Alen Širca

Ciril Kosmač,

POMLADNI DAN

Priročnik za spoznavanje književnih del

Urednik: Alen Širca

Jezikovni pregled: Simona Sellami

Vse knjige in dodatna gradiva Založbe Rokus Klett najdete tudi na naslovu www.knjigarna.com.

Brez pisnega dovoljenja založnika so prepovedani reproduciranje, distribuiranje, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnem koli obsegu in postopku, kot tudi fotokopiranje, tiskanje ali shranitev v elektronski obliki. Tako ravnanje pomeni, razen v primerih od 46. do 57. člena Zakona o avtorski in sorodnih pravicah, kršitev avtorske pravice.

Založba Rokus Klett, d. o. o.

Stegne 9 b, 1000 Ljubljana

Telefon: 01 513 46 00

Telefaks: 01 513 46 99

E-pošta: rokus@rokus-klett.si

www.rokus-klett.si

ČB

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6.09Kosmač C.(0.034.2)

ŠIRCA, Alen Albin

Pomladni dan, Ciril Kosmač [Elektronski vir] : priročnik za spoznavanje knjižnih del / Alen Širca. - 1. izd., različica 1.0. - El. knjiga. - Ljubljana : Rokus Klett, 2012. - (Kresnice : najpopularnejši literarni vodniki za maturo in domače branje)

Način dostopa (URL): www.apple.com/itunes

ISBN 978-961-271-270-9 (iPad)

263251200

DN120313

ŽIVLJENJE IN DELO CIRILA KOSMAČA

1910 Ciril Kosmač se rodi 28. septembra na Slapu ob Idrijci (Tolminsko) v skromni kmečki družini kot eden izmed sedmih otrok.

1924 V Gorici se najprej pripravlja za gimnazijo, potem pa dve leti obiskuje trgovsko šolo.

1928 Ker starši ne morejo več vzdrževati njegovega šolanja, se vrne domov. Kot izredni učenec opravi malo maturo na italijanski klasični gimnaziji v Tolminu.

1929 Umre mu mati Marijana. Ker je osumljen sodelovanja s podtalno narodno obrambno organizacijo primorskih Slovencev TIGR, ga aretira italijanska fašistična policija.

1930 Do septembra je zaprt v Gorici, Kopru, Rimu in Trstu. Na t. i. prvem tržaškem procesu (1. do 5. september) ga pred posebnim fašističnim sodiščem kot najmlajšega med obtoženci oprostijo.

1931 Od doma, ki je tedaj pod oblastjo fašistične Italije, ilegalno pribeži v Ljubljano. Z nastopi in recitacijami deluje v društvih primorskih emigrantov.

1932 V emigrantskem listu Istra izideta njegovi prvi literarni objavi »V znamenju rojstva in prerojenja« ter »Božično pismo iz celice«.

1933 V Ljubljanskem zvonu izide njegova novela Cerkovnik Martin.

1934 V Sodobnosti, novi, leto prej nastali reviji, objavi novelo Hiša št. 14.

1938 Dobi francosko štipendijo in odpotuje v Pariz. Tam se sreča tudi s Prežihovim Vorancem.

1939 Italijanska policija za njim razpiše tiralico, češ da gre za zelo nevarnega človeka, ki je zmožen terorističnih dejanj.

1940 Ko Nemci prodirajo proti Parizu, se umakne na južno francosko obalo v Marseille.

1942 Odpotuje v Veliko Britanijo (London).

1943 V Angliji med drugim dela tudi za britansko radijsko postajo BBC.

1944 Z zavezniškim konvojem preko Egipta prispe v italijansko mesto Bari, kjer nastajajo prekomorske partizanske brigade. Vključi se v NOB. Vrne se v domovino. Je urednik tedaj še ilegalnega Slovenskega poročevalca na osvobojenem ozemlju v Črnomlju.

1945 Postane urednik Slovenskega poročevalca, poglavitnega ljubljanskega dnevnika, a mora kmalu odstopiti, saj ga tako kot veliko primorskih rodoljubov osumijo predvojnega sodelovanja z zahodnimi vohunskimi službami.

1946 Izide zbirka njegovih predvojnih novel Sreča in kruh. Napiše novelo Očka Orel.

1949 Napiše scenarij za film Na svoji zemlji, ki je povzet po njegovi noveli Očka Orel. Gre za prvi slovenski umetniški zvočni celovečerec.

1953 V knjižni obliki pri Prešernovi družbi izide roman Pomladni dan, ki je že prej (leta 1950) izhajal v reviji Novi svet. Knjižna oblika se ponekod precej razlikuje od revijalne.

1956 Naseli se v Portorožu. Revijalno začne izhajati Balada o trobenti in oblaku.

1958 Izide izbor novel Iz moje doline.

1959 Izide Tantadruj.

1961 France Štiglic režira film Balada o trobenti in oblaku.

1962 Po njegovem scenariju posnamejo film Tistega lepega dne (režija France Štiglic).

1960 Postane član Slovenske akademije znanosti in umetnosti (SAZU).

1964 Pri Cankarjevi založbi izidejo njegova izbrana dela. Po njegovem scenariju posnamejo film Ne joči, Peter (režija France Štiglic).

1968 Postane predsednik Društva slovenskih pisateljev.

1972 Izide izbor novel z naslovom V gaju življenja. Izberejo ga za predsednika Zveze književnikov Jugoslavije.

1974 Prejme nagrado AVNOJ, najvišje tedanje jugoslovansko umetniško oziroma znanstveno priznanje.

1979 Potuje v Južno Ameriko in Sovjetsko zvezo. Dobi Prešernovo nagrado za življenjsko delo, a jo zaradi smrti v naslednjem letu ne more več prevzeti (podelitev je 8. februarja).

1980 Umre 28. januarja v Ljubljani. Pokopan je na pokopališču v Ročah, blizu svoje vasi.

LITERARNA SMER

Kosmačevo delo na splošno uvrščamo v socialni realizem, čeprav, kot bomo videli, ne brez pridržkov.

Socialni realizem je oznaka za »novi« realizem, ki se je pojavil v tridesetih letih 20. stoletja. Čeprav se je ta opiral na klasični realizem 19. stoletja (realizem in naturalizem), je bil za razliko od njega radikalnejši, saj »novi« realizem meščanske družbe ni želel samo kritizirati, ampak jo tudi odpraviti. Zato so pri socialnorealistični literaturi še bolj poudarjeni človekova družbenost, moralizem in angažiranost (težnja po nenehnem izboljševanju družbe). Večina socialnorealističnih pisateljev se je zavzemala za novi socialistični družbeni red, ki mu je bil kot znanstveno-filozofska podlaga navadno marksizem, in literatura je bila eden izmed načinov, kako vplivati na spremembe družbene resničnosti. Tam, kjer se je socialni realizem umetniško povsem podredil socialistični ideologiji, je prešel v t. i. socialistični realizem. Pri nas se je to zgodilo takoj po drugi svetovni vojni, čeprav je večina književnikov zavračala takšno tendenčno literarno prakso.

Glede pripovedne tehnike je socialni realizem nastopil proti subjektivizmu ekspresionizma, zato je zahteval preprostejši in stvarnejši literarni izraz, ki naj bi bil konkreten, pregleden in razumljiv, podrejen logiki družbene resničnosti. Nič čudnega ni, da je bila v ospredju te smeri zlasti proza (in nekoliko manj dramatika ter poezija).

Slovenski socialni realizem se odlikuje po tem, da ga ne zanima toliko heroični posameznik, ki se z moralno vzvišenostjo bojuje proti družbenim krivicam. V ospredje bolj stopa preprost, pogosto nemočen pokrajinski človek, ki kljub svoji moralnosti in volji za družbene spremembe na koncu propade. Zaradi specifičnosti slovenskega političnega, gospodarskega in kulturnega položaja takratnega časa (izguba Primorske in Koroške, nasilje nad zamejskimi Slovenci, svetovna gospodarska kriza itn.) je za slovenski socialni realizem značilno ukvarjanje s narodnostnim vprašanjem. Poleg tega pa je značilen tudi regionalizem, vnašanje lokalnih značilnosti kake pokrajine. Če so na primer Prežihov Voranc, Miško Kranjec in France Bevk v slovensko literaturo prinašali regionalne posebnosti s Koroškega, Prekmurja in Goriškega, je Kosmač vanjo prinašal posebnosti Tolminskega.

Pri nas naj bi socialni realizem trajal nekako od leta 1927 do sredine petdesetih let 20. stoletja oziroma do postopne uveljavitve novih eksistencialističnih in modernističnih literarnih tokov v šestdesetih letih. Tipična zvrst prve faze socialnega realizma do konca 2. svetovne vojne je bil kolektivistični roman prostora in časa,v katerem sta prikazana politično in družbeno nasilje nad posameznikom. Takšne romane so pisali Miško Kranjec (Os življenja, 1935), Prežihov Voranc (Požganica, 1939; Jamnica, 1945) in Anton Ingolič (Lukarji, 1936). Po vojni se je uveljavljala pripoved kot družbena kritika čedalje večje birokratizacije nove socialistične Jugoslavije. Sem sodijo, denimo, Beno Župančič (Veter in cesta, 1954), Andrej Hieng (Novele, 1954), Ivan Potrč (Na kmetih, 1954) in Pavle Zidar (Sveti Pavel, 1965).

Čeprav spada Kosmač, zlasti s svojimi zgodnjimi deli, v okvir socialnega realizma, ga vendarle ne moremo enoznačno opredeliti s tem pojavom, saj je bil pri nas eden izmed prvih, ki je v svojo prozo vnašal prvine modernejših evropskih literarnih tokov. Zato je mogoče v njegovem delu zaznati tudi vplive ekspresionizma (oziroma poekspresionizma), pa tudi eksistencializma in modernizma.

Oglejmo si, kaj v tem oziru o Kosmaču meni slovenska literarna veda. Helga Glušič je o Kosmačevem Pomladnem dnevu zapisala: »Delo izpričuje temeljna izhodišča Kosmačeve poetike (lirizem in estetska ter etična občutljivost) in je pomembno kot odmik od kolektivističnih, z idejo socialističnega realizma zvezanih pripovednih del prvih povojnih let. Odpira pogled v človekov intimni svet, v razsežnost čustvovanja in neobvladljive usode, ki spremlja posameznika v stiku z zgodovino in njeno določenostjo. Domotožje (pripovedovalec se po 15 letih vrne v domačo hišo) spodbuja spomin, odkrivanje lepote ožje domovine in ljubezen do vsega, kar vsebuje pojem dom; pripovedni realizem se v romanu dopolnjuje s simboliko in fantazijo, ki izžarevata močno čustveno energijo. Pomladni dan je eden najboljših romanov sodobne slovenske proze.«

Janko Kos o Kosmačevi prozi, zlasti novelistiki, v Primerjalni zgodovini slovenske literature pravi: »Vendar se zdi, da je ravno Kosmač prvotne vzorce vaške zgodbe najmočneje preoblikoval po zgledih regionalne kmečke pripovedi, kot jo v številnih različicah poznajo italijanska, skandinavska, ameriška ali ruska literatura, pri čemer bi bilo glede na pisateljevo primorsko poreklo mogoče misliti predvsem na zvezo z italijansko podeželsko novelistiko s konca 19. in z začetka 20. stoletja pri Vergi, Deleddi in Siloneju,[1] pa tudi na ameriške zglede s Steinbeckom.[2] Prav s tem se je socialni realizem v novelistiki močneje približal novejšim postrealističnim tokovom v svetovni literaturi.« Kakorkoli že, nadalje isti strokovnjak ugotavlja, da obsežnejši Kosmačevi pripovedni teksti, ki so nastali po 2. svetovni vojni, »kljub poskusu razmaha v smer modernega romana pripadajo v glavnem še socialnemu realizmu«. Čeprav je res, da zlasti v Pomladnem dnevu Kosmač v tradicionalen model realistične pripovedi vgrajuje asociacijsko pripovedno tehniko, ki je značilna za moderni roman, vendarle – kot ugotavlja Janko Kos – »Kosmačevih povesti ali romanov ni mogoče imeti za pravi začetek modernizma v povojni pripovedni prozi, ampak kvečjemu za obliko socialnorealistične proze, prilagojeno novim formalno-stilnim težnjam modernega romana«.

Giovanni Verga (1840–1922), Grazia Deledda (1875–1936), Ignazio Silone (1900–1975). Prva dva sta predstavnika italijanskega patriotskega podeželskega romanopisja, ki se približuje italijanskemu verizmu (podobno kot pri nas naturalizem), zadnji je pisal zlasti družbenokritične romane.

Lev Nikolajevič Tolstoj (1828–1910), ruski realistični pisatelj. Njegovo najbolj znano delo je epopeja Vojna in mir. Hadži Murat (1907) je ena izmed njegovih ljudskih povesti.

POVZETEK

Pripovedovalec se nekega pomladnega majskega dne takoj po koncu druge svetovne vojne vrne v rojstno hišo. Doma najde samo svojo teto. Za očeta ve, da se ne bo vrnil domov, saj je, kot je nedavno izvedel, umrl v nekem koncentracijskem taborišču; brat in sestre pa se bodo že še vrnili. Namesti se v svoji čumnati, ta mu sproži valovanje spominov iz otroštva. Najbolj vztrajni so spomini na Kadetko, nezakonsko hči sosede Justine in nekega češkega kadeta, ki se je med prvo svetovno vojno pojavil v njihovem kraju. Zanima ga, kakšna neki je videti zdaj. Toda zaradi minule vojne privrejo na dan tudi bolečine. Ena izmed največjih je izguba njegovega očeta; šele pred nekaj dnevi je izvedel za njegovo kruto smrt.

V ospredju prvega dela romana so potem zlasti spomini v zvezi z njegovo bolno mamo in učenjem za izpite na tolminski gimnaziji. Mama mu umre tik pred izpiti. Njena smrt ga globoko potre. Najhujše pa je, ko ga na dan pogreba italijanska fašistična policija odpelje v zapor, ker je osumljen izdaje zaradi domnevnega sodelovanja v tajni narodnoobrambni organizaciji.

V drugem delu romanu prevladujejo spomini na pripovedovalčevo zgodnje otroštvo. To je bil čas prve svetovne vojne, ko je nedaleč od njihovega doma potekala soška fronta. Očeta ni bilo doma, ker je šel v vojsko, zato pa je gospodar znova postal ded, ki se je nemalokrat pokazal skoraj za heroičnega starca, ki se ničesar ne boji. Nekoč se je v reko zraven hiše prekucnil voz z vojaškim kruhom. Pripovedovalčev ded ga je rešil iz vode, in tako so spoznali češkega kadeta, ki je odtlej redno zahajal k njim, vse dokler se ni zapletel z Vojnačevo Justino. Ko so nekega dne na smrt obsodili njegovega rojaka, si je pognal kroglo v glavo še sam; verjetno se je bal, da bodo tudi njega obsodili. Njegova smrt ima za posledico Justinin samomor. Iz te nesrečne zveze pa pride Kadetka, Božena po imenu, ki jo, ker je pri Vojnačevih hudo pomanjkanje, vzamejo pripovedovalčevi domači in jo vzgajajo kot za svojo.

Zadnji del romana je najkrajši. Pripovedovalec se zbudi v novo majsko jutro. K hiši pride stric Tomaž in skupaj s teto pripovedovalcu govorita zgodbo o Boženi. Izvemo, da se je zaljubila v italijanskega karabinjerja Gina, ki iz ljubezni do nje postane partizan. To pripoved pretrga prihod Božene v hišo. Pripovedovalec, Božena in njena dveletna hčer Silvija ter teta se nato odpravijo po šmarnice. Ko pridejo do Obrekarjevega doba, kjer je prazen grob Boženinega očeta, nenadoma izvemo, da zdaj v njem leži Gino. Božena mu na grob nasadi šmarnice in vrnejo se v dolino. Ko se Božena poslovi, teta pripovedovalcu razkrije, da Boženi ni povedala resnice o Ginovi smrti. Ni padel med neko partizansko akcijo, temveč se mu je pri njih doma po nesreči sprožila puška in ga smrtno ranila. Na tetino prigovarjanje se pripovedovalec odloči, da bo napisal zgodbo o Kadetkini usodi.

Roman se konča z istim stavkom, s katerim se je začel: »Tisti pomladni dan je bil lep, svetel in zveneč, kakor iz čistega srebra ulit.« Tako se začetek in konec harmonično stakneta, krog pripovedi je sklenjen.

ANALIZA VSEBINE

PRVI DEL

I

Pripovedovalec začne svojo pripoved s spominom na »tisti pomladni dan«, ki je »bil lep, svetel in zveneč, kakor iz čistega srebra ulit«, tako da nobena stvar ni mogla skaliti njegovega notranjega miru. To je bil neki majski dan, takoj po koncu druge svetovne vojne. Pripovedovalec je končno prišel domov in se prebudil sredi noči ter nepopisno srečen ugotovil, da spi pod domačo streho: »Doma sem vendar! … Po petnajstih letih spet ležim pod domačo streho! …« Potem pa se ob deklamiranju stihov Otona Župančiča ove, kako grenka in kruta so bila vojna leta. Doma ga je pričakala samo teta. Njegovi brat in sestre se bodo vrnili domov, le očeta ne bo, saj je umrl v koncentracijskem taborišču. Njegova teta tega še ne ve. Ves čas je skrivala očetovo obleko in jo skrbno hranila, da bi jo oče lahko oblekel, ko pride domov. Pripovedovalcu, svojemu nečaku, zaupa: »Iz taborišča bo prišel. Ves bo umazan in razcapan. Bogve, kod so ga vlačili, siromaka, in kod se že zdaj vlači! No, pa se bo umil in preoblekel. Saj sam veš, da je bil zmeraj rad lepo oblečen.« Teta je skrbno čuvala tudi očetov harmonij, na katerega je tako rad igral. Potem je teta svojemu nečaku postregla z večerjo. Ta pa se je nato, ker je bil utrujen, odpravil spat. Teta se mu je zasmilila, ker tako goreče pričakuje očetov prihod; sklene, da ji za zdaj še ne bo povedal žalostne novice. Potem pa ga prevzame konkreten spomin na očeta. Spominja se, kako sta pred petnajstimi leti, ko je bil star dvajset let, ponoči gazila po snegu – oče ga je spremljal, ko je od doma ilegalno pobegnil v tedanjo kraljevino Jugoslavijo. Izročil mu je nekaj denarja, mu stisnil roko in se poslovil od njega. Pri tem ga je še vprašal, ali že ve, kaj bo počel v življenju, in izrazil upanje, da se bo nemara preživljal s pisateljevanjem. Potem pa sta se dokončno razšla, ne vedoč, ali se bosta še kdaj videla.

