Milan Dekleva

PIMLICO

Contents

Smrčka, ki dojita luno

Aretha Franklin in beli šum

Velike modre oči in obale brez obzorja

Med zaznavo in izrazom stoji smrt

Drsenje, ornamentalika krvi

Eva, pojoča žaga

Površina in omleta

Generacija rož je bila v rožicah

Prestolnica bolečine, javna roža

Krči svetlobe, semena hrepenenja

Usnjeni angel na robu časa

Krvavi čaj, globoka banalnost

Med fantomi in sanjači

Dnevnik in druge nejasnosti

Parade in riposte

Napačno oblečeni polž (v H-molu)

Španska stena, kačji pastir, občutljiva zadnjica

Hipnagogična breskev

Če ni starih, je treba naplesti nove zgodbe

Dnevnik in druge nejasnosti

Zlati delišes za sopihajočega Adama

Ginljivost, gomolj sreče

Dnevnik in druge nejasnosti

Kdo neki sedi prvoosebno?

Naga kača svet obrača

Drsalni poljub

Kamnita polženska

Dnevnik in druge nejasnosti

Ko je vlak zapeljal na postajo in pričel zavirati

Smrčka, ki dojita luno

So v duši stopnišča, napušči in zatrepi? Je duša podkletena? Mogoče je le zrcalno gledališče? Mogoče v njej obrazi, zvoki, vonji, predmeti, s katerimi je poseljen moj spomin, blodnje, izmišljije, slasti in norenja, ki so oblikovali mojo vnaprejšnjost, tudi tale zajebani nastop, zrejo na prazen oder? Na čistino luči, v nič resničnega? Čemu, pod milim bogom, počnem vse skupaj? Junak lokalnih estradnih kronik provincialne državice! Kakšna dva preveč imam v riti, ritem me bo zezal. Vroče je ko hudič, strune mi bodo spuščale, vse mi gre narobe, Nastja me bo pustila, ne, odrinil jo bom od sebe tako kot vse druge, jo zbrcal iz svojega življenja, iz svoje luftarske neodgovornosti, iz svojih kretenskih popivanj. Legenda slovenskega kantavtorstva, tako me je napovedal, legenda, se mi zdi. Me zanima, kdaj sem umrl in postal legenda! Leta 1977, tako kot Presley? ‘59, tako kot Billie Holiday in Buddy Holly? Sveti Matjaž Godec, kantavtor. Bolje rečeno, kanta od avtorja. Ja, ja, kaj mi migaš, buča, a nismo zmenjeni, da nastopim šele po spremembi luči? Grem, tekste imam, po dvanajststrunko bom prišel po tretjem komadu. Čemu je nasprotni reflektor tako močan? Slep sem ko kura. Ti so nori. Kot na Samosu, ko sva se z Nastjo zbudila v deviško astralno jutro in se mi je zazdelo, da sem oslepel od otroške jasnine sveta, da me je odpljusnilo v red pred rojstvom snovi. Ko mi je zavest razstrelilo spoznanje Vasilija Kandinskega Svet zveni. Svet je kozmos duhovno delujočih bitij. Mrtva snov je živi duh. Kako, da se tega spominjam? Naj zveni naprej, čeprav je duh mrtev in sem le še živa snov, kdo se boji mrtvega duha?

Komaj sem našel mikrofon, moram ga spustiti nižje. Obrazi spodaj pod rampo plavajo v temini kot fantomi, kot škržati v nevihtni noči. Hej, zdi se mi, da je v dvorani zelo megleno, slabo vas vidim. Zadeva me spominja na berlinsko odisejado. Hočem reči olimpijado. Je kdo med vami izpred vojne? Ni? Mislil sem na desetdnevno vojno. Madona, kakšna tišina. Težko je biti duhovit ob zatonu tisočletja, še virusom gre za nohte. Moram uglasiti zgornji dve struni, medtem lahko mislim na Popotnike, Nad prašnim psom v tišini oljke je zavekal padli čas in temna milost je napela žitni klas. In potem, kaj je potem? Aja, tvoj stas. Tvoj stas, Nastjenka, tvoja napeta ritka, tvojih sedem lizbonskih gričev, tvoja fatamorgana. Pod praznim nebom se je smrt ovila v glas, jesenska solza ti predrla je obraz. Obraz, ne stas. Obraz stasa, stasit obraz. Takšnega si imela na otoku, ko sva iskala začetek civilizacije. Ko si gola stala v melisastem maestralu in sem se zaljubil v tvoje prste, s katerimi si odrivala Afriko in zakrivala moje črne slutnje. Poglej, Matjaž, si rekla, moje prsi se spreminjajo v smrčka in z njima bom podojila Luno. Name je padla sinjina Sredozemlja, da sem škripal kot prazna, zapuščena omara. To je bilo precej huje kot Kandinski. Od tistega trenutka razpadam, s pesmijo na ustnicah razpadam, ha.

Moral bom še enkrat preveriti spodnji E. A veste, kaj reče struna, kadar ji je vroče? Kdo me je nategnil, reče, kdo me je nategnil, da sem tako ohlapna? Takoj bom. Ampak še vedno me spreleti, mrzlo spreleti, ko se spomnim tvoje kože, s katero si me vpeljala v neskončnost. Zdaj pa je, kvarta zveni kot razčetverjenost neba, dramatično. Stala si v tistem norem vetru, ki je dišal po Maroku, po arabskih lutnjah in luskinah pradavnine, stala si, enostavna kot kažipot, razumljiva kot božja zapoved. A je to dovolj, da sem pogorel? Da se potim kot kakšen potreben zafiksanec? Nocoj bi vam rad predstavil pesmi z nove plošče, ki bo, če me moj založnik ne bo zasovražil, v kratkem izšla. Naslov plošče je Dotik večnosti, prva pesem, ki jo bom zaigral, pa Popotniki. Pisati sem jo začel pred leti v Grčiji, a je potem nisem dokončal. Bal sem se, če se smem pošaliti, da bi me njena lepota ubila. Zdaj, ko sem že v letih, sem se je znova lotil, in, kot vidite, ostal živ. Najbrž me je njena lepota spregledala. Reči hočem, da ji zame sploh ni bilo mar. Nad prašnim psom v tišini oljke je zavekal padli...

