v resnici, njegovo bistvo, če hočeš, ker je del Michaela. In zaradi tega del mene. In on tega ni storil.«

Zdi se, da tišina dviga vročino v avtu.

»Silas Hyman ima svečke za na torto,« reče Sarah. »Osem modrih svečk, takšnih, kot so tiste, ki bi morale biti na Adamovi torti. In ima šolski koledar z obkroženim Adamovim rojstnim dnem. In vem, da njegova žena laže. Ali vsaj nekaj skriva. Prepričana sem o tem.«

»Šla si v njegovo hišo?« Zveni zgroženo.

»Nihče drug ničesar ne stori, ali pač?« hlastne. »Ne zdaj, ko so se vsi odločili, da je moj pohlevni mali nečak požigalec.«

»Za kurčevo voljo, Sarah, ne moreš preprosto iti k nekomu domov.«

Sarah ničesar ne reče. V ozadju se zdaj glasno sliši klikanje kulija ali pa morda tapkanje z nogo.

»Skrbi me zate, ljubica, kaj se bo zgodilo, če kdo izve in …«

Sarah ga prekine, njen glas je zdaj utrujen. »Vem. Kar se rinjenja v težave tiče, je pravzaprav še veliko slabše.«

»Kako?«

»Njegova žena je kopala otroka in preprosto mi ni potegnilo. Mama sem, teta; kopanje otrok je nekaj tako normalnega in …«

Preneha. To jo je torej težilo. Pretvarjala se je, da je na policijski dolžnosti, ko so bili otroci slečeni.

»Odšla sem, ko se mi je posvetilo,« nadaljuje Sarah. »A tako zelo me je zjezilo, da sem v takem položaju. In potem me je zjezilo vse skupaj. In potem se je tista prekleta ženska smilila sama sebi!«

»Misliš, da te bo prijavila?«

»Če bo odkrila, da nisem imela nobenih pooblastil, potem ja. Zelo verjetno.«

»No, nekako sem dejansko prevzet,« reče Mohsin. »Vedno sem vedel, da je v tebi nekaj prevratniškega, nikoli pa te nisem imel za popolno upornico.«

»Hvala. Torej boš pomagal?«

V avtu obe čakava na zvok Mohsinovega glasu. Nič.

»Povedal si mi, da kartoteke niso varno shranjene,« tvega Sarah.

»Vem. Popolnoma neprimerno. Baker me bo nataknil na kol, če to odkrije.« Spet se sliši klikanje kulija. »Kaj rabiš?«

Sarah olajšano izdihne, kar spremeni ozračje v avtomobilu.

»Imena investitorjev v Sidley.«

»Penny mi je povedala, da je bila prevara izključena skoraj takoj,« reče Mohsin. »Po besedah banke ustvarjajo dobiček.«

»Ja, in septembra bodo šolo spet postavili na noge. Ne vidim razloga za prevaro. Vendar moram vse preveriti. In ko sem govorila z ravnateljico, se ni hotela pogovarjati o investitorjih. Rada bi vedela, zakaj ne.«

»Tudi z njo si govorila?«

Sarah molči.

»Jezus, ljubica.«

»Rada bi vedela tudi, ali imamo kaj o moškem, ki se imenuje Donald White. Precej prepričana sem, da je nasilen do svoje hčerke, mogoče tudi do žene.«

»Okej. Naredil bom, kar morem,« reče. »Zvečer imam dodatno izmeno. Torej se vidiva jutri za zajtrk. Je tista mračna kantina v bolnici še odprta?«

Pripeljeva se nazaj na bolnišnično parkirišče in preostanek vročine v zgodnjevečernem ozračju me opeče. Pred Sarah pohitim proti poslopju. Tokrat ne zagledam Jenny, ki čaka name.

Ko sem znotraj zaščitne kože bolnišnice, bolečina spet izgine, in neboleče stanje me za hip razvedri.

Grem za Sarah proti oddelku za intenzivno nego. Jenny sloni na hodniku.

»Veš, poskušala sem s spominsko zadevo ‘podrgni in povohaj’,« reče. »A nič ne koristi. Šola nima enakega vonja kot bolnišnica. Vsaj Sidley ga nima.«

Na to sem računala. Sidley smrdi po loščilu in posesanih preprogah in rezanem cvetju, ne po močnih razkužilih in linoleju.

Malo naprej od naju Sarah pregleduje svoja sporočila in elektronsko pošto; to je zadnja točka pred intenzivnim oddelkom, kjer so prenosniki še dovoljeni. Pogledava ji čez ramo. Radovednost in prisluškovanje sta nama prešli v meso in kri.

Med njenimi sporočili je eno od Iva. Dobil je nadomestni let z Barbadosa, nočnega, in bo tukaj zjutraj. Pogledam Jen. Pričakujem, da bo žarela od veselja, a je njen obraz napet od skrbi, skoraj prestrašen. Mogoče je zagledala njuno razmerje v stvarni luči. In mogoče je bolje zdaj, kot ko bo dejansko tukaj.

»Jen,« začnem, a me prekine.

»Ravno sem hotela vstopiti,« reče in pokaže na vrata za sabo.

To je vhod v bolnišnično kapelo, ki ga prej nisem opazila. Kapela je edini kraj v bolnišnici, ki ne smrdi po razkužilih.

Vstopiva skupaj. Vendar nisem v skrbeh, kajti gotovo tu notri ne bo dišalo po ognju. Tako ali tako pa bom jaz z njo.

Lesene klopi in preproga, oguljena, a vendar preproga. Celo lilije so tam, takšne, kakršne ima gospa Healey vedno v majhnem čakalnem prostoru pred svojo pisarno; njihov vonj pride v sobi preveč do izraza.

Kombinacija vonjev me v trenutku prenese v Sidley; kot da so pri vhodu v spomin tipke s številkami in je vtipkana prava čutna koda.

Gledam Jenny, vem, da tudi ona čuti podobno.

»Bila sem v bližini pisarne gospe Healeyjeve,« reče. »In lilije so res močno dišale, celo vodo si lahko malo zavohal. Spomnim se tega.«

Za trenutek premolkne in jaz čakam. Poda se globlje v spomin. Bi jo morala ustaviti?

»Počutim se srečna. In grem dol po stopnicah.«

Za nama se zaprejo vrata. Vstopi starejša ženska. Čutna povezava s preteklostjo je prekinjena.

»Greš dol po stopnicah?« vprašam. »Si prepričana?«

»Ja. Morala sem priti že do visokega pritličja, ker ima tam gospa Healey tiste lilije.«

Mogoče je Annette Jenks navsezadnje govorila resnico o tem, da se je Jenny izpisala.

Jenny znova zapre oči, in spet ne vem, ali naj ji pustim nadaljevati. Toda kako bova drugače pomagali Addieju?

Obraz se ji sprosti. Vse je v redu. Vrne se v poletno popoldne v šoli.

Zakriči.

»Jenny …?«

Steče iz kapele.

Zadaj je starejša ženska prižgala svečo, dim v zraku je samo ogljena črta. A zadostuje.

Dohitim jo.

»Oprosti, nikoli ne bi smela …«

»Nisi bila ti kriva.«

Objamem jo okoli ramen in ona se trese.

»Zdaj sem v redu, mami. Nisem se zares vrnila v požar, samo v njegovo bližino.«

Skupaj greva na vrt.

Mislila sem, da spomine varuje vhod iz kovanega železa, tako sem si predstavljala, z odprtinami, skozi katere pokukaš, ki se včasih za kratek čas odpre, da lahko v resnici spet zablodiš vanje.

Toda zdaj vidim hodnik, kot dolg bolnišnični hodnik, in za vsako vrsto nihajnih vrat je drug spomin, ki neizprosno vodi k požaru. Mislim, da ne moreš nadzirati, kako daleč greš po njem, ali vedeti, kaj leži za naslednjo vrsto vrat. In bojim se, da bi Jenny prišla do konca in se soočila z vso grozo tistega popoldneva.

Tu zunaj na vrtu so se sence podaljšale v pomirjujočo temo.

»To je bila dobra zamisel,« rečem. »Da si pomislila na kapelo.«

Edini kraj v bolnišnici, ki je dišal po šoli; kjer so bile celo sveče in vžigalice.

»Nisem šla zato tja,« reče.

Obrne se malo stran od mene, njen obraz je napol skrit v temi.

»Upala sem, da se bom priliznila bogu. Zadnji dihljaji.com, iskanje prostega mesta v nebesih.«

V rokavih in žepih skrite skrbi in pod jopicami zatlačeni strahovi, toda mojbog, Mike, tega nisem pričakovala.

»Pravzaprav me ni tako strah,« reče. »Mislim, vse tole, karkoli že sva zdaj, pomeni, da verjetno obstajajo nebesa, neke vrste življenje po življenju, aneda? Dokazuje, da fizični svet in fizično telo nista vse, kar je.«

Predstavljala sem si, da se pogovarjam z njo o mnogih stvareh: o drogah, splavih in spolno prenosljivih boleznih, o tatujih in pirsingih in internetni varnosti. O nekaterih od njih sva dejansko razpravljali, in jaz sem imela pri roki vse svoje raziskave. Toda nikoli nisem raziskala tega pogovora. Nikoli si ga nisem predstavljala. Mislila sem, da sva tako svobodomiselna, ko najina otroka vzgajava brez boga v hiši – nismo hodili v cerkev, nismo se zahvalili pred jedjo, nismo molili pred spanjem. Na tihem sem mislila, da sva bolj poštena kot najini cerkveni prijatelji, za katere sem domnevala, da hodijo v cerkev zato, da svoje otroke spravijo na zastonjsko šolo z visokimi dosežki St. Swithun. Ne, jaz bom svojim otrokom pustila, da se sami odločijo, ko bodo starejši. V vmesnem času pa smo ob nedeljskih jutrih dolgo spali in obiskali vrtni center namesto cerkve.

Toda moje leno pomanjkanje vere, moj moderni ateizem je odstranil varovalno mrežo, razpeto pod življenji najinih otrok.

Resnično nisem dobro premislila; nikoli nisem pomislila, kako bi se bilo soočiti s smrtjo, ne da bi poznal nebesa ali očetovskega boga, h kateremu bi lahko šla.

Mogoče so bili v starih časih, ko so otroci tako pogosto umirali, ljudje bolj pobožni zato, ker so morali vedeti, kje so njihovi mrtvi otroci. In če je umiral otrok, so mu morali povedati, kam bo odšel. Da bo vse v redu. In to so morali verjeti. Ni čudno, da so se vsi zgrinjali v cerkev. So antibiotiki uničili pobožnost v nas? Je penicilin nadomestil vero?

Preveč govorim, moje misli blebetajo; tako kot Maisie, ki skuša z vrtincem besed prekriti nazobčano resnico, skušam sama odplaviti tiktakajočo uro, dirkajoči avto, zvok smrti.

»A kristjani verjamejo, da greš v vice, če nisi krščen?« vpraša Jen.

Spoprijema se s tem.

»Ti ne boš šla v vice,« divje hlastnem. »Vice ne obstajajo.«

Kako bi si katerikoli bog drznil poslati mojo hčerko v vice? Kot da bi bilo meni dovoljeno vkorakati v ravnateljičino pisarno in izjaviti, kako je popolnoma krivično, da je morala ostati po pouku, in jo bom nemudoma odpeljala domov.

Še vedno preveč govorim.

Moram se ji pridružiti. Se tudi sama spoprijeti s tem.

Obrnem se, da bi pogledala gorgono.

In smrt ni tiktakajoča ura ali avto, ki drvi proti njej.

Vidim deklico, ki pada čez palubo življenja, in nihče je ne more doseči.

Nezaščitena in sama.

Tri tedne minus en dan, dokler ne utone.

Mogoče je bila ves čas tam; ta tišina osamljene deklice v oceanu; to njeno pošastno, brezkončno prostranstvo, ki ga nisem hotela slišati.

»To je bila torej ta reč z utapljanjem,« reče opozorilni glas. »Ves čas je bilo v resnici tole.«

Mogoče. Ja.

Vendar ne bo utonila. Ne bom ji pustila utoniti.

Moja gotovost me osupne. In v njej je strah; nevrotičen, živčen kot hudič. Toda na karkoli drugega je preprosto nemogoče pomisliti.

Da Jenny umre pred dvajsetim avgustom, dejanskim datumom na našem koledarju v kuhinji, in vsi ti dnevi potem, v katerih je več ne bo, to je nesmiselno. Neznosno.

In zdaj se ne oklepam tvojega upanja, ampak sama verjamem – vem.

Živa Jenny je moja edina resnica.

Ker to, da tvoj otrok ostane živ, poseka vse.

»Živela boš,« rečem Jenny. »Na nobeno od teh stvari ti ni treba misliti. Ker boš živela.«

Moja vrv je okrog nje.

27

Sobota zjutraj. Moral bi igrati radio in jaz bi morala v postelji piti kavo, ki si mi jo prinesel pred pol ure, a me nisi zbudil, tako da je zdaj mlačna, a sem ti hvaležna zanjo. Morala bi vohati slanino in klobase, ki se cvrejo spodaj, ko pripravljaš ogromen zajtrk zase in za Addieja, in upam, da si se spomnil odpreti kuhinjsko okno, da naš nevrotični, pretirano občutljivi detektor vročine ne bo vrgel pokonci sosedov in splašil morskih prašičkov v njunem zabojčku. Jenny je še vedno v globokem snu, ne sliši piskanja sporočila na svojem mobiju, ki se oglaša že od osmih – očitno napačna številka, ker nobeden od Jennyjinih prijateljev prav tako še ne more biti pokonci. Ampak kmalu se bo zaspana prikazala in sedla k vznožju moje postelje, pritoževala se bo, ker ji nisi prinesel čaja.

»Čaj zahteva več truda kot kava, Jen.«

»Čaj iz vrečke bi bil v redu.«

»Še vedno ga moraš namočiti in potem vzeti ven, vreči v smeti. Doliti mleko. Očka dela samo enopotezne jutranje napitke.«

Nasloni se na blazine poleg mene in mi pove, s kom se dobi to jutro, in dozdeva se mi, da je minil samo trenutek, ko sem sama preživljala soboto s prijatelji in se pripravljala za glavni dogodek večera. Kako je mogoče, da se vsako jutro zbudim in odkrijem, da sem devetintridesetletna mati dveh otrok? Celo preden je to izrekla Tara, sem včasih mislila nase z opisi tabloidnih revij. Bolj mi je bil všeč takšen v stilu ‘Drzni bančni rop devetintridesetletne matere dveh otrok!’ kot karkoli bolj sentimentalnega.

Jen me poljubi in si gre ‘sama skuhat čaj’.

Doktor Sandhu ti pove, da je Jenny vse šibkejša; počasi se ji slabša, tako kot so napovedali.

»Ji še vedno lahko presadijo srce?« vprašaš.

»Ja. Še vedno je dovolj močna za to. Ne vemo pa, kako dolgo bo še tako.«

Jenny me čaka pred oddelkom za intenzivno nego. Ne vpraša, ali so našli srce. Tako kot jaz zdaj prebere izraz na deset korakov in si zna tolmačiti tišino. Prej sem mislila, da je edina uničujoča tišina tista za besedami ‘Ljubim te …’

»Teta Sarah je šla na sestanek z Belindo, tisto sestro,« reče Jenny.

»Prav.«

»In dobila je sporočilo od nekoga, da se čez pol ure dobita v kantini. Res zadovoljna je bila videti. Misliš, da bi lahko bil njen tip?«

Zadnjič sem bila ljubosumna, kako blizu sta si Jen in Sarah, zdaj pa je ravno nasprotno. Z Jen se o takšnih stvareh sploh ne pogovarjava. Rečem o takšnih stvareh, ker je celo jezik minsko polje. Na primer ‘seksi’ je zastarelo in pokaže, da nimam pojma, ‘hud’ pa je nespodobno za nekoga, starega toliko kot jaz (devetintridesetletno mater dveh otrok). Pravzaprav ne gre le za prečenje minskega polja, vstop na celotno območje je prepovedan; vsaka generacija si ga jezikovno prisvoji. Toda Sarah je bilo nekako dovoljeno vstopiti.

To pa ne pomeni, da gledam na seks kot na prehod v odraslost. Če že kaj, se mi zdi, da je včasih ravno nasprotno. Dražiš me, da sem hinavka. Jaz sem tista, ki hoče uporabljati ustvarjalno besedo ‘ljubiti se’ namesto lakomne ‘seksati’. A prekiniti moram tole pogovorno slepo uličico, ker sva dohiteli Sarah, ki čvrsto koraka po hodniku.

Belinda, čedna v svoji sestrski uniformi, gre s Sarah skozi Maisine zapiske.

»Prejšnjo zimo je imela počeno zapestje,« reče Belinda. »Rekla je, da ji je spodrsnilo na poledenelem pragu.«

»Je kakšen razlog, da bi zdravniki in sestre, ki skrbijo zanjo, kaj posumili?«

»Ne. Urgenca je polna zlomljenih rok in nog, kadar je poledica. In na začetku letošnjega marca je potem tole.«

S Sarah prebirava zapiske o Maisie, ki so jo nezavestno sprejeli v bolnišnico, z dvema zlomljenima rebroma in počeno lobanjo. Rekla je, da je padla po stopnicah. Potem ko je bila dva tedna pozneje odpuščena, ni prišla na nobenega od predpisanih ambulantnih pregledov.

V tistem času sem jo skušala priklicati, pa sem dobila samo telefonsko tajnico. Pozneje je rekla, da jo je Donald peljal v toplice. To se mi je zdelo čudno zanjo, in ko sem jo vprašala, kako je bilo, je bila videti v zadregi. Pomislila sem, da se ni obneslo.

Nič drugega ni v Maisiejini kartoteki. Nobenemu zdravniku ni na dan požara pokazala oteklega obraza niti modric na roki, skritih pod dolgimi rokami njene bluze ŠTOS.

Belinda potegne na plan Rowenino kartoteko, a jasno je, da jo je že prebrala; njen običajno nasmejani obraz je vznemirjen.

»Lani je imela opazno opeklino na nogi. Rekla je, da je nanjo spustila likalnik, in opeklina to potrjuje.«

Spomnim se Donaldove prižgane cigarete in Adama, ki odskoči.

Je Rowenina brazgotina razlog, da je na športnem dnevu nosila dolge hlače? Mislila sem, da je bila samo razumneje oblečena kot Jenny.

»Še kaj drugega?« vpraša Sarah.

»Ne. Razen če niso šli v drugo bolnišnico. Včasih se zgodi. Povezave med bolnišnicami niso tako učinkovite, kot bi morale biti.«

»Rada bi, da mi poveste, če bo Donald White spet prišel na obisk,« reče Sarah. »Nočem, da ima nenadzorovan dostop.«

Belinda prikima. S Sarah se spogledata.

»Ničesar ne morem narediti, dokler ena od njiju tega ne prijavi,« ogorčeno reče Sarah.

»Ju boste vi spodbudili k temu?«

»Poskušajmo jima dopovedati, da imata tudi to možnost. Naj si Rowena najprej opomore in zapusti bolnišnico. Nočem ju prositi, naj storita karkoli, medtem ko sta tako ranljivi. Za začetek, če bi se zdaj tako odločili, bi si mogoče lahko še premislili.«

Sarah se pridruži Mohsinu v bolnišnični kantini. Njegov karamelno obarvani obraz je utrujen; pod očmi ima podočnjake.

»Je to on?« vpraša Jenny.

»Ne. Njen ljubimec je mlajši in bolj privlačen,« rečem.

Niti trzne ne, ko izgovorim nerodno besedo ‘ljubimec’, ampak se nasmehne.

»Dobro zanjo.«

Sarahina in Moshinova glava sta staknjeni skupaj; stara zaupnika. Pridruživa se jima.

»Videti je kot družinsko nasilje nad mamo in hčerko,« reče Sarah.

»Ničesar nimamo proti njemu,« reče Mohsin. »Eno samo kazen za prehitro vožnjo, izdano lani.«

»Glede na ravnateljičin prepis, naj bi bila Rowena White za športni dan šolska bolničarka,« reče Sarah. »Šele prejšnji četrtek so si premislili in jo zamenjali z Jenny.«

»Misliš, da je hotel raniti svojo hčer?« vpraša Mohsin, očitno je razmišljal enako kot prej Jenny.

»Možno je,« odgovori Sarah. »Mogoče je mislil, da je Rowena še vedno šolska bolničarka. Mogoče mu nihče ni povedal za zamenjavo. Ali lahko poiščeš zdravniške kartoteke Maisie in Rowene White v drugih bolnišnicah? Poglej, ali smo kaj spregledali?«

Mohsin prikima.

»Kaj pa vlagatelji v šolo?« vpraša.

»Nekaj nepomembnežev. Drznih kapitalistov, ki so vložili denar v številne podobne projekte; zakoniti poslovni ljudje. Drugi vlagatelj, največji od njih, je Whitehall Park Road Trust Company.«

»Ali veš, kdo je njen lastnik?«

Zmaje z glavo. »Morda imamo posebej primer grdega družinskega nasilja,« previdno reče. »In posebej primer zlonamerne pošte. In kot tretjega primer požiga. Vsi trije so morda popolnoma ločeni.«

»Obstaja povezava. Prepričana sem, da obstaja.«

»Pojdi v katerokoli ustanovo – vključno s šolo – in najbrž boš tam odkrila primer družinskega nasilja. In tudi primer medvrstniškega ustrahovanja, ne na ravni sovražne pošte, kakršno je doživela Jenny, a odkrila bi, da se gotovo kaj krutega dogaja v razredu ali v zbornici ali pa gre za nasilje prek spleta.«

»In napad na Jenny?«

Mohsin se neopazno obrne stran.

»Še vedno ne verjameš?« vpraša Sarah.

Mohsin molči. Sarah ga preučuje.

»Kaj torej misliš?«

»Mislim, da te moram pomiriti.«

»No, to je več, kot delajo vsi drugi, zato hvala.«

Nista vajena takšnega mučnega položaja.

Prime jo za roko in jo stisne.

»Ubogi Tim žaluje za tabo.«

»Ni …« Obotavlja se. »Ni več primerno. Moram nazaj k Miku.«

Skoraj tik preden odideta, čistilka poškropi mizo z jedko tekočino.

Te lahko prime domotožje po mizi? Kajti jaz sem preplavljena s hrepenenjem po naši stari leseni kuhinjski mizi, z Adamovimi viteškimi figuricami na enem koncu, včerajšnjim časopisom na drugem, s suknjičem ali jopico, vrženima čez stol. Vem, običajno me je razdražil ‘nered!’ in zahtevala sem, da ‘pospravite za sabo!’. Zdaj hrepenim po neurejenem življenju, ne pa po uničenem in prenesenem v pretirano urejen svet gladkih svetlečih površin.

Vidim, da so Jennyjine oči zaprte, da je čisto pri miru.

Čistilna tekočina na mizi iz negorljive plastike še vedno oddaja jedek vonj.

»Šla sem v šolsko kuhinjo,« reče. »Vzorno so jo počistili. In vse je bilo zamegljeno, ker je bil vključen pomivalni stroj.«

Tu notri je sopara od pravkar opranih skodelic in krožnikov, ki so jih postavili na polico poleg kavnega aparata.

»Rahlo sem se vznemirila,« nadaljuje Jenny, »ker sem bila zunaj.«

Skrbno jo nadzorujem, ne bom ji pustila predaleč po spominskem hodniku; ne bom je pustila skozi zadnjo vrsto vrat – ali kamorkoli v njihovo bližino.

»Iz kuhinje sem vzela dve steklenici vode,« nadaljuje Jenny. »Res veliki, težki steklenici z ročajem za prenašanje. Zadolžena sem bila, da na koncu športnega dne prinesem dodatno vodo, če je morda ne bi imeli dovolj. Plastična ročaja sta bila preozka in sta se mi zarezala v roke. Nesla sem ju gor po tistih ozkih stopnicah, saj veš, izhod pri kuhinji?«

Potem se ustavi in zmaje z glavo.

»To je to. Šla sem ven iz šole, vsekakor ven. Toda ne vem, kaj se je zgodilo potem.«

»Steklenici z vodo sta bili zunaj ob strani, na pesku pri kuhinjskem izhodu,« rečem, spomnim se, da je Rowena eno uporabila, da je zmočila brisačo, preden je šla noter.

»Ampak zakaj bi se vrnila v šolo?« vpraša Jenny.

»Mogoče pomagat?«

»Toda mali šolarji so vsi varno prišli ven, kaj niso? In Tilly? Vsi so prišli ven.«

Ne vem, kaj naj rečem.

»Mogoče sem takrat izgubila telefon,« reče. »Ko sem se sklonila, da bi postavila vodo na tla. Imela sem ga v žepku krila. Že prej mi je kdaj padel iz njega.«

»Ja.«

»Dobro bi bilo, da greš pogledat, kaj namerava teta Sarah,« rečeš. »Jaz bom ostala tukaj, če ti je prav. To je edini kraj, ki je vsaj približno normalen.«

»Saj se ne boš skušala spomniti še kaj več, a ne, da ne?«

»Mami …«

»Ne brez mene. Prosim.«

»Okej.«

Pustim Jenny v kantini in grem na intenzivni oddelek.

Ivo stoji na hodniku. Že samo pogled na njegov ozki hrbet in modno frizuro prinese nazaj žive spomine na Jenny, celo razsežnost njene osebnosti, ki je po požaru izginila – živahno, energično najstnico z veseljem do življenja in nebrzdanim temperamentom; Jenny, ki hodi po zraku. In nekako nebogljeno, ko se je zaljubila, tako polno zaupanja v Iva, da jo bo ujel, če pade.

Ni stopil k njeni postelji, vendar tudi ni zbežal.

Približam se. Njegov obraz je bled, ko jo gleda skozi stekleno steno; telo mu drhti in vidim fanta, ki zbrcan, zboksan in pretepen leži na pločniku.

Prevzame me močno sočutje do njega.

»V sredo sem govoril z njo,« reče. »Okrog enih po njenem času, ko je imela odmor za kosilo. Zvenela je kot ponavadi. Veselo. In potem sva si pošiljala sporočila. Od mene je morala zadnjega dobiti ravno po tretji uri, po njenem času.«

Obrne se, da ne gleda več Jenny. »Mi boste povedali, kaj se je zgodilo?«

»Zelo hudo je poškodovana. Včeraj ji je odpovedalo srce. Potrebuje presaditev, da bi preživela. Brez nje bo živela samo še nekaj tednov.«

Sarahine besede ga spet potolčejo.

»Žal mi je,« reče Sarah.

Pomislim, da bo vprašal, ali bo iznakažena; ali mu bo Sarah povedala, da še ne vemo. Ivo molči.

»Bil je požig,« reče Sarah. »Ne vemo, ali je kdo namerno vzel Jenny za tarčo. Mogoče je povezano s sovražno pošto. Ali kaj veš?«

»Ne. Ni imela pojma, kdo je bil.«

Njegov glas je tih in tresoč.

Vidim, da zapuščaš Jennyjino posteljo in prihajaš ven na hodnik, a te še nista opazila.

»Nekdo je vanjo vrgel rdečo barvo,« reče Ivo. »Poklicala me je. Rekla je, da je morala k prijateljici, da ji je ostrigla lase. Barva se ne bi dala izprati. Jokala je.«

Sarah plane. »Je videla, kdo je bil?«

»Ne. Bilo je od zadaj.«

»Kakršenkoli opis?«

»Ne.«

»Kdaj je bilo to, Ivo?«

»Pred približno osmimi tedni.«

»Ali veš, kje se je zgodilo?«

»V Hammersmithovi nakupovalni pasaži, tik zraven Primarka. Mislila je, da je moral takoj zatem steči v trgovino ali skozi stranski izhod na ulico. Rekla je, da je neka ženska kričala, ker je mislila, da je vsa krvava.«

Vidim, da se bojuješ z informacijo. Niti kotiček tvojega razuma ni prazen, da bi uskladiščil še kaj, a se prebije noter.

»Moral bi jo prepričati, da bi šla na policijo,« reče Ivo. »Če bi jo …«

»Jaz sem policija, Ivo,« reče Sarah. »Ne, poglej me. Prosim. Morala bi vedeti, da lahko pride do mene. Njena teta sem in rada jo imam. Pa ni prišla. In to je moja odgovornost. Ne tvoja.«

»Rekla je, da bi bili njeni starši tako razburjeni, če bi izvedeli. Ni jim hotela povzročati skrbi. Mogoče je bilo tako tudi z vami.«

»Ja. Rada bi, da daš mojemu kolegu izjavo na policijski postaji. Naročila bom avto, da te odpeljejo in spet pripeljejo nazaj, da ne bomo izgubljali časa.«

Ivo prikima.

Sarah mu izroči Jennyjin mobi. »Ga lahko pregledaš, da vidiš, ali je v njem kakšno ime, ki ga ne prepoznaš? Ali sporočilo, ki se ti zdi čudno? Jaz sem pogledala, a ne najdem nič nenavadnega.«

Vzame ga, objame ga s prsti.

»Lahko zdaj pregledam telefon?« vpraša Ivo. »Medtem ko čakam?«

Tako kot ti hoče nekaj početi.

»Ja.«

Sarah te zagleda. »Rdeča barva je bila, Mike …«

»Slišal sem.«

Mogoče pričakuje, da boš jezen na Iva. Toda nisi. Mogoče zato ker zaradi sovražne pošte sam dva tedna nisi šel na policijo? Tvoje telo je sključeno in obraz mršav.

»Zakaj ne greš obiskat Adama?« reče Sarah. »Zdaj lahko nekaj časa ostanem tukaj z Jenny.«

Mislim, da je Sarah spoznala, kako zelo potrebuješ Adama, prav tako kot on potrebuje tebe.

»Ivo mora dati izjavo,« nadaljuje Sarah. »In jaz imam nekaj stvari, ki jih moram prebrati, kar lahko naredim tukaj. Če bo kaj novega, te bom takoj poklicala.«

Pridruži se jima Ivo in ju prekine.