Ko se je ta spomin razblinil, se je pripovedovalec znova znašel v domači čumnati, kjer bo prespal svojo prvo noč. Zaveda se, da bi se imel zdaj, po petnajstih letih, ko je star petintrideset let, marsikaj pogovoriti z očetom. Toda njega, tako kot mnogo drugih očetov, ki jih je vzela vojna, ni več. Potem leže in zatisne oči, da bi zaspal, a mu vznemirjena domišljija ne dovoli spanca. Vidi slovensko ljudstvo, kako gre celo, vse do zadnjega pripadnika, v boj. V zavest mu pridejo verzi Tennysonove[3] balade »Naskok lahke brigade«. Potlačiti skuša tesnobne misli na vojno, a se mu vedno znova vračajo. Potem se mu pred očmi obudi, čas, kako izve za očetovo smrt. V neki hotelski dvorani je na slavnostni večerji v čast višjim zavezniškim častnikom, ki ji je prisostvoval, sedel poleg njega človek, njegov star prijatelj, ki so ga tedaj privedli iz koncentracijskega taborišča. Bil je docela odsoten in otopel. Med večerjo je pripovedovalcu v nenadnem preblisku hladnokrvno zabrusil v obraz, da je videl, kako so ubili njegovega očeta. To ga tako prizadene, da odide iz dvorane. Ta spomin ga navda z globoko tesnobo; gre za dogodek, ki se je zgodil pred samo petimi dnevi. Ponovno se zave, da leži v domači čumnati. Očita si svojo žalost, saj so tudi mnogi drugi partizani izgubili svojega očeta.

II

Kljub bridkim spominom ga znova pomiri misel na novo življenje. Potem pa se spomni na Kadetko, ki je nekaj časa celo spala na postelji, v kateri zdaj sam leži: »Zaprl sem oči in takoj sem zagledal drobno, dveletno dekletce, ki se je pravkar prebudilo na dedovi postelji. Pšenični kodrčki se ji vrtijo okrog okroglega obrazka, ploska z ročicami, brca z nožicami in cvili od same življenjske radosti. Smeje se, tako se smeje, debeluška drobna, da ima kar tri jamice: v bradici, sredi desnega lička in na levi ličnici.« Vendar se ni in ni mogel spomniti njenega češkega imena. Nato ugiba o njeni življenjski usodi, zdaj bi morala biti stara že sedemindvajset let. Sklene, da ne bo več razmišljal o njej, saj mu bo teta o njej tako ali tako povedala cel »roman«. Vendar mu deklica nikakor ne gre iz glave. Potem se le vzdigne in si prižge cigareto. Pogleda skozi okno in v svetli noči občuduje domačo pokrajino. Prevzame ga spomin, kako se je v tej čumnati kot sedemnajstleten fant pripravljal na malo maturo. V spominu mu zazvenijo Leopardijevi[4] verzi. Potem spet leže, a spet nikakor ne more zaspati. V domišljiji se sprehodi po domači pokrajini in se pri tem na vsakem kraju spominja različnih dogodkov, spominja se trupla Kadetkine matere Justine, Šmonovega Izidorja, nazadnje pa tudi svoje bolne matere, zaradi katere pogosto ni šel na nočni potep, saj se je bal, da ga bo zalotila. Z nekakšno grenkobo se spominja, da mu je mati rekla, da je »čuden otrok«, ki ga imajo »radi drugače« kakor druge.

III

Pripovedovalec pripoveduje, da je po treh letih trgovske šole zaradi pomanjkanja denarja prišel domov. Sicer je pridno pomagal pri kmečkih opravilih, a brez večjega zanimanja. Vas je sovražil, saj je mislil, da se mu vsi posmehujejo. Spominja se dogodka, ko je posmeh slišal na lastna ušesa. Ko sta z očetom pred hišo žagala drva, se je nenadoma pojavil Modrijan. Možak je bil pripovedovalcu precej zoprn zaradi svojega osladnega govorjenja in grde zunanjosti ter govoric, ki so krožile o njem, češ da pijančuje in pretepa svojo ženo. Pripovedovalec je v njegovem stavku »To bo delavec, delavček« takoj začutil posmeh in se umaknil v hišo, od koder je spremljal pogovor med Modrijanom in Očetom. Skritemu »pobu« (pripovedovalec pogosto tako imenuje samega sebe) se pridruži še Kadetka in ga nadleguje, zakaj se skriva. Skupaj potem prisluškujeta pogovoru, ki se odvija zunaj na dvorišču. Modrijan se pred pripovedovalčevim očetom Andrejem pobaha, da bo šel njegov sin Ludvik, ki mu je Andrej boter, študirat pravo v Padovo. Potem ga zbode, češ kakšna škoda, da bo njegov sin ostal doma. Vendar pripovedovalčev oče hitro vrne udarec in namigne na znano nebistrost Modrijanovega sina. Pa ne samo to, gre celo tako daleč, da ga obsodi, da je prišel k njim na obisk samo zato, da bi ga zbodel zaradi njegovega sina, ker ga ne more več poslati v šole. Modrijan užaljeno odide. Razideta pa se tudi Kadetka in »pob«.

Pripovedovalec naprej pripoveduje, kako ga je tisti večer oče poklical in mu začel prigovarjati, naj se začne sam doma učiti, da bi opravil izpite na tolminski gimnaziji. Ker ta ni bil preveč navdušen, se je oglasila še njegova umirajoča mama: »Daj, uči se! … Napravi mi to veselje! – je rekla s tistim svojim posebnim, zelo mehkim, a vendar ne prosečim glasom, ki je pobu zmeraj segel zelo globoko. Še globlje pa so mu zdaj segle zadnje materine besede, ker je z njimi – hote ali nehote – namignila, da so ji dnevi šteti. Zato je stisnil zobe, da bi že v grlu zatrl jok, in začel prikimavati.« Nekoliko pozneje je mu je oče priznal, da bo mama res umrla. Devet let je že trpela za jetiko (tuberkulozo), zadnje leto pa je začela vidno hirati. Tudi k zdravniku ni več hodila, saj ni bilo več denarja pri hiši. Vendar mu zdaj oče prizna, da ni hodila k zdravniku tudi zaradi tega, da bi lahko on še naprej hodil v šolo.

IV

Pripovedovalec in njegov oče sta se odpravila k Furlanu, ravnatelju tolminske gimnazije. Ta je presodil, da je »pob« dovolj bister, da se bo lahko loti zahtevne naloge. Prinesel jima je naročje starih šolskih knjig, iz katerih naj bi se »pob« učil. Za njim je prisopihal zavaljen profesor, ki je začel »pobu« razlagati, kaj vse se bo moral naučiti. Italijanščina naj bi bila najpomembnejši predmet. Nato sta z očetoma pospravila učbenike in odšla. Pripovedovalec je med potjo očetu obljubil, da bo »zagrizel« v delo in v juniju opravil vse izpite. Doma ga brata in sestre niso lepo sprejeli, saj so bili jezni, češ da bodo oni morali garati, on pa bo lahko sedel pri knjigah in »se pripravljal za gospoda«. »Pob« je knjige pokazal mami, ki si jih je z zanimanjem ogledovala. Potem pa sta jih s Kadetko znesla v čumnato, kjer naj bi se v miru učil.

Pob se je res lotil učenja, čeprav ni imel velikega navdušenja. Zanimala ga je samo italijanska književnost, nekoliko pa tudi latinščina in grščina. Pozimi se je samo učil, spomladi pa je pomagal tudi pri delu na polju. Potem je prišel čas košnje. Pri tem pomembnem kmečkem opravilu je pomagal tudi stric Tomaž. Tudi pob je kosil in si pri tem brundal verze iz italijanske in latinske književnosti, ki se jih je moral naučiti. Med košnjo se je tudi spominjal, da ga je, ko sta pred štirimi dnevi prišla k mami župnik in zdravnik, minila vsa volja do učenja, saj je bilo na dlani, da bo mama zdaj zdaj umrla. Vendar ga je oče hrabril, da naj svojo obljubo izpolni. Ko je zaslišal sireno fašistične policije, se je spomnil, da bo kmalu tajni shod slovenskih dijakov na Banjški planoti. Pomislil je, da ne bo šel na shod, če mama umre. Potem je mimo koscev prišel tesar Podzemljič, ki je delal tudi krste. Prav zdaj je bil namenjen eno narediti. Stric Tomaž ga je zbadal, pob pa njunega pogovora v takšnem razpoloženju, kot je bil, ni maral poslušati. Potem pa je nenadoma prišla mlada branjevka iz Goriških Brd, ki je spomladi po Tolminskem prodajala češnje. Pripovedovalec se je je spominjal še iz časa, ko je bila čisto mlada in je s svojo mamo, ki je bila prav tako branjevka, hodila po Tolminskem. Zdaj pa je bila brhko dekle, staro kakih osemnajst let. Vsem navzočim je ponujala češnje, tudi k »pobu« se je obrnila, on pa je sramežljivo odkimal. Nato sta branjevka in tesar odšla. Pob pa je ob recitiranju Dantejevih verzov trmasto kosil naprej. Potem je govora o teti Anci, ki ima izreden spomin, tako da je prava pratika. Za vso vas je vedela, kdaj se je kdo rodil, kdaj je bil pri birmi, se poročil itn. Kruh si je kot kuharica služila v Gorici. Večkrat je prišla na obisk k pripovedovalčevi materi. Ravno zdaj, ko so kosili, je prihajala na obisk. Za njo pa je skakala Kadetka. Ta je tudi koscema prinesla zajtrk. Stric je medtem odšel, saj se je zbal, da ga bo pobožna teta spraševala, ali je šel k spovedi. Ko je Kadetka odhajala, je pripovedovalec pomislil, da je res sirota. Tako njen oče kot njena mama sta naredila samomor. Ko je videl, da je splezala na staro vrbo, ki je pred osmimi leti prestregla njeno mrtvo mater Justino, ki je utonila v vodi, je na glas izjavil, da bi morali to strašno drevo posekati. Oče mu je pojasnil, da bi spomin na žalostno usodo vendarle ostal. To velja tudi za prazen grob kadeta, Kadetkinega očeta, na Obrekarjevem dobu, kjer vsako leto najprej zacvetijo šmarnice. Pripovedovalec je izrazil željo, da bo peljal Kadetko tja nabirat šmarnice, če bo srečno opravil vse izpite.

V

Pripovedovalec prekine asociativni tok svojih spominov in se spet znajde v povojni noči v čumnati ter se skuša spomniti, kako je bilo Kadetki ime. Gleda skozi okno v noč in opazi, da tiste stare vrbe ni več. Vendar je spomin še vedno tu. Zdaj pa se v njegovo zavest prikrade spomin na nedeljo po izpitih. Takrat mu je umrla mama. Spominja se, kako se je tisto nedeljo zgodaj zbudil, ves utrujen po izpitih, in je okleval, ali naj bi šel na tajni shod slovenskih dijakov na Banjško planoto ali ne. V hiši je bila čudna tišina. Oče je bil pri mami in se je z njo tiho pogovarjal. Potem pa ji je celo igral koroške narodne pesmi, ki jih je imela rada, kar je bilo znamenje, da ji je odleglo. Pripovedovalec je bil še nekoliko omotičen in pred očmi se mu je zavrtel neprijeten spomin na dogodek, ko se je vračal domov iz izpitov. Med potjo je zadremal pod drevesom. Zbudila pa ga je mlada Brika (v pomenu prebivalka Goriških Brd), prej omenjena branjevka, ki mu je za vrat stresla prgišče češenj. Pripovedovalcu je bilo sila neprijetno, ko mu jih je spravljala ven, pri čemer si je odpela dva gumba na srajci in se zleknila poleg njega. Ko pa je opazila, da je »tisti nesrečen študent, iz bajte ob vodi«, se je zresnila in ga vprašala, kako je z njegovo mamo. Ko se je poslovil, mu je zastonj dala vrečko češenj, čeprav se je »pob« branil. Med potjo domov ni niti ene poskusil, nazadnje pa jih je, ker ga je bilo sram, da bi ga doma spraševali, kje jih je dobil, stresel na tla in poteptal. Tu se neprijeten spomin konča. V sobi je zaslišal pesem »Slovan, na dan!«, ki jo je mama zelo rada pela. Čez čas je oče stopil iz sobe in poklical »poba« ter njegovo sestro v mamino sobo. Ko sta stopila v sobo, »je položil prst na usta in zamolklo rekel: – Tiho bodita, otroka moja. Umrla je …« Potem so pripravili mrtvaški oder in ko so prišli domov mlajši otroci, je mama že ležala med cvetjem in svečami.

Pogreb je bil v torek dopoldne. Pob je ves čas ležal v svoji čumnati. Tudi k pogrebu ni šel. Ko so se z domačimi še enkrat poslovili od mame, je tesar Podzemljič zabil krsto in pogrebci so jo odnesli, pob pa je skoz okno motril pogrebni sprevod. Čez čas je v hišo vstopil njihov sosed Trnar, kateremu je pripovedovalčev oče naročil, naj med pogrebom čuva njihovo hišo. V izbi je bila tudi Kadetka. Njuna prisotnost je pripovedovalca motila. Ker sta oba to začutila, sta se umaknila na hišni prag, pob pa je iz veže poslušal njun pogovor. Pogovarjala sta se o »hudi krvi«, o srcu itn., potem pa sta šepetala, tako da ju pob ni mogel več dobro slišati. Ko je Kadetka nekam stekla, je Trnar ostal sam in se po svoji navadi pogovarjal sam s sabo. Govoril si je o svoji prvi ženi Tilčki, ki mu je kmalu umrla za jetiko, tako kot pripovedovalčeva mama Nanca. Spominja se, kako so ga imeli za največjega bedaka, ker je svojo umirajočo ženo hotel razveseliti tako, da ji je pripeljal fante v hišo, sam pa se je iz hiše pogosto umaknil, da bi se lahko sama veselila z njimi. Priznal si je tudi, da ga ni imela posebno rada. Nenadoma se je vrnila Kadetka in pripovedovalcu prinesla češnje. Trnar se je še vedno pogovarjal sam s sabo. Naposled so vsi trije razdrli mrtvaški oder, prav tako mamino posteljo. Trnar je poba in Kadetko poslal po mivko, da bi jo zmešali z apnom in pobelili stene. Odšla sta in pri stari vrbi začela kopati mivko. Tedaj pa so prišli karabinjerji (italijanski policaji). Pripovedovalcu so povedali, da so prišli ponj, ker je osumljen veleizdaje, pa čeprav se ni udeležil shoda na Banjški planoti. Italijanski brigadir mu je pojasnil, da ga je materina smrt rešila, drugače bi svoj zločin plačal z glavo. Potem so ga vklenili in ga mimo domače hiše odpeljali v zapor. Med potjo so se srečali z domačimi, ki so odhajali s pogreba. Oče, ki je podpiral njegovo tajno delovanje, ga je obodril, naj bo pogumen. Nazadnje se je poslovil še od Kadetke, kateri je obljubil, da bosta šla, ko se vrne domov, pod Vranjek.

VI

Pripovedovalec nadaljuje pripoved in pove, da sta šla s kadetko pod Vranjek šele čez dve leti. Takrat mu je bilo devetnajst let, Kadetki pa dvanajst. Med potjo nazaj grede sta nabirala šmarnice. Kadetka jih je hotela iti nabirat tudi v Obrekarjev dob, češ da jih je tam največ, pripovedovalec pa se je upiral, saj je vedel, da je tam grob njenega očeta, vendar ni vedel, ali ona ve za to. Ustavila sta se pred praznim grobom njenega očeta. Kadetka, čeprav ni bila še nikoli tu, je instinktivno vedela, da je bil tu pokopan njen oče. Pripovedovalca začne spraševati, kakšen je bil videti. Ta ji je odvrnil, da se ga ne spominja natančno, pa tudi njene matere ne. Potem se pripovedovalec nenadoma spomni prizora njene mrtve matere Justine: »Spomnil sem se Justinih las. Ko so jo potegnili iz vode in so jo vojaki na nosilih nesli mimo naše hiše, so njeni dolgi lasje viseli skoraj do tal. Skoznje se je prelivalo večerno sonce kakor skozi povesmo[5] tenkih bakrenih vzmeti. Ta podoba mi je ostala v spominu in z njo tudi občutek neke nedoumljive lepote in strašnega obupa.« Pripovedovalec je potem že vidno slabe volje začel priganjati, naj gresta vendarle domov. Toda Kadetka se je hotela še naprej pogovarjati. Z naivno otroškostjo ga je vprašala, ali je res, kakor ji pravi doma teta Ivana, da če ne bi bilo nje, se njena mama ne bi vrgla v vodo in se njen oče ne bi ustrelil. Pripovedovalcu je bilo čedalje bolj neprijetno, Kadetka ga je spraševala same boleče stvari, tudi to, ali je v Trstu videl, kako so ustrelili njegove prijatelje, ki so jih obsodili na smrt. Ker ji ni odgovoril, mu je očitala, da se noče pogovarjati z njo. Naposled ga je tudi vprašala, ali res misli pobegniti iz rodne doline. To vprašanje ga je globoko prizadelo. Toda odvrnil ji je, da se bosta o tem pogovarjala, ko se vrne.

VII

Pripovedovalec je z mislimi zopet v čumnati in sam pri sebi pravi: »Vrnil sem se!« Vprašuje se, kje je zdaj tisti šestnajstletnik, ki je očetu ukradel britev, in kje tisti devetnajstletni fant, ki je sedel v zaporu. Odgovori si: »V meni sta, v meni zdaj slonita in gledata tega petintridesetletnega človeka. Da, da, kar glejta me! Takšen sem: lasje so se mi zredčili, trzavi nos se mi je umiril, obrvi so bolj košate, tudi nekaj divjih je že vmes, gladko čelo je razorano, okrog oči je nekaj kože preveč in se zato nabira v gubice, lica, ki sta jih vidva sicer imela udrta, a gladka, so danes bolj polna, a trda …« Potem pojasni, da tistega izpita v Tolminu ni opravil, saj je šel v ječo in pozneje ga je zaneslo tudi na tuje. Za šolo ni bilo nikdar ne veselja ne denarja. Mladostniške sanje so se z leti razblinile.

Potem se tok pripovedovalčevih misli pretrga, stopi k vratom čumnate in gre ven na plano ter se zagleda v svetlo noč. Ko zre v temačne obrise okoliških hribov, doživi nekakšno kozmično ekstazo, zlitje z neskončnim vesoljem: »Prišel je trenutek zanosa, ki človeka poveliča, da stopi iz sebe in se dvigne tako visoko, da ga vesoljstvo sprejme vase. Začutil sem, kako se mi je zemlja izmaknila izpod nog, postal sem nekam lahak in vrtoglav, kakor bi se mi bližala omedlevica, a vendar sem jasno videl samega sebe, kako stojim pri bezgovem grmu, hkrati pa se je moje obzorje širilo in širilo, da sem videl vso dolino in vse gore, za gorami druge doline in druge gore, planjave, morja, oceane in kontinente, ves svet, mesec in sonce in vse druge svetove in vsa sonca, ki so sijala po vsemirski sinjini.« Iz tega zanosa ga spravi škripanje v ozadju, njegova teta, ki prihaja k njemu. Prosi ga, naj ponoči ne gre od hiše, saj se lahko kod skrivajo nevarni ljudje. Pove ji, da bo šel jutri pod Vranjek po šmarnice. Tedaj se spomni na Kadetko in teto pobara, kako je z njo. Zdaj se po tetinem odgovoru spomni, da ji je ime Božena. Teta pravi, da je njena zgoda »cel roman« in da mu bo jutri vse povedala.