Aretha Franklin in beli šum

Ko gnetem glino, razmišljam o Matjaževih rokah, navidez počasnih in obotavljivih, v resnici pa mačježivčnih, spretnih na ubiralki. Tudi po mojem hrbtu drsijo, kot bi virtuozno prebirale akorde, kot bi iskale erogene cone kitare, kot bi iskale točke, kjer muzika vzkipi in nabrekne v nasladne vozle. So drsele, zdaj se jih včasih lotevata dremavica in drhtenje, posledici Matjaževe žalosti. In moje jeze, v kateri se mu odmikam. Gledam glino pred seboj, položeno na mizo, počutim se kot anestezistka, ki mora uspavati resničnost, da bi lahko rodila obliko. Obliko, ki ji ne maram reči plastika, ampak kip. Kip, ki bo stal na piacetah mojega staranja, tako kot mnogo večje mojstrovine stojijo na trgih Firenc, Sienne, Perugie in Rima. Kip, ki ga ne bom znala oblikovati, nikdar, nikdar. Ker to ni smisel mojega življenja. Ker to ni namen mojega življenja. Ker to ni smoter biti, v tej koži, ki jo razganja. Kaj jaz vem, čemu hočem vse v svoji izraziti zaljubljenosti. Izraziti naklonjenosti, v idolatriji čutenja, me razumeš, Aretha?

S teboj govorim, Franklinova! S teboj, ne s Freudovim Matjažem, s teboj, ne s tako imenovanimi mačoti, ki se vlačijo po Ljubljani, postopači brez lastne osebnosti, tipi, ki si ne morejo zamisliti Boga na straniščni školjki. Me razumeš, neznanka? Razumeš mojo žensko omahljivost in mojo drobencljavost? Me razumeš, velika črnina, velika črnuhinja, daruj mojemu kiparstvu delček svoje pojoče vzkipljivosti! Kapiraš moje stopicljanje, noter, noter, noter, a veš, noter?

Nad mizo je zrak. Nad mizo je postan zrak. Nad mizo je napol zadušena muha, ki bo kmalu odplesala svoj zadnji trojni aksel. Okrog mize je soba. Nikdar ne bo atelje. Zmeraj bo čudež ulice, ujete v jugendstil, v slog zadnje nedolžnosti. Vse hiše, ki stojijo ob njej, so sezidane trdno, nastale so tik pred einsteinovsko relativnostno teorijo, teorijo, ki se mi zdi podobna fantastičnim Boecklinovim slikarijam. Nastale so pred velikim prevratom, kot govori Matjažev oče. Smešen možic, velik frajer. Majcen živček, drobiž, ki se mu fučka, ki se mu kvačkajo zadolžnice strogih akademskih mozgovcev, akademislecev. Nad mizo je zrak. Nad mizo je možnost, v katero lahko zrase moj kip. Statua, bi rekli oni, moji profesorji, statut voluminoznega statusa. Ampak Matjaž me skrbi. Včasih nočem več biti z njim. Strah, strah!

Nad mizo je zrak. Če se ozrem, če poblisnem okrog sebe, vidim ritem prostorskih globin in bližin, barvitosti, snovnosti, senčavosti. Če se ozrem, če se ozrem. Če se ne ozrem, je pred menoj pošvedrani kvader prostora ob Prešernovi, ki neposredno meji na celoto. Na celoto, kaj drugega: vse, kar je v obzorju mojih čutil, je nič celih ničničena ničesa, ki obvlada praznino makrokozmosa. Torej, ljubi moj, bodi pozoren do mene.

Me res stisne, ko razmišljam o Matjaževih prijemih. Ko tako razmišljam, kožnata, grška, oljčnasta. Ali oljčnata, kako se reče? Kako se to reče pravilno v obliki, ki so jo sedmeroprstim izvezle moje sinapse? Sinapsice čipkačapkaste. Kaj sploh hočem, kaj bi sploh rada, zmeda nastjasta? Gledam visoki strop nad oluščenimi stenami stoletne hiše, visoki strop, ki je nekoč polmeščanom dajal občutek pomembnosti, privid noblese, jim nadomeščal salon, katerega praga jim ni bilo dano prestopiti. In vendar je v tej čezmernosti nekaj ganljivega. Ganljiva je nefunkcionalnost, zaradi katere pozimi niso mogli ogreti sob, nepraktičnost, zaradi katere so se morali zavijati v šale in si na roke natikati mufe. Nepraktičnost, ki je pomenila smisel za odsotnost, za pravljično, za izsanjano. Koliko umišljenih zgodb in hrepenenj gre v višino med drugim in tretjim metrom? Če ima soba štiri krat pet metrov, je to dvajset kvadratnih, dvajset kubičnih metrov sanjarij! Recimo, da gre v kubičen meter prostora milijon sanjarij, na drobno sklekljanih sanjarij, za katere je treba v milosti brezdelja preždeti popoldne in večer. Milijon pomnoženo s tristo petinšestdeset krat sto let, to je, to je... petintrideset milijard šeststo milijonov sanjarij. Če se nisem kaj zmotila. Toliko je kompleksnih sanjarij, če smem tako reči, medtem ko mora biti drobnih, otroških, samo zasnutih sanjarij še precej več.

In potem razmišljam o tem, kako hočem vse, trapa. V resnici sem zmedena, zmedena sem, zmedena. Gnetem to glino in si predstavljam, da je glina v meni in jo oblikujem kot nosečnica svojega otroka. Opazujem svoje prste kot del neke notranjosti, neke velikanske notranjosti, ki je posejana tudi z zvoki Matjaževih akordov in glisandov, z drobci njegovih pesmi. Postane mi tesno, postane mi dušeče, rečem in se prestrašim lastnega glasu. Odprla bom okno.

Večer diši vijolično, najbrž zato, ker mu pečat dajeta španski bezeg in polna luna. Ampak to, kar prihaja od zunaj, mrmot mesta, zapletenost brezimenih usod, mi zdajle ni naklonjeno, moje kože se dotika kot neki starodavni načrt, nekakšna usodnost. Počutim se kakor kolesce v ogromnem stroju, vame se pretaka... nelagodnost. Povezanost s stvarmi, z vonjem v zraku, z oluščenimi stenami, z muho tik pred njenim padcem, z Matjaževimi odtisi, ki dajejo mojim ramenom čisto poseben lesk in čvrstost, povezanost s hitrostjo cest, ki sva jih preštopala, s knjigami, ki sva jih skupaj odpirala, to je preveč. Preveč, da bi se počutila lagodno, kot bi ne bila del nepregledne, strašljivo velikanske igre. Ko bi mogla čutiti le hipec sedanjosti kot večnost sedanjosti, čudovito vseenost, s katero me sedanjost zapolnjuje, bila bi odrešena. Ko bi bila lahko z vsem bitjem navezana le na eno stvar: samo na vijoličnost večera, samo na španski bezeg, samo na polno luno.