»Nisem prepričan, da kaj pomeni, toda zadnje sporočilo, ki sem ji ga poslal v sredo popoldne, je bilo zbrisano.«

»To bi lahko naredila sama,« namigne Sarah.

»Bila je pesem. Ne tako slaba. Celo če bi bila, je ne bi zbrisala.«

»Jennyjin telefon so našli zunaj na pesku, tik pred šolo,« reče Sarah. »Kdorkoli bi se lahko igral z njim.«

»Toda zakaj bi kdo hotel zbrisati moje sporočilo?« vpraša Ivo.

»Ne vem,« reče Sarah.

»Ste že odkrili, zakaj je bil zunaj?« vprašaš.

»Ne. Ne še. In nismo mogli dobiti prstnih odtisov, ker sta ga prijemali predšolska učiteljica in Maisie.«

Še vedno ni stopil do Jennyjine postelje.

Mislim, da čuti olajšanje, ker gre lahko stran od nje.

Jenny najdem v akvarijskem preddverju, ljudje se prerivajo mimo nje. Se ji zdi, da se sredi tolikšnega vrvenja močneje oprijema življenja? Ali pa mogoče čaka na Iva, ne da bi vedela, da je že tukaj, na intenzivnem oddelku. »Morala bi mi povedati. Pravico imam vedeti.«

»Ivo je tukaj,« rečem. »Na intenzivni je z očkom in s teto Sarah.«

»Nočem ga videti,« reče s tihim glasom.

Včeraj ni bila navdušena nad njegovim prihodom. Mogoče je spoznala, da njuno razmerje temelji na telesni lepoti. Tako je občutljiva, in vesela sem, da se poskuša obvarovati zavrnitve in nadaljnje bolečine.

Ne povem ji, da je strmel vanjo skozi steklo in trpel ob tistem, kar je videl.

Ne povem ji, da ni stopil bliže.

»Povedal je teti Sarah o rdeči barvi,« rečem namesto tega. »Rekel je tudi, da ti je poslal sporočilo ob treh, a je zbrisano.«

»Toda jaz nikoli ne zbrišem njegovega sporočila.«

»Mogoče je nekdo to storil po tem, ko si izgubila telefon.«

»Ampak zakaj?«

»Ne vem. Na policijsko postajo gre dat izjavo.«

»Torej bo prišel tukaj mimo?« Njen glas je paničen. Obrne se in pohiti iz preddverja.

Za njo grem.

»Koliko ljudi pozna številko tvojega mobija, Jen?«

»Cel kup.«

»Ne mislim prijateljev, mislim, no, na primer ljudi iz šole.«

»Vsi. Napisana je bila na oglasni tabli v zbornici, da so jo učitelji vpisali v svoje mobije. Poklicali naj bi me, če bi med športnim dnem potrebovali karkoli iz bolniške sobe.«

Pohiti naprej, beži pred možnostjo, da sreča Iva.

Jaz pa za trenutek obstojim, razočaranje občutim kot fizično moč. Moram govoriti s Sarah.

Mora vedeti, da je bila Jenny zunaj pred šolo, potem pa se je vrnila noter. Nekaj ali nekdo jo je moral pregovoriti; ali prisiliti. Bi lahko bilo sporočilo? In ali bi ga lahko oseba, ki ga je poslala, zbrisala in v naglici zbrisala tudi Ivovega?

28

Pridružim se ti, ko zapustiš bolnišnico, obupno rada bi videla vaju z Addiejem skupaj. Edinkrat, ko sta bila skupaj od požara, te je porinil stran od Silasa Hymana. Toda zdaj, ko bosta sama, bo gotovo drugače.

Najin avto je bil predolgo na nezasenčenem parkirišču, in zrak v njem je težak od vročine; kovinske zaponke varnostnih pasov so razbeljene. Toda ti ne odpreš oken in ne prižgeš klime.

Ko voziš, ne mislim na naju, kako se peljeva na večerjo s prijatelji, ampak čutim, kot da sva nekje v divjini, brez zakonov in hudo izpostavljena; bolj podobna levjemu paru v Serengetiju, ki varuje svoje mladiče pred divjimi lovci, kot katerimkoli sosedom v naši soseski, ki varno in mirno živijo.

Adam mi je pred nekaj tedni povedal, da sta naju onadva z Jenny naredila za krvna sorodnika, ker si v njiju tudi midva deliva isto kri. Naju zato zdaj tako nagonsko in silovito vleče skupaj? Da zagotoviva Jennyjino preživetje. Da dokaževa sinovo nedolžnost.

Pustil si Sarah ob Jennyjini postelji z nezakonitimi kopijami, s čudaško sovjo beležnico in s pogodbo Elizabeth Fisher. Sarah je morala te kopije prebrati že neštetokrat in bogsigavedi kaj bo potegnila iz Elizabethine pogodbe. Ja, vem. Nikakršen izšolan detektiv nisem in nimam pravice komentirati. Poleg tega zaupam Sarah. Če misli, da je nekaj vredno narediti, potem je gotovo tako.

Ko se približava naši hiši, pomislim na prvo potovanje, ki smo ga kdaj naredili od bolnišnice do doma. Adam je bil star štiri ure; jaz sem bila zadaj na blazini in strmela vanj: bil je tako popoln in ranljiv. Devet let pred tem sva se z dojenčico Jenny vračala v najino majhno staro stanovanje, in moj opozorilni glas mi je rekel, kako strašno je, da so mi pustili vzeti dojenčka domov, ko pa nimam čisto nobenega pojma, kaj naj z njim počenjam. Nekaj groznega se lahko zgodi. Bila sem premlada, premalo zrela, preveč očitno nespametna, da bi skrbela za dojenčka. Kako naj mi znanje o firenških freskah ali o razliki med Coleridgeem in Johnsonom kot literarnima kritikoma pomaga pri skrbi zanjo? Tudi takrat sem se počutila bolj sorodna živalim na divjem in nevarnem kraju, neopremljena, da preprečim strašne stvari, ki grozijo mojemu dojenčku.

Toda Jenny naju je spremenila v starše. Pri Adamu sva vedela, kako prav obrniti otroški sedež, da ga ne zmečkajo zračne blazine; in kako sterilizirati stekleničke, da ne stakne nevarnih bakterij; in kako zmečkati prvo hrano brez soli, ki bi lahko uničila majcene ledvice; in kdaj uporabiti mazilo za oči in kremo za ritko in calpol; in cepljenja proti strašnim boleznim so bila rutina. Devet let izkušenj, državne zdravstvene službe in otroškega oddelka v John Lewisu, je ležalo med mojim dojenčkom in nevarnimi divjinami Serengetija.

Ti si nesel najinega v odejo zavitega fantka, ki je zaspal v svojem avtomobilskem sedežu, navzgor po vhodnih stopnicah. Varno.

Parkiraš avto in ne izstopiš takoj. Jaz pa pohitim v hišo.

V Addiejevi sobi mama zagrinja zavese pred premočnim soncem. Addie je v postelji in prižgala mu je prenosno klimatsko napravo, nedolžen šum uspavajoče pomirja.

»Izčrpan si, srček,« mu pravi. »In samo malo boš zadremal. Sedela bom pri tebi.«

Verjame ji, da se ne bom nikoli zbudila; da sem isto kot mrtva.

Kot utapljanje nisem videla samo Jennyjinega umiranja, ampak tudi Adamovo žalost. Še vedno jo vidim.

Fantek v temnem, pobesnelem oceanu, kjer ga ne morem doseči.

Hrepenim po tem, da bi stopila k njemu, toda vem, da me ne bo čutil, in tega zdaj ne bi mogla prenesti; zato raje gledam mamo.

V zatemnjeni sobi sede k njemu. Prime ga za roko in vidim, da se njegov obrazek malo sprosti. Tako je imela navado sedeti pri meni, ko sem bila otrok, in bilo je tako tolažeče – mama in zagrnjene zavese, čeprav je bilo zunaj še vedno svetlo.

Ko ju gledam, si lahko predstavljam, kaj se bo zgodilo z njim, če se ne prebudim. Samo za hip, toda časa je dovolj, da iz svoje groze prebijem okno z razgledom na nove misli. Njegove rokavčke bo napihnil mamin dih in Sarahin in Jennyjin. In tvoj dih – še najbolj tvoj. Mogoče ga bo ljubezen drugih ljudi držala nad vodo.

Slišim, kako se sprednja vrata zaprejo in tvoje korake na hodniku. In skoraj slišim, kako po stopnicah zavpiješ: »Doma sem!« in čutim, kako Adam skoči iz postelje, proč od knjige, ki mu jo berem, in zavpije: »Očka!«

»Vsak dan trenutek iz knjige Otroci železnice,« si nekoč rekel, in nisi niti skušal biti posmehljiv.

Toda potem si moral odpotovati večkrat in za dalj časa; in celo kadar si delal v Londonu, si se bolj pozno vrnil domov. Tvoji trenutki Otrok z železnice z Addiejem so postajali vse redkejši.

Adam sede pokonci, njegovo telo je napeto.

Mama gre dol, da se sreča s tabo. Stran od Addieja, njen obraz je videti prestrašen.

»Se je kaj zgodilo?« vpraša.

»Vse je nespremenjeno.«

»Addie je v postelji, a je buden.«

Ne reče, da mu je povedala, da se ne bom nikoli zbudila. Pomotoma ali namerno? K vragu s pomoto, toda saj zdaj nič več ni prav ali primerno. In videti je tako žalostna, tako ranljiva, brez maske, ki si jo nadene za Addieja. Tvoji potrti koraki težko odmevajo po stopnicah.

Potrkaš na Addiejeva vrata. Ne odgovori.

»Ads?« rečeš.

Nobenega odgovora.

»Addie, odpri vrata, prosim.«

Tišina.

Vidim, da te prizadene.

»Sovraži me,« rečeš tiho, in pomislim, da mora biti mama tam, pa sem samo jaz. Si to res rekel? Ali pa te samo tako dobro poznam, da vem, kaj razmišljaš?

Ni samo zadeva s Silasom Hymanom, kajne?

Požar je.

Misliš, da bi kot oče moral to preprečiti. Oče ne bi dopustil, da bi bili Addiejeva mama in sestra tako strašno poškodovani. Oče bi zaščitil našo družino.

Misliš, da te zato sovraži?

Zakaj ti ne odpre vrat?

Na drugi strani zaprtih vrat je Adam zvit na svoji postelji, kot da se ne more premikati in govoriti.

Za božjo voljo, Mike, pojdi noter takoj zdaj in mu povej, da veš, da ni podtaknil požara.

Toda ti molčiš.

Misliš, da Addie to že ve.

Zaprta vrata med vama – na eni strani se lušči bela barva, na drugi je nalepljen Peter Pan – mi zakrijejo razgled na upanje.

Peljeva se nazaj v bolnišnico in ne razmišljam o tem, kako sva pripeljala domov dojenčka Adama, ampak o potovanju deset ur pred tem, ko me je vsak popadek potisnil čez meje normalnega in znosnega in predstavljivega.

Ko prideva nazaj, se mi zdi, da zagledam Jenny med pisano skupino kadilcev pred bolnišnico, a ko pogledam še enkrat, je ne morem najti. Najbrž sem se zmotila.

Pred oddelkom za intenzivno nego Sarah govori po svojem mobiju. Stopim bliže in poslušam. Končuje pogovor z Rogerjem, zveni razdražljivo in razočarano. Prekine, in takoj zatem pokliče Mohsina.

»Hej, jaz sem. Pet minut imam, medtem ko Jenny delajo neke preiskave. Doktor Sandhu je obljubil, da je ne bo niti za hip zapustil.«

»Njen fant ravno daje izjavo Daviesu,« reče Mohsin. »Jezus, ljubica, zakaj nista nikomur povedala?«

»Nista nas hotela spravljati v skrbi. Kaj se dogaja s preiskavo sovražne pošte?«

»Spremenila se je v zalezovanje in napad, tako da se je poizvedovanje zelo pospešilo. Penny bo razširila pregled DNK in osebje bo potilo krvavi pot pri pregledovanju varnostnih posnetkov. Že zdaj ga je zožila v triurni časovni okvir, v katerem je moralo biti pismo poslano. Njena ekipa izloča vsakogar, starejšega od šestdeset let ali mlajšega od petnajstih, potem pa ji bodo izročili posamične posnetke preostalih. Upa, da bo iz njih izluščila storilčevo identiteto.«

»Je kdo napad povezal s požigom?«

»Ne še.«

»Ti?«

Napeto čaka na odgovor.

»Mislim, da bi morali zdaj, ko vemo, da je nekdo zasledoval Jenny in jo potem fizično napadel, drugače gledati na požar. Mislim, da zalezovalec pomeni večjo verjetnost, da je bil ogenj namenjen njej. Mislim, da je zdaj več kot mogoče, da je priča, kdorkoli je že bila, lagala.«

»In napad v bolnišnici?«

»Res ne vem.«

Sarah počaka trenutek, a on ne reče ničesar več.

»Mislim, da imaš prav glede Donalda Whita,« reče Sarah. »To mora biti ločena stvar.« Za trenutek premolkne. »Ti je Ivo povedal za pogrešano sporočilo?«

»Lord Byron? Hvalabogu, da ni bilo sporočil, ko sem bil najstnik.«

»Če je res poslal pesem takoj po tretji, se je ogenj že razplamtel. Ona je ne bi zbrisala. Ali lahko tehniki preverijo?«

»Seveda. Čeprav ne vem, zakaj preverjamo?«

»Zdaj se moram vrniti k Jenny.«

Prideš k moji postelji in zagrneš zavese in obkrožena sva z grdimi, rjavimi geometričnimi četverokotniki.

»Noče me videti.«

»Seveda te hoče. Rad te ima. In potrebuje te. In …«

»Ne zamerim mu. Prekleto nekoristen oče sem bil. Ne samo v tem primeru. Samo … Kristus. Ampak prej, tudi prej sem bil prekleto nekoristen.«

»To ni res.«

»Nič čudnega, da se je zatekel k Silasu Hymanu. Nikoli me ni bilo, kajneda?«

»Služil si denar, torej …«

»In celo kadar sem bil z njim, ga nisem razumel. Nikoli ni hotel mene, kadar je bil v stiski. Vedno tebe. In zdaj …«

»Jaz sem bila pač tam. To je vse. In nikoli prej ni bil zares v stiski; samo nesrečen je bil kdaj pa kdaj. Če bi mu bilo hudo, bi se obrnil nate, kajti samo poglej se – vsi te imajo za tako vražje močnega.«

»Ti to znaš, ne jaz, in ne vem, kako.«

»Seveda veš! Samo z njim moraš biti, to je vse. Se pogovarjati z njim.«

Toda ti me ne moreš slišati. Tvoja negotovost v zvezi z Adamom onemogoči, kar ti pripovedujem, prav tako kot moje pomanjkanje glasu.

In da si pri Addieju izgubil zaupanje vase, je moja krivda.

Vedno sem ti naravnost povedala in te oštevala in te opozarjala, kaj bi moral početi z Adamom, nikoli ti nisem pustila, da ravnaš po svoje, nikoli ti nisem zaupala kot očetu, da hočeš najboljše tudi zanj. Toliko drobnih stvari – kakšno darilo kupiti za rojstni dan; kaj napisati v koledarček za domačo nalogo, če ni dokončal matematike, da ne bi imel težav. »Pusti, da zabrede v težave,« si rekel, in jaz sem si mislila, da si neusmiljen. Toda mogoče bi, če bi se znašel v težavah, ugotovil, da ni tako grozno. Mogoče bi ga tudi drugi otroci imeli raje. In mogoče bi res morala tvegati in z njim zamuditi šolo, kot si predlagal, meni pa se je zdelo brezčutno. Mogoče bi sprevidel, da se zaradi njegove zamude ni zrušil svet, in potem bi ga morda nehalo skrbeti.

In tudi če nisi imel prav, s kakšno pravico sem trdila, da znam bolje? Da poznam Adama bolje?

In oprosti, ker sem rekla, da se nisi potegnil zanj na podelitvi nagrad, da nisi bil ponosen nanj, saj sploh nisi bil vedno takšen. Kajti nekaj mesecev pozneje si zahteval sestanek z gospo Healeyjevo, in zagotoviti ti je morala, da Roberta Fleminga naslednje šolsko leto ne bo nazaj. In nič ni bilo povezano s tem, da si moški ali da zaradi svoje slave lahko narediš večji cirkus. Mislim, da je gospa Healey v resnici spoznala, da ti ni kos, kadar si branil svojega sina. In spomnim se, da si mi, ko sem te pozneje tisti večer zasliševala, povedal, da je poklicala tudi Roberta Fleminga in njegove starše, mogoče v upanju, da te bodo zaradi števila preglasili. Ti pa si bil vesel, da si lahko javno povedal, da je za vse odgovoren Robert in da Adam nima nič s tem; in povedal si jim, da si ponosen na to, kakšen človek je Adam. Le kaj so si mislili o tebi, o tem velikem, močnem moškem, slavnem zaradi vodenja mačistične preživetvene serije, ki je ponosen na svojega malega ustrahovanega sina?

Toda spomin je prehitro zbledel; mogoče ker o tem nisva spet govorila. Ti nisi hotel, da Adam izve o tvojem sestanku, bal si se, da se bo počutil še bolj nebogljenega, mene pa je skrbelo, da se bo morda počutil krivega za Robertov odhod. Vendar mislim, da bi mu zdaj moral povedati; da bo vedel, kako boš vedno pazil nanj; ga varoval. Da si mu na voljo, kadar te potrebuje. Da si ponosen nanj.

Še vedno molčiš.

»Zmoreš to, Mike.«

Doktorica Bailstromova odgrne zaveso.

»Pomembno je, da ves čas opazujemo vašo ženo,« reče kratko.

»Da dokažete, da imate prav, in to je kurčevo vse, kar opazujete,« hlastneš nazaj, ko odhajaš, in samo jaz vidim, kako negotov je tvoj korak.

Prideš k Jennyjini postelji, kjer na straži sedi Sarah. Odprto ima Elizabethino pogodbo.

»Se lahko spomniš česarkoli povezanega z odhodom Elizabeth Fisher?« te vpraša.

»Koga?«

»Stare šolske tajnice.«

»Ne,« rečeš nestrpno. Ujameš sestrin izraz. »Mislim, da je Grace zbrala denar za rože zanjo. Njen mož je umiral. Na šoli je bila od njene ustanovitve.«

»Pravzaprav jo je mož zapustil,« reče Sarah.

Odidem s Sarah. Še vedno nisem videla Jenny in želim si, da bi vedela, kam, zaboga, je šla. In občutek razdraženosti me tolaži, ker je tako domač – spet sva Naprejnazaj, dvoglava stvaritev doktorja Dollitla, kakršno sestavljata mati in najstniška hči; ona me odriva in jaz jo spet vlečem k sebi.

Ko pridem s Sarah v atrij, zunaj bežno zagledam Jen, zakrito z gručo kadilcev. Res je ona. Pohitim ven. Odskoči, ko pesek zareže v njena mehka stopala; sonce žge.

Skrbi me, da čaka na Ivovo vrnitev s policijske postaje.

Zagleda me.

»Moram se spomniti,« reče. »Vem, da si mi prepovedala, če te ni zraven, toda moram vedeti, zakaj sem se vrnila v šolo. Moram, zaradi Addieja. Pri kuhinjskem izhodu je pesek. In njegov zvok – občutek –, mislila sem, da bo pomagalo.« Za trenutek premolkne, jezna je. »Pa nič ne pomaga. Vsaj zaenkrat ne.«

Čutim olajšanje, ker se sama ne spomni ničesar – hvalabogu, da vonj cigaretnega dima ne spominja na ogenj. Oddahnem si tudi, ker ne čaka Iva.

Kadilec podrgne vžigalico, zaščiti jo z dlanmi, da si prižge cigareto. Dim od vžigalice je rahel, šibkejši kot dim od sveče, in ne more odpreti spominskih vrat.

Potem mimo naju pride Sarah na poti do parkirišča. Zvok njenih korakov na škripajočem pesku in sonce nad glavo se združita z najslabotnejšo sledjo dima od vžigalice.

»Sprožil se je požarni alarm,« reče Jenny. Za trenutek se obotavlja, ko se spomin ostri. Kolikokrat je to naredila? Čakala, da nekdo prižge vžigalico in da pod nekom zaškripa pesek?

»Mislila sem, da je pomotoma,« nadaljuje. »Ali pa, da je vaja, in Annette ne bo imela pojma, kaj naj stori. Pomislila sem, da bi jo bilo podlo pustiti samo, zato sem odložila steklenici z vodo na pesek in se vrnila noter. In takrat sem zavohala dim. In vedela sem, da ni vaja.«

Razočarano preneha.

»To je to. Do tukaj pridem.« Zdaj je jezna in trpi od bolečin. »Mislila sem, da sem šla noter, ker sem nekaj videla, veš, nekaj, kar ni bilo prav. Osebo, ki je nekaj počela. Požigalca. Pa sem šla samo zato, da bi se prepričala, ali je Annette okej. Nič drugega. Kristus.«

Objamem jo čez rame, da bi jo potolažila.

Toda če je šla noter samo zato, da pomaga Annette, zakaj ni mogla spet oditi? Annette je imela čas, da je poklicala Richmond Post in televizijsko postajo in se našminkala, in še vedno je brez težav prišla ven.

Če je res obstajalo zbrisano sporočilo, potem mogoče ni imelo namena, da jo spravi v šolo – to je naredila njena prijaznost do Annette –, ampak da jo tam zadrži. In mogoče je bil to razlog, da je bila v najvišjem nadstropju. Kajti ko sem jo našla, je bila dve nadstropji nad Annettino pisarno.

Trese se, njen obraz je spačen od bolečine. Nobene odpornosti še ni pridobila.

»Pojdi noter, ljubica,« jo rotim, in ustreže mi.

Ničesar ni rekla o Ivu, zato ne rinem vanjo.

Dohitim Sarah pri njenem avtu.

Dvajset minut pozneje sva spet pred hišo Elizabeth Fisher, omadeževano z izpušnimi plini; Sarah s polom napol zajaha ozki pločnik. V rezki svetlobi oljni madež na cesti odseva črne, spačene mavrice.

Elizabeth je videti vesela, ko zagleda Sarah. Gostoljubno jo pelje v majceno dnevno sobo.

»Slišala sem, da so vam starši s Sidleyja poslali rože, ko ste odšli?« reče Sarah.

»Ostrožnik in nekaj čebulic frezij; skupaj s čudovitim pismom. Gospa White in gospa Covey sta se tega spomnili.«

»Mislili so, da vam umira mož.«

Elizabeth se obrne stran in je videti osramočena. »Nekako niso bili prav obveščeni.«

»Jim niste naravnost povedali?«

»Kako bi jim mogla? Po tistih lepih rožah in njihovem ljubeznivem pismu. Kako bi jim lahko rekla, da me je mož zapustil, odpustili pa so me, ker sem prestara?«

Onesnaženje s ceste prodira v sobo, izpušni plini obvisijo v vročem zraku. Sarah potegne na plan pogodbo Elizabeth Fisher.

»Imam vprašanje, pri katerem bi rada, da mi pomagate,« reče Sarah. »V opisu vaših delovnih nalog so tudi novi vpisi – pošiljanje brošur in paketkov za dobrodošlico, razvrščanje obrazcev?«

Spomnim se, da je tudi Elizabeth to povedala Sarah ob njenem zadnjem obisku.

»Ja, to je bila zoprna naloga.«

»Vaša naslednica, Annette Jenks, v opisu svojih del nima vpisovanja novincev.«

Spomnim se kopije izjave Annette Jenks. Takrat sem opazila samo, da ni bila šolska bolničarka. »Ne, no, domnevam, da novemu dekletu ni bilo treba skrbeti za vpise ali vsaj …« Preneha.

Nenadoma je videti starejša in slabotnejša.

»Po nesreči na igrišču,« reče Sarah, »je bilo manj novih vpisov?«

Elizabeth prikima, njen glas je tih.

»Vpisi niso takoj upadli. Šele po tistem, ko je Richmond Post objavil članek o nesreči. Jaz tega res nisem povezala. Le zakaj, za vraga, nisem povezala?«

»Mi lahko samo poveste, kaj se je zgodilo?« vpraša Sarah.

»Novi starši so nas nehali klicati. Pred tem so klicali vsaj dvoji ali troji starši na teden. Nekatere mame so komaj rodile. Neka družina je celo skušala rezervirati mesto, ko je bila mama še noseča.

Toda potem ko so objavili tisto neumnost o Silasu, ni bilo novega povpraševanja. Zakaj bi izbrali Sidley, ko sta v okolišu še dve drugi zasebni šoli z dobrimi rezultati, kjer ni noben otrok skoraj umrl na igrišču?«

»Koliko novih otrok je prihajalo na Sidley septembra?«

»Ko so me odpustili, smo imeli za naslednje šolsko leto po šest otrok v dveh razredih male šole. Večina staršev je telefonirala za preklic. Hoteli so, da jim vrnemo polog. Drugi nas niso niti poklicali, prebogati ali preveč prostaški, da bi se zaradi tega vznemirjali.«

Ko je šel Adam na Sidley, sta bila oba razreda male šole polna, in na čakalnem seznamu je bilo še petnajst otrok, če bi se spraznilo kakšno mesto.

»Kdo je to vedel?« vpraša Sarah.

»Sally Healey. In zaupniki, si predstavljam. Vendar ni hotela vznemirjati drugega osebja; rekla je, da bo vse uredila sama.«

Elizabethina postava je zdaj sključena.

»Hvala. Bili ste mi v veliko pomoč.«

»Verjela sem ji. Ko je rekla, da lahko vse uredi. Naredila je to z dotedanjimi starši, vsi so ostali. Verjela sem ji …«

Za trenutek zajeclja in se skuša spet zbrati.

»Ni hotela, da bi kdo kaj odkril,« reče. »Zato me je odpustila, kajneda?«

S Sarah grem v avto. Skoraj takoj zazvoni avtomobilski telefon.

»Sarah?«

Mohsinov glas zveni drugače. In skoraj nikoli ji ne reče Sarah, vedno ‘ljubica’ ali ‘punčka’.

»Hotela sem te poklicati,« reče razburjeno. »Ravno sem obiskala staro tajnico. Tisto, ki jo je nadomestila Annette Jenks.«

»Ne smeš …«

»Vem. Ne bi smela narediti tega. Ampak poslušaj. K službi Annette Jenks niso sodili vpisi, ki so igrali pomembno vlogo v opisu delovnih nalog Elizabeth Fisher. Zaradi tega se je Sally Healey znebila Elizabeth, premišljeno najela nekoga tako neumnega, kot je Annette …«

»Sarah, prosim. Poslušaj me. Sally Healey te je preverjala pri Bakerju. Ta omenja disciplinske postopke.«

»Prav. V redu. Potem je bolje, da te ne zasačijo pri bratenju s sovražnikom.«

»Ljubica …«

Sarah prekine zvezo. Telefon spet zazvoni, a se ne oglasi.

Po treh dneh hude vročine je trava posušena in jalova; cvetovi azalej, ki so včasih cvetele do prsi visoko, posušeni ležijo na tleh.

Vrata bivalnega kontejnerja Sally Healey so odprta. Njen obraz se sveti od potu in lasje se ji lepijo na tême.

Sarah potrka na odprta vrata. Sally Healey je vidno prestrašena, ko jo zagleda.

»Vem, da ste se pritožili zaradi mene. In to razumem. Pošteno je. Toda zdaj sem tukaj kot Jennyjina teta in Gracina svakinja.«

Sally Healey je pretresena. »Nisem vedela.«

»Če hočete, da grem, samo recite.«

Sally Healey molči in se komaj premakne. V majhnem prostoru nas vroč, vlažen zrak vse tri pritiska k tlom.

»Bi se sprehodili in pogovorili?« reče Sarah in stopi iz kontejnerja.

Sally Healey za trenutek počaka, potem se zunaj pridruži Sarah.

Rahlo pihlja in v zraku je oddaljen odmev piščalk in otroških glasov in majhnih nog, ki topotajo po zemljišču.

Hoditi začneta okrog velikega igrišča in jaz ju spremljam.

»Povedali ste mi, da je bila vaša šola na dan športnega dne polno zasedena,« reče Sarah. »In kako trdo ste garali, da ste to dosegli.«

»Ja, in spet bomo začeli; tako kot sem rekla. Čez poletje bom pregledala posesti; osmega septembra bomo pripravljeni na začetek, tako kot je zapisano v šolskem koledarju, in …«

»Toda septembra se samo peščica novih otrok pridruži mali šoli, drži? Mogoče naslednje leto sploh nobeden ali še naslednje po tem?«

»Te otroke lahko dobim nazaj. Lahko dobim nove otroke. Ponudila bom programe za štipendije in šolnine. Obrnila se bom na starše, ki navadno ne bi izbrali zasebnih šol.«

Toda njen glas je mlačen, energija, potrebna za tak optimizem, je izžeta.

»Ali drugi investitorji delijo vašo samozavest?« vpraša Sarah.

Sally Healey molči.

»Predstavljam si,« nadaljuje Sarah, »da vidijo samo finančni propad, ki grozi šoli. Kar bo septembra vsem postalo jasno. Domnevam, da bo razpadlo tudi to, kar je ostalo od šole. Nihče noče imeti otroka na šoli, ki gre po zlu. Ste se vi – ali kdo drug – odločili, da se odkrižate članice osebja, zadolžene za vpise? Da bi prikrili stvari?«

»Bila je prestara, da bi še opravljala svoje delo. Povedala sem vam to.«

»Nakladate, kajneda?«

Sally Healey sunkovito pospeši korak. Ne odgovori.

»Ste si vi izmislili zgodbo, da Elizabeth Fisher umira mož?«

Gospa Healey molči. Sarah ju zdaj vodi naprej proti robu igrišča.