DRUGI DEL

I

Pripovedovalec leže na posteljo v čumnati, vendar znova ne more zaspati. Zdaj mu pred očmi začnejo migotati podobe iz zgodnjih otroških let v času med prvo svetovno vojno.

Najprej se spominja nekega zgodnjejesenskega dne, ko je njegov ded cepil drva na dvorišču. Bil je zelo razburjen in jezen, saj je bila dopoldne pri njih rekvizicija, tj. prisilni odvzem premičnin zaradi potreb vojske. Vzeli so jim vse štiri krave, kar je bil zanje hud udarec. Pripovedovalčevega očeta ni bilo doma, že dve leti je bil na ruskem bojišču. Tako da so bili doma samo mama, štirje otroci in petinosemdesetletni ded, ki je zdaj ponovno postal gospodar. Pripovedovalec se spominja, kako je ded rohnel in preklinjal, ko so mu žandarji povedali, da bo moral oddati vse krave. Nekaj časa se je srdito prerekal z odposlanci, in šele potem, ko mu je eden izmed njih zabrusil, da on sploh ni gospodar, je obmolknil in se umaknil. »Pob« (pripovedovalec) je moral nato iti po mater in ta je naposled podpisala potrdilo, da se strinjajo z rekvizicijo. Potem so molče gledali, kako so jim odpeljali krave.

II

Pripovedovalčevo spominjanje se nadaljuje. Ded je zakuril peč, saj je bilo že precej mrzlo. Otroci so se tega zelo razveselili in se brž polegli po topli peči, ded pa je sedel v zapečku, poslušal branje iz »Življenja svetnikov« in po malem kinkal. Na soškem bojišču je bila bitka. Vojaki so se pomikali mimo njihove hiše. Proti večeru pa se je neki vojaški voz prevrnil, tako da so vreče s komisom[6] plavale po Idrijci. Ded je takoj stekel ven iz hiše in pocukal za rokav mladega kadeta,[7] ki je vojakom dajal povelja, ter ga prosil, ali lahko potegne vreče na suho in jih spravi v hišo. Kadet, ki je bil češke narodnosti, sprva ni razumel, kaj hoče, potem pa mu je dobrodušno dovolil. Ded se je takoj zapodil v mrzlo reko po vreče, mami Nanci pa ukazal, naj brž prinese rjuhe, da bodo kruh razprostrli nanje, in naj močno zakuri peč, da ga bodo posušili; obeta si, da ga bodo imeli na zalogi vse do poletja. Vsi so se lotili spravljanja kruha. Potem se je od njihovih sosedov Vojnacev zaslišala harmonika. Pripovedovalec se spominja, da ga mama ni nikoli pustila zahajati tja in tudi ded je govoril, da se tam dogajajo pregrešne reči. Toda kadar ga je pot zanesla mimo, se je vseeno večkrat ustavil na njihovem dvorišču pod orehom, kjer je sedela in klekljala tamkajšnja najmlajša, petnajstletna Justina. »Bila je drobčkena, rahlo pegasta in je imela neverjetno bujne, rdečkaste lase, ki so ji v debeli in dolgi kiti viseli po hrbtu.« Zraven nje je pogosto ležala njena mrtvoudna mati, »stara Vojnačka«, za katero je Justina lepo skrbela. Vojaki so hodili not in ven iz hiše. Pob je videl, kako mlada Vojnačka in dekleti strežeta vojakom. Včasih se je oglasila tudi harmonika ali druga glasbila vojakov različnih narodnosti. Ko ga je stari Vojnac ogovoril, kako je z dedom, se je oglasila tudi stara Vojnačka in pripovedovalčevega deda obrekovala. Zato je pob užaljen odšel.

Spominja se tudi, da so Vojnačke hodile mimo njihove hiše. Prav tisti dan, ko se je prevrnil vojaški voz, so prišle mimo hiše in deda zbodle, češ da še niso videle, da bi kdo lovil komis po vodi, in da bo morda dober za prašiče. Deda se sicer ni polotila sveta jeza, kakor navadno, je pa eni izmed njih hladnokrvno zabrusil: »Po vseh štirih še ne hodiš, v svinjaku pa že živiš.« In ji potem zarenčal »apage«, svetopisemski izraz za »poberi se«.

Četrti dan po tem dogodku se je pri njih prvič oglasil češki kadet. Pojasnil je, da živi v vojaški baraki, ki je stala na njihovem svetu, pravil mu je pekny dum, »lepi dom«, in otroci so odtlej baraki pravili samo še »pekni dom«. Kadet je potem začel redno zahajati k njim in z dedom sta postala prava prijatelja. Ker je bil plemenitega rodu, so otroci mislili, da ima svoj grad. Kadet jim je pojasnil, da živi v mestu Brnu v veliki hiši. To je pripovedovalčevo romantično domišljijo razočaralo. Kmalu je začel prihajati vsak večer in jim dajal tudi dobrote od pošiljk, ki jih je prejemal od doma (na primer slanino in makovo potico). Nekoč je po nesreči razbil krožnik in pri tem čudaško rekel, da je razbiti krožnik Avstrija. Tako je minila zima. Kadet sicer ni več prihajal vsak dan, pob ga je večkrat videl, kako se je pri Vojnačevih pogovarjal z Justino.

III

Prišla je pomlad in pob je z mamo ruval plevel z njive. Bilo je dolgočasno, tako da se je razveselil celo Trnarjeve Katre, ki je prišla mimo. »Bila je velikanska, zavaljena, neverjetno zanikrna in umazana babnica, lena pa že tako, da je njena lenoba prišla v vaško prislovico kakor jeza mojega deda.« Pobu se je zelo gabila. Čeprav so jo imeli z omejeno, je bila vendarle dovolj zvita, da je znala izkoristiti njegovo strast do branja, tako da ga je prosila, naj ji pomaga nesti košaro z jajci in maslom, ki jih je preprodajala, ona pa mu bo v zameno posodila knjigo, ki je gotovo še ni bral. Peljala ga je v svojo čumnato in dejala, da ji bo moral za vsako knjigo nesti košaro desetkrat do Temnika, ki je bil še naprej od Vojnačevih. Dogovorila sta se, da jo bo moral nesti sedemkrat. Ko je spet prišla mimo Nance in poba, je moral nesti njeno košaro. Čez čas sta se ustavila in Katra mu je povedala, da je kupila novo knjigo o sv. Genovefi. Pob ji je odvrnil, da ga ta ne zanima in da bi raje bral »Črno ženo«, ki jo je videl v njeni kamri. Toda ker je bila to zelo debela knjiga, je Katra dejala, da bo moral zanjo košaro nesti še trikrat. Na koncu sta se dogovorila, da jo nese štirinajstkrat. Ker pa jo je sedemkrat že nesel, si je izposodil tudi »Sv. Genovefo«. Vrnil se je k mami na njivo in skupaj sta odšla domov. Na Rejčevem lazu pa je mama nenadoma obstala in poba pahnila nazaj: »V tisti bežni sekundi pa sem le videl, da sta v lazu ležala kadet, ki je bil brez suknjiča, in Justina, ki je bila zleknjena vznak in je imela razpletene kite, da so bili njeni rdečkasti lasje široko razgrnjeni po zeleni travi.« Ko je nekoliko pozneje pogledal nazaj, je videl, da se oba vračata na svoj dom, Justina je začela teči in je jokala. Pob je vedel, da to ni bilo prav, saj je imel kadet doma nevesto, katere sliko je imel v medaljončku, poleg mamine. K njim je kadet prišel šele čez tri dni. Ded mu je vrnil vse priboljške, ki jih je hranil pri njih, ker se je bal, da ga vojaki ne bi okradli, in zaprl vrata za njim. Odtlej ga je pripovedovalec le redkokdaj videl. Tudi pri Vojnačevih se je vse spremenilo; ni bilo več prejšnjega živžava, saj sta prišla na svet nezakonska otroka. Justina se je prav tako spremenila, bila je še bolj bleda in pegasta kot prej, niti ni bila več tako okretna pri klekljanju.

IV

Spet je prišla jesen. Pripovedovalec in njegovi so bili na njivi in smukali koruzo. Nenadoma pa so prišli vojaki in jih nagnali domov, jih zaprli v hišo in jim ukazali, da morajo ostati v kuhinji, kjer okna niso gledala na cesto. Pob je videl, da je prišla četa kakih sto vojakov, z njimi je bil zvezan vojak. Ko so se ustavili, si je moral obsojenec sam izkopati grob, nato pa so ga ustrelili in zagrebli. Kmalu so izvedeli, da so ustrelili nekega češkega častnika; pri pripovedovalcu doma so bili prepričani, da je bil to tisti kadet, ki je hodil k njim. Toda o mraku so vsi odreveneli, ko je k njim prišel kadet. Deda je prosil, ali lahko nalomi nekaj zelenike (pušpana). Ko je ta privolil, ga je odnesel na grob pravkar ustreljenega častnika. Potem je pri njih doma nalašč razbil krožnik in sovražno rekel, da je to Avstrija. Ko je otrokom dal denar in mami svoj medaljonček, je naglo izginil. Drugo jutro je k njim pritekel Šmonov Izidor in jim povedal, da se je kadet ustrelil v Obrekarjevem dobu. Novico je šel povedat tudi k Vojnačevim. Čez slabo uro je k njim prijokala Justina. Bila je vsa spremenjena, Mama Nanca jo je nesla noter in pobu naročila, naj gre brž po babico Terezijo, saj bo vsak čas rodila. Še tisto noč se je rodila punčka. Dali so ji ime Božena. Zjutraj so prišle Vojnačke s svojimi dojenčki. Cmerile so se, da nimajo nič več pri hiši. Tedaj je ded eni izmed njih snel ruto iz glave in jo napolnil s suhim komisom. Justina je ležala pri njih še kakšen mesec, potem je odšla domov. Ded, ki se ves čas sploh ni zmenil za otroka, ga je ob slovesu pogledal, se mu nasmehnil in nagajivo rekel: »Eh, ti, ti! Prava kadetka si mi! …«

V

Bilo je poznega oktobra. Začelo se je deževje, iz Soške doline je odmevalo grmenje vojaških spopadov. Bila je XII. soška ofenziva.[8] Sredi noči je pripovedovalčeve domače zbudil silen trušč. Prišli so vojaki. Otroci so se poskrili k mami, ded pa je šel v pritličje in ni nobenega spustil po stopnicah navzgor zaradi otrok. Ko se je zdanilo, jim je ded prinesel ječmenovo kavo in jim povedal, da so izbo zasedli oficirji. Pa tudi kuhinja je bila zasedena in vsa spremenjena; o kuharju je dejal, da je dober človek, ki zna slovensko, in da mu je povedal, da »zasedba« njihove hiše ne bo dolgo trajala Mama je ostala v sobi, otroci pa so se posedli po vrhnji stopnici in molče opazovali direndaj v hiši. Vojaki so vežo docela spremenili, vanjo so postavili ogromno mizo, okrog mize pa se je sukal kuhar, ki je bil velike in obilne postave, ter do pasu gol valjal testo in si prepeval. Ko je zagledal otroke, jih je brž povabil k sebi. Najprej niso hoteli priti, ko pa jim je dal pečene jabolčne zavitke, so se kmalu okorajžili, tako da jih je posedel na klop v kuhinjo, v kateri so se pekle dobrote. Kuhar je potožil dedu, da se njegovim otrokom v Trstu niti malo tako ne gode. Pobu se je kuhar zasmilil. Potem je iz izbe, kjer so oficirji skušali vzpostaviti telefonsko zvezo, prišel temnopolti sluga Kratkovič, ki je začel pomivati krožnike tako, da jih je polizal in jih na koncu podrgnil še ob zadnjo plat. Za njim je v kuhinjo prišel vojaški zdravnik, Madžar precej zapitega videza. Otroci so ga poznali, saj so ga večkrat videli v bližjem »Peknem domu«; domačini so se obračali nanj, če so imeli kak hujši zdravstveni problem. Kuharja je vprašal, ali ima kaj pijače, ta mu je nemudoma pomolil pletenko ruma. Ded, ki je kadil iz porcelanaste pipe, da bi bil videti pomembnejši, je okoli poldneva poklical dol tudi mamo. Najprej je otrokom hotela skuhati kosilo, vendar so bili že vsi siti, potem je še sama pojedla nekaj specialitet vojaškega kuharja. Nenadoma je v hišo planil Šmonov Izidor in navzočim dejal, da je zdaj tudi Vojnačeva Justina naredila samomor, skočila naj bi v vodo. Izkazalo pa se je, da je, kar je bila preverjena resnica, prejšnji dan neznano kam pobegnila z otrokom. Mama Nanca je domnevala, da je nemara šla v Podmelje, saj je bilo »splošno znano, da so se Vojnačeve ženske v hudih trenutkih umikale k nekim starim, daljnim tetam, ki so same živele na samotni gorski kmetiji nekje nad Stropnikom«. Potem je Izidor odšel po orožnike, da bi poiskali Justino. Po tej novici je nad vse leglo moreče vzdušje, otroci niso več silili v kuhinjo in so ostali v zgornjem nadstropju. Čez čas pa so zaradi dolgčasa vendarle pricapljali nazaj v kuhinjo. Kuhar se jih je razveselil in jim ponudil sveže pecivo.

Popoldne so prišli mimo hiše stražmojster Dominik Testen, orožnik Martin Urbanja, Šmonov Izidor in tesar Podzemljič. Nazaj grede sta se orožnika ustavila pri pripovedovalčevem domu. Dedu sta povedala, da doslej še niso našli Justine, da pa so poslali Vojnačevo Katro, naj gre pogledat v Podmelje. Povedala sta mu tudi o izidu bitke, namreč da so premagali Italijane (imenujeta jih zaničljivo »Lahi« in celo »črni polentarji«). Orožnika sta se potem pazljivo pomaknila v kuhinjo, vidno sta se prestrašila vojaškega zdravnika, ki je zdaj spal za mizo. Kuhar je postregel z novo pletenko ruma. S stražmojstrom Testenom se potem prereka, da z orožnikom sploh nista vojaka, Testen ugovarja, da je njegova služba veliko težja, da je malone mučenik, saj ga nihče ne mara, ker opravlja tako nehvaležno delo. Na koncu se celo razjoka, ko se spomni na svoje številne nezakonske otroke. Ko se je v pogovor vpletel še orožnik Urbanja, se je vojaški zdravnik nenadoma prebudil in ju besno nagnal ven. Tudi otroci so odšli, saj so se prestrašili njegovega kričanja.

Naslednjo jutro je bilo vse drugače. Oficirjev ni bilo več v hiši, pač pa so zunaj vršale trume poraženih italijanskih vojakov, ki so se mimo njihove hiše spuščali v dolino. Mnogi so se tudi ustavljali in skušali zakuriti ogenj, da bi se pogreli, a sta mama in ded te poskuse neumorno gasila. Pripovedovalčeva sestra se je tedaj domislila, da bi naredili zastave. Čez čas je prišla Vojnačeva Katra povedat, da je Justina res pri starih tetah v Podmelju. Pripovedovalčeva mama ji je dovolila, da je odnesla moko in postrgala ostanke testa, ki jih je pustil vojaški kuhar pri njih, saj so živeli v velikem pomanjkanju.

VI

Prišla je huda zima. Prvič po treh letih je iz vojaške službe prišel domov pripovedovalčev oče Andrej. Mama, pob in starejša sestra so takoj planili k njemu v objemu, mlajša otroka pa ga nista poznala. Oče je vprašal tudi po dedu. Ded se ga je zelo razveselil, vendar je dejal, da bo kmalu odšel; čutil je, da »usiha« oziroma umira. Nekaj dni pred iztekom očetovega dopusta ded ni več vstal tako zgodaj kot ponavadi; ker za zdravnika ni maral, je poslal po župnika. Ponj je šel pripovedovalec. Ker mu v župnišču ni nihče odprl, je sam stopil naprej in v kuhinji zagledal čuden prizor: župnik je svojo kuharico Zano v samih hlačah in srajci grabil za lase in tiščal k sebi. Ko sta ga zagledala, je kuharica tako silovito zbežala iz kuhinje, da je poba podrla na tla. Hudo prestrašen je pob župniku pojasnil, da njegov ded umira. Župnik je dejal, da takoj pride, pobu pa zabičal, da ne sme o tem, kar je videl, nobenemu črniti niti besedice, sicer ga bo zadela nadloga, da bo zgnil pri živem telesu. Župnik je res prišel, spovedal deda, odžebral latinske molitve, povečerjal, vzel plačilo in odšel. Potem je mama dedu na njegovo željo skuhala krompirjevo polento. Še tisto popoldne je izdihnil. Pob je moral znova v župnišče po župnika. Župnik ga je tokrat sam povabil v kuhinjo, kuharica pa mu je postregla z belo kavo in kruhom. Pobu se je vse gabilo, s težavo je pojedel in jo ucvrl k tesarju Podzemljiču, da bi za deda stesal krsto. Potem sta oba krenila proti pobovemu domu. Ded je že ležal na mrtvaškem odru. Že naslednji dan so ga pokopali, ker se je pripovedovalčev oče moral vrniti k vojakom. K zadnjemu počitku so ga nesli vojaki: Bosanca Tasić in Kikič, žid Jakob Levi in muzikant Madžar Hösu.

VII

Otroci so se z veliko bridkostjo poslovili od očeta; zdaj so ostali doma samo z mamo. Naslednji dan je mama poba poslala v Rute po grbastega Strežnikovega Martinčka, ki so ga klicali Vešpà, »ker ni mogel povedati stavka, ne da bi vsaj dvakrat ponovil: Veš pa.« Bil naj bi jim za varuha. Ta je to vlogo radovoljno sprejel. Naselil se je v dedovi sobi. Otroci so ga imeli radi, saj jih je kratkočasil s pripovedovanjem zgodb.