Daleč spodaj se na gostilniškem vrtu onstran ceste zabavajo otroci neke druge generacije, drugačni otroci. Ne pripadam jim, tako kot sem pripadala Matjaževim prijateljem in svojim kolegom z akademije. Bog ve, zakaj ne. V bistvu so njihova vprašanja, s katerimi skušajo zaobjeti življenje, zgraditi, izpopolniti utrdbo zoper tek časa, sorodna mojim. Ampak vendarle so drugačna, tuja moji zamejenosti. Matjaž je drugačen, še vedno sedi z njimi in razpravlja, ure in ure, najbrž misli, da bo med njimi ostal mlad, da bo ostal priljubljen. V resnici pa ga opazujejo skozi prizmo svoje mladosti, kot nekakšno relikvijo, kot prazen up, da bodo tudi kasneje, starejši, ostali neobremenjeni s staranjem, srečni v svoji neodgovornosti. Čakajo ga, da pride s koncerta, da pride popestovat svojo samoljubnost in strah pred nastopanjem. In ko bo prišel, se bo za trenutek ozrl sem gor, v svetlobo okna, za katerim se ukvarjam z njegovimi prsti in svojo voljo po oblikovanju, z njegovo in svojo samoto. Z njegovo samoto, ki mi pripada le kot negativiteta ljubezni, kot manko predanosti, s svojo samoto, ki mi pripada tako kot dihanje in misel, vstajajoča iz belega šuma moje glave.

Velike modre oči in obale brez obzorja

Moral bi k Nastji, samo za deset minut se bom počil dol, tamle mi maha Lado, spet je s tisto luštno frkljico, ki študira umetnost, če se ne motim, je tudi na etnologiji, samo za deset minut, moram spiti pivo ali dve, tako prekleto sem žejen. Nič čudnega, v Mladinskem teatru je bila savna. Aplavz je bil presenetljiv, čeprav sem bil slab. Mogoče ne ravno zanič, a tudi ne dober. Kako naj rečem? Nerazpoložen, nekako odsoten, nedovzeten za celoto pesmi. Kadar mi gre dobro, vidim pesem prostorsko, vidim vse besede in zvoke naenkrat, od začetka do konca izvajanja, kot bi gledal iz telesa pesmi, izvensebno. Kadar mi gre brez tektonskih premikov, ampak kdaj mi sploh gre nepotresno nepretresno nepreresno nepretesno? Čemu sploh mislim, da sem bil slab? Sodeč po odzivu občinstva sem bil dober in prireditelji so bili zadovoljni. Ne morem se preslepiti, slab občutek imam in amen. Štikelci mi niso padli, nisem jih pojahal, tako kot sem včasih Nastjo. In še prej Mojco in nekoč Barbaro. Zob me je bolel, tista zajebana petica, še zdaj jo čutim, mogoče bi bilo dobro, če ruknem za začetek ta kratkega, viljamovko ali kaj.

Hojla, Lado, živjo lepotička, lepo, da se spet vidimo, gleda me z zanimanjem, a misliš, da ne vem, kaj pomeni tvoj jeziček, ki si ga potisnila med ustnice in si jih ovlažila? Nekam sesut si, slišim Lada, najbrž me takšnega vidi tudi ta mala. Ja, v teatru je bilo kot v ruskem tanku, osvetlili so me kakor flambiran puranji zrezek. A je bila televizija? je vprašala malečka in se zelo eksotično, zelo skrivnostno, zelo seksi nasmehnila, s priprtimi ustnicami, z navzgor ukrivljenimi kotički ust. Ne, ni je bilo, ampak kljub temu. Zazdelo se mi je, da me od nekod, izza hrbta, gleda Nastja, zasukal sem se tako naglo, da sem s kovčkom dvanajststrunke lopnil neko dečvo pri sosednji mizi, Sorry. Kako si igral? me je vprašal Lado. Srednje, nisem bil v olimpijski formi, ošvrknil sem malo, njen greha vreden smehljajček metuljček še ni odfrčal, odložil sem obe kitari in se usedel na stol, ki mi ga je ponujal Lado. Žejen? je vprašal, prikimal sem. Dehidriran kot kamela.

Natakar se je končno priguncal, ta oštarija nikoli ne bo vredna pol klinca, še vedno je v družbeni lasti. Kriglo sem zgrabil brez oklevanja, kot prava pijandura, kar s tacne, jo dvignil k ustom, brez nazdravljanja pil, pil, pivo je imelo okus po stebelcih regratovih lučk, in sem jo nemudoma zvrnil, kot bi bil Petuški že blizu. V zadnjem trenutku, nasmehnil sem se mladoletnici, smrt je odšla, lepota ostaja. Moja notranjost, tako sem čutil, se je prekucnila, tkivo in organi in žleze so se razsuli v sladek nered, odleglo mi je, le zob me je še vedno skelel, dvignil sem kozarček z žganjem in ga sunkoma spil, v požiralniku sem začutil pločevinasto toploto in vonj po kopaliških slačilnicah. Kdor gnije, se ga rad nalije. Spet sem začutil Nastjin dotik, ampak ne fizični dotik, morda trk najinih misli ali občutij, kaj za vraga mučim sam sebe s temi jeremijadastimi pomijami? Kaj se grem, čemu igram mulca, ko je od moje mladosti ostalo nekaj shiranih spominov, nekaj obledelih slik na potrganih filmih spodrsljajev? Ne mislim zunanjih, statusnih spodrsljajev, o njih bi lahko govoril tudi, če bi bil šef brokerjev na ljubljanski borzi, mislim na zaljubljanja in razljubljanja. Na splave, na uboje mojih ljubezni. Postaran, polovično uspešen sedim s polznancem in pofukljico in igram frajerja, umetnika, barda iztekajočega se tisočletja, tisočletja, ki se je tako obetavno začelo s trubadurji in žonglerji, s potujočimi pevci neke še neznane, a slutene svobode, svobode, ki so jo zanetile žareče barve Provanse in Gastonije, Valencije in Andaluzije. In kaj je ostalo od slutnje moje svobode? Neprepričljivo krakanje na festivalih in recitalih, na otvoritvah razstav, na strankarskih požrtijah, v zakajenih klubih, nekaj plošč, tri knjige, veliko prasketajočega hrumenja med obliži tišine. Pobruhaj me, o Bog!