»Morali ste vedeti, da jo je mož zapustil, sicer vaša zvijača ne bi vžgala.«

»Ja, slišala sem, da jo je zapustil.«

»Čeprav ne poslušate čenč?«

»Povedala mi je članica osebja, Tilly Rogers, ko je odkrila, da sem gospo Fisher imenovala za odvečno delovno silo. Upala je, da bom pretehtala svojo odločitev.«

»A namesto tega ste to občutljivo osebno informacijo uporabili proti njej.«

Gospa Healey se obrne k Sarah. »Nisem hotela, da pride v stik s starši in jih seznani z upadom vpisa.«

»Torej ste si zagotovili, da bo preveč v zadregi za kaj takega.«

»Nismo si mogli privoščiti še več negativnosti. Nisem ponosna na to, kar sem naredila. A bilo je neizogibno.«

»Potem ste jo nadomestili s trapasto mlado tajnico, ki zanesljivo ne bi opazila, da se ne vpiše nobena nova družina.«

»Ni bilo tako.«

»Mislim, da je bilo natanko tako.«

Zdaj smo prišle do roba igrišča. Skozi veje hrastov, ki so obrobljali dovoz, si ravno lahko bežno zagledal črno truplo šolskega poslopja.

»In to?« reče Sarah. Obrne se h gospe Healey, oči ji gorijo. »Čigava ideja je bila to?«

»Nič nimam s tem,« reče Sally Healey. »Nič! Leta sem porabila, da sem postavila pokonci šolo, na katero sem ponosna.«

»Torej si je požara želel eden od investitorjev?«

»Nihče si ni želel požara. Nihče!«

»Kaj niste zato hoteli zadostiti protipožarnim predpisom, da bo zavarovalnica plačala?«

»Ne!«

»In nikomur ni mar za Jenny in Grace. Samo za zafukan denar gre.«

Tukaj je kot tvoja sestra in lahko preklinja, če hoče.

Gospa Healey samo strmi v svojo šolo.

»Slišala sem, da so nekaterim otrokom že ponudili mesto na drugih šolah,« reče, njen glas je zdaj zelo tih. »In kdo mi bo dal službo? Ko sem dopustila, da mi je pogorela šola, učiteljska pomočnica pa je bila hudo ranjena?«

»Moj kolega bo imel z vami formalni razgovor,« kratko reče Sarah. Solze na licih gospe Healey se pomešajo z znojem.

»Nikoli se ne bomo izkopali iz tega, kajneda? Karkoli storim.«

29

Po avtomobilskem telefonu Sarah pove Mohsinu o tiktakajoči finančni bombi na Sidleyju. Ko govori, se spomni Paula Prezznerja, Telegraphovega novinarja, ki je govoril s Taro.

»Pomembno je, da je biznis. Večmilijonski biznis. In je šel v nič. S tega vidika bi morala raziskovati.«

Tudi Jenny je tako mislila.

»Oprosti,« reče Mohsin, ko Sarah konča. »Takoj bomo zadolžili ljudi za to. Govorili bomo z ravnateljico, poiskali ozadje investitorjev. Vse skupaj.«

»Hvala.«

»Samo za eno uro te pustim samo,« reče, njegov glas je prisrčen, »in ti izdelaš popolnoma novo metodo preiskovanja. Nove osumljence. Nov motiv.«

»Jap.«

Adam je zdaj tako blizu oprostitve. In to mu bo gotovo pomagalo; gotovo bo lahko spet govoril.

Mohsin molči; po telefonskem zvočniku lahko slišiva, da nekajkrat vdihne.

»Baker je zadolžil Daviesa, da te obvesti o disciplinskem sestanku. Hoče, da se ob treh zglasiš tukaj. Toda zaradi tega ga bo mogoče preklical.«

»Dvomim. Skrbi me, veš, tudi če tega ne pokažem, da bom zgubila službo.«

»To se ne bo zgodilo.«

»Lahko se zgodi še kaj veliko hujšega. Za toliko stvari me skrbi, da niti ne opazim, da me skrbi tudi zaradi tega. Je Ivo odšel?«

»Pred približno dvajsetimi minutami. Zdaj bi že moral biti tam.«

Vrneva se v bolnišnico, a nikjer ne vidim Jenny.

Spremljam Sarah na oddelek za intenzivno nego.

Ti in Ivo stojita drug poleg drugega na hodniku. Skozi steklo gledaš Jenny, Ivo pa je ne gleda. Si to opazil?

Ne, ne kritiziram ga, kajti nobeden od naju ne prenese pogleda nanjo; toda midva sva njena starša, torej nimava izbire.

»Skoraj prepričana sem, da je bila prevara, Mike,« ti reče Sarah. Strmiš v Jenny, ne obrneš se k Sarah.

»Veš, kdo?«

»Ne še. Vse preverjamo, zbiramo dokazno gradivo.«

Ne pove ti o svojem disciplinskem sestanku z Bakerjem; da se je led zdaj udrl pod njo.

»A je pomembno?« reče Ivo, prvič spregovori. »Kdo je to naredil ali zakaj?«

Razumem, zakaj za njega ni pomembno. Bosta kdo ali zakaj pozdravila njeno telo, zacelila njen obraz? Kako je lahko sploh kaj pomembno v primerjavi s tem?

Nihče mu še ni povedal, da je bil obtožen Adam, da je to tisto pomembno.

Ivo se obrne in gre. Vrata intenzivne se zaloputnejo.

Kje je Jenny?

Grem za njim, zavpijem: »Ne. Ne odhajaj. Prosim.«

Hiti naprej, z mano ob strani.

»Ni tako mislila, ko je rekla, da te noče videti. Želi se tako počutiti, da bi se zaščitila, vendar ne bo trajalo. Obupno rada bi te videla. Veš, tako dobro jo poznam. Obožuje te.«

Prišel je do dvigala.

»Poiskala te bo. Kmalu. Ker tako ne bo več dolgo zdržala. In potrebuje te ob sebi.«

Hitro stopa po hodniku v pritličju proti izhodu, ne sliši me.

»Moraš biti z njo.«

Ne obrne se.

Zakričim nanj. »Ne naredi ji tega!«

Pride do steklene stene, ki meji na vrt. Ustavi se.

Na vrtu na klopi iz kovanega železa sedi Jenny.

Gleda jo skozi steklo, zdaj je popolnoma miren. Ljudje se prerivajo mimo njega.

Kako ve, da je tam? Kako?

Išče vrata in jih najde.

Ko hoče stopiti ven, pristopi varnostnik.

»Ta vrt ni za uporabo. Samo gledate ga lahko.«

»Moram tja.«

Varnostniku se mora zdeti Ivo malo nor – drhteč, z bledim obrazom, a s čudno žarečimi očmi.

»Če bi radi prišli na prosto, odidite skozi glavni izhod, gospod, pojdite po cesti in sledite znakom za park.«

Ivo se ne premakne.

Varnostnik počaka za hip, se odloči, da se mu s tem ne da kaj prida ukvarjati, in gre. Sprašujem se, ali bo poklical psihiatrijo in preveril, ali imajo pod nadzorom vse svoje bolnike.

Razmišljam takšne stvari, da ne bi občutila Ivovih čustev, za katera se zdi, da bodo zdrobila steklo med njima. Ne hormonska plima, kot sem nekoč pokroviteljsko domnevala, ki jo povzroči poplava najstniških žlez, ampak nekaj finejšega in nežnejšega in čistejšega – mlada ljubezen.

Tudi o njem sem se motila. Grozno motila. Nisem mu zaupala, ker je bil tako drugačen od tebe. In ker sem raje čutila srbeče nezaupanje in dvom kot bolečo zavist.

Ko mi je Jenny povedala, da sta z Ivom strmela drug v drugega v Chiswick Parku, sem skušala pozabiti, da pogrešam, kako si me nekoč gledal: ‘Spleteni žarki najinih oči, nanizanih na dvojni vrvici.’

Toda na neki točki – kako dolgo nazaj? Je bilo nenadno ali postopoma? – se je dvojna vrvica spremenila v vrv za perilo družinskega življenja.

Le kdo bo vse popoldne strmel v moj devetintridesetletni obraz?

Globoko v sebi sem morala vedno vedeti, da je to zaradi mene, ne zaradi njega.

Da sem, kadar sem gledala Iva z Jenny, gledala tisto, kar sem izgubila.

»Oh, odrasti!« reče moj opozorilni glas. »Nehaj jamrati! Za božjo voljo, devetintridesetletna mati dveh otrok si, kaj pričakuješ?« Prav ima. Žal mi je.

Ivo stopi v prepovedani vrt.

Gre proti Jenny.

Ona pa naglo odide.

»Jenny …?« rečem.

»Hočem, da mi da mir.«

Gledam jo, ne razumem.

»Nočem ga videti! Povedala sem ti!«

Hitro zapusti Iva in vrt.

Ivo se ozre naokrog, kot da bi jo iskal. Potem tudi on zbegan in ranjen odide. Kot bi vedel, da jo je izgubil.

In mogoče sem jo tudi jaz izgubila, čisto majčkeno.

Ker je ne razumem, Mike.

Ne poznam je, pa sem mislila, da jo.

Ivo čaka pri vrtu, upa, da se bo vrnila. In tudi jaz čakam. A o njej ni nobenega sledu.

Nisem prepričana, kako dolgo sva tukaj, in še vedno ni ne duha ne sluha o Jenny, ravnokar pa sem opazila Mohsina, ki hiti po zgornjem prehodu.

Dohitim ga, ravno ko se sreča s Sarah.

»Skušal sem te dobiti na mobi, pa imaš izklopljenega,« reče.

»V bližini intenzivnega oddelka je prepovedan.«

»Prevara se izide. Ravnateljica je dala izjavo, ki je podprla, kar si rekla, in Davies si je pobliže ogledal investitorje. Podjetje Whitehall Park Road Trust Company je pred trinajstimi leti v Sidley vložilo dva milijona funtov.« Za hip premolkne. »Njegov lastnik je Donald White.«

Prevara ima zdaj obraz; tistega, ki je bil najprej prisrčno stričevski in se je nato, pod bolnišničnimi lučmi in podrobnejšim pogledom, spremenil v odbijajočega.

»Ujema se s tistim, kar sumiš,« nadaljuje Mohsin. »Če je sposoben nasilja v družini, bi bil sposoben tudi požiga.«

Z roko objame Sarah.

»Baker bo ‘ponovno ocenil’ poročilo priče zoper Adama. Kar pomeni, da je zafukal. Zdaj misli – vsi mislimo –, da je bila prevara. In da Adam ni imel zveze s požigalskim napadom.«

Olajšanje občutim kot hladen veter; kot balzam. In vidim, da tudi Sarah tako čuti. Želim si, da bi stekla k tebi, takoj zdaj, in ti povedala.

»Donald White bi lahko tisto prvo noč napadel Jenny,« reče Sarah. »Ko je nekdo brkljal okoli njenega kisika. Tudi njegova hči je bila na oddelku za opekline. Če bi ga zasačili, ga nihče ne bi spraševal, zakaj je tam.«

»Baker ga je privedel na zaslišanje,« reče Mohsin. »Zdaj se grem pogovorit z Roweno in Maisie White. Me zanima, ali mi lahko razjasnita, s čim se je ukvarjal očka.«

Sarah Mohsina nalahno poljubi na lice. »Povedala bom Miku.«

Z Mohsinom grem na oddelek za opekline in proti Rowenini sobi.

Z njo je Maisie, iz rožaste torbice jemlje toaletne potrebščine.

»… in prinesla sem ti dermatološko milo in tudi tisto za kopanje …« Zagleda Mohsina in umolkne. Mislim, da je videti prestrašena.

»Maisie White?« Iztegne roko in ona jo sprejme. »Sem detektivski narednik Farouk.« Obrne se k Roweni. »In ti si Rowena White?«

»Ja.«

»Obema bi rad zastavil nekaj vprašanj.«

Maisie stopi proti Roweni.

»Resnično ni v stanju, da …«

»Zato sem se raje prišel pogovorit sem, kot da bi vaju povabil na policijsko postajo.«

Rowena narahlo položi obvezano roko na materino.

»Mami, v redu sem. Res.«

»Sklepam, da je gospod White investiral v sidleyjsko šolo?« vpraša Mohsin.

»Ja,« reče Maisie, njen glas je čudno osoren.

»Zakaj ni uporabil svojega imena?«

»Hoteli smo to obdržati zase,« reče Maisie. Videti je zaskrbljena. »Zakaj vas to zanima?«

»Ali bi, prosim, odgovarjali na moja vprašanja? Pravite, da ste hoteli investicijo obdržati zase?«

»Ja. Mislim, nisva hotela, da bi bila Rowena drugačna od drugih otrok v šoli. Nisva hotela, da bi kdo mislil, da ima posebne privilegije ali kaj takega. In jaz, no, tam sem imela par res dobrih prijateljic. Nisem hotela, da bi morale paziti, kaj rečejo o šoli. Ko smo uporabili ime podjetja namesto našega, smo se na neki način ogradili od tega. In precej hitro smo se tako tudi počutili. Mislim, Donald je vložil denar, in potem smo nanj vsi nekako pozabili.«

»Pozabili na naložbo dveh milijonov funtov?« vpraša Mohsin.

»Mami ni tako mislila,« reče Rowena. »Bolj drži, da smo ločili šolo od očkove finančne naložbe.«

Maisie zardi in pomislim, da se počuti kot trola! In zasmili se mi, saj ji verjamem. Mislim, da je to reč potisnila pod preprogo in se še naprej obnašala, kot da je ena od čisto normalnih mam na šoli.

»Toda morala je prinašati zaslužek?« vpraša Mohsin.

»Celo večnost ni bilo ničesar,« reče Maisie. »Šele pred kratkim smo dobili sploh kakšno plačilo.«

»To je bil zdaj pravzaprav naš edini vir dohodka,« reče Rowena. »Očkov drugi posel ni prav dobro prevedril recesije.«

»Ste vedeli, da boste zgubili ves ta denar in dohodek, ki ga je prinašal?«

»Ja,« je takoj rekla Rowena. »Pogovarjali smo se o tem kot družina,« nadaljuje. Skuša biti odrasla; zrela.

»Ni tako hudo,« reče Maisie. »Vem, da zveni bedasto. Toda denar ni vse, kajneda? In vse bo v redu z nami. Mislim, morali bomo prodati hišo. Poiskati nekaj manjšega ali vzeti v najem. A če pogledaš na splošno, no, sreča ni odvisna od tega, kajne? Kje živiš. In Rowena je zdaj končala šolo, torej ni več šolnine. Edino to bi bilo težko, če bi morala zapustiti svojo šolo.«

»In kako se glede tega počuti vaš mož?«

»Razočaran je,« tiho reče Maisie. »Roweni je hotel nuditi vse. V drugem letniku mora na Oxfordu živeti zunaj kolidža, in Donald je načrtoval, da ji bo kupil majhno stanovanje. Nisva hotela, da živi v kakšnem študentskem domu, od koder bi imela daleč na predavanja in ne bi bilo zadosti varno. In tudi to bi lahko bila naložba, tako sva mislila. Toda očitno … no, to ni mogoče. Uboga Rowena, zelo jo je prizadelo.«

Jaz pa mislim, da je morda obstajal bolj zlovešč razlog, da je Donald hotel Roweni kupiti stanovanje. Jo je hotel, pod krinko velikodušnega očeta, še naprej nadzirati?

»Vseeno mi je, če nimam stanovanja,« reče Rowena. »Res. Čisto vseeno.«

»In morala bo vzeti študentsko posojilo, ko bo na univerzi,« reče Maisie. »In to je težko. Mislim, kadar si tako dober pri študiju. Zase mi je vseeno. Pravzaprav sem si vedno precej želela v službo.«

»Mami, policista vse to ne zanima.«

»Misliš, da je bil tvoj oče res razočaran?« Mohsin vpraša Roweno.

Maisie hitro odgovori namesto nje. »Bil je tudi razburjen, seveda je bil. Toda nihče ni mogel pri tem prav nič pomagati.«

»Moram vam povedati, da so vašega moža pripeljali na zaslišanje na policijsko postajo Chiswick.«

»Ne razumem.«

Rowena pobledi. »Ogenj, mami. Najbrž mislijo, da je prevara.«

»Ampak to je smešno!« reče Maisie. »Enkrat se je šalil, da bi poslopje požgal, ampak bila je samo šala. Ne šališ se o čem takem, če to dejansko nameravaš storiti, ali ne?«

»Pozneje bi rad na samem govoril z vami, gospa White, zdaj pa bi želel Roweni zastaviti nekaj vprašanj.«

»Nič vam nima povedati. Nič.«

»Rowena? Bi rada govorila z mano brez …«

Vidim, da se Rowena spogleda z Maisie.

»Rada bi, da mami ostane.«

Blago, obzirno Mohsin sprašuje Roweno o Donaldu. Toda kamor se obrne, naleti na oviro zaradi Rowenine privrženosti. Ne, nikoli ne izgubi potrpljenja. Ne! Nikoli je ni na noben način prizadel. Vdan oče je.

Ko poslušam Rowenin resni glas, pomislim, kako drugačna je od Jenny. Ne samo zaradi njene resnosti in vsega, s čimer se je morala spoprijemati v življenju, ampak celo zaradi besed, ki jih uporablja. Nobene od njih nisem našla v tistem slovarju, ki ga je Jenny naredila zame. Radovedna sem, kako pogosto klepeta s svojimi vrstniki; ali ima kaj prijateljev.

»Vse ste si narobe razlagali!« končno izbruhne. »Očka ni nič naredil. Nikogar ne bi ranil. Vse ste si narobe razlagali.«

Ko Rowena zajoka, jo Maisie zaščitniško objame.

Obe z Maisie sta ga ščitili več let in gotovo ga ščitita tudi zdaj.

Jenny je mislila, da je Rowena stekla v gorečo stavbo, da bi bil Donald ponosen nanjo, toda ali ga je spet ščitila s tem, ko je skušala omejiti škodo, ki jo je storil?

Mislila sem, da potrebuješ ljubezen, da te porine v tisto gorečo šolo. Mogoče jo je ljubezen do njenega očeta, tudi če je ni bil vreden, pognala vanjo.

Mohsin, očitno razočaran, zaključi razgovor. Maisie odhaja na policijsko postajo, čeprav ji je Mohsin povedal, da ne bo smela videti Donalda. Ne razumem njene vdanosti. Še posebno, ker je prizadeta tudi Rowena. Res ne razumem.

Vendar ni pomembno. Kakoji in zakaji nič ne veljajo.

Adam je čist.

Ob moji postelji si, molčiš. Nisem prepričana, kaj sem pričakovala, na kaj sem upala. Ne ravno na nasmeh na obrazu, a vsaj na sproščeno telo, zdaj ko je Adam oproščen. Toda tvoje mišice so tako napete, da si nenaravno tog; kot lutka.

Kje je moški iz čajnice v Cambridgeu, ki bo plezal po hribih in se spuščal po vrvi in na divjih vodah veslal skozi življenje?

Ko pridem do postelje, mi poveš o zavarovalniški prevari; da Adama ne bodo več imeli za krivega. »Saj je bil že čas, prekleto!« In za hip začutim energijo v tvojem glasu, toda to je tudi vse olajšanje, ki si ga sposoben. Kajti za Jenny še niso našli srca in jaz sem še vedno v komi.

Potem mi poveš, da bodo našli srce za Jen in da se bom jaz zbudila. In ta moški je prav tukaj ob moji postelji. Ne lutka, ampak plezalec, s skoraj neznosnim bremenom, ki mu napenja vsako mišico. Zato ker neseš naju z Jenny s sabo na vrh, na katerega se je treba povzpeti. In najina teža je teža tvojega upanja za naju. Potrebuješ vsako vlakno svoje moči.

Kako neumna sem bila, da sem pomislila, da se boš zdaj lahko sprostil; kako brezčutna in trapasta. Oprosti.

Oprosti tudi za tisto, kar sem rekla o Ivu. Kajti midva ljubiva drug drugega, to vem. Ne s tisto silno, popolno mlado ljubeznijo kot nekoč, temveč z zakonsko ljubeznijo, ki je zvesta in preizkušana in trpežna. Najina ljubezen se je postarala z nama; ni več tako lepa, a je močnejša in bolj vzdržljiva.

Ljubezen, ki lahko nese tvojo hčer in ženo na vrh gore.

Vrnem se s tabo na oddelek za intenzivno nego, ko s Sarah menjata stražo ob Jennyjini postelji. Čeprav je Donald zaprt, je nočeš nehati varovati.

»Ne, dokler podlež ne prizna. Ne, dokler nismo popolnoma prepričani.« Mogoče ne moreš, da ne bi sumil Silasa Hymana, kljub dokazu proti Donaldu. Potrebuješ napisano priznanje; nekaj trdnega kot skala, preden boš zapustil svojo postojanko.

Zdi se mi, da si, tako kot jaz, vsakič, ko zapustiš njen oddelek in se potem vrneš, dopustiš upanje, da so našli srce zanjo. In da se bo nekako prej uresničilo, če te ne bo tam; voda-v-nadzorovanem-loncu-nikoli-ne-zavre na lestvici življenja in smrti.

Nič se ni spremenilo.

Jenny je pred intenzivnim oddelkom.

»Ni srca?« reče in počaka trenutek. »Slišati je kot stava pri bridžu.«

»Jen …«

»Ja. Grozno. Oprosti. Teta Sarah je poklicala Addieja in babi G.« Obraz se ji spači. »Oproščen je, mami.« Svoje olajšanje izrazi v solzah. Njena ljubezen do Addieja je trdno dejstvo, ki se ne spreminja.

»Glede Iva, Jen …«

Sunkovito se odtrga od mene. »Nehaj z zasliševanjem. Prosim.«

Naglo odkoraka stran in gledam za njo, ko odhaja.

Mislim, da sem ujela nekoga v modrem plašču, ki stopa iz dvigala. Pohitim proti njemu.

Je to on, okrog vogala zavije proti oddelku za intenzivno nego? Bog, kako si želim, da bi bil ti tukaj.

Stečem, da bi ga dohitela.

Skupina zdravnikov gre na intenzivni oddelek in ne vidim nikogar v temnem plašču.

Mogoče je tisto on, hiti stran, delno ga zakriva strežnik, ki na vozičku pelje bolnika.

Toda saj niso mogli že izpustiti Donalda. Zanesljivo, da ne.

Nič. Hodniki so prazni, samo dve sestri sta v dvigalu.

Nisem prepričana, da sem ga videla. Najbrž me vznemiri že senca.

Na parkirišču Mohsin čaka Sarah.

»Res ni lepo, da zamujaš na svoj disciplinski sestanek,« jo podraži. A ona se ne nasmehne.

»Addie še vedno ne govori,« reče.

Toda gotovo se bo zdaj, ko vsi vedo, da je nedolžen, počutil malo bolje? Gotovo zdaj lahko vsaj obrne hrbet goreči stavbi?

»Ravno sem govorila z Georgino,« reče Sarah. »Mislila sem, da bo zanj drugače, ko bo izvedel, da je oproščen, toda …«

Prej je vedno govorila brezhibno, pravilno je končala stavke, zdaj pa zveni zmedeno.

»Daj mu malo več časa,« reče Mohsin. »Mogoče mu še ni zares prišlo v zavest.« Obe s Sarah se oprimeva njegovih besed.

Odpelje jo na policijsko postajo. Avto je zamegljen od vročine, klima brezuspešno piha vroč zrak nazaj v notranjost. Vročinska meglica na cesti ustvarja privid. Sarah nekaj časa molči.

»Pravijo, da Gracini možgani ne delujejo,« reče nenadoma.

»Toda rekla si …«

»Bila sem reva.«

Rada bi zakričala, da sem navzoča, kot da me bosta nepričakovano odkrila in ju bo sram.

»Prepirala sem se z njimi. Rekla sem, da govorijo bedarije. Ker ne prenesem, da bi jo Mike izgubil. Ne prenesem, da gre skozi to.«

Mohsin položi roko na njeno, spomni me nate.

»Ko sta mama in očka umrla, sem mu obljubila, da se ne bo zgodilo nič več groznega.«

»In koliko let si imela?« vpraša Mohsin. »Osemnajst?«

»Ja. Toda še vedno razmišljam o tem. Vse do srede sem mislila, da se mu ne more zgoditi nobena druga slaba stvar, ker je že preživel nekaj strašnega. Kot da bi bile strašne stvari, izguba ljubljenih ljudi, pravično porazdeljene. Bog, kot policistka se ne bi smela tako slepiti. In zdaj … to je preveč zanj. In ne morem mu pomagati. Ne morem mu pomagati.«

Na lepem se zavem, da te ljubi kot mati; tako kot jaz ljubim Jenny in Adama.

Na policijski postaji so zaradi vročine suknjiči odvrženi in pasovi zrahljani. Sarah gre v pisarno narednika Bakerja in za sabo zapre vrata. Nobene potrebe ni, da bi ji še sledila, ne zdaj, ko poznamo požigalca in Adam ni več kriv, toda hočem biti z njo, ko jo bodo vlekli po žerjavici.

Preprosto hočem biti z njo.

Testeni obraz narednika Bakerja se sveti od potu, njegova pretesna oblačila se oprijemajo debelušastega telesa. Mirujoči zrak je lepek od telesnega vonja.

Ošine jo s pogledom, ko vstopi, njegov glas je osoren.

»Usedi se.«

Pokaže na plastični stol, a Sarah se ne usede. Stopi bliže k njemu.

»Ti je zdaj jasno, da to ni primer fantka, ki se je igral z vžigalicami?« Njena jeza osupne mene in narednika Bakerja.

»Detektivska narednica McBride, tukaj si …«

»Adamu dolguješ uradno in javno opravičilo.«

Njena potlačena, besna odločnost me spomni nate.

»Ta sestanek je zaradi tvojega vedenja. Zaradi …«

»Ali boš kaznoval svojo domnevno ‘pričo’ za to, kar je storil ali storila Adamu?«

Je Sarah že odpisala svojo kariero? Je zato prišla v to sobo tako odločno in nepremišljeno, ker nima kaj izgubiti?

»To ni sestanek, na katerem bi razpravljala o primeru ali o tem, kaj si odkrila s svojimi nezakonitimi metodami. Cilji ne opravičujejo sredstev, detektivska narednica. Celo po zakonu o policiji in dokazovanju v kazenskih zadevah bi bilo to, kar si naredila, zunaj meja dovoljenega. Razumem, pod kakšnim čustvenim pritiskom si, a tukaj ni opravičil. Vse reforme zadnjih petindvajsetih let nalagajo policiji, da raziskuje primere po črki zakona. In prav je tako.«

»Toda ti si kar preskočil na ž – odločil si se za konec abecede, če uporabim tvojo analogijo –, ne da bi sploh kaj naredil, da prideš do tja. Ne da bi se sploh mučil s preiskavo. Zaradi tvoje lenobe in zabitosti bi bil lahko za to do konca življenja kriv otrok, resnični krivec pa bi ostal nekaznovan.«

»Ali prosiš za vzajemni pakt molčečnosti – me hočeš dejansko izsiljevati, detektivska narednica?«

Meni se zdi, da nimata kaj izgubiti, on to vidi kot izsiljevanje.

»Na srečo,« nadaljuje, njegov glas je v razgreti sobi leden, »je oseba, ki je proti tebi vložila tožbo, to ravno pred eno uro umaknila.«

Morda se je gospe Healey Sarah zasmilila, ko je izvedela, da je Jennyjina teta in moja svakinja. Ali pa je mogoče pomislila, da bo policija prizanesljivejša z njo, če bo prijazna z njihovo kolegico.

»Toda to ne zmanjša resnosti tvojega neodgovornega vedenja …« nadaljuje Baker, a zmoti ga trkanje na vrata. V sobo stopi ostro izklesana Penny Pierson.

»Kaj je?« hlastne Baker.

»Silas Hyman je v sredo zvečer, ko smo ga izprašali o požaru, dal vzorec DNK. Ne ujema se z ničimer na prizorišču požara, a smo ga shranili v našo podatkovno bazo.«

»In?« nestrpno vpraša Baker.

Penny se obrne k Sarah. Zdi se mi, da ji na obrazu zamigota opravičilo.

»DNK Silasa Hymana se ujema s spermo v kondomu, ki je bil poslan Jennifer.«

30

»Zdaj smo prepričani, da je Silas Hyman pošiljal sovražno pošto Jennifer Covey,« nadaljuje Penny. »Kondom je bil del njegove zahrbtne poštne kampanje. Mislimo, da je Hyman zagotovo tudi napadel Jennifer Covey z rdečo barvo. Zaradi tega moramo resno pretehtati, ali ni prav tako šaril okrog njenega kisika. S tem bi lahko stopnjeval svoj predhodni napad z rdečo barvo.«

Popolnoma narobe sem si predstavljala, da je Silas Hyman preveč pameten in prefinjen, da bi izrezoval črke in jih lepil na list papirja A 4, kaj šele, da bi po pošti poslal uporabljeni kondom in pasje iztrebke.

In spomnim se ga, kako se je spogledoval s čedno sestro. Nasmeh in rože, samo to je bilo potrebno, da je prišel skozi vrata domnevno zavarovanega oddelka.

»Takoj morate poslati nekoga stražit Jenny,« reče Sarah.

Mogoče se nisem vznemirjala za prazen nič.

Baker se presede v prepotenem stolu. »Nobenih dokazov ni, da potrebuje varovanje. Bila je samo napačna povezava. Se zgodi.«

»Ker bi sicer zaradi tvoje nesposobnosti ostala izpostavljena napadalcu?« mu reče Sarah. »Če se ne bi pustil potegniti za nos, da je osemletnik …«

»Dovolj!«

Zavpije nanjo in mislim, da je Sarah tega vesela. Mislim, da si tukaj želi kričanja.

Baker se obrne k Penny. »Aretirala boš Silasa Hymana v zvezi z zlonamerno pošto in ga zaslišala o napadu na Jennifer Covey z barvo.« Pogleda Sarah. »Pravočasno se bom odločil, kakšne ukrepe bi morali sprožiti proti tebi.«

»In straža?« vpraša Penny in si pridobi moje spoštovanje, toda Baker je očitno razkačen, ker sta ga ženski spravili v precep.