Tako je počasi prišla pomlad. Nekega dne je v hišo vstopil Šmonov Izidor in razglasil, da je Justina zares skočila v vodo. Ta novica je vse globoko pretresla. Povedal jim je, da jo je našel pod Vrtačo, pri stari vrbi. Nato je šel po orožnike. Potegnili so jo iz vode in jo pustili v podrtem Martinovem seniku. Drugo jutro so prišle Vojnačke s svojimi otroki, s sabo so imele tudi Justinino hčer Boženo. Obupane so bile zaradi nje, saj je niso imeli s čim preživljati. Pobova mama je privolila, da ostane pri njih doma, dokler je pri Vojnačevih taka revščina. Tedaj je prišla tudi Vešpajeva sestra Strežkova Tona, pobožna ženica, ki je obiskovala bolnike in mrliče, da bi molila za Justinino dušo. Navzočim je povedala, da je prejšnji večer nad Martinovim senikom videla luč v podobi gorečega srca. To je pripovedovalca očaralo, s sestro sta hotela videti to luč, a zaman; podoba pa je pripovedovalcu vendarle ostala v spominu: »Vem pa, da sem si od tistega dne ljubezen zamišljal kot luč v podobi gorečega srca, in ta podoba mi je še danes všeč.«

Naslednje jutro so Justino pokopali. Pripovedovalec pripoveduje, da so tudi Justino nesli štirje priletni vojaki, grobar Martin pa naj bi »skakal okrog nje ter z grobimi rokami pobiral njene dolge, bujne rdeče lase, ki so venomer drseli z nosil in vztrepetavali v pomladanskem zraku, kakor bi hoteli živeti, živeti in še živeti ….« Vendar naslednji hip ni več prepričan, ali je ta podoba resnična. V mislih se opravičuje, da ne more natančno vedeti, ker je minilo že toliko let. In šele zdaj na postelji v svoji čumnati, pomladnega dne leta 1945, končno zaspi.

TRETJI DEL

I

Pripovedovalec se zbudi in je že dan. Sonce je že tako visoko, da sveti v njegovo čumnato. Nekoliko razočaran ugotovi, da mu je zora ušla in da je zamudil rojstvo domačega majskega dne, ki se ga je tako veselil. Vendar potem ne vstane takoj, zapre oči, da bi v duhu opazoval domačo pokrajino, kakršno je zapustil pred petnajstimi leti, preden jo znova zares uzre. Med zamišljanjem, kako je zdaj zunaj, vstopi v sobo teta; prinese mu kavo. Pripovedovalec je sprva nekoliko nejevoljen, ker ga je zmotila pri sanjarjenju, vendar se mu potem zasmili, saj vidi, da je vojna spremenila tudi njo. Teta ga opozori, da je v čumnati vse tako, kot je bilo, tudi papir, popisan s spregatvami latinskih glagolov, ki ga je pred dvajsetimi leti prilepil nad strop, je še vedno tam. Teta ga vpraša, ali res misli iti pod Vranjek in na Obrekarjev dob, kjer je kadetov grob, po šmarnice. Pritrdil je; tedaj pa se nenadoma spomni dogodka, kako so kadetove ostanke odnesli v bronasti krsti.

Bilo je lepo pomladno jutro po prvi svetovni vojni in z očetom sta popravljala streho. Nenadoma je opazil, da se jim nekdo bliža s konji, vpreženimi v zapravljivček.[9] Bila sta tesar Podzemljič in grobar Martin. Dejala sta, da sta prišla po kadetove ostanke in da sta za njima kadetova mati in nevesta, ki sta prišli naravnost s Češke. Na vozu sta razkrila bronasto krsto, okrašeno z zlatimi okraski, kamor naj bi dali kadetove ostanke. Kmalu sta prišli peš po kolovozu kadetova mati in nevesta in vsi pri hiši so strmeli vanju. Kadetova mati je sedla na klop pred njihovo hišo. Oče je poba poslal k Vojnačevim po Žefa, da bi pomagal pri prekopu. Potem so odprli bronasto krsto, v njej je bila manjša krsta iz cinka; to so moški nesli naprej do groba. Z njimi sta hoteli iti tudi kadetova mati in nevesta, in to kljub Modrijanovemu opozorilu, da v svojih »čeveljčkih« ne bosta daleč prišli. Kadetova mati je vztrajala in se odpravila za krsto, vendar se je kmalu vrnila. Pred hišo se je onesvestila, nemara zato, ker je zagledala Kadetko. Potem sta mati in nevesta vstopili v izbo, Modrijan pa je začel v nemščini razlagati vso kadetovo zgodbo. Potem so pripeljali tudi Kadetko. Obe sta bili presunjeni, ničesar nista vedeli. Nenadoma pa vstopijo v hišo Vojnačke. Ivana je kadetovi materi brž začela pojasnjevati, da je Kadetkina teta. Ker so ji povedali, da češka gospa nič ne razume, je zahtevala, naj ji pojasnijo, da bo morala vzeti k sebi Kadetko. Kadetova mama je v to celo privolila, medtem pa se je Kadetka začela jokati in pob jo je moral potolažiti. Popoldne so se možje vrnili s kadetovimi ostanki. Potem so vsi z vozom odšli, tudi pob se je oprijel voza. Ko pa so prišli do reke, so moški poskakali z voza, Žef je potegnil par čevljev, ki so gledali z brega. Ko jih je potegnil, so iz njih pogledale kosti. Bili so ostanki češkega oficirja, ki so ga umorili na isti dan, ko se je ubil kadet. Poba je to tako pretreslo, da se je pri priči vrnil čez reko domov.

II

Ko se pripovedovalec tako živo spominja kadetove bronaste krste, se nehote ozre skozi okno čumnate in pogleda po bližnjem Modrijanovem travniku, kot da bi hotel to, v njegovem spominu navzočo krsto prestreči s pogledom. Nasmehne se moči svojega čustvovanja: »Priznal sem pameti, da je čustvo včasih presneto nepreračunljivo in čez mero zanesenjaško, a da ji ne bi dal vselej in v vsem veljati, sem se kljub temu trmasto zamaknil po travniku.« Začudi se, kako je ta travnik manjši in manj bujen, kot je bil v njegovi domišljiji, kar pripisuje domotožju. »Domotožje je čustveni privid domovine,« filozofsko oblikuje svoje dognanje in doda opažanje o svoji pisateljski poetiki: »Zato pa v moj pisateljski svet, ki je naposled spet le svet čustvenih prividov resničnega sveta, sodi tudi Modrijanov travnik – in bo v njem živel kot eden najlepših travnikov, pa čeprav bi se kdaj pojavil tako goreč bojevnik realizma, ki bi v svojem prevestnem pretresu moje pokrajine poslal ›na lice mesta‹ ne samo zemljepisca, temveč kar zemljemerca.« Sledi izpoved goreče ljubezni do domovine:

Da, zdi se mi, da mali narodi bolj ali vsaj drugače ljubimo svojo domovino, kakor jo ljubijo veliki. Majhna je … in ker ne moremo opevati njene prostranosti, opevamo in poveličujemo njene kotičke, ki pa so polni lepote, kajti lepota je podobna resnici; resnica ne potrebuje debele knjige, da se nam razjasni, lepota ne širnega, brezmejnega prostora, da se razmahne, razbohoti in razcvete. Naj prostranost bobni in poje svojo mogočno pesem, resnična lepota tiho žari. Svojo domovino poznamo, kakor poznamo obraz svoje matere: domače so nam vse njene gube in gubice, poteze veselja in sreče, brazde bridkosti in skrbi. Nenehno čutimo objem njenih kmečko raskavih, a srečno dobrih in toplih rok, stiskamo se k njej in jo branimo še tisoč let, branimo jo največkrat preprosto, kar z golimi rokami, toda branimo jo uspešno, kajti prvi porok zmage je besna zaljubljenost, ki ne presoja in se zato tudi ne umika pred sovražnikovo premočjo. Da, najprej je potrebna ljubezen, ki je vsako uro pripravljena dvigniti roko v bran, nato šele prideta do veljave razsodna misel in orožje.

Iz te meditacije ga prebudita vriskanje in petje gruče ljudi: domačini. Prepoznal je orjaško postavo tesarja Podzemljiča. Naglo odide iz sobe, teta že stoji pred hišo. Pove mu, da gredo v Dominov rob, da bi popravili cesto, ki so jo partizani razstrelili. Ker se pripovedovalec čudi, kako to, da je Podzemljič še živ, mu teta, ki ima izreden spomin, reče, da je star že petinosemdeset let in da gredo vaščani popravljat cesto na njegovo iniciativo. Pripovedovalec se nato obregne ob rek rajnkega župnika, češ da domovina daje, država pa jemlje, in teto pouči, da je država še vedno potrebna, čeprav morda, ko bo zares pravično urejena, ne bo več potrebna. Teta se izgovarja, da zdaj vsi vsepovprek česnajo o domovini in državi in da bi moral nekdo pojasniti te reči. Teta ima vendarle rajši domovino.

Ko gruča prispe do reke, teta v njej opazi tudi strica Tomaža. Pripovedovalec mu začne veselo mahati, saj se ga je zelo razveselil. Stric prebrede reko in pristopi k njima. Potem gredo vsi skupaj v kuhinjo in stric po svoji navadi stresa šale. Pripovedovalca spomni tudi na šalo o Leobnu. Kot otrok je namreč po pripovedovanju nekega plešastega strica, da je postal plešast, ko mu je v Leobnu padel na glavo tram, verjel, da se je tako zgodilo vsem plešcem. Tako je potem tudi novega župnika, ki je bil plešast, vprašal, ali je bil morda tudi on v Leobnu. Stric se naposled le zresni in pove, da je v Judenburgu za las ušel smrti. Potem se nenadoma ujezi in že namerava oditi. S sabo povabi tudi pripovedovalca, a ta odkloni, saj se je že prej namenil iti po šmarnice pod Vranjek. Stric se ob tem pojasnilu nenadoma razživi in pravi, da mu ima nekaj važnega povedati. Toda teta ga prekine, češ da mu bo rajši ona povedala. Gre za zgodbo o nikomer drugem kakor Kadetki.

Potem sedejo in teta pripoveduje Kadetkino zgodbo (stric pa tu in tam poseže vmes in doda kašno zasoljeno). Kadetova mama ni nikoli poslala po Kadetko, kot je obljubila, o njej ni bilo več ne duha ne sluha. So jo pa zahtevali zase Vojnačevi. Vsi so se upirali, nazadnje jo je Vojnač le pripeljal k njim. Ker pa je ta potem v tujini umrl in je Vojnačka vse premoženje zapravila, je bila Kadetka kmalu prepuščena sama sebi. Zatekla se je v bajto k Vešpaju. Postala je zelo lepa punca, tako da so fantje kar naprej hodili za njo. Učila se je za šiviljo, kar so ji vaška dekleta zavidala. Kmalu je Vešpa umrl in ostala je sama v bajti. Vaški fantje so jo kar naprej oblegali in hodili ponoči čepet pred njeno bajto. Reva je precej trpela, ker se dekleta niso hotela družiti z njo, pa tudi nobenega fanta ni hotela sprejeti. Nekega dne je prišla Božena na ples k Modrijanu, da bi se malo poveselila. Vendar je zaradi nje nastal pretep. Bila je obupana in je prijokala na pripovedovalčev dom, češ da ji v vasi ni več živeti. Ravno tedaj pa je izbruhnila (druga svetovna) vojna. Z njo je prišel tisti, ki je Boženo dobil. Bil je Italijan Gino. Brž ko jo je videl, se je zaljubil vanjo. Stric je pojasnil, da ko se naši (slovenski) fantje zaljubijo, to karseda skrivajo, ta pa je ravnal prav nasprotno, vsi so vedeli, kdo je njegova srčna dama. Dve leti je lazil za Boženo, nazadnje pa se je le omehčala. Ker pa je bila Boženina bajta visoko nad vasjo na samem in so se v bližini shajali partizani, je bilo sila nerodno, ker se je okoli njene hiše smukal Italijan. Vsa stvar se je zasukala tedaj, ko so partizani rekli Boženi, da bodo Gina pospravili, če bo še hodil k njeni hiši. Gino je nato zaradi ljubezni do Božene prestopil k partizanom. To je Boženo povsem prevzelo, priznala je: »Res je. Rada ga imam. Res rada. Tako rada, da ni nobene rešitve več … Aktivistka sem, pa je zato moja dolžnost, da vam vse odkrito povem … Zdaj mi nemara ne boste več tako zaupali. Premislili boste in odločili o meni. Toda kakor koli naj že bo, rada ga imam.« Partizani so ji potem zadajali čedalje težje naloge, a je vse prestala. Pozneje je bil Gino (njegovo partizansko ime je bilo Lahček) ranjen in ga ni bilo tri mesece na spregled. Potem pa je prišel v pripovedovalčevo hišo in z nepopisno srečo izjavil, da bosta z Boženo imela otroka. In če bo punčka, ji bo ime Silvija.

Tetino pripoved nenadoma prekine zvok korakov v veži. Kadetka je, z otrokom. Pripovedovalec jo opiše takole:

Bila je natančno takšna, kakršno sem si ustvaril v mislih: srednje postave, polnega života, njen obraz je bil okrogel, čelo dokaj prostorno, usta sočna, oči velike, sinje in zalite z rahlo otožnostjo, skratka, vse je bilo pravilno, toda nič nenavadnega in pretresljivega. Nenavadno in presenetljivo je bilo samo tisto vabljivo, mehko in privlačno ozračje, ki je dihalo od nje in ki je takoj napolnilo ves prostor z nekakšno nevidno, samoobčuteno svetlobo. Za vratom ji je sedelo kodrolaso dekletce dveh let ter z drobnimi, zagorelimi ročicami mešalo po njenih bujnih, valovitih pšeničnih laseh.

Pripovedovalec takoj plane k njej in ji poda roko. Njeni dveletni hčeri je ime Silvija. Pove mu, da čaka Gina, da se vrne. Ker pa je v njenem odgovoru rahel dvom, jo pripovedovalec opogumi, naj ne bo neučakana, saj se je vojna končala komaj pred šestimi dnevi. Ona ga vpraša, do kdaj ostane; odvrne ji, da samo do nedelje. Potem stric obelodani, da je pripovedovalec namenjen po šmarnice pod Vranjek. Božena brž izrazi željo, da bi šla z njim. Pripovedovalec se ponudi, da bo nesel otroka, saj je kar dolga pot. Potem se stric poslovi, češ da ga čaka še nekaj nalog. Ko teta sprevidi, da pripovedovalec in Božena povsem resno mislita iti po šmarnice, se jima priključi še ona.

III

Teta je hodila naprej, oba mladeniča pa sta z otrokom stopala zadaj. Pripovedovalec naenkrat ni več tako vedrega razpoloženja, ker je šla z njima tudi teta. Tedaj ga spreleteli bridka misel, da je Gino mrtev, in od groze skoraj pade z otrokom. Nato sam sebi očita, kako da je prej v svoji pripovedi pozabil omeniti Ginovo smrt. Pojasni, da je razlog nedvomno Boženina prisotnost, ki ga je vsa prevzela. Sledi meditacija o ljubezni: »Ljubezen je res luč, je sonce: če z vsem ognjem posije v človeka, pa najsi bo ta človek še tako tuj in sam v sebi še tako neznaten in vsakdanji, najde v njem nekaj drobcev biserov, ki se zasvetijo ter s svojimi odsevi obsijejo in ogrevajo vso njegovo podobo.« Šele zdaj se mu Gino, ki je bil prej zanj samo prikupen mlad karabinjer, zasmili: »Zagledal sem po duši in pameti izredno preprostega Italijana, ki ga je ljubezen tako obsedla, da je zavrgel svojo puško in pograbil tujo, počasi spoznal, da ta puška ni tuja, temveč edina za vse, ki jim je ljubezen res pri srcu, ter se je zato pognal v boj proti svoji. Zagledal sem mladega očeta, ki se je vrtel po naši sajasti kuhinji, opletal z brzostrelko in se zaletaval v zid, ker se je tako veselil svojega otroka …« In ta fant je bil zdaj mrtev, pripovedovalec pa sluti, da Kadetka tega ne ve. Začne iskati izgovor, da bi se vrnil.

Vendar gredo vsi naprej; nekoliko višje se ozrejo za hišo. Pripovedovalec se znova razločno spomni procesije z bronasto krsto in sebe kot dvanajstletnega otroka. Tudi zdaj so po njegovem s Kadetko, njenim otrokom in teto nekakšna žalostna procesija, samo da brez krste. Ko pripovedovalec opazi tetin nasmeh, se za nekaj časa vendarle znebi svojih turobnih misli. Hodijo naprej in pridejo do njive, kjer je bila nekdaj velika luknja, ki jo je povzročila granata, a se je zdaj vse zaraslo. Tudi rane se tako zarastejo, modro pristavi teta. Vendar je v zraku neka čudna nedorečenost. Teta na primer trdi, da so padli trije partizani, Kadetka pa pravi, da samo dva. Potem gredo mimo senožeti, ki jo je krčil pripovedovalčev ded; čudil se je, kako se je vse zaraslo. Ko pridejo do cerkve in pokopališča, ura odbije že deset; Kadetka se zdrzne, kot da bi se ji še kam mudilo. Znova se začnejo vzpenjati in vmes tudi počivajo. Ura je naenkrat poldan. Teta bi se najraje že vrnila, vseeno gredo naprej skozi Dominove laze in naprej v Obrekarjev dob h kadetovemu praznemu grobu. Božena steče naprej kar čez drn in strn, pripovedovalec z otrokom in teta pa gredo naprej po stezi. Pri grobu se srečajo. Pripovedovalec se kar oddahne, ko vidi, da tam ni kakega znamenja, ki bi pričevalo o še enem – Ginovem grobu. A Kadetka pojasni, da v grobu leži Gino. »Vedela sem, da ga ni več,« je mirno dodala. Potem se nenadoma zlomi in dolgo joka. Čez čas temno pogleda teto in vpraša: »Ali je izdal?« Ta odkima in pojasni, da je padel v Dominikovem robu, ko so razstreljevali cesto. Ko pa gre Kadetka po šmarnice, da bi jih nasadila na grob, teta po tihem pripovedovalcu prizna, da Gino ni umrl tam, kjer je malo prej dejala, ampak da je umrl tako neumne smrti, da ji ni hotela povedati. Razloži mu, da je umrl takrat, ko je pri njih doma ves razposajen govoril, da bo dobil otroka. Bila je nesreča: s svojo nerodno angleško brzostrelko je ponesreči udaril ob tla in ta se je sprožila in mu pognale krogle v glavo. Kurirji in pripovedovalčev oče so ga takoj odpeljali in ga zagrebli v kadetov grob. Potem se Kadetka vrne s šmarnicami in jih posadi na grob v podobi zelene zvezde. Nato se vrnejo; pripovedovalec in teta pa se na senožeti s Kadetko razideta.