Natakar prihaja z novo rundo, kar je, moram priznati, visoko moralna poteza, medtem pa je flenča z mize pometla moje smotke in se sklonila, da sem ji videl za majico. To pa nista smrčka! Jasno, nima modrca, jasno, prsi ji štrlijo, jasno, na preži so, na preži, simbol slovenske teritorialne obrambe, kdo si upa v napad, mala pobere škatlico in mi jo ponudi skupaj s svojim iškarijotovskim nasmehom, zdaj se ji smejijo tudi kotički oči. Kako lepe, velike modre oči imaš, ji zašepetam na uho, pod majico. Zasmeje se, tako od srca, da ji velike modre oči kar poskakujejo. Lado dobi nekam čemeren obraz. Sem jaz za vaju dim ali kaj? Protezo sem odložil doma v kozarec, brez skrbi se lahko smejem. Mala se zasukne k njemu, prekriža nogi v napetih kavbojkah, navihano nagne glavo, odmahne z roko. Pozabi, karkoli bo že nad naju prišlo, v ustih bo pelo tvoje modro telo, Matjaž se je spomnil verzov iz pesmi Na obali brez obzorja.

Pokimam, vzamem v roke novo pivo, pazi jo, frčefelo, moje komade, ona bi rekla štikelce, pozna, ni slabo, ni slabo. Kaj dela Nastja, natančno ve, da sedim pred tole beznico? Ti je všeč? se obrnem k frfrici. Kaj? me vpraša, nedolžno nedolžneje. Song, odvrnem in srknem požirek milnice. Ja, reče, čeprav imam raje obale z obzorjem. To me malce razpeni. Koliko si jih pa že videla? Nasmešek metuljček odfrli, njene velike modre oči potemnijo. Kar nekaj, tistih z obzorjem. One druge, za katerimi ni nič, mi boš moral pokazati ti. Z grandioznim plezirjem, rešujem situacijo, ampak deklič je užaljen, vstaja, prijemlje Lada za roko, se poslavlja, odhajata med slabo osvetljenimi mizami, velika siva vešča naredi nad mojo glavo trojno salto in tresne na mizo, trepetaje. Čao, se vidimo še pred poroko, moj glas kislo potuje za njima, se kotalika in odbija od glav precej razmajanih gostov. Vzdihnem, izdihnem, dvignem pivo in si ga zaklokočem po goltu. Tako je pač na obali brez obzorja, počutim se idiotsko, koliko generacij osbornovskih, revoltiranih, zagrenjenih, odfuljenih, gnevnih tipov se je znašlo na obali brez obzorja in iz tega ni naredilo cirkusa. Čemu jaz? Nisem ne Žid ne islamski skrajnež ne podpredsednik Dume, čemu jaz? Tamle gor me čaka ženska, ki bi ji moral polizati pete, jaz pa tukaj serjem klamfe. Ko se ozrem proti domu, vidim Mitjo, ki stopa na pločnik in hiti proti mestu, saj res, jutri sva zmenjena za pogovor, kdaj že? Še enega, se zaderem proti natakarju, menda ob desetih, ne smem pretiravati. Intervjuji so sicer totalen drek, ampak z Mitjo zadeva gre, bil je muzikantar, dobro piše, pogovarja se iz prepričanja. In kaj jaz počnem iz prepričanja, Nastja? Na tvoji dlani plete gnezdo roj semen in brez bojazni zre v pršeči čas premen, naj zapišem? Jebemti, se to splača? Pobrskam po suknjiču, da bi našel svinčnik, zastonj, naj prosim natakarja? Sem res že tako daleč, da si ne morem zapomniti enega samcatega usranega dvostišja? To pa ne, Matjaž, se strinjaš?

Med zaznavo in izrazom stoji smrt

(27. 4., posneto na kaseti M. G. 1, stran A)

– Na sinočnjem nastopu v Slovenskem mladinskem gledališču si predstavil svojo šesto ploščo, Dotik večnosti. So na njej posnete same nove pesmi?

»So, čeprav je pri meni težko reči, kaj je novo in kaj staro (smeh). Nekatere songe, na primer Popotnike, sem pričel pisati pred leti, a so ostali torzo.«

– Kako to, da jih nisi dokončal?

»Ne vem, morda so bili zasnuti preveč intuitivno, po nareku trenutka, povsem določene situacije in občutja. Popotnike sem pričel skladati nekega jutra na Naxosu. Ali morda Parosu, Milosu, Folegandrosu? Mogoče je bil Amorgos, mogoče Samos, ne spominjam se, Grčija ima preveč otokov (smeh). Natančno pa se spominjam vzdušja, ki je pesem izzvalo. Spominjam se posebne svetlobe in vonja tistega jutra, ki je bilo tako enkratno, da Popotnikov doma, razpet med Gorenjsko in Dolenjsko, med Primorsko in Prekmurje, nisem mogel nadaljevati.«

– Ampak pesem si kljub vsemu izoblikoval in jo uvrstil na ploščo?

»Končal sem jo šele pred kratkim, ko mi je postalo jasno, da poezija in glasba nista posledici enkratnega vonja ali barve ali zvena, ampak njihove neponovljivosti, dejstva, da ničesar v človekom življenju ni mogoče povrniti. Govorim torej o smrtnosti poezije in glasbe, o njuni neznosni oddaljenosti od vsega konkretnega. Tako nekako se je zgodilo impresionistom in pointilistom, zato so podivjali in se imenovali fauvisti: doumeli so, da med senzacijo in ekspresijo stoji smrt, večnost.«

– Si bil na Naxosu (ali kjerkoli že) v trenutku, ko si si zamislil Popotnike, sam?

»Čemu vprašaš?«

– Ker gre za ljubezensko pesem, ki pa se prične z ubesedovanjem samote.

»Ne, bil sem z nekom, ki mu veliko dolgujem: ljubezen je, če se izrazim v sodobnem jeziku, sladko drsenje v izgubo. Tisti, ki ljubi, se iz dneva v dan zadolžuje pri tistem, ki ga ljubi. Kot sem omenil prejle, človek ničesar ne more povrniti, zato je ljubljeni nepreklicno pred bankrotom, pogubljen. Ne samo v tržnem smislu (smeh).«

– Ne le v tržnem smislu?

»Nikakor. Prava ljubezen je po pravilu demonična in nadse prikliče inkvizitorje in rablje.«

– Vrniva se k sinočnjemu recitalu. Preden si začel igrati, si dejal, da te vzdušje spominja na berlinsko olimpijado.

»Ja, a ne v smislu nacionalsocialistične nestrpnosti. V mislih sem imel angela v filmu Wima Wendersa Nebo nad Berlinom. Nekako tako sem se počutil, razstreljenega, kot da bi iz fantastične simfonije treščil v realističen roman, poln stranskih zgodb in slepih rokavov.«

– Nekoč si izjavil, da ne nastopaš rad pred številnim občinstvom.

»Dejal sem, da ne maram stadionske publike. Načelno nimam nič proti temu, da pred množico nastopajo Rolling Stonesi ali Dylan ali Pavarotti, ampak to, kar počnem jaz, ni nič spektakularnega. Te pesmi so, z eno besedo, lirične.«

– Kaj to pomeni?