»Povedal sem ti že svojo odločitev. Nobenega dokaza ni o kakršnemkoli izklapljanju, prekinjanju. Če hočeš vztrajati pri svoji paranoji, te moram spomniti, da je na intenzivnem oddelku zelo veliko zdravniškega osebja glede na število bolnikov. Donald White je v zaporu zaradi požiga. In Silas Hyman bo v kratkem aretiran in zaprt zaradi zlonamerne pošte in morebitnega napada z barvo.«

»Če ga najdemo,« reče Penny.

Sarah po telefonu preveri, ali je Jenny v redu, in ti pove o Silasu Hymanu. Ne slišim tvojega odgovora.

Pridruži se Penny na parkirišču policijske postaje.

»Preverila sem pri Sally Healey,« reče Penny. »Jennifer je prejšnje poletje pri pouku pomagala Silasu Hymanu. Takrat sta se morala spoznati.«

Tega nočem slišati, a vem, da se bo nadaljevalo. Kajti Jenny je zdaj povezana, forenzično povezana, s Silasom Hymanom.

Spomnim se, da se je prejšnje poletje zaupal Jenny o svojem neuspešnem zakonu – ali zakonu, za katerega se je delal, da je neuspešen. Pri tridesetih se je zaupal šestnajstletnici. Zdelo se mi je nizkotno od njega, a nič več, kajti gotovo je bila veliko premlada, da bi pomislila na kaj več.

Spomnim se, da se je Jenny potegnila za ‘Silasa’, celo ko sem se ti pridružila v sumničenju. Toda ona je po naravi pravična in odprta do ljudi; to je eden od njenih čarov.

Vsakič, ko se približam možnosti, da sta imela razmerje, se potegnem nazaj.

A ne poznam je več dovolj dobro, da bi odločno rekla ne, ni mogoče.

Mislila sem, da ljubi Iva. Mislila sem, da si ga obupno želi videti. In motila sem se.

Ne poznam je tako, kot sem mislila, da jo.

Torej se kot mačka smukam po robu zanikanja razmerja med Jen in Silasom Hymanom, nesposobna, da bi ga jasno ovrgla – kakorkoli močno si to želim.

Sarah se usede v avto poleg Penny – neizrečeni dogovor, da bi Sarah morala biti tam ob aretaciji Silasa Hymana.

»Še vedno misliš, da je požigalec Donald White?« Sarah med vožnjo vpraša Penny.

»Ja, glede na tvojo samostojno preiskavo,« reče Penny in se plaho nasmehne. »Delamo na domnevi, da je bila prevara.«

»Mi torej še vedno delamo na dveh ločenih primerih.«

Vesela sem, da je uporabila ‘mi’ za policijo; mogoče je Baker ne bo nagnal.

»Ja. Jennyjin sovražni pošiljatelj, zdaj identificiran kot Silas Hyman, ki je moral tudi zagnati rdečo barvo. In Donald White kot požigalec, da bi dobil zavarovalniški denar.«

»Poglejmo, kako gre Mohsinu,« reče Sarah. Pokliče ga po telefonu.

»Živijo, punčka. Slišal sem, kaj se je zgodilo z Bakerjem,« reče. »Vsi smo slišali. Bili smo kot razburjeni navijači pred njegovimi vrati, ko si bila notri.«

»Ja.«

»Splošno mnenje je, da bo popustil.«

»Mogoče. Imaš kaj o Donaldu Whitu?«

»Nič. Molči; čaka na svojega dragega odvetnika. Njegova žena pa dela cirkus. Zelo blago in vljudno protestira. Pravi, da je bil tisto popoldne, ko je izbruhnil požar, na Škotskem.«

»Rekla bi, karkoli bi zahteval,« reče Sarah.

»Ja. Tehniki so pregledali Jennyjin mobi. Mislijo, da sta dve sporočili zbrisani. Skušajo ju povrniti, a niso prepričani, da bo mogoče.«

»Prav.«

»Vsi bomo prišli k njej v bolnišnico,« reče Mohsin. »Na družabni obisk. Po seznamu.«

Jenny ponuja tajno policijsko zaščito.

»Ne dovolijo nepooblaščenih obiskovalcev,« reče Sarah. »Tveganje okužbe. Moralo bi biti po službeni dolžnosti. Toda z njo je Mike.«

Zahvali se mu in prekine.

»Zakaj je po tvojem mnenju Silas Hyman ponudil svojo DNK?« Sara vpraša Penny. »Moral je vedeti, da ga bomo izsledili.«

»Mogoče ni vedel, da navzkrižno preiskujemo primere in je samo ena baza podatkov. Ali pa je res domneval, da je preiskava sovražne pošte končana, ali pa, da se ne bomo dovolj potrudili. Toda brez DNK ga ne bi dobili. Na posnetkih varnostne kamere ni bilo ničesar. Baker me bo najbrž izprašil, ker za to zapravljam policijska sredstva.«

»Najbrž. Koliko ur, natančno, si porabila za kamero?« jo draži Sarah.

»Preveč,« smehljaje se odvrne Penny. Vendar je šaljenje med njima prisiljeno, pretveza tovarištva, ki jima ne gre dobro od rok.

Vozimo se v tišini; policijski oddajnik in klimatska naprava sikata z različno visokimi toni. Opazim napetost na Sarahinem obrazu.

»Mi lahko poveš, kdo je priča, ki je videla Adama?« vpraša.

»Ne še. Oprosti. Baker bi …«

»Ja.«

»Bom, ko bo enkrat odobreno.«

Radovedna sem, ali bo v Penny kdo zbudil kdaj dovolj ljubezni, da prekrši pravila, kaj šele, da tvega svojo kariero – jo odvrže –, kot je Sarah naredila za Adama. Toda nekoč si tega tudi za Sarah nisem mogla predstavljati.

Pri hiši Silasa Hymana se za nama ustavi še en policijski avto. Mlad uniformiran policaj, tipičen golobradi bobi, izstopi, navdušeno skoraj steče do Hymanovih vrat in pozvoni. Penny gre počasneje za njim.

Natalia odpre vrata in začutim, da klavstrofobija zadušljivega stanovanja pricurlja na ulico. Videti je besna in utrujena.

»Kje je vaš mož?« vpraša mladi bobi.

»Na gradbišču. Zakaj?«

»Na katerem?«

Natalia gleda dva policijska avtomobila pred hišo.

»Kaj je to?«

Penny počasi stopa proti njima, strmi v Natalio.

Natalia ne umakne pogleda, ko se ji Penny približa.

»Vi ste bili,« reče Penny Natalii. »Ne vaš mož. Vi.«

Natalia odstopi. »O čem govorite?«

»Ujela sem vas na varnostni kameri,« reče Penny. »Ko ste poslali eno svojih umazanih pisemc.«

»Poslati pismo je zločin, kaj?«

Vendar se umika v hišo.

Penny ji položi roko na ramo, prepreči ji, da bi se še naprej umikala.

»Aretirani ste po zakonu o zlonamerni komunikaciji. Lahko molčite, vendar vam utegne škoditi pri obrambi, če zdaj ne poveste česa, na kar se boste pozneje sklicevali na sodišču.«

Spomnim se na otroško revijo Postman Pat v Silasovem avtu, tistega dne na podzemnem parkirišču bolnišnice. So bile nekatere od besed rdeče in vesele, preden jih je razkosala v črke in preuredila v sovraštvo?

In pasji iztrebki? Je šla ven z lopatko in paketom? Njihova hiša je samo tri ulice od nas. Z lahkoto bi ga sama dostavila in se vrnila domov.

Naslednjič je poslala svoje odvratnosti z drugih koncev Londona – zato da je bila videti povsod navzoča? Ali da bi speljala sledi od kraja, kjer je res živela?

Ne mislim na kondom. Ne še. Ne še.

Mislim pa na rdečo barvo na Jennyjinih dolgih, svetlih laseh. Ženski pečat.

In kdo bi opazil trpinčeno mamo z otroki v nakupovalni pasaži? Pomešala se je med ljudi in izginila.

Postopoma se bližam postavi v modrem plašču, ki se sklanja nad Jenny, prekinja njeno oskrbovanje s kisikom; skuša jo ubiti. Postava bi lahko bila ženska. Videla sem jo samo od zadaj in od daleč. Toda kako bi Natalia prišla na zaklenjen oddelek? In ali se je njeno sovraštvo res podaljšalo do umora?

Natalia je zadaj v Pennyjinem avtu. Poleg nje je Sarah.

Nekaj trenutkov nihče ne govori, Natalia vleče nitko na svojem varnostnem pasu. Potem Penny ugasne klimo in avto je brez brnenja nenadoma utišan.

»Torej, zakaj ste to naredili?« vpraša Penny.

Natalia molči, še vedno cuka za nitko, in zdi se mi, da si želi priti do besede.

Avto se začne segrevati, kot da ima tišina svojo temperaturo.

Spomnim se, da je Sarah očaranim poslušalcem pri večerji pripovedovala, da je najboljši čas, »da iz osumljencev kaj potegneš«, ko jih prvič aretiraš, preden se pripeljete do policijske postaje; preden imajo čas, da razmislijo ali preračunajo.

»Ljubite ga, kajneda?« vpraša Sarah, v njene besede zareže sarkazem.

»En drekec pekec je. Šibak. Neuporaben. Zafukal mi je življenje.«

Zdi se, kot bi se besede mešale z vročino v avtu, ozračje postane zatohlo od mržnje.

»Zakaj ste se torej mučili s sovražno pošto?« vpraša Penny. »Če ga niti ne marate?«

»Ker mi drekec pekec pripada, drži?« hlastne Natalia.

Spomnim se, kako je poudarila moj, ko je rekla ‘moj mož’. Ne vdanost, temveč posesivnost.

Spomnim se Jenny: »Rekla mu je, da je zguba. Da jo spravlja v zadrego … A ne bo se ločila.«

Silas Hyman ji je govoril resnico.

»Ravnateljica, Sally Healey, mi je rekla, da bi morala svojega moža držati bolj na kratko,« nadaljuje Natalia.

»Gospa Hyman …«

»Bolj na kratko. Kot da je pes. Pofukan kokeršpanjel. Spregledala ga je. Vprašala sem jo, kaj je mislila s tem, pretvarjala sem se, da ne vem. Imam svoj ponos, drži? Rekla je, da ljubimkanje s pomočnicami ni sprejemljivo. Ljubimkanje, ne fukanje. Gospa Healey je zelo uglajena. Toda bistra. Zaupala ga je meni, da sama uredim z njim. Občudujem jo zaradi tega. Za to je potreben pogum.«

»Toda kaznovali ste Jennifer Covey, ne moža?« reče Penny.

»Trapasta psica me je osmešila.«

Dvignem roke, da si pokrijem obraz, kot da so njene besede pljunek, vendar se prebijejo skoznje.

»Vidim ju, ona s tistimi dolgimi nogami in kratkim krilom in dolgimi svetlimi lasmi, vlačuga; zakaj, kurca, so ji pustili, da se tako oblači. Metal se je za njo. Gospa Healey mi je brez potrebe rekla, naj ga dam na vrvico.«

»In rdeča barva?« vpraša Penny.

»Vlačuga se je morala ostriči.«

»Zakaj ste poslali kondom? Saj ste vedeli, da ga je mogoče izslediti?«

»Nikoli nisem pomislila …« začne Natalia, in slišim, da spet cuka za nitko. »Hotela sem, da ve, da še vedno seksava. Njo je fukal, z mano pa se je ljubil.«

Pripeljemo se do policijske postaje. Penny odpelje Natalio na zaslišanje. Sarah se vrne naravnost v bolnišnico. Ko izstopi, da se presede na voznikov sedež, se pojavi Mohsin.

Sarah prestreže njegov zbegani pogled. Vprašanje, ki ga prej ni zastavil – ki ga Penny ni zastavila –, je zdaj preočitno in preglasno, da bi ga prezrla.

»Jenny ni imela afere s Silasom Hymanom,« reče Sarah. »Povedala bi mi.«

Zavidam ji njeno zaupanje, kako dobro pozna Jenny, ki sem ga jaz izgubila čisto pred kratkim in mi zdaj grozno manjka. Ali za vsakega starša obstaja trenutek, ko spoznaš, da je tvoj otrok prerasel tvoje vedenje o njem? Trenutek, ko ne moreš več iti v korak z njim?

Nekaj me spomni na njene čevlje.

Pleteni copatki so postali majceni mehki čeveljci, potem majhni sandali s prilagodljivo širino za poletje in črni šolski čevlji za zimo, vse večji so postajali, dokler ni prišla do majhnih odraslih številk in je odločitev v trgovini za čevlje trajala dlje – dokler ni nekega dne sama odšla nakupovat in se vrnila s škornji; vendar nisem opazila, da je zakorakala stran od mene v škornjih brez prilagodljive širine na njenih dolgih, odraslih nogah.

Ne vržejo starši mladih ptičkov iz gnezda, da morajo vzleteti; starši se morajo pobrati iz toplega družinskega gnezda zaradi svojih najstniških potomcev. Nas prisilijo, da postanemo neodvisni od njih; zasilno moramo pristati, če tega ne zmoremo.

Ti in Sarah sta na hodniku oddelka za intenzivno nego, Jenny posluša. Jaz ne morem slišati, kaj govorita, a po tvoji drži vem, da si besen. Stopim bliže.

»Za božjo voljo, njegova žena se je zmotila.«

»Vem, Mike,« potrpežljivo reče Sarah. »Hotela sem ti samo povedati.«

»To je prekleto smešno. Moški je star trideset let in poročen, zaboga!«

Jenny se zbegano obrne k meni.

»Njegova žena je mislila, da sem imela afero z njim?«

Prikimam. Potem zberem pogum. »Si jo imela?«

»Ne. Osvajal me je, vsako je osvajal, a nič drugega.«

In verjamem ji; seveda ji.

Nasmehne se mi. »Toda hvala, da si vprašala.«

Resno misli.

Ne vprašam je za Iva, ki sem ga videla sedeti na hodniku zraven vrta, množica ljudi se je za hip razdelila, da ga je obšla.

Ugibam – upam –, da ni imela afere s Silasom Hymanom, in moje zaupanje v to, da govori resnico, ne pomeni, da spet popolnoma poznam najino hčer.

»Prišel je doktor Sandhu,« reče Jenny.

Obrnem se in ga zagledam z Jennyjino kardiologinjo, mlado gospodično Logan.

»Pozneje bomo peljali Jenny na magnetno resonanco in računalniško tomografijo,« reče gospodična Logan. »Da preverimo, ali je še vedno kandidatka za presaditev.«

»Potem mislite, da je verjetno,« rečeš, obesiš se na njene besede.

»Izredno malo časa imamo. Preprosto sledimo protokolu.«

»Se spomnite, da smo govorili o dveh vrstah opeklin?« reče doktor Sandhu. »Zdaj vemo, da ima Jenny površinske opekline druge stopnje. Kar pomeni, da je oskrba s krvjo nemotena in se bo njena koža zacelila. Nobenih brazgotin ne bo.«

A zveni bolj obupano kot veselo.

»To je fantastično!« rečeš, nočeš, da bi porazilo tudi tebe.

Gresta na oddelek, k Jennyjini postelji.

Jenny ostane na hodniku z mano.

»Mrtva, a brez brazgotin,« reče Jenny. »To pa je tolažba.«

»Jen …«

»Ja, no, včasih pomaga samo obešenjaški humor.«

»Saj ne boš …«

»To ti praviš.«

»Ker je res. Živela boš.«

»Zakaj potem tega nista rekla doktor Sandhu ali gospodična Logan? Rabim sprehod.«

»Jenny …«

Odpravi se stran od mene.

»Našli so ti srce.«

Ne obrne se.

»Prestara sem za pravljice, mami.«

31

Sarah čaka v kavarni, s prsti potrkava kot ti, kadar si nestrpen. Na mizi ima svojo sovjo beležnico in jo prebira. Čutim povečano energijo na njenem izčrpanem obrazu. Neha trkati, ko prispeta Mohsin in Penny.

»Natalia Hyman je bila obtožena po zakonu o zlonamerni komunikaciji in za napad,« reče Penny. »Priznala je vse incidente sovražne pošte in napad z barvo.«

Njene ostre poteze se zmehčajo od zadovoljstva nad dobro opravljeno nalogo.

»Silas Hyman nima ničesar s sovražno poštno kampanjo svoje žene,« nadaljuje. »Niti tega ne ve, da se je dogajala.«

»In vmešavanje v Jennyjin kisik?« vpraša Sarah.

»Natalia se je sveto zaklela, da ni bila ona,« reče Penny. »In jaz ji verjamem. Je pošiljateljica sovražne pošte, toda resnično dvomim, da bi bila saboterka.«

»In Donald White?« Sarah vpraša Mohsina.

»Pregledujejo njegov alibi,« odgovori Mohsin. »V sredo ob treh je bil na letu BMI, nekje med Gatwickom in Aberdeenom. Še vedno pa mislimo, da si imela prav o požaru kot prevari. Moral je imeti pomagača.«

»Njegov prebrisani odvetnik ga skuša spraviti ven,« reče Penny. »Toda Baker ne verjame, vsaj zdaj še ne.«

»Ali pa je bil požigalec Silas Hyman,« reče Sarah.

Mohsin in Penny sta presenečena.

»Mislim, da je imel moj brat morda prav že od začetka,« nadaljuje Sarah.

Hočem, da neha, takoj. Čustveno ali duševno nisem dovolj močna za tole. Razrešili smo. Opravljeno je. Donald White je požgal šolo, da bi dobil zavarovalniški denar. Mogoče je Jenny videla kaj, kar je kazalo nanj, zaradi česar jo je morda skušal ubiti. Natalia Hyman se je po pomoti maščevala Jenny. Mogoče, to je samo majčkena možnost, jo je Natalia napadla v bolnišnici. To je to. Ta dva človeka osmislita vse skupaj. Ne čeden, brezhiben paket dejstev, ampak grd, nizkoten spis o človeški pokvarjenosti. Vendar se dogaja. Končano.

»Kaj nočeš resnice?« hlastne vame opozorilni glas. »Kaj si ne želiš, da bi bil Adam dokončno oproščen in Jenny varna? Kaj si ne želiš tega?«

Seveda si, oprosti.

»Toda izvedeli smo o prevari,« Mohsin reče Sarah. »Ali bolje, ti si jo odkrila.«

Je prav tako razočaran in utrujen kot jaz?

»Našla sem motiv, ja,« reče Sarah. »Toda zdaj mislim, da bi požigalec prav tako lahko bil Silas Hyman.«

»Da bi se maščeval šoli?« vpraša Mohsin.

»Ja.«

»Nikoli se nisem strinjala s tem, da bi bil Silas Hyman lahko požigalec,« strogo reče Penny. »Niti v prvem krogu.«

»Mislim, da smo ga prehitro odpravili,« reče Sarah.

»Kaj pa alibi, ki mu ga je dala žena?« vpraša Mohsin. »Očitno ga sovraži, torej bi težko lagala zanj, kajneda?«

»Če ga pošljejo sedet, bo samska mati s tremi otroki in brez dohodka,« reče Sarah. »V njenem interesu je, da laže zanj. V vsakem primeru mislim, da na svoj čuden in sprijen način še vedno nekaj čuti do njega.«

Strinjam se, kajti ko sem v avtu sedela poleg Natalie, sem pod divjimi besedami, ki jih je izpljuvala, pod njeno nebrzdano pokvarjenostjo bežno zagledala nekaj krhkega in ranjenega. »Fukal jo je, z mano pa se je ljubil.«

»Mi dasta deset minut?« vpraša Sarah, in preden lahko odgovorita, odide, v rokah drži beležnico s sovicami. Mohsin je videti zmeden, Penny razdražena.

»Poklicala bom na postajo,« nejevoljno reče Penny. Odide. Mohsin gre k pultu po še eno skodelico čaja.

Sama sem, razmišljam o Jenny. »Prestara sem za pravljice, mami.«

Spomnim se, da si ji vsak večer bral: tvoje velike roke s temnimi dlakami na členkih, grobe in moške, so držale knjigo z bleščečimi platnicami. Njene najljubše so bile stare pravljice, tiste, ki so se začele z ‘nekoč’ in so se, tako kot je zahtevalo izročilo, morale končati ‘in srečno sta živela za vekomaj’.

Toda težko je bilo doseči srečno za večno. Tiste prelepe princeske in dekleta s čisto, belo poltjo in nebogljeni otroci so bili izpostavljeni zlobni krutosti. Čarovnica je zaprla otroka v kletko in ga pitala, da bi ga pojedla; mačeha je pustila otroke v gozdu, da bi umrli; spet druga je prosila drvarja, naj ubije njeno lepo pastorko in ji za večerjo prinese njeno srce.

Znotraj bleščečih platnic je bil svet dobrega proti zlu; snežno bela nedolžnost proti mračnemu nasilju.

Toda kljub zlobi so otroci in lepe deklice, ki se jim je godila krivica, in nedolžne princese zmagali. Preživeli so – vedno – do srečnega konca.

In jaz zdaj verjamem v pravljice, sem ti to povedala? Kajti stopila sem skozi ogledalo, stopila sem skozi omaro. Deklica bo dobila svojega princa, otroci se bodo spet združili z ljubečim očetom in Jen bo živela.

Živela bo.

Mohsin ravno popije svoj čaj, ko se Sarah vrne v kavarno, Penny je tik za njo. In spet moram pomisliti na mračno zlobo – na koga in na kaj v naši zgodbi. V nasprotju s pravljicami pripoved nima logičnega zaporedja, ampak se vedno znova vrača k Silasu Hymanu.

»Okej, soglašajmo torej s tvojo idejo o požigalcu Silasu Hymanu,« Penny reče Sarah s posmehom v glasu. »Recimo, da je hotel zažgati šolo. Celo če bi poznal kodo na vhodu – no, dajmo, spustimo ga noter –, kako bi lahko neopažen prišel do drugega nadstropja?«

»Pomislila sem na to,« mirno odgovori Sarah. »Čeprav je bila večina osebja na športnem dnevu, so bili v stavbi še vedno trije uslužbenci in bilo bi tvegano.«

»Natanko tako. Torej …«

»Torej je imel pomagača. Nekoga, ki je zagotovil, da je zrak čist.«

Penny je videti še bolj razdražena in nepotrpežljiva. Upam, da bodo njeni otroci bistri in hitri, ali pa bo čas domačih nalog mora v njeni hiši.

»Kaj, če mu je pomagala Rowena White?« vpraša Sarah. »Kaj, če je bila na straži? Mogoče je poskrbela, da je bila tajnica raztresena, ko je vstopil?«

»In zakaj, zaboga, bi to naredila?« vpraša Penny.

»Zato ker mislim, da je Silas Hyman imel razmerje z nekom na šoli. Z učiteljsko pomočnico. Toda to ni bila Jenny. Bila je Rowena.«

Začudena sem. Rowena?

»To je smešno,« reče Penny. »Razumem, zakaj nočeš, da bi tvoja nečakinja imela afero z njim. Toda Natalia Hyman je jasno povedala, da je bila Jenny. Videla ju je skupaj.«

»Videla je, da je njen mož osvajal Jen, ja,« reče Sarah. »Toda osvajal je vsako žensko na šoli. Elizabeth Fisher ga je klicala petelinček v kokošnjaku. Mislim, da je osvajal tudi Roweno White. Da se je naprej zapletlo.«

Zdaj prideta do Mohsina, ki napeto posluša. »Kaj pa ravnateljica in povodec?« vpraša Penny. »Sally Healey je vedela, da je Jennifer.«

»Rekla je samo, da je bila pomočnica,« odvrne Sarah. »Natalia je iz tega sklepala po svoje. In če postaviš dekleti skupaj, ni težko videti, zakaj je izbrala Jenny.«

»Dobro, tukaj bom brezobzirna,« reče Penny. »Jennifer – dolge noge, dolgi svetli lasje, lep obraz. Jenny, to podpišem.«

Opazi Sarahin odziv na ‘lep obraz’ in kako Mohsin srepi vanjo.

»Oprosti. Ampak zakaj grda, debelušna Rowena White, ko ima doma Natalio?«

»Ker je Natalia tiste vrste ženska, ki meče drek v poštne nabiralnike?« tvega Mohsin.

»In Rowena je izredno pametna,« reče Sarah. »Študij naravoslovja na Oxfordu. Mogoče ga to privlači. Ali pa je mogoče vedel, da jo lahko zapelje, ker je občutljiva. Ali pa, ker jih ima sedemnajst, in je že to dovolj lepo. Ne poznam njegovega razloga.«

»Ker ga ni,« reče Penny.

»Še več jih je,« reče Sarah in brska po svoji torbici. »Tukaj imam zapiske s svojega pogovora z Maisie White.«

Penny jo vznemirjeno gleda.

»S kom, prekleto, nisi govorila? Ali narednik Baker ve za to?«

Prideš ti in jih prekineš.

»Je Jenny sama?« vpraša Sarah, njena zaskrbljenost je očitna. Kajti če je Silas Hyman, kot predvideva, je nekje zunaj in pomeni grožnjo.

»Ivo je z njo,« rečeš. »In cel kup zdravnikov. Glede Rowene White. Po tistem, ko sva se pogovarjala, sem se nečesa spomnil.«

Penny in Mohsinu je nerodno v tvoji navzočnosti. Penny celo malo zardi. Težko je biti v fizični bližini nekoga, ki je čustveno do kosti odrt.

»Ko sem govoril z ženo Silasa Hymana,« rečeš, »me je obtožila za odpustitev njenega moža. Da sem ‘zahteval, da leti’.«

Spomnim se, da ti je Natalia sledila do avta; sovražnost jo je obkrožala kot poceni parfum.

»Predstavljal sem si, da je mislila mene kot starša,« nadaljuješ. »Pač enega od staršev na šoli. Zdaj pa se mi zdi, da je mislila mene osebno. Mislila je, da so ga zaradi mene odpustili – najbrž, ker je bila prepričana, da je imel razmerje z mojo hčerko.«

Sarah prikima in vidim, kako vdana sta drug drugemu.

»Sumila je napačno punco, torej je krivila napačnega očeta,« rečeš.

Penny molči. Sklepam, da policijska praksa ne dopušča pričkanja z očetom, ki ima hčerko na oddelku za intenzivno nego; niti blatenja njenih kreposti pred obupanim očetom. In zdaj spoznam, zakaj si tukaj; zakaj si, namesto da bi čakal, da Sarah pride k tebi, zmotil ta sestanek z njenima kolegoma.

Rekel si, da je misel o razmerju med Jenny in Silasom Hymanom ‘prekleto smešna’. Nočeš, da o Jenny govorijo laži, nekaj, kar bi imel za obrekovanje – afera s poročenim starejšim moškim.

Ko odideš, nekaj časa vlada tišina, preden spregovorijo.

»Mislim, da si Mike to prav razlaga,« reče Sarah. »In smiselno je, če naj bi napad z rdečo barvo kaznoval Jenny, ker je Silas dobil nogo. Razložilo bi stopnjevanje nasilja. Le da je napadla napačno dekle.«

»Rekla si, da si govorila z Maisie White …?« vpraša Mohsin.

»Ja.«

Odpre beležnico s sovicami. Ko to stori, se spomnim mračne prazne kantine in Sarah, ki si nekaj zapisuje, takoj ko je Maisie odšla k Roweni.

»Govorila sem z Maisie White v torek, dvanajstega julija, dan po požaru, ob devetih zvečer.«

Sarah se osredotoči na svojo beležnico, a se mora zavedati Pennyjinega neodobravanja.

»Povedala mi je: ‘Ni prav nekoga pripraviti do tega, da te obožuje, ko so toliko mlajši in sami še ne morejo prav razmišljati.’ Mislila sem, da je govorila o Adamu. Zdaj pa mislim, da je namigovala na svojo najstniško hčer.

Rekla je, da je Silas znal pripraviti ljudi do tega, da so ga imeli radi, ker se nihče ni zavedal, da je prevarant. Rekla je, da ‘izrablja’ ljudi, in poudarila to besedo.«

Penny zdaj molči; tako kot Mohsin napeto posluša.

»Vprašala sem jo, kdaj je spremenila svoje mnenje o Silasu Hymanu. Po mojih zapiskih ni odgovorila takoj.«

Spomnim se, kako se je Maisie igrala z majhnim rožnatim zavojčkom umetnega sladkorja, nekaj časa je molčala.

»Potem je rekla, da je bilo na podelitvi nagrad,« nadaljuje Sarah. »Jaz pa mislim, da je bilo pred tem – ko je zvedela o Silasu in svoji hčerki.«

Spomnim se Maisiejinega bledega obraza na podelitvi nagrad. Kako ji sploh ni bilo podobno, da nekoga sovraži. Spomnim se, da je rekla: »Temu moškemu ne bi smeli nikoli dovoliti v bližino naših otrok.«

Silasa Hymana ni bilo na šoli, ko je bila Rowena še učenka. Bil pa je tam prejšnje poletje, ko je šestnajstletna Rowena pomagala pri pouku. Kako da nisem uvidela, da je mislila Roweno? In zakaj mi ni povedala – in pozneje Sarah – resnice?

Mislim, da verjetno zato, ker se ji zdi, tako kot tebi, da je to opravljanje hčerke. Misli, da je Silas že tako ali tako izrabil Roweno, in ji noče še bolj škoditi s tem, da bi prišlo v javnost. Niti da bi izvedela prijateljica.

In vajena je obdržati skrivnosti.

»Ko sem naslednji dan govorila z Roweno,« reče Sarah, »mi je povedala, da je bil Silas nasilen.«

»Imaš tudi zapiske tega razgovora?« vpraša Mohsin.

Jo draži? Ne. Standardni postopek je, da se zapiske dela sproti.

Pokima in mu izroči beležnico.