IV

Ko sta pripovedovalec in teta ostala sama, mu teta namigne, da bi moral vse to zapisati. Pripovedovalcu pa to ni nič kaj pogodu. Teta ne odneha in pojasnjuje, češ kakšno naključje je, da sta Čeh in Italijan, oče in zet, legla v isti grob. Pripovedovalec potem teti očita, da je Kadetki prikrila resnico. Ta mu odgovori, da to sicer ni res, je pa bolj prav, da se je zlagala. Pripovedovalec se strinja, da ne gre samo za resnico, ampak tudi za »prav«, in doda slovit stavek o umetnosti: »Umetnost ima svoje zakone, ki niso nikjer zapisani, a so zato tembolj neizprosni, ker so živi in neomajni.« Teti pove, da bo naposled zaradi te laži bolj verjela v izmišljeno kot pa resnično Ginovo smrt. Potem se pripovedovalec razgleda po dolini in bližnjem Krnu in se spomni, da je prav pred petnajstimi leti tod stal s Kadetko, ki je imela v rokah šop šmarnic in ga je vpraševala, ali si lahko zamisli, da ga ne bi bilo. Teta ga znova zdrami iz spominjanja, pripovedovalec ji pove, da bo nemara le napisal zgodbo o Kadetki. Naposled sta se oba spustita proti domu. Roman se konča s tema stavkoma: »Bilo je, kakor bi stal sredi velikega srca. O, bil je tako lep pomladni dan, svetel in zveneč, kakor iz čistega srebra ulit.«

Alfred Tennyson (1809–1982), angleški pesnik viktorijanske dobe.

Giacomo Leopardi (1798–1837), največji italijanski pesnik po Petrarci, pisal je v dobi romantike.

»Povêsmo« je v šop zvito predivo za ročno predenje. V prenesenem pomenu lahko označuje tudi »snop« ali »sveženj« na splošno.

Komis je vojaški kruh in je kiselkastega okusa.

Kadet je vojak, ki se usposablja za oficirja.

Gre za zadnjo soško bitko (trajala je od 24. do 27. oktobra 1917), v kateri je Avstro-Ogrska porazila Italijo.

Zapravljivček je lahek, odprt voz z vzmetmi, navadno za dve osebi.

POGLAVITNE KNJIŽEVNE OSEBE

PRIPOVEDOVALEC

Ker gre za avtobiografski roman, je jasno, da je najpoglavitnejša oseba v romanu kar pripovedovalec sam. Za prikaz svojega notranjega razvoja, kar je tudi v ospredju zanimanja literarne analize romanesknih junakov, mu služijo zlasti spomini in meditacije (razmišljanja).

Tako na primer na koncu prvega dela sebe kot petintridesetletnika sooča s podobami sebe kot najstnika; vprašuje se, kje sta tisti šestnajstletni in devetnajstletni »pob«, kot je bil nekdaj on, in nato prizna, da na neki način ni razlike med njim, kakršen je zdaj, in kakršen je bil takrat:

Potemtakem tista dva poba le nista tako mrtva in tako izgubljena. Seveda ne! V meni sta, v meni zdaj slonita in gledata tega petintridesetletnega človeka. Da, da, kar glejta me! Takšen sem: lasje so se mi zredčili, trzavi nos se mi je umiril, obrvi so bolj košate, tudi nekaj divjih je že vmes, gladko čelo je razorano, okrog oči je nekaj kože preveč in se zato nabira v gubice, lica, ki sta jih vidva sicer imela udrta, a gladka, so danes bolj polna, a trda …

Pripovedovalec glede svojega življenja pojasni, da izpitov ni opravil, da je šel na tuje in da za šolo nikoli ni bilo ne denarja ne volje. Kljub številnim bridkostim pa ga je »šola življenja« le utrdila in izbrusila. Temeljno razliko med sabo kot mladoletnikom in med sabo kot odraslim moškim vidi v tem, da zdaj, kot zrela osebnost, ve, da popolna in dokončna sreča ni možna, čeprav se še zdaleč ne misli odpovedati vsemu mladostniškemu hrepenenju:

O, ne, ne, niso se odprla tista poslednja vrata vseznanja, ki sta vidva o njih tako rada sanjarila ob temle oknu. Ne, niso se odprla – ker jih ni! Sicer bom kar odkrito priznal, da ni bilo prijetno, ko sem to spoznal. Presneto hudo je bilo, ko sem z mehkih sanjskih poljan telebnil na trda tla, a bilo je zdravo, ker sem se dodobra pretresel in se – zbudil. To pa je zlata vredno spoznanje. Prav zaradi tega zdaj ne obupujem. Še zmeraj mislim, in tudi čutim, da sem sredi mladosti: vsako jutro mi pade nov dan v naročje, razgrnem ga in se učim na njem, zato upam, da se bom še kaj naučil in nemara celo uresničil vsaj drobec tistih visokoletečih sanj, ki sta jih vidva tako napihovala, da so vaju dvigale in odnašale v nadvišave doneče slave suverenih veleduhov.

Pretresljiv, vendar za razumevanje pripovedovalčeve psihologije, ki se pogosto zapleta v težavne samorefleksije, zelo pomenljiv je prizor, ko izve, da mu je oče umrl v koncentracijskem taborišču. Njegova reakcija na novico je zelo boleča. Zapusti dvorano, kamor je bil povabljen na slavnostno večerjo, in se znajde na hodniku pred ogledalom, se gleda vanj in se vprašuje:

– Kdo sem? – se naposled vprašam. – Ta, ki stoji pred zrcalom, ali tisti v zrcalu? Kdo sem pravzaprav? Ali sem sin, ki so mu ubili očeta, ali sem pisatelj, ki je zadovoljen, da lahko tako od blizu motri sina, ki so mu ubili očeta? […] – Ti si pisatelj! – mu rečem in mu pogledam v sive, svetle oči. – Lovec si! Kakor strastni divji lovec za grmom, tako čepiš v zasedi za mojim srcem, oborožen s puško, s skobcem, z nožem, z zanko, s trnkom, pa tudi s kolom. Brezobzirno, neizprosno, s prirojeno strastjo loviš vsa moja doživetja in vsa moja čustva, pa naj bodo še tako skrita, še tako zaščitena in zasebna last. Vem, človek te zanima, zato pa tako nečloveško kljuješ vanj. Jastreb!

Tu smo priča pripovedovalčevemu dvomu o pristnosti lastnih čustev, dvomu o temeljni nameri njegovega pripovedovanja, dvomu, ki ga zasejejo hudi življenjski udarci in ki prodre globoko v temne plati človeškega jaza.

Za pripovedovalčevo osebnost je med drugim značilno, da ga pogosto mučijo občutki krivde in slabe vesti. Ko se v mislih opravičuje, da mu ne bo treba iti na tajni shod dijakov na Banjški planoti, ker mu lahko vsak čas umre mama, se obtožuje, kako da je »zakrknjen slabič, ki mu ni para na svetu«.

Očitki vesti pa ga mučijo tudi pozneje kot zrelo osebnost. Očita si na primer tudi to, da žaluje za očetom, ker je med vojno umrl, češ da je vendarle toliko drugih ljudi, ki jim je vojna prav tako vzela očeta. Očitki vesti pa se mu oglašajo tudi v njegovem občevanju s teto. Ker je včasih nekoliko preveč obzirna in celo pohlevna do njega, je kdaj pa kdaj osoren z njo, vendar mu je takoj za tem žal.

KADETKA

Je druga najpomembnejša oseba v romanu. Kolikor gre za osebo, ki se zvečine pojavlja znotraj pripovedovalčeve fabule, je na neki način edina prava klasična romaneskna figura, saj doživi celovit notranji razvoj. Njeno usodo spoznavamo od njenega rojstva, zgodnjega otroštva, odraščanja in odrasle dobe.

Pripovedovalec se na Kadetko spomni tedaj, ko leže na posteljo v čumnati in se spomni, da je na tej postelji nekaj časa spala tudi ona. Najprej se je spominja kot dveletne deklice: »Zaprl sem oči in takoj sem zagledal drobno, dveletno dekletce, ki se je pravkar prebudilo na dedovi postelji. Pšenični kodrčki se ji vrtijo okrog okroglega obrazka, ploska z ročicami, brca z nožicami in cvili od same življenjske radosti. Smeje se, tako se smeje, debeluška drobna, da ima kar tri jamice: v bradici, sredi desnega lička in na levi ličnici.«

Kot dvanajstletnega dekleta se je pripovedovalec spominja, da je bila vitke postave, modrih oči in je imela svetle, pšenične lase, spletene v dve dolgi kiti, ki si ju je venomer izmenično metala bodisi na prsi bodisi na hrbet. Ko jo pripovedovalec po koncu druge svetovne vojne po dolgih letih znova sreča, jo opiše takole:

Bila je natančno takšna, kakršno sem si ustvaril v mislih: srednje postave, polnega života, njen obraz je bil okrogel, čelo dokaj prostorno, usta sočna, oči velike, sinje in zalite z rahlo otožnostjo, skratka, vse je bilo pravilno, toda nič nenavadnega in pretresljivega. Nenavadno in presenetljivo je bilo samo tisto vabljivo, mehko in privlačno ozračje, ki je dihalo od nje in ki je takoj napolnilo ves prostor z nekakšno nevidno, samoobčuteno svetlobo.

Njeno izjemno bistroumnost spoznamo v pogovoru s Trnarjem, pa tudi s pripovedovalcem. Kot dvanajstletno dekletce mu je, ko sta šla po šmarnice, postavljala neprijetno težka vprašanja. Na primer tudi vrtoglavo filozofsko vprašanje, ali si lahko misli, da ga ne bi bilo.

V zadnjem delu romana izvemo, da je bila med drugo svetovno vojno partizanska aktivistka. Ko pa so partizani izvedeli, da je zaljubljena v Gina, so jo preizkušali in ji dali čedalje težje naloge, ki pa jih je vse srečno opravila. V pogovoru s pripovedovalčevim očetom se, ko mu izda, da ima Gina rada, izkaže za izjemno odkritosrčno osebo:

Res je. Rada ga imam. Res rada. Tako rada, da ni nobene rešitve več … Aktivistka sem, pa je zato moja dolžnost, da vam vse odkrito povem … Zdaj mi nemara ne boste več tako zaupali. Premislili boste in odločili o meni. Toda kakor koli naj že bo, rada ga imam.

Čisto na koncu romana jo srečamo kot mlado mamico, ki je že doživela bridke življenjske preizkušnje.

PRIPOVEDOVALČEV OČE

Ime mu je Andrej. Je samozavesten, poln volje do življenja, tankočuten, preudaren; je tudi glasbeno nadarjen, saj igra harmonij. Za svojega sina (pripovedovalca) ima vedno pripravljeno modro in tolažilno besedo. Svoje otroke zna pripraviti na mamino smrt, zna jih ohrabriti, da se pogumno soočijo z življenjskimi bridkosti. Na pripovedovalca je ponosen, ker ima dar za pisateljevanje. Naravnost presunljiva je njegova očetovska toplina, ko se poslavlja od svojega sina (pripovedovalca), s katerim se poslej ne bosta več videla.

PRIPOVEDOVALČEVA MAMA

Književne osebe v romanu jo kličejo Nanca (bržkone okrajšava imena Marijana). Ni preveč jasno izdelan lik. Vdala se je v svojo usodo. Čutila je, da je njena bolezen neozdravljiva, zato naposled sploh ni več marala hoditi k zdravniku. S tem se je tudi žrtvovala za »poba«, da bi nekaj denarja ostalo in bi še lahko hodil v šolo. Rada bi, da bi se njen sin učil – to je na neki način tudi njena zadnja želja.

Rada je pela, zlasti slovenske koroške pesmi. Zelo rada je prebirala knjige. Ko je pob prinesel domov šolske knjige, iz katerih se bo moral učiti za malo maturo, si jih je z zanimanjem ogledovala.

V zvezi z njo pa ima pripovedovalec tudi neprijeten spomin, saj mu je nekoč dejala, da je drugačen, »čuden« otrok, ki ga imajo »čudno« radi. Ko ga je neke noči zalotila, da je šel ven, je vzdihnila nad njim:

– O, ti nesrečni pob! … Le kje si se vzel? … In le kaj bo iz tebe? … Čuden otrok ….

V njenem glasu bo zvenelo nekaj takega, čemur se ni mogoče upirati, nekaj neznanega, nekaj usodnega. Zato ga te besede zmeraj pretresejo. […]

– Čudno radi? … Saj te imamo res drugače radi, kakor imamo druge … In nemara te imamo celo bolj radi … A tudi če te imamo bolj radi, te nimamo radi zato, ker bi bil ljubezni bolj vreden, kakor so je drugi … ampak zato, ker si je nemara bolj potreben …

PRIPOVEDOVALČEV DED

Vaščani ga kličejo Andrejc. Pripovedovalec se ga spominja v času med prvo svetovno vojno, ko je zato, ker je šel pripovedovalčev oče, njegov sin, v vojsko, znova zagospodaril pri hiši. Star je petinosemdeset let. Njegov značaj predstavlja klenega in pokončnega kmečkega človeka, ki se ničesar ne boji. To se pokaže zlasti tedaj, ko pridejo orožniki v hišo, da bi za vojaške potrebe izpraznili njihov hlev. Podobna je situacija, ko proti koncu prve svetovne vojne v hišo pridejo oficirji; nobenemu ne pusti v gornje nadstropje, kjer so otroci. Vojake v svoji hiši budno nadzoruje in kadi iz porcelanaste pipe, da bi bil videti še pomembnejši.

Njegova gospodarnost se pokaže tedaj, ko iz vode reši vreče z vojaškim kruhom, ki ga potem skrbno shrani. Je tudi moralna avtoriteta. Razuzdanim Vojnačkam ne štedi jezika, čeprav jim ne odreče pomoči, ko so v skrajni stiski.

Vaščani ga najbolj poznajo po njegovi vzkipljivosti oziroma jezi. Stara Vojnačka ga na primer pred pripovedovalcem očrni kot neznosnega prepirljivca in pobožnjakarja: »Ves dan rentači in preklinja, vso noč žebra in rožlja z rožnim vencem po končnici kakor krava z verigo po jaslih …« Vendar tu govorita zavist in škodoželjnost, večina vaščanov ga ima namreč zelo v čislih.

Kakor je pokončno živel, tako je tudi umrl. Ni ga strah smrti. Domačim pove, da »usiha«, in pošlje po župnika, da bi se spovedal.

Je najbolj idealizirana in zaradi svoje neustrašnosti kar malce heroična figura v romanu. Nekoliko spominja na Temnikarja iz Kosmačevega dela Balada o trobenti in oblaku.

TETA

Ime ji je Ana oziroma Anca. Pomembna je zato, ker učinkuje kot drugi pripovedovalec v romanu. Na neki način predstavlja glas ljudske modrosti. Njen spomin, na primer, je kar pregovoren. Ker ve za datume rojstev in smrti in še česa vmes vseh vaščanov na pamet, jo imajo za »živo pratiko«:

Sicer pa je zelo pobožnjakarska, če že ne celo tercijalska. Ko jo stric Tomaž zagleda, kako gre proti pripovedovalčevi hiši, brž odide, saj se boji, da bi ga vprašala, ali je bil pri spovedi. Pripovedovalcu se ob vrnitvi domov zasmili, saj vidi, da je vojna pretresla tudi njeno enolično pobožnjakarsko življenje:

Teta se mi je zasmilila. Stala je sredi sobe, prav sredi sončnega pramena, ki se je upiral v njen priščenjeni[10] pas, da je bila videti še bolj suha, skoraj prosojna. Vzel sem ji lonček iz rok in pomislil, da je ta vojna pretresla tudi njo. Petdeset let je živela svoje ›mirno, pobožno‹ življenje. Rožljala je z rožnim vencem, preganjala smeh kot začetek greha in pohlevno ›hodila za Kristusom‹. Nad njo je sijalo božje oko, strogo in hladno, zato je bila tudi sama stroga in hladna, mrzla. Ta vojna pa jo je zdramila. Zdaj začudeno in izgubljeno mežika v svet.

Ko stric Tomaž ob koncu vojne omeni katekizem, se takoj brani: »Pusti katekizem!« Kot da jo je strah, da ji bo v novih razmerah kdo očital preteklo pobožnost.

STRIC TOMAŽ

Je pripovedovalčev stric po mamini strani. Pripovedovalec ga označi kot človeka »hudomušne besede in zlatega srca« oziroma kot možakarja »dobrega srca in smešne besede«. V romanu dvakrat nastopi. Prvič, ko se pripovedovalec spominja, kako so z očetom kosili travo tik pred njegovimi izpiti v Tolminu. Drugič pa v jutru po koncu druge svetovne vojne.

TRNAR

Je zgornji sosed pripovedovalčeve hiše. Pripovedovalec ga opiše kot visokega, koščenega starca v sedemdesetih letih. Njegov značaj je bil pregovorno dober, tenkočuten in mehak: »Bil je moder mož in mož mehkega srca, celo preveč mehkega, saj sem večkrat slišal reči: ›Ne bodi no Trnar!‹, kar je pomenilo, da nekdo ni bil samo dober, temveč da šel je v svoji dobroti tako daleč, da je bil že norcu podoben, kakor pravijo pri nas.« Zaradi svoje usode – že zelo zgodaj mu je umrla žena, ki pa ga povrhu ni imela posebno rada – je nekoliko tragičen lik.

TESAR PODZEMLJIČ

Pripovedovalec ga slikovito oriše takole: »Bil je pravi velikan, saj je bil visok najmanj dva metra. Toda vsi deli njegovega telesa so bili nesorazmerni, kako bi bila narava nameravala ustvariti res nekaj nenavadno velikega, pa bi ji pri delu zmanjkalo snovi in časa. Podzemljičev život je bil tršat, toda kratek, noge dolge, toda tenke, roke prav tako dolge in tenke, glava najmanj dvakrat premajhna in okrogla kakor drobna buča, nos komaj debelejši od oreha, oči vdrti očesci, ušesa ušesca in zverižena kakor dva suha jabolčna krhlja, lasje redki in počesani po čelu, kakor so počesani otroci. Človek bi pričakoval, da bo iz širokega prsnega koša hrumel nizek bas, toda Podzemljič je govoril z visokim, čeprav zvenečim glasom. Pameti ni bil slabe, a bila je zelo počasna. Če se je moral kaj premisliti, je pritisnil debeli palec na drobčkani nos in ga neusmiljeno mečkal, kakor bi samo na ta način sprožil v glavi vzmeti svoje pameti.«

Ker je bil vaški tesar, je moral ob smrti kakega vaščana nemudoma stesati krsto. Zato je bil podobno »na slabem glasu« kakor grobar. Videti ga je pogosto pomenilo slabo znamenje, da je kdo umrl. Pripovedovalčev stric Tomaž brije norce iz njegovega priimka, češ da že ta govori o tem, da spravlja ljudi pod zemljo.

Na koncu romana ga vidimo kot starega petinosemdesetletnika, ki je še vedno zelo aktiven, saj na njegovo pobudo vaščani začnejo popravljati razstreljeno cesto.

MODRIJAN

Je nekakšen vaški povzpetnik. Od potujočega kramarja se je najprej povzpel v trgovca in nato v gostilničarja, pri čemer je postal tudi nekakšen veleposestnik, je lastnik kar treh hiš. Njegovo življenjsko geslo se glasi: »Brez čentezimčka[11] ni lire, brez lirice ni tisočaka! Trgovina zrase iz trgovinice! V trgovini je vse dovoljeno, samo zamera ne!«

Po zunanjosti je čokat, z nenehnim »obrabljenim trgovskim smehljajem« na obrazu in »z redkimi sivimi brki, ki so mu v dveh koničastih pramenih viseli izpod širokega nosu«. Ta smehljaj je izdajal nekakšno pretkano zlobo, ki se mu je zajedla v brazde okrog »debelih ustnic«.