»Da so protihrupne in v tem smislu anahronistične, zastarele. Kako naj pojasnim: podobne so Kunderovim romanom, predvsem Počasnosti. V njih se nič ne zgodi, ker govorijo o izgubljeni nedolžnosti sveta. V tem smislu so skladbe o začetku in koncu zgodovine. Ne vem, če me razumeš: nisem hegeljanec, imam pa občutek, da se svet v človekovi zavesti deli na tri obdobja. Prvo obdobje je mitično, drugo dramatično in tretje mistično. Mitično obdobje je epsko, dramatično je tragično ali komično, mistično pa lirično.«

– Kam bi uvrstil Stonese? In Pavarottija?

»Saj sem že rekel: med igralce.«

– Izgubljena nedolžnost sveta: ali ni to nekam romantično?

»Ko bi le bilo. Ampak ne vem, kateri stvari pod soncem lahko pripisujemo romantične atribute ob koncu stoletja, ki so ga zaznamovale relativnostna teorija, kvantna fizika, teorija kaosa, verjetnostna matematika in pravilo nedoločljivosti... Izgubljena nedolžnost sveta ni nič drugega kot blisk, razsvetljenje, v katerem se človek postavi nasproti svetu. Izgubljena nedolžnost sveta je v resnici človekovo odstaranje in zastaranje. Samozavestni človek je večno nasprotovanje, zoprvanje svetu. To pa ni nikakršna velika zgodba, kvečjemu drobencljanje, stopicljanje na mestu. Ali pa, če ti je ljubše, čakanje pred vrati Postave. Čakanje pred vrati Reda, ki vlada ljudem, a ni nič človeškega. Se ti to zdi romantično?«

– Nič slabega nisem imel v mislih.

»Saj jaz tudi ne. Romantika je ne preveč pitoreskna dopolnitev kanibalizma: vzvišeni, genialni posameznik je prežvečil vse okrog sebe in mora, še vedno lačen, požreti lastno dušico. Sploh pa se mi zdi, da je dan prelep in da morava tole debato prepustiti zoologom in botanikom.«

Drsenje, ornamentalika krvi

Vhod je strog, fasada razpada, okna se luščijo, celota avstroogrske stavbe pa, namesto da bi prepevala in mežikala, trdo stiska zobe in izraža disciplino. V to stavbo sem hodila, ko sem bila otrok, ko so me učili, kako naj se zresnim. Zdaj v njej službujem. Veličasten je svet, sladek je dom, ampak črviček dvoma grize v srce. Se krog življenja sklene tako hitro, tako na ozko? Ali je, nasprotno, premer mojega bivanja privilegij v svetu, ki se naglo spreminja v begunsko taborišče?

Ko vstopim... vrata tresnejo, vedno. Spomnijo me na grobnico: živa zazidana, živa zakopana. Ampak potem, ko stopim okrog vogla na stopnišče in zavonjam terpentin in laneno olje in kisle brazde bakrenih plošč, mi odleže. Tu so študentke in študentje, ki hočejo videti, česar ne morejo vedeti. To je nekaj, to je veliko, to me veseli.

Jonas sedi na vrhu stopnišča, ko me zagleda, vstane in prekriža roke na prsih. Boke ima ozke in močna stegna, ni kaj. Lahko samo besedo, reče, me gleda, kot lahko gleda le en važič samozavestni. Čemu so nadarjeni ljudje tako napadalni? Prosim, se ustavim in ga s pogledom premerim, od kolen do čela. Rad bi prišel na vaje, ampak ne morem. Mičkeno mi gre na smeh. Zakaj? Ker bi vas najraje pofukal sredi ateljeja. Hej, se zresnim in se obrnem proč od njega na svojo pot, ti kar pridi in poskusi. Mogoče ti bo postalo jasno, kakšen je odnos študenta do profesorice in profesorice do študenta. Mogoče boš zvedel, kakšen je odnos kiparja do kiparstva, mogoče boš zvedel, zakaj je odnos do snovi in snovanj zadnje čase preveč površen.

Ne postanem, zavijem okrog krvavozeleno poslikanega zidu, na katerem piše O Bog, kakšen niče sem, Nietzsche, belo, belo, s hitrico, actionlike, kaj mu je, temu fantu, v resnici se mi zdi občutljiva duša, z grobostjo prikriva neko svojo stisko, razmišljam o današnji temi seminarja, o problemu notranje in zunanje forme, v svoji zavesti? glavi? možganih? duhu? ne vidim Moorovih preluknjanin, ampak baletno copatko, rožnat oklepek za prste, pravoslavni, bolšojteatrski nadomestek leta prek sebe v kopice kapitala, v ameriško zašvedranost fascinacije s slikovnimi rezi, izrezi, montažo, cezurami, poptevejevščino. Zanimivo: televizija kot ploskovni nadomestek sedanjosti ni zmogla prekriti krvavosti, krvavičnosti, ukvrvavičenosti kiparstva, treba je bilo ustoličiti virtualno resničnost, da bi prišli do privida nove renesanse. Zdi se mi, da Jonas upošteva stvari, ki jih govorim in kažem, zdi se mi, da sem mu všeč.

Na vratih, ki postajajo iz dneva v dan bolj osramočena, je, na srebrni ploščici, izpisano ime prof. dr. Bogdan Sterle, dekan. Gledam ga, Sterleta, črno na srebrnem, pomilujem ga, ne zavidam mu. Bil je dober, svojčas, v režimu srpovcev in kladivašev je izumil slikarstvo drsenja, gospod je imel v mislih ornamentaliko krvi, ki so jo izpisovala sesedajoča se telesa talcev, ko so jih postrelili sovražni rablji. Ljubezen, tako mi je rekel Matjaž, ljubezen nadse zmerom prikliče krvnike in rablje. Nekaj takega. Mogoče je mislil nase, ne nadse.

Potrkam, počakam sekundo, vstopim. Sterletova tajnica me gleda, dobro zgleda, njen dekolte je renoirovski. Fikus je visok in primerno zalit, ni kaj pripomniti. Ja? reče. Ti? odvrnem. Prosim? vpraša. Je gospod dekan? dvignem brado, odmahne s svojo blondinasto kišto. Danes ga ne bo, je moral na mešano mestno komisijo, ki obravnava odstranitev ljubljanskih kipov. Gledam jo, v meni brbotne spomin na Matjažev samoški klinč, v katerem sva se sprijela močneje kot junaki Durrelovega Aleksandrijskega kvarteta. Mešano mestno komisijo? bleknem v belko, Kaj naj bi to pomenilo? Zasmeje se, veličastno. Najbrž so v komisiji moški in ženske?