Nikoli nisem zares razumela policijske obsedenosti s postopki in z zapisovanjem in z birokratsko pozornostjo glede podrobnosti; Sarah se je v tem vedno odlikovala. Zdaj razumem.

»Zadeva z dobrim angelom in hudičem, to je zanimivo,« reče Mohsin med branjem.

»Če mu je pomagala pri požigu,« reče Penny, »bi to pojasnilo, zakaj je stekla nazaj noter. Mogoče si ni predstavljala, da bo kdo poškodovan.«

»Pojdimo se pogovorit z njo,« reče Mohsin in vstane.

»Poklicala bom postajo,« reče Penny. »Naročila jim bom, naj nujno poiščejo Silasa Hymana.«

Sledim Mohsinu in Sarah, razmišljam o Ivu, ki je stražil ob Jennyjini postelji, ko si prišel na pogovor s Sarah in njenima kolegoma. Vesela sem, da mu zaupaš svoje mesto; vesela, da nisi do njega tako pristranski, kot sem bila sama.

Prispemo na oddelek za opekline in pogledam skozi stekleno steno v Rowenino stransko sobo. Kot sem rekla prej, nič več se mi ne zdi neprivlačna ali grda – le kako bi se mi lahko zdaj kdorkoli z nepoškodovanim obrazom sploh zdel neprivlačen –, toda razumem Pennyjino osorno odkritost glede Rowene.

Kot majhna punčka pa je bila lepotica. Pravljični otrok, z velikanskimi očmi, vilinjim obrazom in mehkimi, medenimi lasmi. Se spomniš tistega bronastega kipa, ki ga je gospa Healey naročila, da je zaznamoval prvo leto Sidleyja? Starši naj ne bi vedeli, po katerem otroku so ga naredili, toda vsi smo uganili, da je bila Rowena. Toda pri šestih letih so njene popolne bele zobke nadomestili neravni zobje, polni vrzeli, preveliki in pretemni v primerjavi s preostalimi bisernimi mlečnimi zobki. Njene oči so se nekako zmanjšale, ko se ji je povečal obraz, in njeni bleščeči svetli lasje so postali dolgočasno rjavi in brez leska. Se ti zdi čudno, da sem opazila te stvari? V šoli gledaš, kako otroci rastejo in se spreminjajo, in ne moreš si kaj, da ne bi opazil. Smilila se mi je. Zelo težko mora biti, da si tako čudovito ljubek in potem to izgubiš. Maisie mi je povedala, da je pri zobozdravniku jokala, zahtevala je nazaj svoje stare zobe, kot da bi vedela, celo medtem ko se je dogajalo, da izgublja svojo punčkasto lepoto. Takrat sem razmišljala, ali je zato postala tako tekmovalna; kot da se je skušala dokazati na drugih področjih.

Pri Jenny je bilo ravno nasprotno: najina nerodna račka se je razvila v prelepo najstnico, medtem ko je Rowena trpela mladostniški naval mozoljev. Zanjo je moralo biti odraščanje mučno, celo brez očetove fizične zlorabe. Dvomim, da je dobila veliko romantičnih ponudb od fantov njenih let.

Je zaradi vsega tega – da se je počutila neprivlačno, celo grdo, in da je bil oče neusmiljen z njo – postala dostopna za moške, kakršen je bil Silas Hyman?

Sarah in Mohsin gresta v njeno sobo.

»Pozdravljena, Rowena,« reče Mohsin. »Rad bi ti zastavil še nekaj vprašanj.«

Rowena prikima, a gleda Sarah.

»Ker jih še nimaš osemnajst,« reče Mohsin, »bi morala biti zraven odrasla oseba …«

»Lahko ostane z mano Jennyjina teta?«

»Ja, če si to želiš.«

Mohsin pogleda Sarah in sporazumeta se brez besed.

Sarah sede na stol ob Rowenini postelji.

»Ko sva zadnjič govorili,« reče, »si dejala, da je bil Silas Hyman zelo čeden.«

Rowena se obrne stran od Sarah, v zadregi je.

»Rekla si, da si ga imela navado gledati …?«

Rowena je videti tako silno zbegana, da se tudi sama neprijetno počutim.

»Se ti je zdel privlačen?« prijazno vpraša Sarah.

Rowena molči.

»Rowena?«

»Zatreskala sem se vanj tisti hip, ko sem ga zagledala.«

Obrne se stran, tako da ne vidi Mohsina, kakor da ne bi marala njegove navzočnosti, in on se še bolj umakne k vratom.

»Vedela sem, da ne bo nikoli pogledal takšne, kot sem jaz,« naprej pripoveduje Rowena. »Če bi lahko zamenjala bistrost za lepoto, bi to storila.«

»Zdelo se ti je tudi, da bi znal biti nasilen.«

Kot da bi ji Sarah prisolila klofuto.

»Ne bi smela reči tega,« pohiti. »Ni bilo prav, da sem to rekla.«

»Mogoče je bilo odkritosrčno?«

»Ne. Bilo je neumno. V resnici ga sploh ne vidim tako. Hočem reči, samo ugibala sem, da bi bil tega sposoben. Toda mi vsi bi bili, kajne? Mislim, kdorkoli je tega zmožen, kaj ni?«

»Zakaj si se zaljubila vanj, če si mislila, da bi znal biti nasilen?«

Rowena ne odgovori.

»Je bil kdaj nasilen do tebe?« vpraša Mohsin.

»Ne! Nikoli se me ni dotaknil. Mislim, ne na tak način. Nikoli grobo.«

»Vendar se te je dotaknil,« reče Sarah.

Rowena prikima.

»Si imela razmerje s Silasom?« vpraša Mohsin.

Rowena pogleda Sarah, videti je razdvojena.

»Policist sem in zastavil sem ti vprašanje,« nadaljuje Mohsin. »In povedati mi moraš resnico. Ni pomembno, kaj si obljubila.«

»Ja,« reče Rowena.

»Toda rekla si, da te ni niti pogledal?« nežno vpraša Sarah.

»Ni me. Hočem reči, ne na začetku. Hotel je Jenny. Bil je obseden z njo; ves čas jo je osvajal. Ni se spogledovala z njim, mislim, da ji je šel na živce. Jaz pa sem bila vedno tam. In končno me je opazil.«

»Kako si se počutila?« vpraša Sarah.

»Bila sem neverjetno srečna.«

Za trenutek je videti vesela in ponosna.

»Pojdiva nazaj, Rowena,« reče Sarah. »Rekla si, da ni bil nikoli grob s tabo?«

Prikima.

»Te je kdaj ranil? Mogoče ponesreči? Ali …«

Rowena se obrne stran.

»Rowena?«

Ne odgovori.

»Rekla si mi, da imajo nekateri v sebi angela in hudiča,« dobrikajoče reče Sarah. »In da je tvoja naloga, da se znebiš hudiča.«

Rowena se obrne k njej.

»Zveni srednjeveško, vem. To lahko poveste drugače, se prestavite v enaindvajseto stoletje in govorite o multiplih osebnostih, toda zdravilo je enako, se mi zdi. Samo ljubezen. Če nekoga ljubiš, to izžene hudiča iz njega ali pa človeka duševno ozdravi. Če ga ljubiš dovolj močno.«

»Te je Silas obiskal tukaj?« vpraša Mohsin.

»Ne. Med nama je konec. Pravzaprav že nekaj časa. Toda tudi če bi še bila skupaj, no, ne bi hotel, da ga mami vidi z mano.«

»Tvoja mama ga ne mara?« vpraša Sarah.

»Ne. Hotela je, da prekinem z njim.«

»Pa si?«

»Ja, mislim, nisem hotela tako hudo vznemirjati mami. Čeprav ne vem, ali je razumel.«

»So bili tvoji starši tisti, ki so povedali Richmond Postu o Silasu, po nesreči na igrišču?« vpraša Mohsin.

»Samo mami. Očka je rekel, da ni pošteno nekoga očrniti, da bi dobil nogo. Ne zaradi osebnih razlogov. Rekel je, da ni prav. Toda mami sovraži Silasa. Torej je poklicala na časopis.«

Bravo, Maisie. Sledovi prijateljice, ki sem jo nekoč poznala, so ostali nedotaknjeni, kar nekaj šteje. Morda ni zapustila Donalda, se je pa potegnila za svojo hčer v zvezi s Silasom.

Nisem prepričana, ali je vedela, da bo njen telefonski klic spravil njeno družino na beraško palico. A tudi če bi vedela, sem prepričana, da je to ne bi ustavilo.

»Koliko si bila stara prejšnje poletje, ko se je začelo?« vpraša Sarah.

»Šestnajst. Toda rojstni dan imam avgusta, torej sem jih imela skoraj sedemnajst.«

»Gotovo si ga pogrešala, potem ko si morala prekiniti z njim?«

Rowena prikima, vznemirjena je.

»Je skušal spet priti v stik s tabo?«

Prikima, zdaj se ji ulijejo solze.

»Te je kdaj prosil, da bi kaj naredila zanj? Kaj, za kar si vedela, da ni prav?«

»Ne, seveda ne. Mislim, Silas mi ne bi naredil česa takega. Vedno je bil prijazen z mano.«

Obupna lažnivka je.

Vstopi bolniška sestra. »Moram ji zamenjati obveze in ji dati antibiotike.«

Mohsin vstane. »Vidimo se malo pozneje, Rowena. Okej?«

Mohsin in Sarah odideta.

»Torej je kot v učbeniku – zlorabljan otrok se ogreje za neprimernega partnerja?« vpraša Mohsin.

»Lahko naredimo predstavitev v power pointu za naslednji seminar o družinskem nasilju,« odgovori Sarah. »Nekateri strokovnjaki mislijo, da se to dogaja zato, ker zlorabljana dekleta upajo, da bodo nasilnega partnerja pripravila do tega, da jih bo ljubil in bo prijazen z njimi. In to bo nekakšen nadomestek za njihovega očeta. Oče, ki jih bo ljubil prek zastopnika.«

»Meni zveni kot nakladanje,« reče Mohsin. »Poklical bom postajo, naj pride nekdo z opremo za snemanje. Vse bomo naredili po Bakerjevih prekletih pravilih.«

Sarah prikima.

»Misliš, da jo je Silas Hyman prosil, naj podtakne ogenj?« vpraša Mohsin.

»Ne vem. Mogoče. Toda bolj verjetno je, da mu je samo omogočila, da to naredi sam. Očitno se mu ne more upreti in mislim, da je to izkoristil. Toda enako velja za njenega očeta. Mislim da bi oba, Silas Hyman in Donald White, izkoristila Roweno za lastne cilje.«

Penny jima po hodniku hiti naproti.

»Donalda Whita so spustili brez varščine,« reče. Zagleda izraz na Sarahinem obrazu. »Alibi ima in dobrega odvetnika. Zakonito ne moremo narediti ničesar, da bi ga še zadržali.«

»Ali veš, kam je šel?« vpraša Sarah.

»Ne.«

»In Silas Hyman?«

»Pregledujemo gradbišča. Zaenkrat še nič.«

Torej sta lahko oba, Donald White in Silas Hyman, tukaj, v bolnišnici.

Spremljam Sarah po zastekljenem prehodu proti oddelku za intenzivno nego. Ko se ozrem na izsušeni, pregreti vrt pod mano, lahko vidim Jennyjino svetlolaso glavo in zraven Iva. Od zgoraj gledam, kako se primakne k njej. Ona nagne svoje telo k njegovemu.

32

S Sarah sta na hodniku intenzivne nege, skozi steklo pazita na Jenny.

»Ampak mora obstajati način, da ga najdejo?« rečeš nezaupljivo; besen si.

»Niti tega ne vemo, ali zares dela na gradbišču ali pa je to izgovor, ki si ga je izmislil za ženo. Iskali ga bomo naprej. In Donalda Whita.«

»Z Donaldom sem govoril samo na šolskih prireditvah. In to pred leti. Vendar mislim, da ni tip, ki bi naredil kaj takega.«

»Tip v resnici ne obstaja,« reče Sarah. »Si govoril z Adsom?«

Čustva ti zategnejo obraz. Zmaješ z glavo. »Šel ga bom pogledat takoj, ko boš oba našla.«

Sarah prikima. »Mogoče bo za Addieja drugače, ko bo požigalec pod ključem,« reče.

Bo takrat spregovoril? Gotovo bo.

Ivo gre mimo tebe na Jennyjin oddelek. Toda samo jaz vidim, da je Jenny z njim. Stopita k njeni postelji.

To je prvič, da zagleda sebe od takrat tik po požaru. Njen obraz je videti slabše kot takrat, bolj je otekel in mehurjast. Čeprav ve, da ne bo imela brazgotin, me je groza, kaj mora čutiti ob pogledu na svoj ožgani obraz; svoje telo obdano z mavcem.

Prisilim se, da jo pogledam.

Njene solze padajo na Ivov obraz in on si jih obriše, kot bi bile njegove.

Mislim, da jo je bilo prej strah njegove zavrnitve in je ščitila sebe. In zdaj ji tega ni več treba. Njegova ljubezen ji daje moč, da se pogleda.

Sarah stopi k Ivu, gane jo njegova stiska.

»Ne bo imela brazgotin,« mu reče.

»Ja, njen očka mi je povedal.«

Jaz pa vem, da ni pretresen zaradi njenega videza, ampak zaradi tega, kar je morala pretrpeti.

Sarah in Ivu poveš, da moraš za nekaj časa k meni. Sarah hoče stopiti v stik s policijo, toda zdaj je tam Ivo kot del dežurstva ob njeni postelji. In jaz mu zaupam, tako kot ti.

Jenny in Ivo skupaj stojita ob njeni postelji.

Pridružim se ji.

»Je očka zadolžil Iva, da me varuje?«

»Ja.«

Prvič se ne prička, da je ni treba varovati; ne reče, da je smešno. Mogoče se zdaj, ko je tukaj Ivo, lahko sooči z bojaznijo, kot se je soočila s svojim telesom.

Prideš do moje postelje in me primeš za roko. Moji prsti so bledi, ker že štiri dni niso videli sonca, sled prstana je izginila. Tvoji, s temnimi dlakami in zgledno postriženimi nohti, pa so še vedno zelo učinkoviti.

»Ivo je z Jenny, ljubica,« mi rečeš. »Mislim, da je to tisto, česar si želi.«

»Ja.«

Navsezadnje se nisem motila o Jenny – res ga ljubi. Prav pa sem imela tudi, ko sem rekla, da je ne poznam; ne v celoti. Tako kot je ne morem več fizično dvigniti, je tudi nič več do konca ne poznam.

»Misliš, da je premlada za to, da bi bilo nekaj tako resno,« rečeš. »Toda …«

»Zdaj je skoraj odrasla,« končam. »In to moram sprejeti.«

Odrasla je; mlada, ja, a še vedno odrasla, s prostranstvi, ki so samo njena.

»Vem, da bo za naju vedno mala Jen,« rečeš.

»Ja.«

»Vendar morava to nekako prikriti. V njeno dobro.«

Ti razumeš.

»Ne verjamem, da so kje starši, ki bi res spustili svojega otroka,« ti rečem.

»Nekateri starši se znajo samo bolje pretvarjati,« rečeš.

Ko se pogovarjava, in samo jaz slišim oba, ti pa prepoznaš moje besede, me spet obide, da sva se od najinega prvega srečanja naprej pogovarjala vsak dan. Devetnajst let pogovorov.

Ko si bil proč na snemanjih, sva govorila po telefonu na velike razdalje, besede med nama so sikale in se izgubljale in se spet pojavile, a kljub temu sem ti naslikala podobo mojega dne, in ti – no, hotela sem reči, da si jo čedno postavil v okvir, toda ne gre za to. Toda čeprav med nama ni več mlade ljubezni in drug drugega ne občudujeva več v slogu prepletenih žarkov iz oči, mi ti daješ platno, na katero bom jutri slikala.

In šele zdaj, točno zdaj, resnično cenim, da sediš poleg mene in se še vedno pogovarjaš z mano. Izkoristiš vsako priložnost, da prideš k meni, kadarkoli lahko Sarah, in zdaj tudi Ivo, pazita na Jenny.

Se spomniš, kaj je brala Sarah na najini poroki?

Takrat nisem bila pretirano pozorna. V cerkvi sva bila samo zato, da sva naredila veselje mojemu očetu (‘Toliko mu bo pomenilo’, in hotela sem popraviti to, da sem bila noseča nevesta), in izbrala sva običajno konfekcijsko poročno branje iz Korintčanov.

»Ljubezen je potrpežljiva in dobrotljiva,« je brala Sarah, stoječ na prižnici. Jaz pa sem se počutila daleč od potrpežljivosti in dobrotljivosti, ko je brala tako prekleto počasi! Moje pete so bile dosti previsoke, glede tega je imela mama prav, in prste sem imela stisnjene. Kako to, da so gostje lahko sedli, midva pa ne?

»Ljubezen vse prenaša, vse veruje, vse upa, vse prestane.«

Razen ubijalskih pet na trdih cerkvenih tleh.

Toda spomnim se konca njenega branja.

»Za zdaj pa ostanejo vera, upanje, ljubezen, to troje. In največja od teh je ljubezen.«

In mislim, da to, da me še vedno ljubiš, zahteva vero.

In tvoja vera, da te lahko slišim, zahteva ljubezen.

Spet nestrpno upanje, ko se skupaj vrneva k Jennyjini postelji.

Ni je tam.

Sestra opazi tvojo paniko in ti pove, da so jo ravnokar odpeljati na oddelek za magnetno resonanco in da sta šla z njo njen fant in zdravnik z oddelka za intenzivno nego.

Odhitiš ven.

Intenzivni oddelek je varen za zaklenjenimi vrati in z veliko zdravniškega osebja, tu zunaj pa nevarnost preži po hodnikih in se preriva v natrpanih dvigalih; in mogoče morilec koraka proti najini nezaščiteni hčerki.

Skušam utišati svojo paniko. Ob njej je Ivo. In tudi zdravnik je z njo. Ne bosta pustila, da se ji kaj zgodi. Poleg tega sta Donald in Silas zagotovo preveč pametna, da bi tvegala še en napad.

Upočasnim korak v hojo, ti pa drviš naprej.

Grem mimo vrat kapele in slišim tiho, živalsko tarnanje. Vstopim.

Jenny kleči spredaj. Njen jok je obupan, krik, ki se je razdrobil v solze.

Vsak živec v meni rožlja, ko se poženem k njej. Objamem jo.

»Nočem biti z njim, mami.«

»Toda ljubi te. Videla sem to. Zapustil te je samo zato, da je lahko šel na oddelek za magnetno resonanco, ker je bil očka z mano. Ni te zavrgel, če to …«

»Vem, da me ljubi. Vedno sem vedela.«

Obrne se k meni in komaj prenesem pogled na njen izmučeni obraz. Prav tako grozno je, kot bi pogledala opečenega. Pred mano je, prizadet od bolečine.

»Vedela sem, da si bom preveč želela živeti, če ga bom videla.«

»Jenny …«

»Nočem umreti,« zakriči; in njen krik odmeva po kapeli, dokler ne prebije zvočnega zidu čustev, ki lomijo kosti.

»Nočem umreti!«

»Jen, poslušaj …«

Njen obraz se zasvetlika. Postaja presvetla, da bi jo mogla gledati. Ko se je to zgodilo prejšnjič, se ji je ustavilo srce.

To se ne sme zgoditi. Ne zdaj. Prosim.

To se ne sme zgoditi.

In tečem proti oddelku za magnetno resonanco, po hodnikih, skozi nihajna vrata, mimo številnih ljudi, njihovi obrazi so tako ostri v svetlobi golih stropnih luči.

Potrebuje srce. Takoj zdaj. Ta trenutek. Kirurgi ji morajo izrezati starega, poškodovanega in ga nadomestiti s takšnim, ki jo bo obdržalo pri življenju.

Stečem k dvigalom in vstopim, ko se vrata zaprejo.

Toda gospodična Logan ti je povedala, si dopovedujem, da se mora njeno stanje najprej stabilizirati. Ne pa, da umira. Ne tole.

Mislim na tisti grozni glas v kapeli.

Tako prestrašena je bila, ko se je soočila s smrtjo. Ustrahovana. Toda ves čas je ohranila pokončno držo in me ščitila s svojim humorjem.

Ščitila me je.

Odkrila sem, da je odrasla, vendar nisem sprevidela njenega poguma.

Dvigalo gre prepočasi. Prekleto prepočasi.

Pomislim na rdečo barvo. »Rekla je, da bodo njeni starši tako razburjeni, ni jih hotela vznemirjati …« Toda nisem se umirila, da bi slišala njene besede.

Kako dolgo naju je ščitila? In jaz sem jo imela za nezrelo.

Spomnim se, da Sarah ni bila videti presenečena.

Dvigalo se ustavi, ustavi! Ljudje vljudno čakajo, da vstopijo. Stečem k stopnicam.

Pomislim na pesek, ki jo je rezal v podplate, in na sonce, ki jo je žgalo, ko se je skušala spomniti požara, da bi pomagala Adamu. Ker ga ima rada in je junaška v svoji ljubezni do njega.

Dospem v pritličje in pohitim na oddelek za magnetno resonanco.

Pomislim na trenutke, ko sem bila netaktna in brezčutna in pokroviteljska, ona pa me je samo dražila; velikodušnost njenega duha.

Še malo. Samo še malo.

Zakaj nisem tega videla prej? Videla Jenny? Izjemno osebo, v katero je zrasla.

Nič več otrok; čudovit odrasel človek.

»Toda tvoja hči, ja. Vedno.«

Tam je predelek in zdravniško osebje hiti proti njemu.

Vstopim.

Obkrožajo jo zdravniki in njihove aparature povzročajo nečloveške glasove, in tam si ti, in jaz pomislim na reko Stiks in na Jenny, ki jo v čolnu peljejo v podzemlje. Toda zdravniki jo skušajo doseči, mečejo vrvi s sidrnimi kavlji čez rob čolna in ga vlečejo, vlečejo Jenny, nazaj v deželo živih.

Strmiš v monitor.

Na njem je sled.

Na njem je sled!

Vsa sem iz sebe.

»Njeno stanje se je zelo poslabšalo,« vama s Sarah pove gospodična Logan ob Jennyjini postelji. »Lahko jo ohranjamo v stabilnem stanju še dva, mogoče tri dni.«

»In potem …?« vprašaš.

»Zmanjka nam izhodov. Moram vama povedati, da ni možnosti, da najdemo darovalca v času, ki ji je preostal.«

Čutim tvojo izčrpanost. Plezal si na goro, nosil si to upanje za nas, in zdaj moraš ponoviti to herkulsko nalogo. Nobene izbire nimaš, kot da začneš znova. Nobene izbire.

»Motiš se, mami!« mi je povedal Addie. »Skala ni od Herkula. Herkul je moral pobiti na kupe pošasti, take res grozne, veš, kot je Cerber. Čeprav je moral počistiti tudi kravji hlev.«

»To je slišati bolj preprosto.«

»Ne, ker so bile krave posebne božje krave, in so naredile ogromno količino kakca in je moral speljati drugam reko. Sizif je moral riniti skalo.«

»Ubogi Sizif.«

»Raje bi porival skalo, kot se bojeval s pošastjo.«

Mohsin prispe na oddelek.

»Žal mi je, toda mislil sem, da morate izvedeti takoj. Bilo je namerno. Ravno zdaj, ko je bila na oddelku za magnetno resonanco, je nekdo izklopil njen respirator.«

V izsušenem vrtu sedim z Jenny.

»Zdaj ti bodo dali pravo zaščito,« rečem. »Očitno Baker pošilja sem pol chiswiške policijske postaje. In Penny že jemlje izjave.«

»Zapahnite vrata hleva in vse to …«

»Ja.«

Potem se pogovarjava; pošteno, zaupno.

Ne bi bilo prav, da bi ti povedala, kaj sva se pogovarjali, to je odvisno od Jenny – nekega dne; če se bo spomnila. Lahko pa ti povem, da sem se ji opravičila. In da ji bom zdaj povedala svojo analogijo s čevlji, ker mislim, da ji bo všeč.

Veselo me gleda.

»Torej sem bila mehki copatki, dokler nisem nekega dne postala škornji, ki so odkorakali stran od tebe?«

»Približno tako. Pravzaprav sem bila kar ponosna na analogijo. Zdelo se mi je, da je precej povedala – številka se veča, z iznajdljivim prilagajanjem širine; nadzorovano nakupovanje proti samostojnosti.«

Nasmehne se mi.

»Res,« rečem. »Žalostno je, ko ni več prilagajanja širine. Mejnik.«

Še bolj se smehlja.

»Kupila si mi svetleče sandale, kaj nisi, mami?«

»Ja.«

»Rada jih imam.«

Mogoče odraščanja ne bi smela odlagati, kot da je izguba.

Pričakujem, da bo moj opozorilni glas rekel nekaj pikrega. Ponavadi se oglasi, kadar si dovolim novo misel. Nič.

Mogoče sem tudi jaz odrasla in mi ga je končno uspelo pregnati.

»Kdaj bo presaditev?« vpraša Jenny.

»Jutri zjutraj. Navsezgodaj.«

Penny je v majhni brezosebni pisarni, v kateri je Baker nekoč obdolžil Adama. Z njo je zdravnik, ki je pepelnat v obraz. Ivo čaka zunaj.

»In prepričani ste, da ste bili ves čas ob njej?« vpraša Penny.

»Ja, tako, kot sem rekel. Čisto ob njej.« Doktor premolkne, ko vstopita Sarah in Mohsin, a Penny mu pomigne, naj nadaljuje.

»Nekdo je moral iti mimo in bliskovito izvleči endotrahealni tubus. Moralo je biti bliskovito, ker nisem videl. Mislim, dolgo nisem odmaknil pogleda z nje. Pogledal sem samo njen evidenčni karton in preveril podrobnosti za slikanje. Nisem pričakoval, da bi kdo … Potem sem slišal, da se je sprožil alarm, naprava, ki nas opozori na srčni zastoj. In poskrbel sem za to. Šele ko so prišli pomagat drugi, sem opazil, da je tubus prenosnega respiratorja prekinjen.«

»Hvala,« reče Penny. »Počakajte na hodniku in kolega bo prišel zapisat celotno izjavo.«

Ko zapusti sobo, se Penny obrne k Sarah in Mohsinu.

»Oddelek za magnetno resonanco ima štiri sobe za slikanje in čakalnico, s preoblačilnicami in omaricami s ključavnicami. Ima zavarovan vhod, vendar je veliko bolj živahno kot na intenzivni negi. Tam je tako administracija kot zdravniško osebje, ne samo zdravniki in sestre, ki delajo z napravami, ampak tudi strežniki, ki pripeljejo paciente na oddelek, in zunanji pacienti, z nekaterimi od njih pride tudi partner. Connor izprašuje osebje na sprejemu, in upam, da bo mogoče kaj vedel njen fant.«

»Lahko pokažete posnetke Donalda Whita in Silasa Hymana?« vpraša Mohsin.

»Skušamo dobiti fotografije, vendar ni lahko, ko za nobenega ne vemo, kje je. In tudi nobena od žena ni pripravljena pomagati.«

Pokliče Iva.

Svojčas se mi je zdelo, kot da leži na pločniku, zdelan od dejstev. Zdaj pa vstopi visok in odločen.

»Ne bo umrla,« reče.

Spominja me nate. Ne samo zaradi zanikanja dejstvom navkljub, tega trmastega optimizma, ampak zaradi moči, ki je potrebna, da stopa vzravnano. Torej si je navsezadnje le izbrala moškega, kakršen je njen oče.

Vsa ta odkritja; vse tako na hitro. Ni čudno, da je opozorilni glas izginil, pokrajina mojega duha mu ne more biti več domača.

»Mi lahko poveš, kaj si videl?« vpraša Penny.

»Nič. Ničesar nisem videl.«

Besen je nase.

»Če bi mi lahko samo povedal …«

»Niso me pustili noter z njo. Z drugimi bolniki so bili partnerji, videl sem, da so šli noter z njimi, meni pa niso dovolili.«

Njegov glas je še vedno jezen, tokrat zaradi drugih. Kajti starejši odrasli so dvomili o Ivu, tako kot sem nekoč dvomila sama – samo fant najstnice, drug svet kot poročeni odrasli.

»Rekel sem njenemu očetu, da bom pazil nanjo. Rekel sem, da bom z njo. Da bi lahko bil malo s svojo ženo.«

»Pojasnila mu bom in razumel bo,« reče Sarah.

»Le kako bi lahko? Jaz ne morem razumeti.«

»Si jo počakal?« vpraša Penny.

»Ja. Zunaj pred magnetno. Na hodniku.«

»Si koga videl?«

»Nikogar, ki bi mi zbudil pozornost. Samo, kar pričakuješ. Zdravnike, sestre. Strežnike. In bolnike, nekatere v navadnih oblekah, zato domnevam, da ne bivajo v bolnišnici.«

Ivo se vrne k Jenny. Penny se oglasi na telefon.

»Saj že umira, za božjo voljo,« reče Sarah Mohsinu. »Že umira. Zakaj bi ji še bolj skrajšal življenje? Zakaj bi ji naredil kaj takega?«

»Mogoče Donald White ali Silas Hyman – kdorkoli je to storil – ne vesta, da umira,« reče Mohsin. »Ko si govorila o tem, si rekla, da potrebuje presaditev. Mogoče je to tisto, kar je slišal tudi on.«

»Ampak presaditve v resnici ne bo. Nikoli. Hoteli smo samo … Bil je poskus milijon proti ena … v času, ki ji je preostal. In zdaj …«

Mohsin jo prime za roko.

»Mogoče ni vedel tega,« reče. »Mogoče ga je skrbelo, da bo dobila srce.«

»Tukaj sem bila, ves čas, prekleto tukaj, in tega nisem preprečila. Nisem pazila nanjo. Prav tukaj.«

Zlomi se. Mohsin jo stiska k sebi.

»Draga …«

»Kako lahko pomagam Miku?« reče Sarah. »Kako?«

Zdaj govori kot oče, rada bi nekaj naredila; kajti bila ti je prav tako oče kot mati, in nikoli prej nisem pomislila na to.