Zanj je značilna osladna govorica, pogosto ponavlja medmet »te, te, te« in besedo vedno ponovi še v pomanjševalnici. Na primer: »Te, te, te, petnajst petelinov, kako mu gre žaganje od rok, od rokic!«

ŠMONOV IZIDOR

Med prvo svetovno vojno, ko je bil star sedemnajst let, se je v njegovi bližini raztreščila granata in mu odtrgala roko ter izlila oko. Odtlej se je pripravljal na poklic divjega lovca. Sicer ni slabega srca, čeprav ga pripovedovalec kot otrok ni maral srečati na samem, še zlasti ne ponoči, »zakaj njegovo zdravo desno oko se tako mrzlo zabliska, da mrko zazija vate tudi prazna leva očesna votlina«.

Zmeraj pride iznenada in o nepravem času, kakor kak »zlovešči krokar«, in prinese žalostne novice. To se zgodi tako ob kadetovi kot Justinini smrti.

BRIKA

Je mlada branjevka, ki prihaja iz Goriških Brd (od tod ime Brika) in po Tolminskem prodaja češnje. Je veselo, živahno, šegavo in tudi zelo brhko dekle, staro okrog osemnajst let. Pripovedovalec se v svojih spominih v romanu z njo sreča dvakrat. Prvič, ko skupaj z očetom in stricem kosi travo, drugič, ko ga spečega zaloti ob vračanju domov iz Tolmina, kjer je opravljal izpite za malo maturo. Zbudila ga je tako, da mu je za srajco vsula češnje. Tedaj pride tudi do erotično nabite scene, saj Briko pripovedovalec očitno privlači. Odpela si je celo dva gumba na srajci in se zleknila poleg njega. Ko pa je spoznala, da gre za »tistega nesrečnega študenta iz bajte ob vodi«, ki ga je pred nekaj dnevi srečala pri košnji, se je nenadoma zresnila in ga vprašala, kako je z njegovo mamo. Pripovedovalca je bilo v obeh srečanjih z njo neprijetno sram.

TRNARJEVA KATRA

Spada med vaške posebneže. Preživlja se tako, da na samotni kmetijah odkupuje jajca in maslo ter jih potem drago prodaja naprej. Pripovedovalec jo takole opiše: »Bila je velikanska, zavaljena, neverjetno zanikrna in umazana babnica, lena pa že tako, da je njena lenoba prišla v vaško prislovico kakor jeza mojega deda. Mama jo je zmeraj zmerjala in rotila, naj se za božjo voljo včasih umije in opere, da se ne bodo črvi zaredili na njej ter jo razjedli pri živem telesu.« Vaščani so jo imeli za omejeno, čeprav se zdi pripovedovalcu dovolj prebrisana, da bi znala izkoristiti njegovo strast do branja. V svoji čumnati je imela precej knjig, »poba« pa je mikala zlasti »Črna žena«. Ker pa je bila debela, bi moral zanjo večkrat nesti Katrino košaro v hrib kakor za druge knjige. Kakor koli že, nazadnje je iztržil od nje neko novo knjigo z naslovom »Sveta Genovefa«. Katrina posebnost je tudi govorica; pri govoru na neki čuden način ponavlja osebne zaimke in glagole. Na primer: »Hudoba si ga si! … V pekel ga boš šel boš! …«

VOJNAČKE

Pripovedovalec s tem izrazom navadno označuje starejše Justinine sestre (Ivano, Kato in Tino). Med prvo svetovno vojno je bil pri Vojnačevih doma zelo pestro. Pripovedovalčev ded je, da bi označil, kaj se je tam dogajalo, uporabil svetopisemsko besedno zvezo »Sodoma in Gomora«, kar pomeni, da so Vojnačeve ženske stregle vojakom ne samo s hrano in pijačo, ampak tudi s svojim telesom. Takšno življenje se je končalo, ko sta Ivana in Katra dobili otroka. Ker pa so obenem ves denar zapravile, so padle tudi v hudo revščino. Zato so večkrat prosjačile pri pripovedovalčevih doma.

JUSTINA

Čeprav je bila Vojnačeva hčer, jo pripovedovalec v svoji pripovedi ločuje od ostalih Vojnačk (Ivane, Kate in Tine), obravnava jo kot čisto posebno bitje, ki dobi včasih že kar nekakšne eterične razsežnosti. Kot petnajstletno dekle jo opiše takole:

Bila je drobčkena, rahlo pegasta in je imela neverjetno bujne, rdečkaste lase, ki so ji v debeli in dolgi kiti viseli po hrbtu. Spominjala me je in me še danes spominja na tista ›čudovito lepa‹ bitja na potrdilih prvega obhajila, pravim bitja, ker še do danes nisem dognal, ali so šestnajstletni Kristusi ali angeli varuhi ali device ali kaj. Justina je bila zelo redkobesedna in plaha – ›nesrečni otrok‹, kakor je govorila naša mama – a vendar je bilo mikavno sedeti pri njej in gledati, kako so njeni drobni, skoraj prosojni prsti premetavali klinčke in z bliskovito naglico zbadali bucike v jurčka.

Justinino življenje se je usodno spremenilo, ko se je zbližala s češkim kadetom. Iz pripovedi je zaznati, da je podlegla njegovemu zapeljevanju, saj je po spolnem odnosu z njim v joku tekla domov. Potem je postala zelo nesrečna, spremenila se je: »Justina je še vedno klekljala pod orehom in potrpežljivo stregla svoji mrtvoudni materi. Toda bila je še bolj redkobesedna, še bolj bleda in še bolj pegasta. Nič več ni bila tako suhcena in okretna kakor včasih. Premikala se je počasneje in zelo previdno, kakor bi se bala, da se bo kam zadela. Samo njeni prsti so bili še vedno tenki in dolgi ter so še prav tako kakor njega dni živo premetavali klinčke in bliskoviti zasajali bucike.«

Ko je prišel čas, da rodi, se je zatekla na pripovedovalčev dom – tu se je očitno počutila varneje kot doma. Na koncu naredi samomor.

ČEŠKI KADET

Na Tolminsko ga zanese prva svetovna vojna. Izhaja iz premožne meščanske družine v Brnu na Češkem. Je zelo mlad, lep in prikupen vojak, po činu kadet, pripravnik za oficirja. Njemu podrejeni vojaki ga bolj ubogajo zaradi tega, ker se jim smili, kakor pa zaradi resnične avtoritete. Takoj se zna prikupiti tako otrokom kakor odraslim. Otrokom pogosto deli sladkarije, pripovedovalčevemu dedu, s katerim se zelo spoprijateljita, pa odreže debel kos slanine. Bil je reden gost pri pripovedovalcu doma, celo svoje dobrote, ki so mu jih pošiljali od doma, je spravljal pri njih doma. Vse to se konča, ko »greši« z Justino. Ded ga odtlej ne sprejme več.

Zanj ni toliko usodno, ker se je spečal z Justino, kakor odpor do vojske in zlasti sovraštvo do avstro-ogrske monarhije, ki ji mora služiti. To sovraštvo se pokaže tedaj, ko pri pripovedovalcu doma po nesreči razbije krožnik in potem izjavi, da je tak razbiti krožnik tudi Avstrija. Dogodek se ponovi tik pred njegovo smrtjo. Ko ubijejo njegovega rojaka, nekega češkega častnika, ki so ga obtožili izdajstva, se pojavi pri pripovedovalcu doma in tokrat nalašč razbije krožnik ter sovražno izjavi, da je to Avstrija. Potem se poslovi in se ustreli na Obrekarjevem dobu.

OROŽNIKI

Tu izstopa samo figura zapitega, a dobrodušnega stražmojstra Dominika Testena. Ko se ga napije, venomer tarna, kako to, da je sploh zašel v »žandarski« poklic. Znan je tudi po tem, da ima po deželi precej nezakonskih otrok. Njegova usoda na koncu, o kateri poroča stric Tomaž, je tragična: ker so ga fašisti grozovito pretepli, se mu je zmešalo, tako da je končal v norišnici.

Med vojno se je status orožnikov zaradi drugih vojakov, ki so se borili na fronti, bistveno spremenil. Tedaj so bili vsem v napoto, domačinom in vojski: »Domačini jih niso marali, čeprav so samo ›po službeni dolžnosti‹ brskali po hišah, plenili krave in prašiče, lovili vojne begunce in vlekli na uho sleherno besedo, vojaki pa so jih gledali kakor najbolj zanikrne zaplotnike.«

VEŠPÀ

Njegovo pravo ime je Strežnikov Martin. Vzdevek Vešpà se ga prijel, »ker ni mogel povedati stavka, ne da bi vsaj dvakrat ponovil: Veš pa.« Ko je ded proti koncu prve svetovne vojne umrl in je moral oče nazaj v vojsko, je bil pripovedovalčevim otrokom doma za varuha, ker ni bilo pri hiši nobenega moškega. Pripovedovalec ga označi takole: »Bil je zelo prijeten starček zlatega srca in nam je rad pripovedoval ›kratkočasne zgodbe iz starih časov‹.«

V zadnjem delu romana izvemo, da je ponudil zatočišče Kadetki. Ta je tudi po njegovi smrti bivala v njegovi hiši.

GINO

Je mlad italijanski karabinjer, ki je prišel v vas ob začetku druge svetovne vojne. »Lep in vesel pob,« ga na kratko označi stric Tomaž. Je pa tudi dobrega srca, kar je razvidno iz tega, da je vaškim otrokom ponudil hleb kruha, čeprav so ga ti zavrnili, ker niso hoteli ničesar sprejemati iz sovražnikove roke – to je mladega Italijana tudi zelo pretreslo.

Njegov ognjevit italijanski temperament se pokaže tedaj, ko se zaljubi v Boženo. V nasprotju s slovenskimi fanti, ki svoja intimna čustva skrbno skrivajo, Gino vsakemu pokaže, kaj mu leži na srcu. Dve leti je vztrajno dvoril Boženi, tako da jo je naposled le pridobil zase. Ko izve, da Božena sodeluje s partizani, zaradi nevzdržne zaljubljenosti vanjo še sam postane partizan. Pred pripovedovalčevim očetom v italijanščini izpove svoj preobrat: »Ne morem več … Moje srce gori! … Razumete, jaz sem proti vojni … Proti tej umazani politiki … A ne morem več … Božena je s partizani, tudi jaz sem s partizani!« Pri partizanih dobi ime »Lahček«. Njegova usoda na koncu je tragikomična: ko od veselja poskakuje, da bosta z Boženo dobila otroka, se ponesreči sproži njegova brzostrelka in ga ubije.

Pripovedovalec se na koncu opredeli do njega takole:

Zagledal sem po duši in pameti izredno preprostega Italijana, ki ga je ljubezen tako obsedla, da je zavrgel svojo puško in pograbil tujo, počasi spoznal, da ta puška ni tuja, temveč edina za vse, ki jim je ljubezen res pri srcu, ter se je zato pognal v boj proti svoji. Zagledal sem mladega očeta, ki se je vrtel po naši sajasti kuhinji, opletal z brzostrelko in se zaletaval v zid, ker se je tako veselil svojega otroka …

»Preščipnjen«, »zelo stisnjen«.

Čentezimček je bil nekdaj v Italiji stotin lire. V prenesenem pomenu pomeni toliko kot naš »groš«, »ništrc«.

TEME IN MOTIVI

TEMA PRIPOVEDOVALČEVEGA SPOMINJANJA

Tema pripovedovalčevega spominjanja je vezni člen, ki povezuje vse motive v romanu v koherentno celoto: Toda če pri poskusu smotrnega razlagalnega prodora v to delo vendarle iščemo združevalni ali krovni motiv, ki se razteza čez vse druge in jih pod sabo združuje, bi to utegnil biti motiv pripovednikovega spominjanja, ki je tudi motiv vračanje. Saj je skoraj vse, kar se v Pomladnem dnevu dogaja, že minulo dogajanje, dogajanje skozi pripovednikov (v tem primeru tudi avtorjev) spomin, ki je obrnjen od sedanjosti v preteklost, vse tja do njegovih otroških let. Neposredna sedanjost o nobeni zgodbi več ne odloča, tetina pripoved na poti pod Vranjek odkrije samo še nekaj sklepnih delcev Kadetkine zgodbe, vse drugo prihaja iz pripovedovalčevega spomina. Za minule zgodbe pa je značilno, da jih nenehoma povezuje njegova osebna navzočnost, se pravi njegova osebna življenjska zgodba, ki se spominsko in retrospektivno odkrije tako rekoč v celoti in s koledarsko natančno orientacijo, ki ima dejansko biografsko podlago.« (Boris Paternu)

TEMA DOMOTOŽJA IN LJUBEZNI DO DOMOVINE

Brž ko pripovedovalec prispe v rodno vas, je docela pretresen, da je doživel dan, ko se je vrnil domov – in to po petnajstih letih. »Doma sem vendar!« vzklikne, in doda: »Po petnajstih letih spet ležim pod domačo streho!« Tedaj začne zaneseno deklamirati stihe Otona Župančiča (iz pesmi Duma), ki učinkujejo kot nekakšen moto celotnega romana:

O rodni dom, o hiše očetove streha si!

Siromaku si grad in popotniku v dalji uteha ti,

golob izpod tujega neba trepeče nazaj,

hrepenenje mu je pokazalo i pot i kraj …

Kljub tem radostnim uvodnim akordom se ob spominu na prestane vojne strahote in bridke izgube svojcev kmalu pritihotapijo bolj žalostni toni:

V naši deželi skoraj ni strehe, ki pod njo v teh nočeh ne bi kaplja bridkosti kanila v čašo šumečega praznika. Takšni so ljudski prazniki zmage. Padli jim dajejo ceno, kakor daje grenka kaplja vinu trpek, toda možat okus. In s takšnim okusom v duši smo praznovali! Zdaj živi počivamo. V snu nam solze izpirajo smeh, da bo veder in čist. Zunaj, v noči, pa je razgrnjena naša domovina, vsa razdejana in požgana, z mesečino oblita in zato tudi mrtvemu mesecu podobna, ker je ostro razrezana na neenake, svetle in temne ploskve.

Razmišljanja o ljubezni do domovine se pojavijo tudi v zadnjem delu romana, zlasti v 2. poglavju:

Da, zdi se mi, da mali narodi bolj ali vsaj drugače ljubimo svojo domovino, kakor jo ljubijo veliki. Majhna je … in ker ne moremo opevati njene prostranosti, opevamo in poveličujemo njene kotičke, ki pa so polni lepote … […] Svojo domovino poznamo, kakor poznamo obraz svoje matere: domače so nam vse njene gube in gubice, poteze veselja in sreče, brazde bridkosti in skrbi. Nenehno čutimo objem njenih kmečko raskavih, a srečno dobrih in toplih rok, stiskamo se k njej in jo branimo še tisoč let, branimo jo največkrat preprosto, kar z golimi rokami, toda branimo jo uspešno, kajti prvi porok zmage je besna zaljubljenost, ki ne presoja in se zato tudi ne umika pred sovražnikovo premočjo. Da, najprej je potrebna ljubezen, ki je vsako uro pripravljena dvigniti roko v bran, nato šele prideta do veljave razsodna misel in orožje.

Domotožje pa je naposled za pripovedovalca celo gonilo njegovega umetniškega ustvarjanja: »Domotožje je čustveni privid domovine. V njem je nekaj sanjskega, pretresujoče lepega in vabljivega. Na tujem me je ta privid zvesto spremljal ter me pretresal; zdramil je v meni marsikaj, verjetno celo slo po pisanju.«

Sem sodi tudi pripovedovalčevo domoljubno sodelovanje v tajni narodnoobrambni organizaciji TIGR. Primorska mladina (tako s slovenskega kot hrvaškega področja) je pod fašistično Italijo, ki je z načrtno raznarodovalno politiko preganjala slovenščino iz javnega življenja, leta 1927 ustanovila enotno narodno-revolucionarno organizacijo TIGR (kratica je izpeljana iz začetnic štirih poglavitnih področij odpora Trst–Istra–Gorica–Reka). Fašistični tajni policiji pa je kmalu uspelo priti na sled odpornikom. Na t. i. dveh tržaških procesih (1930 in 1941) je nekaj fantov kruto kaznovala s smrtno kaznijo. Ciril Kosmač je bil med obtoženci na prvem tržaškem procesu, vendar so ga zaradi pomanjkanja dokazov in mladoletnosti izpustili. Kaznovali pa so ga tako, da je imel prepoved gibanja zunaj domače vasi. Zato je januarja leta 1931 ilegalno pobegnil v tedanjo kraljevino Jugoslavijo. Vse to odmeva tudi v romanu.

MOTIV RAZMIŠLJAJOČEGA UMETNIKA IN LJUBEZNI DO KNJIŽEVNOSTI:

Zanimivo je, da pripovedovalec proti koncu romana zelo jasno razmišlja o svoji pisateljski poetiki, ki se hrani zlasti iz domovinskih čustev. Njegova lirična duša se postavlja po robu grobemu realizmu:

Zato pa v moj pisateljski svet, ki je naposled spet le svet čustvenih prividov resničnega sveta, sodi tudi Modrijanov travnik – in bo v njem živel kot eden najlepših travnikov, pa čeprav bi se kdaj pojavil tako goreč bojevnik realizma, ki bi v svojem prevestnem pretresu moje pokrajine poslal ›na lice mesta‹ ne samo zemljepisca, temveč kar zemljemerca.

Njegova umetnost ima po njegovem ljudske korenine, saj trdi, da umetnost ne more slediti nekakšnemu skupku pravil, ki bi jih krojila ta ali ona umetniška šola; ne, umetnost je zanj nekaj živega in prav zato težkega:

Umetnost ima svoje zakone, ki niso nikjer zapisani, a so zato tembolj neizprosni, ker so živi in neomajni.

S tem je povezan motiv ljubezni do književnosti. To pripovedovalčevo strast, recimo, izkoristi Trnarjeva Katra. Tudi njegovi domači se zavedajo, da je nadarjen za besedno umetnost. Ko pripovedovalec prebegne iz rodnega kraja, mu oče ob slovesu ponosno izda, kaj je slišal o njem:

Veš, ko si bil v zavodu in ste se skrivaj učili slovenščine, mi je ravnatelj povedal, da si pisal zelo lepe slovenske naloge. ›In ne samo lepo, tudi pametno piše,‹ mi je rekel. In še mi je rekel: ›Govornik ne bo nikdar prida, napisal pa bo, kar bo hotel.‹ Tiste besede so me zelo razveselile.« Potem mu oče iskreno zaupa, da bo vesel, če bo postal pisatelj.