Eva, pojoča žaga

Akacije kasnijo, njihova razbrazdana skorja me spominja na roževino, v resnici pa so zelo nežna drevesa s plemenitim karakterjem, z najbolj omamnim vonjem, ki privlači žuželke, lunatike in mladoletnice. Akacije in Bard Laureatus; še zdaj ga vidim pred hišnimi vrati okraste hiše, ozaljšane s kičastimi freskami, simbolizirajočimi letne čase, črnobradega, s sijajem genialnosti v očeh, genialnosti in šnopsa, še zdaj ga vidim, zročega gor v krošnje dreves, ki so mu sporočale nekaj nečloveškega s svojim ritmičnim, trepetavim lovljenjem svetlobe. Še ga vidim, četudi je skoprnel pred svojimi platni, pred veličastjem hlastnih potez, ki so spominjale na ponosne kastiljske plemiče in zunajsvetne japonske kaligrafe. Kdaj že, kdaj že, še preden sem izdal prvi album. Še preden sem se zapletel z Barbaro. Ne, ne bo držalo, saj jo je Bard nekega večera, ko smo bili kraljevsko zadeti, naslikal. Poskusil jo je naslikati, ker ni bil pri sebi. Ampak tudi tista slika, ki ni bila nič več kot kroki, je izžarevala neko noro moč, Laureatusovo hlepenje, da bi zdivjal prek sebe v globino platna, tako kot žrebec zdivja v zelenilo pašnika.

Grem mimo vladne palače, ki spominja na podružnico dunajske kraljevske konjušnice, simpatično podružnico, okrašeno s kipi, ki ponazarjajo pravico, red in omiko. Pred palačo je edina zelenica v Ljubljani, ki je psi ne upajo pokakati, verjetno zato, ker s pročelja noč in dan visi državna trobojnica in jih kritično motri. Zastava, je rekel moj nekdanji prijatelj Marko Pogačar, izžareva mistično, duhovno energijo nacije. Kot kaže, to razumejo tudi psi. In vendar je Marko oblikoval grb, ki od osamosvojitve krasi zastavo in je kot simbolna podoba tako ponesrečen, da ga ne privoščim niti gasilskemu društvu v Zgornjem Kašlju. Bard bi se zgrozil, zmajal bi s svojo kuštro, ciknil in pljunil skozi zobe. To je tako, kot če bi predsednika Akademije odlikoval z redom zaslug z zlatimi žarki za razvoj slovenskega bohemstva in penatstva. Bolj kot zastave me privlačijo psi. Kakšna je njihova zvočna predstava sveta? Kakšno glasbo slišijo, medtem ko se igrajo? Kakšen je zanje zvok daljave, tesnobni zvok neznanega, in kakšen je zvok dóma, kosmatega zavetja?

Vzdihnem, še enkrat, globoko. Tesnobni zvok marmornatega trga, ki ga prečim, me vedno potre. Ograjujeta ga veleblagovnica in banka, kričava znaka sodobnega življenja, a to ni najbolj pomembno. Pomembneje je, da osrednja ploščad mesta skriva svojo preteklost, svoj izvorni pomen. Nekoč je pripadala tišini zelenja in kontemplaciji, pripadala je nunskemu samostanu. Tudi moji mladosti: kolikokrat sem se prikradel v blodnjak vrta, njegovih peščenih stezic, cvetočih kutin in granatnih jabolk, kolikokrat sem ob večerih opraskanih kolen preplezal z divjo trto in bršljanom obrasel zid, opraskanih kolen zato, ker sem se skušal skozi grmičevje priplaziti do skrivnih gnezd ljubezni, do zavetij nepoklicanih snubcev, katerih telesa so premočno gorela, da bi se postila do Tivolija in Rožnika. Marmorna grobnica ljubimcev, to je zdaj tale trg, na katerem kar naprej piha, čeprav ne piha nikjer drugje v mestu. Najbrž se v zraku vrtinčijo duše onih, ki so tu nekoč iskali metafizične in telesne potešitve. Drek, kako svet fantastično napreduje, žejen sem, človek se mora, tavajoč po tem civilizacijskem grobišču, odžejati. Tu ni kaj moralizirati, bratje in sestre.

Tudi bife je napreden in temu primerno zanikrn. Zatočišče tistih, ki v službi nimajo kaj početi, in tistih, ki počnejo stvari, ki jih ne znajo in ne obvladajo. Včasih vanj zaide kak obstranec, slučajno, pomotoma, nezavedno. Zanj je v kotu točilne mize skrito postano pivo ali namizno vino ali encijanček; načelno se bife lesketa, aluminj, bron in ostale, mnogo težje kovine so zloščene, pod stropom v strumnih vrstah visijo na glavo obrnjeni znameniti bourboni in whiskiji, gini in vodke, martiniji in grenčice z eksotičnimi imeni. Zanikrno, tu ni kaj moralizirati, bratje in sestre.

Pivo v steklenici, rečem mladenki, ki bi bolj spadala v kabinet ministra za promet in zveze kot za točilno mizo. Komaj opazno se namrdne, njene napete ustnice se bleščijo kot mesečevo oko, zasuče se in odboka do hladilnika. Kaj je Mitja mislil, ko je rekel, da je izgubljena nedolžnost sveta romantična? Moram ga vprašati, že ob naslednjem pogovoru. Upam, da najino komuniciranje ne bo postalo prenaporno. Trubadur na samotni poti naj bi bil naslov Mitjeve knjige, me zanima, kaj se bo izcimilo, morda bi bilo zabavneje Trubadur na samotnih sodih? V obliki pogovorov bi rad napisal esej o glasbi ob koncu postmoderne dobe, mi je rekel. Zdi se mi, da bo prej napisal esej o koncu moje kariere. Ob prenapetih mladcih, fastfoodovskih muzikantarjih, ob programiranih glasbenikih se spreminjam v maskoto nekega časa, ki je nepreklicno minil. Minil, nikdar bil?

Matheus, ti si večen! Šantavi Zvone trka s palico ob šank, njegov nagovor je tako gromoglasen, da poskočim. Kakšen glas v tem piškavem telesu, Zvoneta je skupaj za dva vrabca in pletenko pleterskega. Dalmatinec po rojstvu in prepričanju, genij brez vzroka in posledic. Dolga leta je sodeloval z Mitjo kot karikaturist Malega časnika, za špricerje. Ampak bil je nadarjen, gospoda, bil je dober risar. Ni pa bil dovolj discipliniran za obnovo in prenovo že narejenega, za restavratorja: njegov slikoviti padec, ki se je končal v visoki kopi snega pod kupolo ljubljanske stolnice, je bil predmet historičnih in gostilniških pogovorov. Hej, Zvonči, ti si enkraten! Brizganec? Na silo, reče in ukrivi žnable v grimaso drekožerca, če že moram. Moraš, Zvone, moraš, Bog je visoko, rečem, klecajoč v gležnjih, kolenih, kolkih, hrbtenjači. Nazdar v naslednji večnosti, se zareži, dvigne kozarec, moje oči strmijo v pivo, ki stoji na točilni mizi in ne znajo povedati roki, naj ga dvigne.