Nenadoma se odtegne Mohsinu, besno se usekne.

»Podleža moramo najti.«

»Si prepričana …«

»Njegova hčerka umira in njegova žena je neuradno mrtva in nič ne morem narediti, da bi to preprečila. Trenutno lahko zanj naredim le tisto, za kar sem usposobljena. In zdaj mu bo malo mar za pravico – zanj ne bo nobene kurčeve razlike. Mogoče pa bo sčasoma, z leti, to ena stvar, ki je bila dobro opravljena. Samo ena stvar. Poleg tega je to vse, kar lahko naredim zanj.«

Penny konča telefonski pogovor. »Baker želi, da počakamo nanj, preden govorimo z Roweno White. Petnajst minut. Tokrat bomo iz nje izvlekli resnico.«

Ti si pri moji postelji. Molčiš, toda tega sem zdaj vajena; kot bi lahko čutil, kdaj sem zares s tabo.

Ivo je z Jenny in vesela sem, da mu izkazuješ zaupanje s tem, da mu jo dovoliš spet varovati.

Stegnem se k tebi in te objamem.

Poveš mi, da so zdravniki rekli, da bo živela samo še dva dni.

»Samo dva dni, Gracie.«

In ko mi to poveš, te zadene resnica. Tisto prostrano, zeleno prerijo tvoje duše z utrdbo upanja preplavi strah zanjo. Ne moreš več upati.

Rada bi, da mi poveš o osebi, ki je to storila! Hočem, da prisežeš maščevanje, hočem, da si Maximus Decimus Meridius.

Toda če je tvoja jeza še vedno tam, je ne opaziš.

Pomislim na cunami na božični večer in na film o ženski, ki je rojevala visoko v vejah drevesa, preveč prevzeta je bila od poroda, da bi se ozrla na divje opustošenje okoli sebe. Pomembna sta bila samo ona in življenje njenega otroka.

Primeš me za roko in čutim, da drhtiš, a ti ne morem pomagati.

Prideta sestra in strežnik, da me odpeljeta na slikanje. Tistega, pri katerem si moraš za ‘ja’ predstavljati, da si odbil žogo, in s tem razsvetliš delček svojih možganov za njihove monitorje.

Strežnik odklene koleščka moje postelje, kot da sem v vozičku.

»Trešči jo za JA, Gracie,« rečeš. »Tako močno, kot se le da. Prosim.«

Spomnim se, kako sem mami pripovedovala, da bom prekleti Roger Federer.

Strežnik me odpelje z oddelka s sestro ob strani.

Toda jaz ostanem s tabo, držim te za roko.

Oprosti.

33

Rowena in Maisie čakata v pisarni, z mladim policistom, ki ga ne prepoznam.

Sarah je pred vrati z Mohsinom in Penny.

»Baker prihaja. Ne bo dolgo,« reče Mohsin. »Še vedno nisem prepričan, ali naj dovolimo navzočnost Maisie White.«

»Lahko bomo opazovali tudi njen odziv,« odgovori Penny. »In izpraševanje Rowene lahko končno prisili mamico, da nam bo povedala resnico. Če ne bo delovalo, bo Jacobs poiskal socialno delavko, da bo predstavljala pristojno odraslo osebo.«

Prispe Baker. Vidim, da se sreča s Pennyjinim pogledom in sporazumeta se o nečem, vendar si tega ne znam raztolmačiti. Mogoče je to najbližje priznanje sramu, ki ga je Baker sposoben.

»Nam je Maisie White že povedala, kje je njen mož?« vpraša Sarah.

»Trdi, da nima pojma,« reče Penny. »Trapasta psica spet laže zanj.«

Pretresena sem zaradi njene grde označbe Maisie. Čudno, da me lahko jezik še vedno šokira.

Vstopijo, medtem ko Sarah čaka zunaj.

Zrak je gost od vročine, plastični stoli v skladovnici se lepijo skupaj. Najlonska vlakna v tapisonu se svetlikajo v ostri svetlobi.

Rowena je videti krhka v spalni srajci in halji, njene poškodovane roke so še vedno obvezane. Maisie teka okrog nje, popravlja stojalo za infuzijo.

Mohsin vse v sobi formalno predstavi, medtem ko mladi policist snema.

»Si prepričana, da ti je udobno?« Mohsin vpraša Roweno.

»V redu sem. Ja. Hvala.«

Maisie položi dlan na Rowenino roko, ker je ne more držati za roko. Spet nosi bluzo z dolgimi rokavi, pod njo ni znakov poškodb.

»Tvoj oče ima alibi za čas požara,« reče Mohsin. Njegov glas je stvaren, toda vidim, da napeto preučuje Rowenin obraz. Penny gleda Maisie.

»Ja,« reče Rowena, komaj se odzove. »Očka je bil v sredo na Škotskem.«

»Te je oče prosil, da podtakneš ogenj, Rowena?« vpraša Mohsin, še vedno trezno.

»Seveda ne,« reče Maisie, njen glas je previsok. Žila ji utripa na sencih.

»Kaj pa Silas Hyman?« reče Mohsin Roweni, njegov glas je strožji. »Prej sem te vprašal …«

»Ne, povedala sem vam,« obupano reče Rowena. »Za nič me ni prosil.«

»Pred eno uro je nekdo skušal ubiti Jennifer Covey,« reče Baker. »Nimamo ne časa ne potrpljenja, da bi ščitila človeka, ki je to naredil.«

Slišim ostro vsesavanje zraka. Maisie prebledi. Bleda je in potna, kot da bo zdaj zdaj bruhala.

Rowena molči, muči se. Obrne se k materi.

»Mislim, da bo bolje, če greš.«

»Toda moram biti s tabo.«

»Za Roweno bomo poiskali drugo pristojno odraslo osebo,« reče Baker.

»Si res želiš tega?« Mohsin vpraša Roweno.

Prikima.

Maisie zapusti sobo. Ne vidim njenega obraza. Vidim pa, da se zaradi zavrnitve opoteče.

Vrata se zaprejo za njo.

»Samo malo časa mi daj,« reče Penny Roweni. »Najti moramo nekoga …«

»Povedati vam moram resnico. Zaradi Jenny. Moram. Ni bil očka. To sploh ni povezano z njim.«

Pomislim na Silasa Hymana, ki se spogleduje z Jenny, potem se pomakne k Roweni. Pomislim, kako preklinja in besni na podelitvi nagrad. Pomislim na rože, ki jih je dal sestri na vratih intenzivnega oddelka.

»Bila je mami,« reče Rowena.

Maisie?

Zagledam njen ljubeči obraz in občutim njene radodarne objeme.

Pomislim nanjo tistega dne na športnem igrišču, ko mi je izročila neko malenkost za Adama, čudovito zavito, in notri popolno darilo.

Vedela je, da ima rojstni dan.

Seveda je vedela! Poznala ga je od rojstva. In tristo drugih ljudi je vedelo, da je njegov rojstni dan.

Šla je v šolo tik pred požarom.

Da bi našla Roweno. Da bi jo peljala domov. Ker je bila podzemna zabasana. »Taksi mami na prvem tiru!«

Motek najinega prijateljstva se odvija nazaj skozi leta, odkar se poznava, in ne bo se razmotal.

»Mami se boji revščine,« tiho nadaljuje Rowena. »Vedno je imela veliko denarja. Moji stari starši so bili bogati in nikoli ji ni bilo treba delati.«

Toda Maisie je rekla, da bi ji bilo vseeno, če bi bila revna, in da bi z veseljem delala. ‘Pravzaprav sem si vedno želela službe.’

»Hodila je na Sidley kot bralka,« nadaljuje Rowena, »tako da je lahko še naprej preverjala, kaj se dogaja na šoli, potem ko sem jo jaz zaključila. Sally Healey ni nikomur povedala, da ni novih vpisov. Niti očku. No, vsaj zelo dolgo ne. Toda mami je izvedela od Elizabeth Fisher, da nihče več ne pokliče po telefonu.«

Toda saj ni hodila vohunit tja! Hodila je brat, ker je bila rada z majhnimi otroki.

Čutim najino prijateljstvo. Tako zelo trpežno in toplo kot štedilnik na drva; toliko let je vloženih vanj, vsako je dodalo k njegovi teži.

»Je kdaj zapustila tvojo sobo?« vpraša Mohsin.

»No, ja, gre po hrano. Gre domov, da mi prinese svežo spalno srajco in toaletne potrebščine. Ven gre tudi, kadar telefonira. Mobi tukaj ni dovoljen.«

»Pred približno eno uro, ko smo te pustili s tvojo mamo,« reče Mohsin, »je takrat prav tako zapustila sobo?«

»Ja. Skoraj nemudoma.«

Ni šans, ni šans, da je Maisie skušala ubiti Jenny. Vsi se motijo.

»Hvala, Rowena. Spet te bomo morali izprašati, formalno, v navzočnosti nekoga, ki se mu reče pristojna odrasla oseba.«

Zunaj pred pisarno se Baker obrne k mlademu policistu.

»Poišči tisto socialno delavko. Branilcu nočem dati nobene priložnosti.«

»Maisie White je morala videti, da so Jenny odpeljali z intenzivne, in ji je sledila,« reče Mohsin. »Imela je srečo z oddelkom za magnetno resonanco, ki ni tako močno zaščiten.«

Sarah prikima. »Ko je prvič nekdo šaril okrog Jennyjinega respiratorja, je bilo na oddelku za opekline. Maisie je bila v Rowenini sobi naprej po hodniku. Nihče je ne bi vprašal, zakaj je tam.«

»Torej misliš, da je bila Maisie, ne Natalia Hyman?« vpraša Mohsin.

»Ja.«

Videla sem jo samo od zadaj in nisem prišla blizu – toda ni mogla biti Maisie. Ni mogla biti.

»Jenny jo je najbrž videla v šoli,« reče Sarah.

»In imela je Jennyjin mobi,« reče Mohsin. »Če bi bilo na njem karkoli obtožujočega, je imela obilo časa, da izbriše.«

Ko se pogovarjajo, se mi zdi, kot bi izpolnjevali oštevilčena polja, iz katerih nastane slika.

Toda jaz ne bom pogledala njihovega hudobnega portreta moje prijateljice.

Kajti Maisie je poznala Jenny, odkar je bila štiriletna deklica. Ves čas me je poslušala, ko sem ji pripovedovala o njej in o Adamu. Ves čas. Ve, kako zelo ju imam rada.

Moja prijateljica je in zaupam ji.

Ne morem dodati tega k tistemu, kar se je zgodilo.

Ne morem.

Torej se obrnem stran od njihove slike Maisie.

»Kaj pa nasilje v družini?« vpraša Mohsin.

»Bogve, kaj se dogaja v tej družini,« reče Sarah.

»Poiščite Maisie White,« reče Penny narednik Baker. »In aretirajte jo za požig in poskus umora Jennifer Covey.«

»V Rowenini sobi je,« reče Sarah. »Tam sem jo videla pred nekaj minutami.«

Zavedela sem se, da je Sarah ni spustila z oči.

Penny gre aretirat Maisie. Ne grem opazovat, ampak namesto tega sledim Sarah nazaj v zadušljivo pisarno.

»Dobro, Rowena, čakamo socialno delavko. Medtem …«

»Bodo mami odpeljali?« vpraša Rowena.

»Žal mi je, ja.«

Rowena nič ne reče, strmi v tla. Sarah čaka.

»Ni mislila, da bom komu povedala,« reče Rowena in videti je osramočena.

»Toda ona je povedala tebi?« vpraša Sarah.

Rowena molči.

»Ničesar ti ni treba reči. To ni zaslišanje. Samo klepet. Če hočeš.«

Mislim, da Sarah ne izkorišča priložnosti. Mislim, da je samo prijazna z Roweno. Ali pa nemara res mora vedeti, takoj zdaj, ni sposobna čakati.

»Mami se počuti grozno. Res krivo. Zanjo je bilo strašno,« reče Rowena. »Morala je nekomu povedati. In mogoče, ker sem se poškodovala … mogoče se je počutila, da mi nekaj dolguje.« Začne jokati. »Zdaj me bo sovražila.«

Sarah se usede poleg nje.

»To je grozno, a vesela sem, da mi je povedala,« nadaljuje Rowena. »Mislim, da mi je zaupala. Tega ne počne. Nikoli mi ni zaupala. Vsi mislijo, da sva si blizu, pa si nisva. Jaz sem njeno ‘malo razočaranje’.«

Toda Maisie jo obožuje.

»Ko sem bila majhna, sem bila čedna, veste,« nadaljuje Rowena. »Takrat je bila ponosna name. A ko sem zrasla, no, sem nehala biti čedna. In ona me je nehala imeti rada.«

Pričkaj se z njo, rotim Sarah. Povej ji, da matere ne delajo tega. Ne nehajo ljubiti svojih otrok.

»Vem, da zveni trapasto, a začelo se je z mojimi zobmi,« reče Rowena. »Poslala me je k ortodontu, ker so bili tako krivi, in bili so tudi rumeni. Nekaj v zvezi z antibiotiki, ki sem jih jemala kot dojenček. Mami je poskusila vse, vsak večer sem si jih morala beliti, čeprav je zobozdravnik rekel, da ne bo delovalo pri takšni vrsti obarvanja. In potem so bile običajne stvari, veste, svetli lasje so postali mišje rjavi in dobila sem goste obrvi in obraz se mi je povečal, oči pa so ostale iste. Postala sem torej grda. Pepelka v nasprotno smer, domnevam. Nisem bila tiste vrste hči, ki bi si je še želela.«

In Sarah še vedno ne reče nič. A bog mi je priča, če sem pri Maisie popolnoma prepričana o kakšni stvari, je to ta, da ljubi Roweno.

»Težko je, veste,« reče Rowena. »Če nisi čeden. Mislim, v šoli so priljubljena tista dekleta s čednimi obrazi in dolgimi lasmi, ki so dobra pri glasbi in angleščini in umetnosti. Ne bistra dekleta s slabo kožo. Ne jaz. Kaj ni v resnici kliše, da je bistro dekle grdo? In potem prideš domov in je enako.«

»Na Oxford greš, kajneda?« vpraša Sarah.

»Študirat naravoslovje. Ljudem je to zamolčala. Pretvarjala se je, da hodim na majske plese in na zabave in s čednimi študenti, ne pa v naravoslovni laboratorij in na dekliški kolidž.

Poznate tisti Shakespearov sonet, kako ljubezen ni ljubezen, če jo sprememba spremeni? Mislim, da gre za mamo, ki ji je odrasel otrok. Toda ne za mojo mamo.«

Jaz pa lahko pomislim samo na to, kako ponosna je bila Maisie na Rowenino branje: »Celo Shakespeara, čeprav dela izpite za višji nivo iz naravoslovja. Moj mali knjižni molj!«

Kako ponosna je bila na Roweno. Kako jo je ljubila. Le kako je mogoče, da to ni resnično? Da ni njen pravi značaj. Kajti zaradi takšnih stvari je Maisie to, kar je.

»Mislila sem, da bo vesela zaradi Silasa,« reče Rowena in slišim žalost v njenem glasu. »Hočem reči, čeden je, kaj ni? Mislila sem, da bo to zanjo dokaz, da sem tudi jaz lahko kot čedna dekleta.«

»Pa saj je vendar poročen,« ji rečem. »In trideset jih ima. Seveda tvoja mati ni hotela, da bi ga imela za fanta; seveda je zate hotela nekaj boljšega.«

»Šla je k njemu,« nadaljuje Rowena z negotovim glasom. »Bilo je valentinovo in poslal mi je voščilnico. Šla je k njemu domov. Rekla mu je, naj konča najino razmerje.«

Sovražna Natalijina pošta je prenehala dan po valentinovem. Maisiejin pogovor s Silasom je bil uspešen.

In jaz bi naredila enako za Jenny. Če bi jih imela šestnajst in bi bila s Silasom Hymanom, bi naredila enako. Kajti to ni niti malo podobno Jennyjinemu razmerju z Ivom, niti za las.

»Ljubila sem ga,« tiho reče Rowena. »Še vedno ga. Mislila sem, da se bo bojeval zame. Pa se ni.

In potem je mami poskrbela, da so ga odpustili. Telefonirala je časopisu, ni pomislila, kaj se bo zgodilo s šolo, samo to je hotela, da gre; hotela ga je tudi kaznovati. In povedala mi je, da mu je poslala svečke, osem modrih svečk, kot tiste na Addiejevi torti. Hotela je, da ve, da mu bo življenje spremenila v pekel, če spet kdaj poskusi z mano. Tako je rekla. Da je tega sposobna.«

Maisie, ki sem jo poznala trinajst let, je topla in živahna in vsako leto teče na materinskem teku in vedno pride zadnja na cilj in se na vse požvižga! Prav tako sem izvedela, da je krhka in občutljiva in ranjena. Obe Maisie sta sestavljali mojo podobo o njej.

Toda ne tale.

Sestra potrka in vstopi. Belinda je, prijetna smehljajoča se sestra.

»Vizita je in zdravniki bi jo radi pogledali. Trajalo bo približno dvajset minut.«

Sarah vstane. »Seveda.«

Tu zgoraj na mojem oddelku je hladneje, odprta okna in bel linolej vsaj na videz znižajo temperaturo. Strežnik pelje voziček z mojim mrtvičnim telesom nazaj proti postelji. Slikanje se je moralo končati.

Ti čakaš.

Čevlji doktorice Bailstromove zatleskajo po linoleju v tvojo smer, danes so črni, toda Louboutinovi, rdeča se bliska od podplatov kot opozorilo.

Pove ti, da po sliki sodeč nimam kognitivnih funkcij. Nobenega možganskega delovanja, razen nagonskega požiranja, davljenja in dihanja.

Nisem bila zunaj na travnatem teniškem igrišču, toplem pod mojimi nožnimi prsti, nisem z iztegnjenim loparjem tekala za žogo in jo odbijala čez mrežo. Bila sem s Sarah, ko se je pogovarjala z Roweno.

Nikoli nisem bila v bližini svojega telesa, ko so ga slikali.

Nič čudnega, če mislijo, da me ni tam.

Prosiš, da bi bil sam z mano.

Vzameš mojo roko v svoje.

Rečeš, da razumeš.

Presuneš me.

Potegneš zaveso okrog moje postelje.

Položiš glavo poleg moje, tako da sta najina obraza blizu skupaj, moji lasje ti padajo čez lice. Združuje naju skoraj dvajset let medsebojne ljubezni in sedemnajst let ljubezni do najinega otroka.

Najin zakon je v tem trenutku destiliran v esenco.

Jenny stoji ob vhodu.

»Jen, vstopi.«

Vendar zmaje z glavo. »Nisem vedela,« reče in gre.

In tudi jaz nisem vedela; da je v jedru najine kot stari čevlji trpežne zakonske ljubezni ta občutljivi plamen.

Razmišljam, kako sva se devetnajst let vsak dan pogovarjala. Devetnajst let krat tristo petinšestdeset dni, koliko že pogovorov dnevno – koliko je to besed med nama?

Ni jih mogoče prešteti.

Moji lasje ti še vedno padajo čez lice, vendar se odmikam od tebe.

Pomagalo ti bo, ljubi moj, če pomisliš, da me ni tukaj. Tako ti bo lažje. In rada bi ti to olajšala.

Zapustim sobo.

Pred pisarno v pritličju se vsi zbirajo za še en razgovor z Roweno. Socialna delavka je že notri in ljudje začnejo polniti pisarno. Hodnik postaja vse bolj vroč, obrazi se znojijo. Srajca narednika Bakerja visi iz hlač in njegove dlani puščajo vlažne madeže na mapi, ki jo drži v rokah.

Mislim nate.

O tem, kdaj se boš zavedel, da nisem več s tabo.

Zdaj sta na hodniku ostali samo še Penny in Sarah.

»Nekaj je, kar bi morala vedeti,« reče Penny, ne da bi jo pogledala. »Najbrž bi ti morali že prej povedati.«

»Kaj?«

»Maisie White je bila priča, ki je videla Adama prihajati iz likovne učilnice, z vžigalicami v rokah.«

Nikoli je nisem poznala.

34

»Nikoli nisem pomislila, da je bila Maisie White neposredno vpletena v požar,« Penny reče Sarah. V pisarni jo vsi čakajo, toda mora povedati Sarah; to ji dolguje.

»Videti je bila zares obupana zaradi tega, kar se je zgodilo Jenny in Grace,« nadaljuje Penny. »In nerada mi je povedala, da je bil Adam. Mislila sem, da bom morala na silo izvleči iz nje.«

»Če bi vedela …« začne Sarah.

»Ja. Oprosti. Odkar smo izvedeli za prevaro – ti si izvedela –, smo dvomili o verodostojnosti njenega pričanja, toda preiskovali smo z domnevo, da je ščitila svojega moža. Če pogledam nazaj, nas je prevarala. Oprosti.«

»Povedala sem Maisie, da je priča videla Adama,« reče Sarah. »In bila je presenečena. Zato sem mislila, da o tem ni imela pojma.«

»Dobra igralka?« namigne Penny.

Sarah za hip pomisli, potem zmaje z glavo. »Zato ker sem policistka. Mislila je, da že vem, da je bila ona priča. Domnevala je, da so mi povedali. Presenetila jo je moja nevednost.«

Nič čudnega, da se mi je tisti večer v kantini zdela Maisie na začetku tako živčna s Sarah.

Penny gre v pisarno.

Toliko ljudi je tu notri, da je Rowena videti manjša. Strmi v svetleči tapison, ne dvigne pogleda.

»Prej si enemu od mojih policistov rekla, da je tvoja mama vedela, da boste bankrotirali?« reče Baker.

»Ja.«

»Zakaj je tvoja mama rekla, da je videla Adama prihajati iz likovne učilnice?« vpraša Penny in narednik Baker je videti razdražen.

»Hotela je, da krivda pade na otroka,« tiho reče Rowena. »Tako da ne bi nihče pomislil na prevaro. Bilo je naključje, da je bil ta dan Adamov rojstni dan.«

»Športni dan?«

»Ja. Ni hotela, da bi bil kdo ranjen.«

»Odveč bi bilo tudi osebje, ki bi ogenj pogasilo?«

Rowena molči.

»Kdo je v resnici podtaknil ogenj?«

Rowena molči.

»Si ga ti?« vpraša Mohsin. »Te je mama prosila, da naredi to?«

Ne odgovori.

»Rekla si, da moraš povedati resnico,« jo spomni Mohsin.

»Nisem vedela, kaj namerava. Ne, dokler ni bilo prepozno. In šele tukaj mi je povedala vse. Mislila je, da mi lahko zaupa. O, bog.«

»Torej je bila tvoja mati?« vpraša inšpektor Baker.

Rowena strese z glavo.

»Adama je pripravila do tega.«

Toda nihče ne bi mogel pripraviti Adama, da to naredi. Predober je, preveč premišljen.

»Rekla je Adamu, da mu je gospod Hyman pustil darilo v likovni učilnici,« nadaljuje Rowena. »Rekla mu je, da je vulkan. To so delali v tretjem razredu, veste, s kisom in sodo bikarbono so uprizorili izbruh.

Rekla je Adamu, da je to drugačne vrste vulkan, in ga mora prižgati. Rekla je, da lahko uporabi vžigalice od svoje torte, ki mu jih je prinesla.

Rekla je, da patetični cmeravček ni hotel imeti nič z vžigalicami.«

Tudi besednjak se prilega osebi, ki je ne poznam. Razmišljam o njenih besedah, ne o tem, kar je naredila. Ker še ne morem razmišljati o tem, kaj je naredila.

»Rekla je, da je potem pretiravala,« nadaljuje Rowena. »Povedala mu je, da je gospod Hyman sam prinesel darilo v šolo, čeprav bi zabredel v strašne težave, če bi ga zasačili.«

Zdaj je pošastno logično: vulkan, ne ogenj, zaradi gospoda Hymana, njegovega ljubljenega učitelja.

»Povedala je Addieju, da je gospod Hyman čakal, da mu bo voščil za rojstni dan. Da se bo zdaj zdaj vrnil. In da bo res razočaran, če se Addie ne bo igral z rojstnodnevnim presenečenjem.«

Torej je Silas Hyman neposredno povezan s požarom – toda kot fantomska navzočnost; spodbujevalna moč, nedolžen pri tem, kar je bilo storjeno v njegovem imenu.

»In Adam je prižgal vulkan,« reče Rowena s tihim glasom.

»Kaj je bilo v tem vulkanu?« vpraša Penny.

»Rekla je, da je bil beli špirit in še neki pospeševalec. Prav tako je okoli njega naložila pločevinke lepila v spreju. Povedala mi je, da je bil Adam očitno strahopetec in je vrgel vžigalico od daleč, sicer bi mu ga razneslo v obraz.«

»Ga je nameravala ubiti?«

»Ne. Seveda ne.«

»Ravnokar si rekla, da bi mu ga razneslo v obraz, če bi se bolj približal, kar je bilo očitno pričakovano.«

»Ni mogla nameravati, da ga ubije.« Toda glas se ji trese, v njem ni prepričljivosti, ki bi to podprla.

»Je še kaj drugega?«

Rowena prikima, ne more pogledati drugi osebi v obraz, njenega zagrinjata sram in bolečina. »Prišla je k Addieju, ko je njegova mama stekla noter iskat Jenny. Rekla je: ‘Ni bilo mišljeno, da to res narediš, za božjo voljo, Addie!’«

Rowena z grozljivo natančnostjo oponaša materin glas. Odskočim od nje in tudi sama je videti zbegana. Tiho nadaljuje: »Rekla mu je, da je bil to viteški preizkus in da ga ni opravil. Da je vse njegova krivda.«

In Adam ji je verjel.

Ker Adam verjame v viteške pohode in preizkuse časti in poguma.

Ker je bil v svoji osemletni domišljiji sir Gawain.

Ker pri osmih letih res lahko misliš, da si vitez, ki ga potrebujejo.

Toda namesto velikana, ki ti reže vrat, sta tvoji mama in sestra ujeti v goreči stavbi pred tabo, tebi pa rečejo, da si ti kriv za to.

Steči moram k njemu in mu povedati, da ni njegova krivda. Ni!

Toda moje glasilke nimajo glasu.

In tudi Adam je nem. V eni stvari se narednik Baker ni motil – da je Adama prisilil k molku občutek krivde.

»Zato sem šla noter,« tiho reče Rowena. »Po tistem, kar je rekla Addieju.«

Za hip zbegano premolkne.

»Res bi ga rada videla, mu povedala, da sploh ni on kriv,« reče. »Mislim, najbrž me ne bo hotel videti, ampak res bi rada.«

Glas ji malo poide.

»Delno je bila moja krivda,« nadaljuje. »Povedala sem mami o poskusu z vulkanom. Pomagala sem v Adamovem razredu, zadnji poletni semester. In povedala sem ji, kako dober je Adam. Zdelo se mi je ljubko, kako rad je imel knjige o vitezih; kako se je skoraj imel za enega od njih – ali si je vsaj želel biti takšen –, in sem ji to povedala.«

Toda že sama sem to povedala Maisie, neštetokrat – in da me zaradi njegove dobrote skrbi zanj. Da si zavoljo njega želim, da bi bil raje dober pri nogometu.

Rowena nesrečno molči. Želim si, da bi ji kdo povedal, da tudi ona ni kriva, a policisti v sobi morajo opraviti svojo službo. ‘Sentimentalne’ zadeve, kot je to nekoč imenovala Sarah, pridejo pozneje. Takrat sem si mislila, da ne ceni empatije.

»Ali veš, zakaj je tvoja mama hotela škodovati Jenny?« vpraša Penny.

»Ni ji hotela škodovati. Šele ko je Grace stekla noter in jo klicala, sem se zavedela, da je v šoli. In prav tako mami, o tem sem prepričana. Ne bi storila hudega Grace ali Jenny. Vem, da ne bi. Bila je grozna napaka.«

Zdaj se silovito trese. Mohsin jo zaskrbljeno pogleda.

»Mislim, da ne more več,« reče naredniku Bakerju.

»Ali misliš, da je tvoj oče vedel, kaj namerava tvoja mama?« vpraša narednik Baker.

»Ne.« Za trenutek premolkne. »Vendar me dolži, da je nisem pravočasno ustavila. Hočem reči, tam sem bila. Morala bi jo ustaviti.«

Penny spremi Roweno iz sobe in nazaj na oddelek za opekline.

Vrnem se na svoj oddelek. Zavese okrog moje postelje so zagrnjene.

Notri ležiš z mano, stiskaš se k meni, jokaš tako močno, da tvoje telo stresa posteljo.

Jokaš, ker veš, da me ni tam.

Hrepenim po tem, da bi šla k tebi, a samo še težje ti bo; veliko težje.

Potem vstopi Sarah in pohiti k tebi in te objame, in zelo sem ji hvaležna.

Pove ti o Maisie, a komaj poslušaš.

Potem ti pove, da so Adama pretentali, da je zanetil požar, mu potem rekli, da je njegova krivda.

Prvič se obrneš stran od mene.

»Oh, kristus, ubogi Ads.«

»Ga boš šel pogledat?« vpraša Sarah.

Prikimaš. »Takoj ko se pogovorim z Gracinimi zdravniki.«

Prosil si, da bi bil sestanek z mojimi zdravniki ob moji postelji, kot da bi moral pred sabo videti moje mrtvično telo, da bi lahko to storil.

Držim se na najbolj oddaljeni strani oddelka. Samo malo bliže in bojim se, da me boš začutil in ti bo to pretežko narediti.

Sestra krmari voziček z zdravili od postelje do postelje, in hrup, ki ga ustvarja, ko raztovarja svoj tovor, prikriva tišje, kočljivejše zvoke vašega pogovora.

Tudi doktorja Sandhuja si prosil, da je tukaj, in gledam njegov ljubeznivi obraz, ne tvojega. Ne morem gledati tvojega. Pred nekaj dnevi sem se motila o njem. Do tukaj, kjer je zdaj, ni prišel zaradi spleta naključij, to je bilo direktno poklicno potovanje k družini, kakršna je naša.