MOTIV SMRTI

Motivni sklop smrti je zelo pomemben, nemara celo osrednji, saj posamezne smrti oseb v romanu predstavljajo poglavitni dramatični zgodbeni poudarki v romanu. Smrt je nasploh za Kosmača pripovedni epicenter.

Prva smrt v romanu se pojavi v okviru pripovedovalčevega spominjanja na dogodek, ko je izvedel za očetovo smrt. Pripovedovalec je zanjo izvedel le pet dni prej, preden je prišel po petnajstih letih nazaj v rodno vas, in sicer na nenavadno grob, skoraj oduren način. Zanjo mu je povedal neki zaradi trpljenja povsem otopeli prijatelj, nekdanji pisatelj, ki so ga pravkar rešili iz koncentracijskega taborišča. Ta mu je brez vsakršnega sočutja in malone zaničljivo povedal, da ga je ubil Steiner, neki esesovec,[12] ki je znal na pamet Goethejeve pesmi. Ta se je neki večer, ko je kot po navadi poslušal po gramofonu neko otožno pesem finskega skladatelja Sibeliusa, nenadoma pognal na prosto, da bi si v vrsti taboriščnikov izbral žrtev, nad katero bi se znesel. Izbral je prav pripovedovalčevega očeta; zdel se mu je primeren, »ker je bil lep starec«. Ubil ga je tako, da si je sezul coklo in ga z njo mahnil po sencih, tako da je bil pri priči mrtev.

Ta povsem svež spomin pripovedovalca navda z globoko tesnobo: »Prevrgel sem se na postelji in globoko zajel zrak, zakaj v sebi sem spet začutil obokano črno dvorano, polno teme in tesnobe.«

Druga smrt je smrt matere. Ta je za pripovedovalca nemara še bolj pretresljiva od očetove. Mati je umirala počasi, in to je bilo za mladega pripovedovalca najbolj mučno. Čeprav ga je oče na njeno smrt »dobro« pripravil, je vendarle ob njeni smrti nekako duševno obnemogel, tako da niti na pogreb ni šel. Zaradi tega je imel pozneje tudi občutke krivde.

Dedova smrt je vzor idealne smrti. V nasprotju s kruto in nečloveško smrtjo pripovedovalčevega očeta je njegova smrt karseda lepa in dostojanstvena. Umre od starosti in je nanjo zelo dobro pripravljen. Po tem, ko zaužije svoj poslednji obrok – krompirjevo polento –, spokojno umre.

Justina sama napove svojo smrt, saj pravi, da bo skočila v vodo. To se pozneje tudi uresniči. Zanimiv pa je njen pogreb, ki je zavit v tančico skrivnosti, saj ga pripovedovalec obravnava izrazito estetsko, in sicer tako, da je pri tem težko ločiti med fantastičnim in realističnim momentom.

Češki kadet, tako kot njegova »ljubica«, naredi samomor, čeprav je malo verjetno, da je bil vzrok ljubezenske narave; bržkone gre za strah, da bi se z njim zgodilo enako kot z njegovim rojakom, ki so ga obsodili na smrt.

Smrt Italijana Gina je najbolj nenavadna oziroma celo najbolj nesmiselna. Umre sredi vesele razposajenosti, ko pri pripovedovalcu doma oznani, da bosta z Boženo dobila otroka. Teta Anca ima njegovo smrt za tako »neumno«, da jo je sram povedati resnico (zato jo tudi Boženi prikrije):

Imel je tisto železno angleško brzostrelko, ki je niso kaj prida cenili. Ves čas sem se bala, da bo kam treščil z njo, a reči si nisem upala nič, ker je bil ves iz sebe od samega veselja. Naposled je res treščil. Ko je rekel, da svojega otroka že vidi, da ga resnično vidi, je udaril s puško v tla. Zadel je ob kamen in – zagrmelo je. Trideset krogel mu je šlo skozi glavo. Še zastokal ni. Omahnil je mrtev, še preden smo se zavedeli, kaj se je zgodilo.

MOTIV LJUBEZNI

Ljubezen med Justino in češkim kadetom je v romanu zelo skopo označena. Iz opisa reakcije po spolnem občevanju, pri katerem ju zalotita pripovedovalec in njegova mati, se zdi, da je bila Justina zgolj plen kadetovega zapeljevanja. Tudi sam je po tem dejanju očitno ni več obiskoval. Kljub temu po Justinini smrti, ko njeno truplo leži v kozolcu, Vešpajeva sestra Tona, vaška lučarica (tj. najeta ženska, ki bedi ob mrliču) nad kozolcem zagleda luč v podobi gorečega srca in to znamenje razloži takole: »Večna luč ji ne sveti, revici, zato pa ji gori ljubezen.« Ta podoba je na pripovedovalca naredila močan vtis: »Vem pa, da sem si od tistega dne ljubezen zamišljal kot luč v podobi gorečega srca, in ta podoba mi je še danes všeč.«

O ljubezni pripovedovalec spregovori zlasti v navezavi na ljubezen med Kadetko in Ginom. Njuna ljubezen se mu zdi resnično iskrena in globoka, čeprav ima žalosten konec. Tako denimo v razmišljanju o Ginu in Boženi pravi: »Ljubezen je res luč, je sonce: če z vsem ognjem posije v človeka, pa najsi bo ta človek še tako tuj in sam v sebi še tako neznaten in vsakdanji, najde v njem nekaj drobcev biserov, ki se zasvetijo ter s svojimi odsevi obsijejo in ogrevajo vso njegovo podobo.«

Zanimiv in ne docela razložljiv je pripovedovalčev odnos do Kadetke. Nekje na začetku romana, ko si predstavlja, kakšna je Kadetka zdaj, po petnajstih letih, se mu zdi, da si jo je v domišljiji tako lepo naslikal zaradi podzavestnega hrepenenja po nekakšni idealizirani ženski. Zdi se, da prizna, da je bil kot fant vsaj nekaj časa zaljubljen vanjo, čeprav je skušal svoja čustva na vsak način potlačiti: »Strmel je v noč in z vsemi silami svoje šibke volje krotil močna, čeprav šele prebujajoča se čustva ljubezni. Če se je le za hip spustil z vajeti, je iz mesečne noči priplaval k njemu obrazek v objemu pšeničnih las.« Kakor koli že, pozneje v romanu nekje pravi, da vanjo ni bil nikoli zaljubljen. Tudi ko se na koncu srečata, med njima ni najti nobenih erotičnih podtonov.

VOJNI MOTIVI

Sem spada motivni sklop, ki zajema snov iz prve svetovne vojne, na primer usodno srečanje češkega kadeta in Justine, očetova služba v vojski, doživetje bližnje soške fronte s prisotnostjo vojakov in rekvizicijo, likvidacija češkega oficirja, kadetovo sovraštvo do Avstrije in posledično njegov samomor. Drug motivni sklop posega po snovi iz narodnoosvobodilnega boja (NOB) med drugo svetovno vojno, to so motivi: kadetkina ljubezen do Gina, italijanski karabinjer Gino postane partizan, različne medvojne usode sovaščanov.

MOTIV LEPOTE DOMAČE POKRAJINE

Pripovedovalec domačo pokrajino pogosto idealizira. Izstopajo zlasti opisi hribovite tolminske pokrajine in seveda reke Idrijce, ob kateri je živel. V tem smislu je značilen prizor, ko pripovedovalec v nočni, z mesečino obliti pokrajini občuduje obrise okoliških hribov in jih nagovarja kot osebe (personifikacija), pri čemer ti dobijo skoraj nadrealistične poteze:

Najprej sem se ozrl proti Krnu;[13] v mesečini je bil jasen in čist, popolnoma netvaren, prosojen, kakor bi ga lahkotna roka kitajskega umetnika narisala na kovinsko modro svilo nočnega neba. »Ej, tudi tebe, trdina stara, je omehčalo!« sem mu rekel in nato pogledal v gorenji konec. Tam so naši trije domači hribi: Kuk, Škrbina in Plešarjeva glava. Kuk čepi kakor velika, uležana kopa, Škrbina je višja in ima grbo, Plešarjeva glava je še višja in ima res glavo. Vsi trije hribi so obraščeni s temnimi gozdovi, zato so se zdaj zlivali v eno samo, skoraj črno gmoto, podobno sklonjeni ženski; bilo je, kot bi v dolino pokleknila sama noč in zdaj tam počivala v miru svoje lastne spokojnosti.

SIMBOLIKA

Zanimivo je, da se narava spreminja v skladu s pripovedovalčevim čustvovanjem in razpoloženjem. Lep primer za to je reka Idrijca, ki teče pod njegovo hišo in se pogosto pojavi kot motiv iz narave, ki spremlja njegova občutja. Včasih je mirna in presojna, včasih pa temna in kalna, zlovešča in polna uničujoče sile. Njena podoba se spreminja s pripovedovalčevim razpoloženjem. To je lepo razvidno, ko Šmonov Izidor prinese žalostno vest, da je Justina naredila samomor in da ne vedo, kje je njen otrok:

Slonel sem ob končnici, stegoval vrat in skozi majhno okno gledal široko, kalno Idrijco, ki se je valila mimo ter vlačila s sabo deske in tramove, sode in oprtnike, svetle konzervne škatle in rumene buče. Nič več se mi ni zdela sicer mogočna, a domača, kakršna je bila še pred desetimi minutami. Zdaj je bila temna, potuhnjena in zlovešča, in moj odnos do nje se je spremenil, kakor se spremeni do starega domačega konja, ki te nekoč kar na vsem lepem brcne in pokaže dolge zobe. Strmel sem v visoke valove in čakal, kdaj bodo priplavili mimo mrtvo Justino z mrtvo Boženico v naročju.

Idrijca v romanu preraste v simbol. Najprej pomislimo na simbol življenja. Na to namiguje sam pripovedovalec, ko poroča o besedah svojega očeta, ki je moral sina prepričevati, da se mora učiti kljub temu, da bo mama vsak čas umrla:

– Umrla bo … Toda ti boš živel … In če jo imaš res rad, se boš učil in pojdeš k izpitom … Tudi to je izpit … težak … najtežji … toda prestati ga mora vsak … Ne pozabi, da življenje neizprosno teče svojo pot … kakor Idrijca.

Pob se je zagledal v to živo reko, ki se je z neugnano silo poganjala čez kamenje.

– Ne, ne bo se obrnila! Ne bo se! – je mislil z jezno bridkostjo v srcu.

Reka je kot življenje, enkrat lepa, bistra, drugič kalna in umazana, razvalovana, polna vrtincev in motne pene.

Kot ugotavlja Silvo Fatur, pa je reka tudi simbol samega pripovedovanja, njegovega notranjega ritma in v zadnji posledici kar romana oziroma umetnosti same:

Reka torej tu ni zaznana kot tok, ki teče iz prostora v prostor, v neznane daljave, temveč kot gibanje, ki je v istem, z opazovalčevim zornim kotom omejenem prostoru vsak čas, vsak hip drugačno. To je reka, ki naplavlja in odplavlja, ki oplaja in izpodjeda domačo njivo, ki enkrat prekriva, drugič razkriva, ki tu in tam, kot življenjski dogodki, dinamično steče v brzicah čez ovire ali mimo njih, ki se tu in tam zvrtinči v živih in živahnih pripovednih prizorih, ki včasih navidez postane v skrivnostnih, temnih tolmunih notranjih samogovorov, ki je kdaj mirna kot pričevanje in poročanje o neuničljivosti življenja, drugič pa nevarno, dramatično srdita in nezadržna sovražna sila, ki se v nočeh stopnjevano oglaša s tisočerimi skrivnimi šumi in budi fantastične privide, v zgodnjih jutrih pa se spet utiša in teče med vrbami in topoli, oblikujoč živopisne akvarele; reka, ki s svojo raznoliko pojavnostjo preprosto je, kot je tudi življenje. Življenju, dialektiki življenja pa je bil Kosmač vdan z vsem svojim bistvom. – Kosmačevo prvinsko doživetje reke je torej zarisalo tudi temeljne obrise notranje zgradbe, predvsem pa pripovedni ritem njegove najdaljše pripovedi.

Močan simbol, ki prihaja iz narave, so tudi šmarnice. Šmarnica je gozdna rastlina z lepimi belimi cvetovi, ki močno dišijo. So simbol pomladi, prerajanja in prenavljanja življenja. Zato si pripovedovalec, ko se nekega pomladnega po vojni dne vrne domov, zavedajoč se novega življenja, ki ga čaka, tako močno želi iti po šmarnice. Seveda pa mu te, tako kot vse drugo, obudijo tudi svojstvene spomine na otroštvo. Šmarnice so tesno povezane s spomini na Kadetko. Tudi onadva sta se večkrat namenila iti ponje. Zanimivo je, da prve šmarnice zacvetijo prav v tistem delu pripovedovalčeve domače pokrajine, kjer je grob. Šmarnice na kadetovem (in pozneje Ginovem) grobu izražajo pripovedovalčev optimizem, voljo in veselje do življenja kljub smrti. Še več, smrt je sicer doživeta kot huda bolečina, težka preizkušnja, vendar hkrati kot povsem naravna, nujna in enako potrebna kot rojstvo. Gre za nekakšno arhaično ljudsko prepričanje o ravnovesju, harmoniji med dobrim in slabim, med življenjem in smrtjo, eno brez drugega ne more biti, sicer bi se porušil naravni red. Smrt na neki način omogoča, da se še bolj pokaže lepota življenja. To je tudi temeljna etična razsežnost Kosmačevega dela na splošno.

Podobno morda kot simbol učinkujejo tudi češnje, ki so po Brikinih besedah »sama živa kri«. Preden pripovedovalčeva mama umre, pripovedovalca muči neprijeten spomin izpred nekaj dni, kako je češnje, ki mu jih je Brika podarila, poteptal v pesek, ker se z njimi ni hotel pojaviti doma, saj bi moral domačim pojasniti, kje jih je dobil. Češnje, ki so kot najzgodnejši sadni plodovi simbol pomladi, polnosti in sladkosti življenja, tu postanejo na nenavaden način podoba smrti, krvi, življenja, ki odteka v zemljo. Čeprav ta smrt znova ni nekaj nepopisno tragičnega, ampak je posledica naravnih sil, večnega kozmičnega ravnovesja.

Ta simbolika pa je na nek način zajeta že v samem naslovu Pomladni dan. Ta kljub vsem smrtim, bridkostim, krivicam in razočaranjem, ki so vpleteni v fabulo, nakazuje vero v novo življenje, v svetlobo, ki prežene človeško temino. Zato je temeljna tonaliteta romana vendarle optimistična.

Pripadnik vojaške organizacije SS v nacistični Nemčiji.

Krn je mogočen vrh, ki s svojimi 2244 metri nadmorske višine leži v zahodnem delu Julijskih Alp, na grebenu na severnem obrobju Srednje Soške doline. Znan je tudi po tem, da je med prvo svetovno vojno tod potekala soška frontna linija.

ZUNANJA IN NOTRANJA ZGRADBA

Po zunanji zgradbi se roman deli na tri dele. Prvi del je najobsežnejši. Razdeljen je na 7 poglavij, pri čemer so ta različno dolga. Drugi del je krajši, čeprav je prav tako razdeljen na 7 poglavij. Tretji del je najkrajši in vsebuje samo 4 poglavja. Prvi del zato količinsko najbolj izstopa. Zanimivo je, da je imel roman v prvotni revijalni objavi še približno za 40 strani daljši prvi del (če prištejemo še nekatera avtorjeva krčenja za knjižno izdajo, je bil roman v prvotni obliki za kakih 25 odstotkov daljši). Ta odsek je pozneje izšel kot samostojna pripoved z naslovom Pot v Tolmin.

Pomladni dan lahko glede na literarno zvrst opredelimo kot kratek roman. Pogojno bi bila možna tudi oznaka daljša povest, čeprav povestim navadno pripisujemo manjšo psihološko dodelanost literarnih oseb in preprosto zgodbo, ki je dostopna najširšemu krogu bralcev, kar pa za to delo ne drži docela. Za roman je na splošno značilna večja kompleksnost oziroma prilagodljivost novejšim, zahtevnejšim literarnim tokovom – kot je, denimo, modernizem –, tako da se lahko iz epske strukture prevesi v pretežno lirsko (tak roman je tudi Pomladni dan) ali dramsko strukturo.

Glede izbire snovi gre za psihološki avtobiografski roman z elementi kmečkega in vojnega romana. Pripovedno snov lahko sicer časovno razdelimo na tri obdobja pripovedovalčevega življenja: čas med prvo in drugo svetovno vojno ter čas tik po drugi svetovni vojni. Geografsko pripovedna snov zajema iz opisov pripovedovalčeve domače vasi in pokrajine ter njegove domače hiše.

Dogajalni prostor lahko iz tega stališča določimo zelo natančno. Vas v romanu je Slap ob Idrijci na Tolminskem, pripovedovalčeva domača hiša pa leži v Bukovici ob Idrijci, nekoliko nižje od vasi. To, da je pripovedovalec doma iz Bukovice, je mogoče razbrati iz samega romana. Pripovedovalec se spominja, kako je nekoč bil pri Vojnačevih doma, ko so ti imeli še polno vsega, in mu je Pepč, sin mlade Vojnačke, zagnal v glavo kost ter ga ozmerjal z »bukovško lakoto«.

Podobno lahko zelo natančno določimo tudi dogajalni čas. Celotno dogajanje razuma se dogodi v pičlih 24 urah oziroma še manj, čeprav spominsko obsega široko obdobje od prve do konca druge svetovne vojne. Ker iz pripovedovalčevih besed izvemo, da se je vojna končala »komaj pred šestimi dnevi«, in če vemo, kdaj se je druga svetovna vojna končala na slovenskih tleh (15. maj 1945), lahko ugotovimo natančen datum pripovedovalčeve vrnitve v rodno hišo – 21. maj 1945.

PRIPOVEDOVALEC

Pripovedovalec je nenehno prisoten, je osebnoizpoveden, lirski, zvečine celo avtobiografski, saj pripovedovalčevi spomini zajemajo iz Kosmačevega resničnega življenja. Kljub temu je vsaj s stališča literarne teorije tudi pri avtobiografskem romanu tvegano povsem izenačiti pripovedovalca z resničnim piscem (v našem primeru seveda s Kosmačem).

Pripovedovalčeva perspektiva v vseh treh delih romana nekoliko variira. Izhodišče pripovedne kompozicije je spomin, ki odpira cel spekter čustev in razpoloženj, od bridkosti, melanholije prek hrepenenja in domotožja do neskaljenega miru, radosti in celo ironije.

V vseh treh delih pripovedovalec pripoveduje v prvi osebi, le v prvem delu se enkrat distancira in ob spominjanju samega sebe v otroških letih (pri čemer sam sebe imenuje »pob«) gleda nase kot na tretjo osebo. Na primer: »O, ti nesrečni pob! Tri leta je bil v nižji trgovski šoli, potem pa je moral ostati doma, ker mu je revščina nepreklicno zaprla pot v Gorico.«

V drugem delu romana se poleg prvoosebne pripovedne perspektive včasih pojavi splošnejša oblika »mi«. Na primer: »Otroci smo silili v kuhinjo.« S tem pripoved niha med osebnimi, subjektivnimi meditacijami in skupnimi, kolektivnimi doživetji in opažanji.