Potlej gre skozme čas uporništva, trznem z rameni, zgrabim steklenico za goltanec in pijem, v dolgih požirkih. Skoraj do kraja, ostaneta dva prsta tekočine in trije prsti pene. Se vidiva, zamrmram, se zasučem in odidem mimo gostov, ki me spominjajo na slabo brušena ogledala.

Svet se zasuče, ne zato, ker bi bil pijan, ampak zato, ker se še vedno vrti, vse skupaj, prostor, Zvone, prisotnost stvari, se mi zagabi, pobegnem, z bruhanjem v grlu, pobegnem, se pred vrati ustavim in naslonim na obokani velb podhoda. Kriza, Matjaž, kriza. Počasi počasi oživljam, utihnem, premagujoč slabost. Pot je dokončna in prihaja od povsod, sredi blodnjaka je napisano »Izhod«, kdo mi narekuje te stihe? Dan je vendar sijajen, zrak diši od privlačnosti in slači ženske, nič groznega se ne dogaja, krogle ne frčijo po zraku, norci ne davijo otrok, noži niso zapičeni v goltance politikov, tajni agentje ne kukajo iz kanalov.

Z rameni se odrinem od stene, lahkotno stopim novim zmagam naproti, počutim se piščančje, kot boksar peresnolahke kategorije, ki je z virtuozno tehniko lebdečih udarcev prisilil nasprotnika, da je predal dvoboj in se razjokal. Piščančje, to pomeni bedasto, brez misli. Brez pomembnih misli, poln drobcenih, zrnastih, pičastih misli. Pičast, to pride od piče, ne od pikčast ali pičkast. Nastja je najbrž že v ateljeju, hodi od študenta do študenta in se dotika mladeniških rok, če že ne rok, pa najrazličnejših oblikotvornih zamisli. Čemu se ne dotikaš mojih oblikotvornih korakov, Nastja, čemu mi ne ležiš okrog vratu in šepetaš opolzkosti? Če me že mora podreti avto, čemu me ne podre tvoja ljubezen?

Prek križišča, ko čakam, da se bo na semaforju prižgal zelen možiček, vidim veličastne platane v parku, razporejene v obliki zvezdaste pahljače, tudi platane so počasne, previdno brstijo in ne zaupajo aprilu, počasni ritem rasti jim daje podobo dostojanstva in odmaknjenosti. Nič čudnega, pod njimi so se sprehajali Metternichovi ovaduhi, pod njimi se je kovala pomlad narodov in, ne pozabite, dragi strankarski somišljeniki, slovenska pomlad. Nekoč so jih opazovali romantični ljudje, zdaj so romantična bitja le še drevesa, prežvekovalci sonca, telesni stražarji zemlje. Motrijo me, čutim. Niti prijateljsko niti sovražno. Drevesasto. Ampak prevzame me točno to, ta njihova brezbrižnost, začutim jo fizično, kot zadrgnjenost sapnika, kot omotico, ki mehča moj odnos do stvarnosti. S sladko grozo, ki nima nikakršnega središča ali oporne točke, s celoto svojega bitja dojamem celično, biološko povezanost z njimi, čudež enosti v razliki. Ne, to ni razsvetljenje, to je zatemnitev biti, za hip se mi zazdi, da padam v mrč brezprostorja, za hip se mi zazdi, da me je neka veličastna sila izklopila iz sveta, klik, kot izklopiš stikalo. Ampak zatemnitev je v bistvu izbris moje zavesti, utopitev v nekaj, kar me presega. Neskončno, neznosno. Občutek mine, spet sem oblit z nežnim zelenilom razlistenja. Razodetje, rečem in mislim na razodetost, nagoto sveta, v kateri vse je, popolnoma jasno, popolnoma nerazumljivo, razodetje.

A si versko zblaznel, Matjaž? Edi se mi reži, dolgolas, očalast, z violinskim kovčkom obešenim preko ramena, v pisani srajci, ki me spominja na pozna šestdeseta, na zlata šestdeseta, v prekratkih hlačah. Prototip neprilagodljivca, a vražje dober goslač. Ko ga začne muzika odnašati, se mu oči zaprejo, cel obraz se mu zdruzne, posuši, zgrbanči, da postane podoben zamorski ljudožerski trofeji, vse, kar je imel v glavi, mu gre v roke, v končiče prstov, v draženje strun, ki zastočejo od ugodja, cigansko, džingiskansko. Zasmejem se, Ja, Edi, eni se pobožnjačijo prej, drugi kasneje, kam šibaš? Na vajo na akademijo, delamo super stvar za godala, tolkala, magnetofonski trak in pojočo žago. Spet se zasmejem. Kako je ime pojoči žagi, a je Eva?

Površina in omleta

Površina je bistvo, to se mi razodene s pretresljivo samoumevnostjo, ko mi iz rok pade kos gline, čmokne na tla in dobi obliko kaplje. Gledam jo, idealno zaobljenost, dojko gravitacije, razumem, razumem. Površina je bistvo zato, ker je koža organizma, ker je njegova prostovoljno izbrana meja, zamejitev, ločilo, priklon in nasprotovanje drugemu. Vse, kar je pod površino, je na skrivnosten način izraženo v njeni teksturi, ritmu gub, rastru, vzvalovljenosti svetlob in zasenčenj. Kip, rečem in strmim v glinasto kapljo na tleh, je plod prostora. Ampak dramatična dinamika njegove notranjosti, njegove telesnosti se odraža na površini. Povedati vam hočem sledeče: nobena površina ni breztelesna, ni dvodimenzionalna, v sebi skriva borbo zavesti, ki hoče biti enkratno bitje, čeprav je lahko enkratno le v razperjenosti v svet. Sklonim se, z dlanjo zaobjamem kapljo in jo odluščim od tal, jo dvignem in položim na mizo. V razpršeni svetlobi oken, ki so dvignjena visoko pod strop, je videti fantastična. Poglejte, z očmi drsim od obraza do obraza, na nekaterih se zrcali začudenje, na drugih zbeganost ali brezbrižna topost, razumete, kaj skušam povedati? Tišina zavlada, nas sili k pokašljevanju, smrkanju, odhrkovanju, k podrsavanju nog, sili nas k ozvočevanju naše prisotnosti. Glasba se začne tam, kjer postane tišina nevzdržna, si mi rekel, matjažasto, v nepravem hipu, ko sem ti gola sedela v naročju in mi je trebuh drhtel od želje po poljubu. Položila sem ti prst na ustnice, Ljubezen se prične tam, kjer se razpletejo gnezda, ampak urok je bil prelomljen, tvoj štrleči tič je sklonil trudno glavo pod perut.