Sestra z vozičkom zdravil se za dalj časa ustavi pri postelji in v tišini tvoj glas nese do mene čez oddelek.

Poveš jim, da zdaj veš, da se ne bom zbudila.

Da nisem več ‘tam notri’.

Poveš jim, da je imel oče Kahlerjevo bolezen in da so naju z Jenny testirali, da bi videli, ali sva primerni darovalki kostnega mozga.

Poveš jim, da sva tkivno skladni.

Vprašaš jih, ali lahko daruješ moje srce.

Ljubim te.

Voziček spet zaškriplje in sestra klepeta z nekom in ne morem slišati preostanka vašega pogovora. Toda vem, kakšen bo, kajti sama sem se z Jenny že podala na to na videz logično pot.

Napenjam ušesa na drugi strani oddelka, lovim besede, ki oblikujejo stavke, kakršne sem pričakovala.

Visoki glas doktorice Bailstromove nese najdalj. Pove ti, da diham brez pomoči. Minilo bo najmanj leto, verjetno več, preden bodo sploh premišljevali o pridobitvi sodnega naloga za odstranitev hrane in tekočine.

Zaradi Jenny si se sprijaznil z mano kot z živim mrtvecem in misliš, da je bilo za prazen nič. Zdaj ti je ostalo samo brezobzirno dejstvo.

Doktor Sandhu predlaga listino o neoživljanju. Predstavljam si, da je v teh okoliščinah to precej standarden postopek. Toda kot opozori doktorica Bailstromova, standardni postopek gor ali dol, ni razloga, da bi se zgrudila in bi potrebovala oživljanje. Moje telo, kako ironično, je zdravo.

Mislim, da ti skuša doktor Sandhu nakloniti malo prijaznosti, malo upanja. Kajti namesto oživljanja bodo mojemu telesu dovajali kisik, dokler moji organi ne bodo pripravljeni na presaditev.

V pisarni doktorja Sandhuja podpišeš soglasni obrazec za ‘neoživljanje’. Jenny vstopi in opazuje.

»Tega ne moreš narediti, mami.«

»Seveda lahko in ti …«

»Premislila sem si.«

»Prepozno je, da bi si premislila, ljubica.«

»Ne gre za kurčevo jajčno kremo namesto smetane na mojem pudingu, prekleto!«

Zasmejem se. Besna je.

»Ne bi smela reči ja. Ne morem verjeti, da sem rekla. Dobila si me v res slabem …«

»Nikoli več se ne bom zbudila, Jen, ti pa lahko ozdraviš. Logično je torej …«

»Logično je kaj? Si zdaj postala Jeremy Bentham?«

»Si ga brala?«

»Mami!«

»Presenečena sem, to je vse.«

»Ne, spreminjaš temo. In ne moreš početi tega. Preveč je pomembna, da bi jo spreminjala. Če nadaljuješ s tem, se ne bom vrnila v svoje telo. Sploh nikoli.«

»Jenny, ti hočeš živeti. Ti …«

»Toda ne tako, da ubijem tebe.«

»Jen …«

»Nočem!«

Resno misli.

In vendar neustavljivo hrepeni po življenju.

Domov greš pogledat Adama in jaz grem s tabo. Ko stopava po hodniku, se nagneš malenkost proti meni, kot da bi vedel, da sem s tabo. Mogoče me zdaj, ko nič več ne misliš, da sem v svojem telesu, lahko občutiš ob sebi na drugih krajih.

Ko greva mimo vrta, se sence podaljšajo v večer, Jenny se pridruži Ivu. Prej sem se mu čudila, da ve, kje je, osupla sem bila nad povezavo med njima, ki se mi je zdela že skoraj duhovna stvar. Ko pa ju gledam zdaj, si želim samo, da bi bila Jenny v njegovem svetu, resničnem svetu – da bi se je mogel fizično dotakniti.

Tako kot jaz hrepenim, da bi se dotaknila tebe.

V našem avtu še enkrat fantaziram, samo za minuto ali nekaj takega, da sva spet v najinem starem življenju in se peljeva ven na večerjo s steklenico vina v prtljažniku. Trapasto si želim, da bi lahko bila za volanom. (V prtljažniku je spodoben burgundec, Gracie! Zato pazi na ovinkih!)

Predstavljam si celo prepir, da bo vse skupaj malo bolj resnično.

»Pregroba si bila s smerokazom,« rečeš.

»Pregroba s smerokazom? Kako si lahko pregrob s smerokazom?«

V temle zares uživam, mešanica draženja in pričkanja in spogledovanja.

»Paličica, morala bi biti …«

Bodisi se ti nasmejem, ker si smešen v tem lažnem prepiru, ali pa začnem resnični prepir o tem, kako pokroviteljski si do mene. Skoraj vedno izbereva lažnega. Torej se ti nasmejem, in ti slišiš, česar ne izrečem. Vozim naprej in pet minut pozneje niti ne omeniš mojega nezakonitega zavijanja v desno.

Majhna fantazija se raztrešči, ko zagledam našo hišo.

Zavese v Adamovi sobi so zagrnjene. Pol osmih je. Čas za v posteljo.

Obrneš se k meni, kot bi ujel poblisk mojega obraza. Sem zdaj zate duh? Te strašim?

Stopiš v našo hišo, sama pa malo počakam, preden ti sledim. Geranije na oknih so v vročini ovenele in porjavele; toda Adamova lončka korenja in paradižniki v rastnih vrečkah so zaliti. To me čudno razveseli.

Ali so to duhovi? Ali demoni in prikazni v resnici sedijo v avtomobilih in si izmišljujejo lažne prepire s svojimi soprogi in preverjajo rastne vrečke in zabojčke za rože?

Z mojo mamo si v kuhinji. Malce prestrašeno ti pove – zbrala je moči za to –, da je po tistem prvem velikem posvetu z zdravniki povedala Adamu, da se ne bom zbudila; da sem mrtva.

Toda ti si ji hvaležen.

In meni se zdi, da si, tako kot jaz, spregledal mamin pogum. Edina od nas je sprejela udarec, ki so nam ga zdravniki že prvič zadali.

Poveš ji o svojem ponesrečenem poskusu, da daruješ moje srce.

Pravi, da upa, da se po nekem čudežu lahko zgodi.

»Ne bi mogla prenesti, da živi, medtem ko je njen otrok mrtev. Takšno trpljenje.«

Objameš jo okrog ramen.

»In ti, Georgina?«

»Oh, ni ti treba skrbeti zame. Jaz sem žilava stara kura. Ne bom se sesula. Ne, dokler Adam ne odide na univerzo in bom sama v domu za ostarele. Takrat se bom sesula.«

‘Sesula’ je moj izraz, ko sem jih imela dvajset, in ga je mama mimogrede pobrala. ‘Žilava stara kura’ je eden od njenih. Rada imam zapuščino jezika. Koliko od tega, kar se pogovarjamo, je šlo v Jennyjin in Adamov besednjak? In ko bosta uporabljala te besede, bosta pomislila name; čutila me bosta globlje, kot lahko seže jezik.

»Adam je govoril o velikem deževju na začetku sveta,« reče mama.

Ganjen si. »Pomislil je na to?«

»Ja. Ne bo kar izginila, Mike. Vse, kar Gracie je, ne more kar izginiti.«

»Ne.«

Greš po stopnicah v Adamovo sobo.

Pogledam skozi odprta vrata najine spalnice. Nekdo je pospravil posteljo, druge stvari pa so natanko tam, kjer sva jih pustila; posteljna mizica nemo uokvirja trenutek mojega življenja. Preden se je rodila Jenny, so se na njej drenjali: roman – velika klasika z majcenim tiskom; zavojček Marlboro Lights in kozarec rdečega vina, ki sem ga nosila s sabo v posteljo. Ti si bil zgrožen, kako nezdravo živim, jaz pa se nisem zmenila za tvoje godrnjanje. Ko je prišla Jenny, so bili klasični roman, cigarete in vino odrinjeni na stran, nadomestile pa so jih dude in knjižice iz blaga; dandanes imam tam očala za branje in spet romane, nove izdaje z živahnimi, lesketajočimi se platnicami s kričečimi slavospevi.

Ti si pred vrati Adamove sobe.

»Očka je.«

Vrata ostanejo zaprta.

»Addie …?«

Čakaš. Molk na drugi strani.

Odpri vrata, pomislim, kar odpri jih, prekleto!

Mojbog, postala sem moj opozorilni glas. Oprosti. Mogoče imaš prav, ko čakaš, da bo Addie prišel k tebi, s tem mu izkazuješ spoštovanje. Jaz bi kar zletela noter, toda to ni edini pravi način za to.

»Vem, da misliš, da si ti kriv, fantek moj zlati,« rečeš. »Vendar nisi.«

Nikoli prej mu nisi rekel fantek zlati. To je čisto moj izraz, ki si si ga že prisvojil, in navdušena sem nad tem.

»Spusti me noter, prosim.«

Vrata med vama so še vedno zaprta.

Jaz bi ga zdaj že objemala in bi …

»Okej, takale je ta reč,« rečeš. »Rad te imam. Karkoli že misliš, da si naredil, jaz te imam rad. Nič – res nič – ne more spremeniti tega.«

»Jaz sem kriv, očka.«

Prve besede, ki jih je spregovoril od požara. Tako velikanske besede, da so zadušile sposobnost govora.

»Addie, ne …«

»V resnici ni zgledalo kot vulkan. Samo vedro z oranžnim svilenim papirjem na vrhu, v njem pa je bila neka stvar. Rekla je, naj bi ga jaz prižgal. V resnici pa je bil test. Ni bilo mišljeno, da to naredim.«

»Addie …«

»Ne maram vžigalic. Bojim se jih. In vem, da ni bilo mišljeno, da jih uporabim. Ti in mami in Jenny ste mi to vedno govorili. Mislim, kadar kurimo ogenj in ga ti prižgeš, jaz ga ne smem. Ne, dokler jih ne bom imel dvanajst. Torej sem vedel, da ni prav.«

»Prosim, poslušaj me …«

»Gospod Hyman je rekel, da bi sir Covey test odlično opravil. Sir Covey sem jaz. Mislil je, da sem kot vitez. Pa nisem.«

»Gospoda Hymana ni bilo nikoli tam, Addie. Rad te ima in te ne bi nikoli in nikdar prosil, da narediš kaj takega. Še vedno si sir Covey.«

»Ne, ne razumeš …«

»Vse si je izmislila. O gospodu Hymanu. O darilu zate. Vse. Izmislila si je, da bi te pridobila, da narediš nekaj zanjo. Policija jo je aretirala. Vsi vedo, da ni bila tvoja krivda.«

»Pa je. Ne bi smel narediti tega, očka! Karkoli že mi je rekla. Morske deklice in lepa žena zelenega velikana so vabile ljudi, toda dobri ljudje niso naredili, kar so rekle. Močni vitezi niso naredili. Jaz pa sem.«

»Bili so odrasli možje, Addie, ti pa jih imaš osem. In zelo pogumen osemletnik si.«

Molk na drugi strani vrat.

»Kaj pa takrat, ko si se postavil za gospoda Hymana? Tisto je bilo res pogumno. Malo odraslih je tako pogumnih, da bi to naredili. To bi ti moral povedati že prej. Žal mi je, da ti nisem. Ker sem res ponosen nate.«

Še vedno tišina iz Addiejeve sobe; a kaj več bi mu lahko rekel?

»Ni samo to,« reče.

Ti čakaš in tišina je grozna.

»Nisem jima šel pomagat, očka.«

Njegov glas, tako poln sramu, nama obema izvrta luknjo.

»Hvalabogu,« rečeš.

Addie odpre vrata in pregrada med vama je izginila.

»Ne bi prenesel, da bi izgubil še tebe,« rečeš.

Objameš ga in nekaj preplavi Addiejevo telo, sprosti njegove napete ude in prestrašeni obraz.

»Mami se ne bo nikoli zbudila. Babi G mi je povedala.«

»Drži,« rečeš.

»Mrtva je.«

»Ja. Ona …«

Pomislim, da boš še kaj rekel, mogoče opisal razliko med ‘brez kognitivnih funkcij’ in biti mrtev, toda Adam jih ima osem in ne moreš mu razlagati podrobnosti, zakaj nima več mame.

Zajoka, in stiskaš ga tako močno, kot le moreš.

Tišina se razširi med vama, napet milni mehurček okoli ganjenosti, ki jo vsebuje, potem se razpoči.

»Mene imaš,« rečeš.

In tvoje roke ga zdaj ne skušajo objeti, ampak so prilepljene nanj.

»In jaz imam tebe.«

35

Pet ur je minilo in zdaj je skoraj polnoč. Jennyjine pravljice so se dogajale v tem nočnem času – vozovi, ki se spremenijo v buče, in plešoče princese, ki se morajo vrniti v svoje postelje –, zgodbe, v katerih uživa Adam, pa imajo stvarnejši zasuk: čarovniška ura, ko mesec jasno sije in je svet tih in vsi spijo, razen majhne deklice in velikega dobrodušnega velikana, ki piha svoje sanje v spalnice.

Na drugi polici lahko vidim knjigico Veliki dobrodušni velikan. Ti si na gornjem pogradu, Adam na spodnjem, Aslan je zatlačen poleg njega.

Moji plesni čevlji, če bi jih imela, bi dišali po razkužilu.

Bila sem v bolnišnici in moram ti povedati, kaj se je zgodilo.

Gledala sem, ko si sedel z Adamom in ga držal za roko, hvaležna, da sem postala dovolj odporna za bolečino zunaj bolnišnice, in sem bila lahko z njim, ko je spal.

Pomislila sem, kako sijajno je, da otroka kličeta mamo ‘babi G’, da jo razlikujeta od tvoje mame, babi Annabel; kajti čeprav je umrla, preden sta se rodila, je še vedno njuna babica.

Našel si Addiejevo staro nočno lučko, potem si se prestavil na gornji pograd, roka ti je visela z njega, če bi te Addie slučajno potreboval.

Vstopila je mama, hotela je na kratko obiskati Jen, zdaj ko si ti pazil na Addieja.

Šla sem z njo.

Nisem prepričana, ali sem ti to povedala, ampak ko je mama enkrat odkrila, da nisem več v svojem telesu, se je ves čas pogovarjala z mano, na vseh mogočih krajih. »Govorila bom kot dež, Grace, punčica, tu in tam me boš že slišala, gotovo me boš.«

Divjala je s svojim starim cliom po temnih, skoraj praznih uličicah proti bolnišnici.

»Zalila sem Adamovo korenje in paradižnike,« je rekla.

»Hvala.«

»Morala bi dobro namočiti cvetlične zabojčke na oknih. V vročini se tako hitro izsušijo.«

»Mogoče lahko posadiš kaj drugega. Res bi mi bilo všeč, če bi.«

Nekaj časa je molčala, njen obraz je bil zelo postaran. Prevozila je rdečo luč, vendar je bilo premalo prometa, da bi bilo vredno skrbeti.

»Posadila bom nekaj, kar bo lažje prenašalo sušo. Sivka bi bila v redu.«

»Sivka bi bila perfektna.«

Prispeli sva v bolnišnico. Akvarijski atrij je bil skoraj zapuščen, samo nekaj pohajkujočih bolnikov, njihovi koraki so odmevali v praznini; enemu zdravniku se je mudilo. Luči avtomobilov so posvetile skozi okensko steklo iz teme zunaj.

Pomislila sem na gospoda Hymana in kako prestrašena sem bila, ko je prišel v bolnišnico. »Pojdi stran od mojih otrok, pojdi stran!« Je to posledica groznega zločina? Vsa njegova grdobija in krutost se razlijeta na ljudi v okolici; oljni madež, ki pljuskne na obalo in brez razlike počrni vse, česar se dotakne. Gospod Hyman ima veliko pomanjkljivosti, ja, toda nobenega greha nima. Nepopoln človek je, toda ne zloben. Nobenega zločina ni storil. Addie je imel prav, da mu je zaupal. In tako sem vesela, da si povedal Addieju, da ga ima gospod Hyman rad; da mu nikoli ne bi storil nič žalega; vesela sem, da si ga spet imenoval gospod Hyman.

Mama je šla k Jennyjini postelji. Na hodniku me je čakala Jenny.

»Moram vedeti,« je rekla. »Zakaj sem šla nazaj v šolo in zakaj sem šla spet v zgornje nadstropje in kaj se je zgodilo z mojim mobijem. Moram vedeti vse to.«

Pred sabo sva imeli veliko sliko in ogromna dejstva, ne pa podrobnosti.

»Policija bo izvedela, ko bodo jutri izprašali Maisie,« sem rekla.

»Toda mogoče nimam toliko časa,« je rekla, in govorili sva o popolnoma drugi stvari.

»Seveda ga imaš.«

»Ne. Povedala sem ti, mami. Ne strinjam se s tvojim načrtom. In ne bom si premislila.«

Nisem se pričkala z njo, ne takrat. Kajti najina hčerka je s pogumom vred podedovala tudi tvojo nemogočo trmo. ‘Neodvisnega duha!’ bi me popravil. ‘Močan značaj!’ Vem samo, da medtem ko so bile druge punčke v vrtcu na pokorno-ljubeznivo-vodljivem koncu značajske lestvice, je bila Jenny na nasprotnem, trmasto-preudarno-energičnem koncu, odvisno s katere točke si pogledal.

In ja, ponosna sem na to.

Vedno sem bila, na skrivaj.

Toda z njo si nisem delila potrebe vedeti. Hotela sem samo odkriti resnico, da bi bil Adam opran krivde, in nič drugega. In vedela sem tudi, da ima veliko časa, kajti to je tisto, kar ji bom poklonila. V tem prepiru bom jaz zmagovalka.

»Vsega se moram spomniti, mami,« je rekla. »Kajti če se ne, je kot da se del mojega življenja nikoli ni zgodil. Tisti del, zaradi katerega je vse drugače.«

Razumela sem, zakaj mora vedeti, in to sem morala spoštovati. In pripravljena sem jo bila zaščititi, če bi se preveč približala ognju.

Šli sva proti Rowenini sobi, ker je Jen tam presunilo zvonjenje v ušesih. Takrat sva mislili, da ga je spodbodel Donaldov, ne Maisiejin vonj.

Med hojo sva sestavljali koščke, ki se jih je Jenny do zdaj spomnila glede sredinega popoldneva. Vedeli sva, da je vzela dve veliki steklenici vode iz šolske kuhinje in šla ven skozi stranski izhod. Slišala je požarni alarm in pomislila, da je pomota ali vaja.

Skrbelo jo je, da Annette ne bo vedela, kaj naj stori, zato je odložila steklenici pri kuhinjskem vhodu in se vrnila noter. Tam je zavohala dim in spoznala, da ni bila vaja.

Prišli sva do Rowenine sobe. Jenny je zaprla oči. Spraševala sem se, kateri od vonjev v sobi je zadnjič prebudil njen spomin – mogoče je imela Maisie parfum, ki ga prej nisem zavestno zaznala. Njena jopica je bila še vedno vržena čez stol. Morala jo je pozabiti, ko so jo aretirali.

Nekaj minut sem čakala z Jenny; mogoče tri ali štiri.

Zbrala sem moči, da se soočim s tujko, v katero se je spremenila moja prijateljica.

»Nesem vodo iz kuhinje,« je rekla Jenny. »Pridem ven. Požarni alarm povzroča peklenski hrup. Pomislim, da Annette ne bo vedela, kaj naj naredi. Torej odložim steklenici in se vrnem noter. Prekleto, res gori.«

Premolkne. Že prej sva prišli do te točke. Le da sva prej mislili, da ji je mobi padel iz žepa, ko je odložila steklenici z vodo.

Jenny me prime za roko.

»Strah me je to početi sama,« je rekla. »Mislim, da grem še malo naprej.«

Toda jaz sem že vedela, da je predvsem zato čakala name.

Spet je zaprla oči.

»Dim ni tako grozen,« je rekla. »Lahko ga vohaš, ampak nič hujšega ni, kot če se zasmodi kaj v pečici. Ni me strah, tuhtam samo, kaj bi morala narediti. Pomislim, da pravzaprav Annette sploh ne bo skrbelo, všeč ji bo! Končno se ji dogaja drama.«

Videla sem, da se Jenny napenja, ko je dosegla zadnja vrata na spominskem hodniku.

Pomislila sem na Sarahino ‘retrogradno amnezijo’ – predstavljala sem si, da so jo požarna vrata, težka in debela, varovala pred tistim, kar je ležalo za njimi.

Mislim, da ji je védenje, da jo Ivo tako zelo ljubi – in tudi jaz in ti in Adam in Sarah –, dalo moč, da je potisnila vrata in jih odprla ter ponovno vstopila v grozo tistega popoldneva.

»In potem sem zagledala Maisie,« je rekla.

Njeno telo je otrpnilo.

Mama je zdaj že v naši sobi za goste in jaz sedim na Adamovi postelji, držim njegovo majhno mehko dlan, medtem ko spi. Jennyjin spomin se mi vrti v duhu kot film, ki ga ne morem ugasniti; spet in spet se na novo zavrti. Upam, da se bo končno ustavil, če ti bom povedala, kaj sem videla.

Požarna sirena zavrešči v poletno popoldne. Jenny odloži steklenici z vodo in gre nazaj v šolo, uporabi kuhinjski vhod. Voha dim, a ni prestrašena. Misli na Annette in da ji bo tole všeč.

Gre navzgor po stopnicah proti visokemu pritličju. Potem zagleda Maisie, v bluzi ŠTOS z dolgimi rokavi.

Maisie joka.

»Videla sem Adama, ki je prišel iz likovne učilnice,« reče. »O, bog, kaj si naredila, Ro?«

Rowena ji v svojih spodobnih platnenih hlačah stoji nasproti, kipi od jeze.

»Videla si Adama in kriviš mene?«

»Ne, seveda ne. Oprosti, jaz …«

Rowena prisoli Maisie brezobzirno, močno klofuto. Slišim zvok njene dlani, ki tleskne ob Maisiejino mokro lice, in ob njem se domišljija razkroji.

»Utihni, prasica.«

»Poslala si mi sporočilo,« reče Maisie. »Mislila sem, da …«

»Sem ti oprostila?«

»Hotela sem samo, kar je bilo najboljše …«

»Odstranila si mojega ljubimca in potem si nas spravila na boben. Sijajno, mami. Zafukano sijajno.«

Maisie se za trenutek zbere. »Bil je prestar zate. Izrabljal te je in …«

»On je pomilovanja vreden kos dreka. Brez hrbtenice. In ti si kuzla, ki povsod rine svoj nos.«

Kriči na njo, biča jo z besedami.

»Morala bi priskočiti na pomoč,« reče Maisie. Potem se obrne k Roweni, zbere pogum.

»Si ti prisilila Addieja, da je to naredil, Ro?«

»Sama se odloči, mami.«

Obriše solze z Maisiejinega obraza, na mestu udarca se vidi rdeče znamenje.

»Moraš si umiti obraz,« reče. Potem ji potegne dol zadrgo na hlačah. »In primerno se oblači, prekleto.«

Maisie gre pomagat malim šolarjem. Ne opazi Jenny.

Zagleda pa jo Rowena.

Zagleda Jenny in ve, da je vse slišala.

Jenny se je spomnila, da se ji v tistem trenutku ogenj ni zdel pomemben. Vedela je, da ni dejansko nikogar v šoli in da so se vsi z lahkoto rešili. Mislila je lahko samo na to, kako je Rowena udarila svojo mamo, jo prizadela.

»Adam te je šel iskat,« ji je rekla Rowena. »Gor v bolniško sobo.«

In vse se je spremenilo.

Šola je gorela in Adam je bil v zgornjem nadstropju.

Jen ga je stekla iskat.

In Addie? Kje je bil v resnici? Zdaj moram malo prevrteti nazaj, tako da bo lahko tudi on nastopal v tem pošastnem filmu.

Gledam ga, kako zapušča igrišče z Roweno, ki je predlagala, da gresta po njegovo torto. Tako skrbno načrtovano.

Oblečena je v razumna oblačila, v nasprotju z Jenny, in pomislim, da je videti tako odrasla.

Prideta na rob igrišča. Pri do prsi segajočih živobarvnih azalejah postaneta za trenutek, tako se mi zdi, in Rowena Addieju pove o darilu, ki ga je gospod Hyman zanj pustil v likovni učilnici. In Addie je res vesel, da mu je gospod Hyman prinesel darilo.

Zato mislim, da je bila Rowena nepremična postava, ki sem jo videla na robu igrišča, Adam poleg nje pa je bil premajhen, da bi segel čez grme azalej.

Gresta naprej proti šoli.

Rowena gre z Addiejem gor v njegov razred po torto. Vzame vžigalice iz predalnika gospodične Madden. Reče mu, da je darilo gospoda Hymana v likovni učilnici. In sicer malo drugačen vulkan. Mora ga prižgati. Lahko uporabi svoje vžigalice za rojstnodnevno torto.

Toda Adam noče, in Rowena je presenečena, ker ga je podcenjevala; prepričana je bila, da je reva. Torej mu reče, da je gospod Hyman sam prinesel vulkan v šolo, čeprav bi zabredel v strašne težave, če bi ga odkrili. Reče mu, da bo gospod Hyman kmalu prišel v likovno učilnico in bo razočaran, če se Addie ne bo igral z njegovim darilom. Torej ji Addie nerad ustreže.

Rowena odide dol po stopnicah v tajništvo.

Addie gre v likovno učilnico. Zaupa gospodu Hymanu, celo rad ga ima. Toda boji se vžigalic in nikoli prej ni nobene prižgal, ni prepričan, kako se to naredi.

Rowena ima čas poslušati Annettino prazno klepetanje, utrjuje si alibi.

Adam prižge vžigalico. Od daleč jo vrže v vulkan, ker se boji ognja, celo kresničk.

In vedro, polno pospeševalca, za trenutek miruje, ko se ogenj vnema, in potem eksplodira, vzplamti v plamene. Addie se prestraši in zbeži.

Vem, ljubček, tudi jaz bi bila takrat rada z njim. Tudi jaz bi mu rada vse skupaj olajšala.

Maisie med razleganjem alarma pride iz ženskega stranišča in vidi, kako Adam steče iz likovne učilnice.

Adam se požene navzdol po stopnicah, mimo tajništva in skozi glavni izhod na prosto.

In zdaj se dva filma križata, ker Maisie zagleda Roweno.

»Videla sem Adama, ki je prišel iz likovne učilnice,« reče. »O, bog, kaj si naredila, Ro?«

In Jenny sliši njun prepir; vidi, ko Rowena udari Maisie.

Torej ji Rowena pove, da jo Adam išče zgoraj v bolniški sobi.

Samo en stavek in naša družina je uničena.

Kajti Jenny gre v tretje nadstropje poiskat Addieja.

Zavoha dim, vendar ni preveč hudo, ne še, in mogoče sliši plamene, toda ni jih še videti.

Ne ve, da ogenj potuje skozi luknje v stenah in prostore v stropu in skozi zračnike.

Zunaj na pesku Rowena objema Adama okoli ramen. Poleg njiju je njen kip, ko je bila sama še otrok.

In pomislim, da zdaj Rowena pošlje sporočilo Jenny. Mislim, da ji napiše, da je Adam še vedno v šoli; da bi jo tam zadržala. Vidim, kako s prsti naglo pritiska blazinice na mobiju.

Ob strani, poleg odloženih steklenic z vodo, Jennyjin mobi zapiska za prejeto sporočilo.

Toda nihče ga ne sliši.

Kajti izbruhne požar. Plameni poskakujejo ob zidovih; vročina rije po hodnikih in skozi odprtine v stropih, prebija se v učilnice in razbija okna in šola se utaplja v dušečem dimu.

Na igrišču zagledam gost črn dim in stečem.

Poleg bronastega otroka Rowena pove Addieju, da je on vsega kriv.

Jenny je odprla požarna vrata svojega spomina, in bilo je strašno. Divje se je tresla.

»Sem sredi požara. Tudi Addie mora biti tukaj. In ogenj je povsod, gori …«

Objela sem jo in ji povedala, da je zdaj varna. Pomagala sem ji, da se je vrnila k meni.

Rowena je še vedno spala.

Zapustili sva njeno sobo, nobena ni več prenesla, da bi bila v njeni bližini. Toda še vedno sva jo lahko videli skozi steklo na vratih.

Njen speči obraz je bil videti kot prazna tablica človekovega značaja.

»Addie je bil ves čas zunaj, kajneda?« je rekla Jenny. »Mislim, to sta izjavili Annette in Rowena, da je bil takoj zunaj.«

»Ja.«

Oba bi bila zunaj; v minuti, mogoče dveh, oba bi bila na varnem.

Toda Jenny je bila pri kuhinjskem izhodu.

In potem je šla nazaj noter.

Za nama so se odprla vrata na oddelek za opekline in izbruhnila je vročica trušča in naglice, ko so pripeljali noter pacienta na vozičku, obkroženega z zdravniškim osebjem. Zdaj so bile prižgane vse luči in ni bilo mogoče reči, ali je dan ali noč. Spomnila sem se, kako so Jenny pripeljali sem tisto prvo popoldne; tiste groze.

Hrup je zmotil Roweno. Premaknila se je v spanju.

»Načrtovala je, da ubije Addieja,« je rekla Jenny. »Morala je načrtovati.«

Spomnim se, kako je Rowena opisovala beli špirit in pospeševalec v ‘vulkanu’ in pločevinke lepila v spreju, naložene zadaj. Rowena je kot odlična naravoslovka vedela, katere kemične snovi eksplodirajo in gorijo in zastrupljajo.

»Mišljeno je bilo, da mu eksplodira v obraz,« je rekla Jenny. »Čisto iz sebe je morala biti, ko se mu ni nič zgodilo – potem si je prekleto oddahnila, ko ni mogel govoriti.«

»Ja.«

»Imela je samo eno poškodbo, opeklino od likalnika. Bila je nesreča, tako kot je rekla.«

Jenny je hotela videti sliko v celoti, medtem ko sem se jaz skoraj obrnila stran, vendar sem se jo prisilila tudi sama pogledati.