Tretji del romana se dogaja v pripovedovalčevi sedanjosti. Tu se izrazito menjavata pretekli in sedanji pripovedni svet. Pripovedovalec govori v pretekliku, ko pripoveduje o objektivnem svetu, in v sedanjiku, ko posega po lirskih meditacijah in spominih, včasih celo po fantazijskih podobah, kakršna je podoba Justininega pogreba. V tem delu tudi več pusti do besede teto Anco, ki predstavlja nekakšen protiglas osebnoizpovednemu pripovedovalcu, saj se v njej zrcalita ljudska pobožnost in modrost, ki sta docela vezani na »konservativno« kmečko okolje.

Helga Glušič, poznavalka Kosmačevega dela, o pripovedovalcu in njegovi navezavi na poglavitne motivne sklope v Pomladnem dnevu pravi takole: »Pripoved predvsem odseva svet v pripovedovalčevih vtisih; je le pomagalo, kako izraziti svoj notranji razvoj, zato so elementi vaškega življenja sprejeti le tedaj, ko ta razvoj dopolnjujejo in razjasnjujejo. Izpoved s takšnim opazovalnim principom je temelj zgradbe motivov v Pomladnem dnevu. Ta postopek temelji na spominskih predstavah preteklega časa zaradi pripovedovalčevega posebnega doživetja, zaradi vsebine njegovega sprejemanja. Torej so prvi motivni krog pripovedovalčeva osebna usoda, njegovo spreminjajoče se oblikovanje v času in njegove duhovne predstave o svetu. Ves ostali motivni izbor je temu principu prilagojen, zajet iz najožjega doživljajskega centra, iz osebnega stika z dogodki (oče, mati, domača družina sploh, Kadetka, Katra …) ali iz dogodkov, ki izhajajo iz teh.« To so vse zgodbe o ljudeh, ob katerih je v preteklosti ali v sedanjosti neposredno črpal čustvene vzgibe in spoznaval zakonitosti življenjskega teka in časa, ko mu je še lahko sledil v domači vasi.«

Ivan Cesar Kosmačev roman Pomladni dan primerja s Proustovimi analitično-psihološkimi romani: »Marcel Proust je v zahodnoevropsko literaturo uvedel analitično-psihološki roman. V takšnem romanu pripovedovalca v prvi vrsti zanima notranjost epske osebe, tok zavesti. Osebam se podobe, dogodki, predmeti iz preteklosti obujajo v zavesti asociativno, izzvani s podobnimi ali nasprotnimi doživetji v sedanjosti. Tudi Kosmačev roman Pomladni dan je pisan s takšno proustovsko tehniko, v kateri je jedro romana pripovedovalec. Snov za roman je vzeta iz spominov, ki jih obujajo drobni predmeti in dogodki, s katerimi se pripovedovalec srečuje, ko se po petnajstih letih odsotnosti vrne v rojstno dolino Idrijce. Pripovedovalec tako jasno govori o preteklosti, kot da jo v resnici še enkrat doživlja.« Poleg Prousta so morda na Kosmača vplivali tudi drugi svetovni velikani modernega romana, kot sta, denimo, Virginia Woolf in Miroslav Krleža.

Podobno tudi Fran Zadravec v romanu prepozna osrednjo vlogo toka zavesti kot enega izmed poglavitnih značilnosti modernega romana: »V celoti je roman posledica ali izraz avtorjevega toka misli, ki se pretrga le od časa do časa, zlasti v zadnjem poglavju ga v takih trenutkih nadomešča pripovedovalka. Na ta način v enem dnevu doseže široke časovne pa tudi zgodbene razpone, ›čarobna palica‹ ali spomin obuja nekdanjo resničnost v vsej prvobitni obstojnosti. Kot roman ›toka misli‹ ali ›toka zavesti‹ ima precej skupnega s tehniko psihološko analitičnega romanopisja, kot ga pozna Evropa od Prousta naprej. Pomladnega dne pa vendarle ne upravlja načelo popolne diskurzivnosti: kakor hitro namreč asociacija prinese motiv iz preteklosti, ga pograbi logični pripovedovalec ter ga obnavlja v logično kavzalnem, realističnem zaporedju. Simultanosti časov in pripetljajev v tem romanu ni.«

Zanimivo je, da pisatelj v romanu nekje sam uporabi podobno besedno zvezo, kot je tok zavesti, in sicer »tok misli«: »Tok mojih misli se je pretrgal, ker se je moje telo kar samo obrnilo od okna in po prstih stopilo k vratom.«

Treba je tudi reči, da s pridom uporablja moderna psihološka spoznanja o podzavesti, čeprav nikoli ne gre v skrajnost, ki je značilna za modernizem. Podzavest se večkrat pojavi v umetelnih besednih zvezah, kot je, denimo, »atelje moje podzavesti«.

JEZIKOVNI SLOG

Helga Glušič v zvezi s Kosmačevim estetskim nazorom v romanu Pomladni dan govori o romantičnem postopku polepotenja resničnosti. Gre za poseganje v objektivno resničnost z namenom, da bi se jo umetniško predrugačilo, vendar ne zato, ker bi bilo treba zanikati »grdo« realnost, temveč zato, da bi tako spremenjena resničnost dobila vidnejše lirske obrise, ki imajo v umetniškem delu občečloveški pomen: »Polepšanje sveta in človeka kot središčne osi dogajanja je osnovna umetniška opazovalna smer Kosmačevega ustvarjanja tudi v Pomladnem dnevu. Vendar moram to trditev takoj pojasniti. Izraz polepoten naj ne pomeni neke idealizirane, neresnične podobe življenja, ampak nekaj drugega: polepotenost, lepoto človeka v svetu, h kakršnemu Kosmač teži v svojem ustvarjanju, pojasnjujem tako: v bistvu gre za poglobljeno, poudarjeno upodobitev sveta; pripovedovalec iz preproste resnice izlušči njen bistven pomen, ki mu potem prilagodi zunanje obrise, ga spremeni zaradi popolnejše funkcije njenega pomena v umetnini in s tem pripomore k večji estetski moči.«

To opazimo tedaj, ko pripovedovalec govori o Justininem pogrebu, ko naj bi jo nesli na nosilih, tako da so se njeni rdeči lasje vsipali do tal, čeprav se naknadno spomni, da so jo v resnici nesli v krsti. Toda resnična podoba zanj nima enake estetske moči kakor umišljena:

»Ali je to res?« sem se vprašal in se obrnil v postelji. »Ali je namreč res, da so jo nesli k pogrebu na nosilih in ne v krsti? … Le kako naj to vem? … Saj je od takrat minilo že petindvajset let. Ne, ne, to ne bo držalo? Vsakega človeka pokopljejo v krsti. Seveda, v krsti so jo nesli, v kakršni so pokopali tudi našega deda … A vendar je prva podoba lepša! Toda druga je resnična … No, če bom kdaj pisal o tem, se bom pač moral odločiti. In kako se bom odločil? Kako bi se, recimo, odločil zdajle?« sem se vprašal in se zamislil.

Še jasneje pa se »tehnika« polepotenja pojavi čisto na koncu romana, in sicer v pogovoru med pripovedovalcem in teto, v katerem ji pripovedovalec »očita« nekakšno »plemenito laž«, ker Kadetki ni hotela povedati resnice o smrti njenega ljubimca, čeprav naposled prizna, da gre za sámo »čudno« bistvo besedne umetnosti:

»Zato, ker si pisala zgodbo,« sem rekel mirno. »Skušala si popraviti, dopolniti kos življenja. Vedela si, da bi bilo Kadetki neprimerno teže pri srcu, če bi izvedela, kako je Gino umrl. Čutila si, da Gino ne bi bil cel, da bi mu nekaj manjkalo. Zato si ga poslala v Dominov rob, v smrt, ki je prepričljiva in ki je zaključila njegovo podobo.«

»Saj, saj, saj!« je naglo pritrjevala teta in me bistro gledala.

»Vidiš. To sicer ni res, a je bolj resnično.«

»Bolj prav … Dobro si povedala. Tudi za prav gre. Umetnost ima svoje zakone, ki niso nikjer zapisani, a so zato tembolj neizprosni, ker so živi in neomajni. A kaj bi govoril o tem. Boš že videla. Kmalu boš še sama verjela, da je Gino res padel v Dominovem robu. Prišla bo Kadetka in te bo spraševala o njegovi smrti, ti pa ji boš pripovedovala, kako je obležal v Trnarjevem Vrbju, kako je možato prenašal bolečine in kaj vse je naročil, preden je izdihnil. Pozabila boš njegovo resnično smrt in verjela v izmišljeno.«

»Ooo …« je teta široko odprla oči. »Saj bom res.« […] »Kako je to čudno! …« […]

»In ti tako pišeš? … Iz svoje glave? … Čudno …«

»Čudno. A najbolj čudno je, da človek v to zabije vse svoje življenje, da prebedi noči in noči, z vsem svetom sprt, lačen in premrl, in piše, piše, piše, brez pritiska in brez ukaza. Od kod ta obsedenost! In le čemu? … Mar bi drva sekal!«

Kosmačev jezik obilno zajema iz ljudske pripovedne tehnike. Zanj je značilna živa, domišljijsko barvita, vendar preprosta in celo naivna pripoved, ki je prepredena s pregovori in reki, tj. elementi ljudske modrosti, ki razodevajo kolektivno miselnost kmečkega človeka: »Zato so ljudski pregovori, reki in prispodobe, ker so del širšega miselnega sveta, zelo naravno vgrajeni v pripovedniški izraz in tako del njegovega individualnega deleža v kolektivnem življenju. Zato se pripovedovalec tolikokrat v svoji pripovedi skrije za mnenje cele vasi, ki izraža svoj odnos do dogodkov in ljudi v takšni obliki, da jo označujejo tako družbeno kot psihološko […] in hkrati izraža tudi bistvo njihove usode. Ljudski glas je temeljno moralno merilo, ki je velikokrat tudi pisateljevo. Pripovedovalec se pokori ljudskemu glasu, razločevanju, ki ga postavi kolektiv, vaški človek. […] Zato je v Pomladnem dnevu del pripovedi prepustil glasnici ljudskega glasu – teti.« (Helga Glušič)

Pripoved pa ponekod ubere tudi ljudske lirične strune. Od tod Kosmačev izrazito muzikaličen jezik, nabit z okrasnimi pridevki, ponavljanji, ki se ponekod s svojim ritmiziranim ustrojem že bliža rimi ali asonanci.

Tudi Kosmačevi dialogi so pogosto zelo ljudsko obarvani. V njih stopa na plan preprost pokrajinski jezik s posebno skladnjo in melodijo ter je tu in tam začinjen z narečnimi tolminskimi besedami. Poleg tega zna tudi mojstrsko posnemati govorne posebnosti vaščanov (na primer pri Modrijanu in Trnarjevi Katri).

Značilno za roman je tudi vnašanje prvin umetniškega pesništva. Pojavljajo se ne samo verzi v slovenščini (na primer verzi Otona Župančič na začetku romana), temveč tudi odlomki italijanske, latinske in angleške poezije.

(Po)ekspresionistični elementi so povezani z deformacijo resničnosti prek opisov oziroma ekspresij posebnih, včasih že kar skrajnih duševnih stanj; sem spadajo, recimo, prividi, vizije, fantastičnost, razviharjena ali celo bolestna domišljija.

Videnje oziroma privid se pojavi že na samem začetku romana, ko se pripovedovalec vrne domov in mu »vroča« domovinska čustva razgibavajo domišljijo. Gre za malone fantastičen prizor vseljudske slovenske domovinske vstaje, ki oblikovno spominja na svetopisemska preroška videnja:

In glej, videl sem, kako vstajajo armade ljudstva iz vseh krajev. Iz vasi gredo, iz mest in samot. Fantje, možje, dekleta. Žene, otroci, starci. Lačni so, bosi, goloroki. A vendar gredo v boj, gredo pogumno, trmasto, predrzno. Tisoče in tisoče izpitih, toda ponosnih obrazov se je hkrati pomikalo mimo mene ter s trdnim korakom korakalo v temo, v strelo in grom. Strmel sem v to pretresljivo in mogočno podobo, in sam ne vem, kdaj se je iz mojega spomina začela oglašati Tennysonova balada …

Privid se pojavi zlasti s spominom na Justinino smrt. Ko pripoveduje, kako se je kot otrok bal vrbe, pri kateri je Justina naredila samomor, pravi, da vendarle ni mogel odmakniti pogleda od tistega kraja:

In seveda, na dnu tolmuna se takoj prikaže drobno truplo lepe Justine. Negibno leži in strmi vanj z mrtvimi, steklenimi očmi, njeni dolgi bakrenordeči lasje pa so še zmeraj živi in valovijo v vodi, kakor bi klicali na pomoč. Ta podoba ga tako presune, da ga mršavica spreleti po vsem telesu.

Eno izmed tipičnih ekspresionističnih občutij je nedvomno nekakšna hipna kozmična ekstaza, vseprežemajoča povezanost z neskončnim vesoljem, ki jo doživi pripovedovalec, ko po petnajstih letih občuduje nočno rodno pokrajino:

Prišel je trenutek zanosa, ki človeka poveliča, da stopi iz sebe in se dvigne tako visoko, da ga vesoljstvo sprejme vase. Začutil sem, kako se mi je zemlja izmaknila izpod nog, postal sem nekam lahak in vrtoglav, kakor bi se mi bližala omedlevica, a vendar sem jasno videl samega sebe, kako stojim pri bezgovem grmu, hkrati pa se je moje obzorje širilo in širilo, da sem videl vso dolino in vse gore, za gorami druge doline in druge gore, planjave, morja, oceane in kontinente, ves svet, mesec in sonce in vse druge svetove in vsa sonca, ki so sijala po vsemirski sinjini. Vse je drvelo, se prelivalo in valovalo in plavalo, plavalo tiho, brez najrahlejšega šuma – samo kos je žvižgal v bezgovem grmu, ki je temno zelen z mano vred drsel in padal. V srcu me je stiskalo kakor v hudih sanjah, a vendar sem s to trpko-sladko bolečino v sebi z nepojmljivim užitkom plaval med svetovi in padal, skrivaj si srečno šepetajoč: »To, to je tisto: neskončnost, vesolje. In samo človek ve za ta najveličastnejši prizor, samo njemu je dodeljen, njemu, državljanu vsega ...«

Tudi sama metaforika pogosto učinkuje ekspresionistično (v ospredju so zlasti razširjene rodilniške zveze): »bele jadrnice naših radostnih trenutkov«, »hladen tolmun življenjskega spoznanja«, »težki kamni potopljenih hrepenenj«, »poslednja vrata vseznanja«, »kovinsko modra svila nočnega neba«, »ledena roka nekdanje groze« itn.

VPRAŠANJA

1. 1. Kateri literarni smeri pripada Pomladni dan. Kakšna je vloga tega romana v slovenski književnosti 20. stoletja?

2. 2. Za kakšen tip romana gre?

3. 3. Kdo je po tvojem mnenju glavna oseba romana? Zakaj?

4. 4. Opiši notranji razvoj Kadetke (Božene)? Zakaj gre za tipično romaneskno figuro?

5. 5. Primerjaj različne stranske književne osebe. Ali jih lahko razdelimo na pozitivne in negativne like?

6. 6. Analiziraj tip pripovedovalca. Ali lahko pripovedovalca enačimo z dejanskim piscem, Cirilom Kosmačem? Utemelji.

7. 7. Kdaj se najbolj učinkovito pokaže Kosmačev humor?

8. 8. Kakšna je tema besedila? Opiši jo.

9. 9. Zakaj je motiv smrti za roman tako zelo pomemben? Ali meniš, da v romanu mračne plati življenja prevladajo nad svetlimi ali narobe? Svoj odgovor utemelji.

10. 10. Kakšno vlogo ima v romanu motiv ljubezni? Kakšen je pripovedovalčev odnos do nje?

11. 11. Opazuj vojno motiviko. Analiziraj najpomembnejše pripovedne prizore, ki prikazujejo prvo in drugo svetovno vojno.

12. 12. Kateri so poglavitni simboli v Pomladnem dnevu? Kako se simbolika vgrajuje v celotno motivno-tematsko ogrodje tega dela?

13. 13. Kakšen je pripovedovalčev odnos do besedne umetnosti v romanu?

14. 14. Analiziraj Kosmačev jezikovni slog. Kakšno je razmerje med »ljudskim« in »umetnim« slogom v Pomladnem dnevu?

VIR IN LITERATURA

Vir:

Ciril Kosmač, Pomladni dan, Ljubljana: DZS, 2001.

Literatura:

Ivan Cesar, Poetika pripovedne proze Cirila Kosmača, Ljubljana: Mladinska knjiga, 1981.

Silvo Fatur, »Uvodna razlaga«, v: Ciril Kosmač, Pomladni dan, Ljubljana: DZS, 2001, str. 18–54.

Helga Glušič, Pripovedna proza Cirila Kosmača. Razvoj motivike in načini njenega oblikovanja, Ljubljana: Slovenska matica, 1975.

Helga Glušič, »Kosmač, Ciril«, v: Enciklopedija Slovenije 5, Ljubljana: Mladinska knjiga, 1991, str. 315.

Matjaž Kmecl, »Socialni realizem«, v: Enciklopedija Slovenije 12, Ljubljana: Mladinska knjiga, 1998, str. 124–125.

Janko Kos, Primerjalna zgodovina slovenske literature, Ljubljana: Mladinska knjiga, 2001.

Boris Paternu, »Spremna beseda«, v: Ciril Kosmač, Pomladni dan, Ljubljana: Mladinska knjiga, 1985.

Franc Zadravec, Slovenski roman 20. stoletja. Drugi analitični del in nekaj sintez, Murska Sobota/Ljubljana: Pomurska založba/SAZU itn., 2002, str. 34–39.

Alen Širca

Ciril Kosmač,

POMLADNI DAN

Priročnik za spoznavanje knjižnih del

Direktor produkcije: Klemen Fedran

Izdala in založila: Založba Rokus Klett, d. o. o.

Za založbo: Maruša Kmet

Oblikovanje in prelom: Miha Jarm in Luka Mis

1. izdaja

Elektronska verzija

Ljubljana, 2012

Table of Contents

CIRIL KOSMAČ, POMLADNI DAN

ŽIVLJENJE IN DELO CIRILA KOSMAČA

LITERARNA SMER

POVZETEK

ANALIZA VSEBINE

POGLAVITNE KNJIŽEVNE OSEBE

TEME IN MOTIVI

ZUNANJA IN NOTRANJA ZGRADBA

JEZIKOVNI SLOG

VPRAŠANJA

VIR IN LITERATURA