»Ne verjamem, da ji je njen očka kdaj prej prizadejal bolečino,« je nadaljevala Jenny. »Samo tistikrat. Zato ker je vedel, kaj nam je naredila.«

Spomnila sem se prizora v Rowenini sobi. Spomnila sem se Donalda, ki jo je zgrabil za roke, ker je vedel. Vedel je.

»Spoznal je, da je šla v ogenj samo zato, da bi izpadla dobra,« je rekla Jenny.

Spomnila sem se, kako je Rowena stopila proti Donaldu ter kako sovražno in divje jo je pogledal. »Gnusiš se mi,« je rekel.

»Najbrž je šla samo do veže,« je nadaljevala Jenny. »Potem se je ulegla na tla, ker je vedela, da prihajajo gasilci. Hotela si je zagotoviti, da nihče ne bo posumil vanjo.«

»Prava mala junakinja, kaj?« je rekel Donald in njegov bes je bil strašen.

Spomnila sem se nekega drugega trenutka in Maisiejinega glasu; žalosti, ki je bila v njem.

»Ne bi smel obsojati človeka, kajneda? Če ga imaš rad, če sodi k tvoji družini, bi se moral potruditi in v njem videti dobro. Hočem reči, na neki način je to ljubezen, kajneda? Verjeti v človekovo dobroto.«

Ves ta čas je ščitila hčerko, ne svojega moža.

Je Rowena od začetka načrtovala, da bo krivdo zvrnila na svojo mamo?

»Pred kratkim mi je poslala sporočilo, da je podzemna zabasana. Torej taksi mami na prvem tiru!«

Mislim, da ni bilo nič narobe s podzemno.

Skozi steklo sem gledala Roweno, ki je vstala s postelje.

»Moraš ozdraveti, Jen,« sem rekla. »In potem lahko vsem poveš, kar si videla in slišala.«

Površno se mi je nasmehnila.

»Dober poskus, mami. Saj bo Addie vsem povedal, da ga je Rowena nagovorila k temu, ne da bi rabil mojo pomoč.«

»Toda …«

»Čisto naključje je, da očka še vedno misli, da je bila Maisie, ne Rowena. Toda Adam mu bo razkril resnico.«

»Ja, in očka mu bo verjel. In prav tako tetka Sarah, a nihče drug. Maisie bo do takrat že vse priznala.«

»Saj veš, da bi za Roweno naredila vse,« je rekla tiho. »Kajne, da veš, Gracie?«

»In če bi Donald nameraval kaj povedati, bi to do zdaj že storil.«

»Toda policija utegne vseeno verjeti Addieju,« je rekla Jenny.

»Ne bodo verjeli osemletniku namesto odraslim. Mogoče bi mu prisluhnili na začetku. Ne pa zdaj, ko mu je vzelo toliko časa.«

»Mogoče pa mu bodo,« je vztrajala.

»O, bog.«

»Mami?«

Misli so se vrtele okoli nečesa tako groznega, da se v tisto nisem imela poguma ozreti; vendar se je neizprosno približevalo.

»Tudi Rowena bo tako mislila; da bi mu policija utegnila verjeti.«

Misli so se v zavojih spuščale v en sam spomin.

»Res bi ga rada videla, mu povedala, da sploh ni on kriv,« je rekla Rowena.

»Mislim, najbrž me ne bo hotel videti, ampak res bi rada.«

Jen je zmajala z glavo, ko sem ji povedala, kot da bi to izničilo resnico. Toda vedela je, da drži.

»Moraš ozdraveti,« sem ji rekla. »Da boš obvarovala Adama.« In grozno mi je bilo, da jo moram takole izsiljevati. Toda to je bil edini način. Kot sem rekla, življenje tvojega otroka vse poseka.

»To lahko narediš ti,« je rekla.

»Ne morem, ker …«

»Mami …«

»Pusti me, da končam. Prosim. Okej, recimo, da po nekem čudežu lahko govorim. Pojdiva do konca – kaj bi lahko rekla? Nisem slišala pogovora, ki si ga ti. Še vedno sem bila na športnem dnevu. Težko bi rekla, da sva midve takole klepetali, kaj misliš? Kateri sodnik bo temu verjel? Sploh nobenega dokaza nimam, da je bila Rowena, ne Maisie.

Toda nobenih čudežev ne bo. Zdaj verjamem v veliko stvari, v katere prej nisem verjela. V pravljice, v duhove, v angele. Vsi se mi zdijo resnični. Ne verjamem pa, da bom ozdravela.

Nobenih kognitivnih funkcij nimam, Jen. Nikoli ne bom prišla k zavesti.«

Nisem vedela, ali je to nedolžna laž ali ne. Še vedno ne vem.

»Ne morem ga zaščititi,« sem rekla. »Ti pa ga lahko. Lahko živiš in mu zagotoviš odrasel glas.«

V svoji sobi je Rowena prekinila svojo infuzijo.

»Angeli, mami?« vpraša Jenny in se skuša nasmehniti. »Misliš, da sva to zdaj midve?«

»Mogoče. Morda angeli niso res dobri ali posebni, ampak navadni, tako kot midve.«

»In krila?«

»Kaj je z njimi?«

»Krila in obstret. Osnovna oprema angela.«

»Najzgodnejša podoba krščanskega angela, ki je v katakombah svete Priscile iz tretjega stoletja, nima kril.«

»Samo ti lahko izjaviš kaj takega ob takšnem času,« je rekla.

In potem je bil njen glas tih in osramočen.

»Tako si želim živeti.«

»Vem.«

»Nikoli ne bom nikogar ljubila tako, kot ti ljubiš mene.«

»Ostala si, da si sredi požara iskala Addieja. Nisi dobila sporočila, pa si vseeno ostala.«

Rowena je zapustila svojo sobo in se po hodniku odpravila proti izhodu. Zagledala jo je sestra.

»Samo na cigareto grem,« je rekla Rowena.

»Nisi se mi zdela tak tip.«

Rowena se ji je nasmehnila. »Ne.«

Z Jenny sva šli za njo z oddelka za opekline.

Tako tiho je bilo zunaj na polnočnih hodnikih.

Sledili sva ji, ko je šla na intenzivno.

Notri so bile prižgane vse luči, oddelek je bil živahen kot vedno, tukaj dnevno-nočni ritem ni obstajal.

Pritisnila je na zvonec.

Sestra je odprla vrata.

Rowenin glas je bil šibek. Tesno se je zavila v temnomodro haljo.

»Jennyjina prijateljica sem. Je v redu? Ne morem spati, tako me skrbi.«

»Zelo hudo je z njo.«

»Bo umrla?«

Sestra je žalostno molčala.

Solze so napolnile Rowenine oči. »Mislila sem si, da boste to rekli.«

Torej se je prišla prepričat.

Nisem ji mogla pogledati v obraz.

Jenny pa je zmogla.

»Živela bom,« je rekla Jenny in njen glas je bil hrupen od upanja. Obljuba.

Toda Rowena se je obrnila, kot bi slišala zašepetano grožnjo.

Mama je zapustila bolnišnico in šla sem z njo. Noč je bila še vedno nabita z vročino. V stanovanjih nasproti bolnišnice sem videla ljudi, ki so spali zunaj na majčkenih balkonih. Film sredinega popoldneva je še kar igral, vrtel se je spet in spet, jaz pa nisem imela moči, da bi spremenila karkoli, kar se je zgodilo.

Ko sem ga gledala, sem se zavedela, da bi morala pogledati Maisiejin portret, ki ga je policija sestavljala, kot da bi barvala oštevilčene prostorčke otroške pobarvanke. Morala bi zbrati pogum za to. Kajti če bi ga pogledala, bi videla mesta, ki jih niso zapolnili z zločinskimi sumi; tista, ki so bila že pobarvana z modrikastimi podplutbami.

In potem bi njihove sume prekrila z močnimi barvami izkustva iz let, ko sem poznala svojo prijateljico.

Vendar nisem dvomila glede Rowene. Grozno je bilo, da je bila ona, ne samo zato ker je bila najstnica, ampak tudi ker je tako očitno in hitro postalo resnica. Poišči in zamenjaj ‘Maisie’ z ‘Rowena’ in zgodba, ki se razkrije, je odvratna, toda jasna. Njena igra ni bila tako presenetljiva. Znala je igrati vlogo žrtve, ki še naprej ohranja ljubezen do svojega zlorabljevalca, saj je dolga leta gledala mamo.

Rowena vsemu daje smisel, povezana je z vsem – s Silasom in s šolo in s prevaro in z družinskim nasiljem; toda z ničimer tako, kot sem si predstavljala.

Vendar ne mislim, da je do konca hudobna; celo zlobna.

Šla je v gorečo stavbo, da bi rešila mene in Jenny.

Jenny misli, da je to naredila, ker se je hotela izkazati za pogumno in odvrniti sum. Jaz pa ne mislim tega. Nočem misliti tega.

Njenega dejanja se oklepam kot silno pogumnega in plemenitega, odločila sem se gledati nanj kot na dramatični kes; karkoli že se je zgodilo prej ali prišlo potem.

Kajti moram verjeti, da je v njej nekaj dobrega; ena svetla barva sredi trpkega dima.

Rowena je sama govorila o angelu in hudiču v človeku. Mislili smo, da je imela v mislih Silasa Hymana ali svojega očeta, a zdi se mi, da je opisovala sebe.

Ne verjamem več v sivo. Mislim, da črna in bela – dobro in zlo – sobivata, a se ne mešata; da življenje ni sestavljeno iz opozorilnih glasov, ampak iz angelov in hudičev.

Ko se film spet zavrti in gledam, kako steče v gorečo stavbo, si predstavljam, da ji njen angel vpije dovolj glasno, da preglasi hudiča. Zares. Angel. Ne takšen z nabrano obleko in s srebrnimi krili kot tisti na vrhu božičnega drevca, ampak mišičnjak iz Stare zaveze, Rafael ali Mihael – neustrašen, odločen angel, ko dobro v njej dobi obliko in najde glas.

Kajti ne morem zapustiti tega sveta z mislijo, da v mladem dekletu ni ničesar odrešujočega. Nočem, da je v meni sovraštvo, ko umrem.

Prišli sva domov. Mama je izčrpana šla v posteljo in samo jaz sem bila budna. Bila je skoraj ura duhov, hiša je bila tiha, vsi so spali. Zadnjikrat, ko sem bila takole sama budna, je bil Adam še dojenček.

Šla sem v Jennyjino sobo. Pustila sem jo z Ivom na vrtu, obljubila sem ji, da se vidiva zjutraj. Doslej med nama še ni bilo slovesa.

»Kako je imeti najstniško hčer?« me je v šoli nekoč vprašala mama, katere najstarejši otrok je star toliko kot Adam.

»Vedno so fantje v hiši. Ogromni postavni fantje z ogromnimi supergami na hodniku,« sem rekla, ker sem se vedno spotaknila obnje. »Vedno zmanjka hrane v hladilniku, ker so ti fantje vedno lačni. Dekleta pa nič ne jejo, in potem te skrbi zaradi anoreksije, in tudi če je tvoja hči ješča in zgleda sijajno, te skrbi zaradi bulimije.«

»Si sposoja tvoja oblačila?«

Zasmejala sem se. Ko bi si jih le. »Primerjava je tista, ki je neusmiljena,« sem rekla. »Njena koža žari. Moja se guba. Celo moje noge so poleg njenih videti zgubane.«

Mama iz šole se spači, misli si, da se njej to ne bo zgodilo, ne da bi se zavedala, da se ji je verjetno že zgodilo, a brez najstnice za primerjavo tega ne ve.

»Glavna stvar,« zagreto nadaljujem, »je seks. Ko imaš najstnika, je vsepovsod.«

»Hočeš reči, da … v vaši hiši?« Zveni zgroženo.

»Ne, ne ravno,« rečem in razmišljam, kako naj razložim, da seks pride v hišo in jo zavzame; prhuta po hodnikih in pohajkuje po stopnicah, hormoni se zlivajo skozi okna.

Vonj po njem je lebdel tam, v Jennyjini sobi.

Zavedela sem se, da to niso seks ali hormoni, ampak velika količina življenja, ki ga je še treba preživeti.

Usedla sem se za njeno mizo in videla, da tam dejansko ni knjig, temveč polna polica zemljevidov Ordnance Survey, specialk za hojo in pohodništvo. Kolikor vem, je mizo uporabljala predvsem za lakiranje nohtov. Na njej sem lahko videla drobne madeže bleščeče rdeče.

Sem ti povedala, da je nekaj tednov pred izpiti rekla, da »raje živim življenje zdaj, kot da ponavljam za bodočega«?

Tako drugačna, kot sem bila jaz v teh letih, ko sem si obupno želela na univerzo; gulila sem se ves zadnji letnik.

Mislila sem, da bi bila univerza krasna tudi zanjo. Mislila sem, da bi naredila polna tri leta in uživala v vsakem trenutku. Jaz bi se potrudila, da zanesljivo ne bi zanosila na koncu drugega letnika.

Ne zato, ker bi hotela, da živi neizživeti del mojega življenja, ampak ker sem mislila, da bi tudi njo osrečilo tisto, kar bi osrečilo mene.

In jezila sem se nate, ko ji nisi skušal preprečiti, da je šla plezat v Cairngorms, namesto da bi ponavljala za izboljšanje izpitnih ocen, ali da je namesto na francosko izmenjavo šla z Ivom veslat v Wales. Prepričana sem bila, da je otročja, ko ni mislila na prihodnost – nisem se zavedala, da svojo življenjsko izbiro živi tik pred mojim nosom. Dekle, ki uživa v naravi, tako kot ti, moj ljubi, ki ima rajši veslanje ali plezanje od Drydna in Chaucerja.

Njeno življenje bi morala pogledati z njenega zornega kota; morala bi se povzpeti z njo na goro in od tam videti pokrajino drugih načinov za doseganje izpolnitve in sreče.

Ali samo stopiti v njeno sobo in se temeljito ozreti okrog sebe.

Ležim poleg tebe na Adamovem gornjem pogradu – nov pogled na njegovo tako domačo sobo. Od tu zgoraj lahko vidim, da je treba na vrhu njegovega globusovega senčnika obrisati prah; Islandija je samo madež. »Čista hiša je znak zapravljenega življenja,« mi je nekoč dobrohotno dejala Maisie, ki je poznala mojo mržnjo do gospodinjskih del. In to je dobro, ker je bilo moje od tu zgoraj očitno zelo koristno porabljeno.

Zdaj sem resnično ponosna na svoje materinstvo, na oba – na Jenny in Adama –, če sem imela vsaj nekaj vpliva pri oblikovanju oseb, kakršni sta postala.

In prav nič ne obžalujem svojih izbir, celo napačnih. Drugi ljudje lahko napišejo imenitno knjigo, naslikajo čudovito sliko, kajti jaz ne potrebujem umetnostnega dela, da bi mi govorilo v prid, ko me več ne bo; to bo naredila moja družina. Ni potrebno, da bi kaj vrgla v praznino, ker je polna ljudi, ki jih imam rada.

Zlezem z Addiejevega pograda.

Vedno sem vedela, kako zelo ga imaš rad. Toda pred požarom nisem vedela, kako zelo ga imata radi Jenny in mama, in tudi Sarah. Vsi vi premorete dovolj ljubezni, da mu napihnete rešilni čoln.

In poglej se. Preživel si smrt obeh staršev – še več kot preživel: zrasel si v tega čudovitega, samozavestnega človeka. In tudi Adam ima to možnost.

Držim ga za roko.

Zakorakam v njegove sanje in mu povem, kako poseben je.

»Najbolj poseben fantek na celem svetu,« rečem.

»V ozvezdju?«

»V vesolju.«

»Če je tam zunaj življenje.«

»Prepričana sem, da je.«

»Tam je najbrž še en jaz, čisto tak.«

»Nihče ne more biti čisto tak kot ti.«

»A je to dobro?«

»Seveda.«

36

Še en peklensko vroč dan; nebo je sadistično, brezoblačno modro.

Vrnem se na svoj oddelek.

Okna so odprta, a nobenega vetriča ni, vročina od zunaj prodira v notranjost. Sestre se znojijo, prameni las se jim lepijo na čelo.

Nobenega sledu o tleskanju rdečih pet doktorice Bailstromove in hvaležna sem, da me v trenutku, ki bi nedvomno moral biti resen in plemenit, ne bo begala moda.

Še zadnjič se ozrem po svetlečem linoleju in odurnih kovinskih omaricah in grdih zavesah. Mi, ljudje enaindvajsetega stoletja, resnično ne vemo, kako sploh dostojno umreti. Spomnim se konca filma o J. M. Barrieju, ko je peljal svojo umirajočo ljubico na čarobno prizorišče Petra Pana, ki ga je skrivaj postavil na vrtu. Zanjo ni bilo rjavih geometričnih zaves. Meni pa bodo morale zadostovati.

Izborim si pot nazaj v svoje telo, skozi plasti mesa in mišic in kosti, dokler nisem notri.

Ujeta sem, kot sem vedela, da bom, pod trupom velike ladje, razbite na dnu oceana.

Moje veke so tesno zaprte; bobniči popokani; glasilke pretrgane.

Temno kot v rogu in tiho in tako mučno je tukaj; neizmernost črne vode nad mano.

Samo diham lahko.

Spomnim se, da sta po latinsko dih in duh ista beseda.

Zadržim dih.

Ko se je Jenny soočila s svojo smrtjo v kapeli in upala na nebesa, sem se tudi jaz soočila s svojo. Temeljito. Popolnoma. Takrat sem ji tudi povedala, da je ne bom pustila umreti.

Vedela sem, da življenje mojega otroka poseka vse. Adamovo žalost. Tvojo žalost. Moj strah. Vse.

Ne smem dihati.

Toda še vedno sem upala, da bo nekdo drug. Mati in hči in žena nekoga drugega. Življenje nekoga drugega.

Moje upanje je bilo strašno in grdo in jalovo. Kajti nikoli ni bilo zares mišljeno, da bo kdo drug. In mogoče je to pravično. Obdrživa najinega otroka, a izgubiva mene. Ravnotežje.

Ne smem dihati.

Toda ona je odrasla, ne otrok, in zdaj to vem; naučila sem se lekcije.

Mislim, da sem nekje v sebi to že vedela. Samo strah me je bilo, da me, ko odraste, ne bo več potrebovala.

Bala sem se, da me nima tako zelo rada.

Nisem se zavedala, da je že odrasla.

Da me ima še vedno tako zelo rada.

Ne smem dihati.

Nagon se upira; plimski val sebičnega poželenja po življenju prestreže vsak sunek odločenosti v meni. Toda v zadnjih nekaj dneh sem postala veliko odpornejša. In čeprav nisem zaradi tega zapustila zaščitne kože bolnišnice, to vseeno pomeni, da sem dovolj močna za to dejanje.

Ne smem dihati.

Ko sem bila dvajset tednov noseča z Jenny, sem se podučila, da ima že oblikovane jajčnike. V najinem nerojenem dojenčku so bili že najini morebitni vnuki (ali vsaj delček naju, ki bo delček njih). Čutila sem, da je v meni zvita prihodnost; moje telo je bilo ruska babuška časa.

Ne smem dihati.

Mislim na Adama visoko nad mano, tam na površju v rešilnem čolničku, ki ga je napihnil dih drugih ljudi.

Mislim na Jenny, ki je dosegla obalo odraslosti.

Mislim, da mi je strah pred utopitvijo mojih otrok pokazal, kako lahko to storim.

Tako malo zraka še imam v pljučih.

Boš bral Addieju Malo morsko deklico? Je v Zgodbah za šestletnike na spodnji polici njegove knjižne omare. Rekel bo, da teh zgodb ni bral že celo večnost, očka, in seveda so preveč za punce, toda ti boš vztrajal. Objel ga boš okoli ramen in on ti bo obračal strani.

Bral mu boš o bolečini, ki jo je mala morska deklica čutila, ko je zapustila vodo; hodila je po nožih, ker je tako ljubila svojega princa. Kajti želim si, da ve, kako sem, ko sem v bolnišnici zapustila svoje telo – kadar sem šla predaleč zaradi njihovih slikanj –, hodila po nožih, ker nisem mogla prenesti, da ga obtožijo tega groznega zločina. Ker sem verjela vanj. Ker ga imam rada. Povej mu, da je najtežja stvar na tem svetu zapustiti njega.

Ni se mi več treba truditi, da bi zadržala dih.

Zdrsnem iz razbite ladje svojega telesa v neizmerno globino temnega oceana.

Nekoč si mi dejal, da je sluh zadnji čut, ki ostane, ko drugi odpovejo. Toda motiš se. Zadnji čut, ki ostane, je ljubezen.

Zaplujem na površje in brez napora zdrsnem iz svojega telesa.

Sproži se alarm, stresa zrak in zdravnik teče proti meni.

Voziček, naložen z opremo, drvi po linoleju, kot bi bil na drsalkah, krmari ga prestrašena sestra.

Moje srce se je ustavilo.

Slišim tleskajoče rdeče petke.

Doktorica Bailstromova reče, naj upoštevajo navodilo o neoživljanju.

Govorijo o presaditvi.

Obdržali bodo moje telo delujoče, dokler ne bodo mojega srca darovali Jenny.

Gledam aparature, ko v moje negibno telo umetno dovajajo kisik. V naglici te privedejo v sobo, da podpišeš obrazec za soglasje.

V resnici ne bi smela biti tukaj, vsekakor ne, postopati takole naokrog. Kaj ne bi zdaj morala oditi v naslednji kraj? Gost, ki je še vedno pri mizi, ko gostitelji pomivajo posodo v kuhinji.

In še vedno se pogovarjam s tabo!

Prejšnji vikend, ko sem v našem starem življenju sedela za našo kuhinjsko mizo, sem v časopisu prebrala o ‘lepkem zraku’. Futurolog je napovedal, da bomo ljudje lahko puščali sporočila drug drugemu, začasno ustavljena v etru. Potemtakem – nikoli ne veš, ampak mogoče, nekega dne – boš slišal, kar sem ti pripovedovala. Kajti gotovo so se, ko sem govorila s tabo, molekule v zraku okoli mene spremenile; zrak se je nabil z besedami.

Gotovo bom, ko mi bodo vzeli srce in izklopili naprave, končno odšla.

Spomnim se, da mala morska deklica na koncu ne dobi princa, ampak dušo.

Grem na oddelek za intenzivno nego, kjer Jenny pripravljajo za presaditev.

Gleda sama sebe, Sarah se sklanja nad njeno telo. Nekoč sem bila ljubosumna, ker sta si bili Sarah in Jenny tako blizu, zdaj pa občutim pretirano hvaležnost.

Jenny me zagleda in me prime za roko.

»Toliko o samostojnosti,« rečem. »Zdaj bom vedno s tabo.«

»Mami, to je grozno.«

»Utripala bom v tebi.«

»Prosim!«

»Resno,« rečem, »saj je samo črpalka.«

»Tvoja črpalka.«

»Ti jo boš veliko bolje uporabila.«

Ne veva, kaj bi rekli. Nobena od naju ni govorila o tem, ali se bo Jenny tega spomnila. Ali se bo spomnila mene.

»Ozdravela boš,« Sarah reče Jenny in zapolni tišino. »In sijajno boš skrbela za Adama. Toda tudi drugi ljudje bodo skrbeli zanj.«

Bežno te zagledam, ko prihajaš iz zdravnikove pisarne.

»Ostani torej deklica, Jen, ne bodi prehitro ženska,« nadaljuje Sarah.

»Prekleto sijajna si,« rečem Sarah, ki me seveda ne more slišati, toda Jenny se nasmehne.

Rečem Jenny, da je zdaj čas, da se vrne v svoje telo.

Objame me in rada bi jo objemala dlje, obvisela bi na njej, toda prisilim se, da se umaknem.

»Ivo in očka in teta Sarah in Adam te čakajo,« rečem, in vrne se v svoje telo.

Gotovo bi se morala razdivjati nevihta; potlačena, zgoščena vročina zadnjih štirih dni, sproščena v grmeči plohi.

Za oknom oddelka nebo ostaja neizprosno modro, vročinska meglica zabrisuje robove, jaz pa se počutim sveže, ohlajeno.

Vidim te, kako greš proti Jennyjini postelji.

Spomnim se, kako sem vlekla Jenny navzdol po stopnicah in si predstavljala ljubezen belo in tiho in hladno.

Pogledaš me. In v tem trenutku me zagledaš.

Takšna je videti ljubezen nešteto besed pozneje.

Stopim k tebi in poljubim tvoj obraz.

Gledam, kako spremljaš Jenny, ko jo peljejo proti operacijski dvorani. Pomislim na angele. Tokrat ne na krute, močne starozavezne angele, temveč na angele Fra Angelica, z njihovimi svetlečimi živobarvnimi oblačili in dolgimi, po hrbtu padajočimi krili; Giottovi plavajo nad Zemljo kot škrjanci, njihovi bleščeči zlati obstreti so luknjice svetlobe; na Chagalovega modrega angela z žalostnim, bledim obrazom. Mislim na Rafaelove angele in na Michelangelove in na angele Hieronima Boscha in Kleeja.

Mislim, da so pod vsakim angelom – ravno zunaj slike – njegovi otroci, ki jih je bil prisiljen zapustiti.

Toda nebeško posmrtno življenje ni tam, kjer sem zdaj jaz, ne še.

Sedim na zadnji stopnici našega stopnišča in v Adamovo torbo zlagam njegovo uniformo, v katero se bo preoblekel po telovadbi. Zavezujem mu kravato, da jo bo samo nataknil in potegnil tanjši del, ker še vedno ne obvlada zavezovanja, in upam, da ti to veš in boš to naredil namesto njega.

In sem v dnevni sobi, pobiram legokocke izza kavča in ti prideš k meni in me objameš: »Moja lepa žena,« rečeš, in zgoraj slišim Jenny, ki je na telefonu z Ivom, in Adam bere na preprogi, in duši me potreba po vseh vas.

Moje srce vzamejo ven.

Svetloba in barva in toplota zapuščajo moje telo in prihajajo vame – v karkoli že sem.

Moja duša je rojena.

In Jenny ima prav, čudovito je, vendar sem jezna na rojstvo svetlobe. Rada bi videla svoje vnuke ali se te vsaj še enkrat dotaknila in zaklicala Jenny: »Kmalu bo večerja, okej?«; ali Adamu: »Prihajam!«; in vsem, ki me čakate v avtu: »Dve minutki, a je v redu?«

Samo še malo življenja.

Toda potem jeza preneha in ni več strahu ali obžalovanja.

Jaz sem iver svetlobe, ostra kot diamant, ki lahko zdrsne skozi razpoke v svetu, kakršnega poznamo. Prišla bom v tvoje sanje in govorila nežne besede, kadar boš pomislil name.

Ne obstaja sreča za večno – a obstaja potem.

To ni najin konec.

Zahvala

Še enkrat hvala nadarjeni Emmi Beswetherick, brez katere ta knjiga ne bi mogla biti napisana. Ogromna zahvala tudi Joanne Dickinson za njeno zaupanje, navdušenje in požrtvovalnost. Rada bi se zahvalila tudi Ursuli Mackenzie, Davidu Shelleyju, Paoli Ehrlich, Lucy Icke, Sari Talbor, Darren Turpin in drugim iz skupine Piatkus and Little, Brown.

Rada bi se zahvalila Felicity Blunt pri Curtis Brown, ker je najboljša agentka, kar jih pisatelj lahko ima. Moja zahvala gre tudi Kate Cooper in Tally Garner, prav tako pri Curtis Brownu.

Hvala Anne Calabresi, ki mi je povedala, da so bili njeni starši streha, ki jo je varovala, kar sem uporabila v tej zgodbi.

Prijatelji in družina so mi omogočili pisanje te knjige. Zato še enkrat hvala staršem za nenehno podporo in sestri, Tori Orde-Powlett, ki je vedno moja prva in najboljša bralka. Rada bi se zahvalila tudi Sandri Leonard, ki je prebrala konec, preden sem napisala začetek, in me spodbudila, naj nadaljujem; Michele Matthews za njeno velikodušno razdajanje časa; Trixie Rawlinson, Kelly Martin, Livii Firth in Lynnei Gagliano, ki so me pogosto obiskale, ko sem bila zakopana v zgodbo, in so mi tako praktično pomagale. In mojim starim prijateljem, katerih elektronska pošta me je poganjala naprej – Anne-Marie Casey, Nini Calabresi, Katy Gardner, Katie London, Anni Joynt, Alison Clements in Amandi Jobbins.

Rada bi se zahvalila Richardu Bettsu in vsem njemu podobnim učiteljem, katerih razredi so varni, srečni in spodbudni in kjer otroci lahko poletijo.

Najbolj pa sem hvaležna svojemu možu Martinu, ki pravi, da zahvale ne potrebuje.

Zbirka e-Krimi • Rosamund Lupton • POTEM • Prevedla Katarina Mahnič • Uredila Ana Ugrinović • Tehnično uredil Andrej Gale • Mladinska knjiga Založba, d. d., Ljubljana 2013 • Predsednik uprave Peter Tomšič • Glavni urednik Bojan Švigelj • Naslov izvirnika: Afterwards • © Rosamund Lupton 2011 • © za izdajo v slovenščini Mladinska knjiga Založba, d. d., Ljubljana 2013

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.111-312.4(0.034.2)

LUPTON, Rosamund

Potem / Rosamund Lupton ; [prevedla Katarina Mahnič]. - El. knjiga. - Ljubljana : Mladinska knjiga, 2013. - (Zbirka e-Krimi)

Prevod dela: Afterwards

ISBN 978-961-01-2446-7 (ePub)

265705728

Table of Contents

Naslovnica

Naslov

Posvetilo

Citat

Predgovor

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

Zahvala

Kolofon