Razumete, kaj skušam povedati? Ne, reče Jonas in mi s pogledom izzivalno zdrsne za ovratnik, ta trenutek nisem dovolj razperjen v svet. Vzdihnem, ga neprizadeto pogledam, v zorno polje se zarišejo njegovi kolegi in kolegice, ki se butasti pripombi, hvala bogu, ne hahljajo. Škoda, sekunda izgubljena ne vrne se nobena. Dvignem dlan in udarim po glineni kaplji, grobo in ihtavo. Razpoči se, splošči, na robovih zacveti kot rana. Razumete? Osem parov oči je uprtih v zmečkanino, v smrtno ranjeno obliko na mizi, osuplo. V vratu začutim prijetno toplino, ki se razrašča, osuplost je znak razumevanja. Kako naj mrtva snov odraža dramatično gibanje notranjosti? Jonas me gleda, se mi zdi, brez posmeha. Prvič, rečem počasi, kot bi reševala enačbo, to ni povsem res, veliko ljudi meni, da je vesolje ogromna duša. Drugič: glina, ki se je dotaknete z voljo po oblikovanju, ne more biti mrtva. Že res, da se bodo vaše roke umaknile, že res, da boste odšli iz ateljeja, kaj pa se bo zgodilo z voljo po oblikovanju? Ni dvoma, z mize postrgam sivo zmečkanino, jo pregnetem v dlaneh, položim nazaj, ponovno objamem s prsti, da začutim njen hlad v gubah členkov, rahlo stisnem, z rokama opišem spiralni dvig, ju razmaknem in zapustim glino, ki je zdaj podobna ukrivljenemu kljunu, ni dvoma, da bo hipec volje po oblikovanju ostal zamrznjen v glini.

Dvignem pogled, jih motrim, drugega za drugim, lahkotna in zadovoljna kot ptica. Nekaj se mi je posrečilo, nekaj sem jim dopovedala, napotila sem jih v neznano smer. Naj bo danes dovolj za uvod, poskusimo to, o čemer smo govorili, premisliti z rokami, vsak zase. Poskusimo površino kipa začutiti kot opno, kjer se individualno dotika Vsega. Obmolknem, se naslonim na mizo, ne zrem v nič konkretnega, v srcu čutim blago praznino, študentje se prično razmikati, obračajo mi hrbet in odhajajo vsak k svoji mizi, k voljni snovi, ki se jim bo prepustila. Tisto, kar nam je darovano, nas zasužnji, napotim se v kot ateljeja, se usedem na stol in se zastrmim v križajoče se slapove svetlobe, poševno se spuščajoče na študente, ki so pričeli z delom. Počutim se kot šamanka, v nekakšnem transu vidim njihove gibe, slišim njihov tih pogovor, a ne morem se osredotočiti na nič posamičnega; skozme se pretaka ateljejski ritem in se prepleta z ritmom padajoče svetlobe; čas zastane.

Ko se zavem, gledam Jonasove roke in razmišljam o Matjaževih dlaneh. Spominjam se, kako je snemal svoje prve pesmi za študentski radio, mlad, mlad, kako mlad je bil, kako mlada sva bila, v majhnem studiu, ki je bil pred tem kolesarnica. Matjaž me je takrat prevzel z liturgijo odpotovanj, mnogo kasneje pa s plesom dlani, ki niso bile grčasto napete kot pri flamenko kitaristih, ampak vodnaste, plivkajoče, včasih pljuskajoče. Imela sem občutek, da igra na harfo, Kitaro je treba igrati iz hrbtenjače, ramen, iz nadlahti in podlahti, iz zapestja in dlani, mi je rekel po koncu snemanja svoje druge ali pa, če sem malce zlobna, predzadnje plošče, v zgodnjem jutru, ko sva sedela pod cvetočimi kostanji v bližini železniške proge, preplašena od naklonjenosti, v katero sva drsela. Prste mora podpirati celo telo. In Matjaž je res igral na takšen način, čeprav nikdar hrupno, napadalno, razbijaško. Matjaž je rad uničeval sebe, nikoli pa svojega glasbila ali glasbe. Čemu rad uničuje sebe? Sovražim zasvojenost, s katero se ugonablja.

Ko se zavem, gledam Jonasove roke in tisto, kar je pod njimi nastalo. Ali morda iz njih? Vstanem in se, radovedna, podam k Jonasovi mizi. Kar vidim, me presune, dobesedno presune. Fant je izoblikoval nekaj tako čudnega, da v moji izkušnji nima primerjave. Izoblikoval je vbočeno in izbočeno, dvakrat zaobljeno sferično formo, spominjajočo na povečevalno steklo, ki je hkrati konveksno in konkavno. Neverjetno.

Gleda me, smehljaje, ampak na tak način, kot da sopripadam smehljaju. Ja, zamrmra, tole sem poimenoval Rojstvo relativnosti. Kako? V mojem glasu zasluti radovednost. Privlači me misel o končnem vesolju, zašepeta, sklonjen k meni, tako da se z lasmi ujamem v njegovo magnetno polje, o prostoru, ki je sklenjen sam v sebi. Ampak tega si nisem nikdar znal predstavljati. Tudi jaz ne, zdaj pa me preblisne, da je prostor ukrivljen na enak način kot zarodek v maternici, eno v drugem, drugo v enem. Eno v drugem, drugo v enem, šepnem, bolj dihnem kot šepnem. Odmakne se, me za sekundo resno motri. Prazno v polnem, polno v praznem. Z dlanjo gre nad shizofreno sfero, nad glinasto vsemirje, najprej kradoma, kakor gre mačka nad sinico, potem hlastno, kot posiljevalec nad žrtev, jo zdruzne, zravna v tenko tenkasto palačinko. Ništrc, se zahahlja, prazne marnje. Intelektualiziranje. Življenje je omleta. Omledna omleta.

Generacija rož je bila v rožicah

(28. 4., kaseta M. G. 1, stran B)

– Prve stvari si posnel na Študentu, lahko poveš, kako je bilo?

»Bilo je enostavno. Vem, da je danes takšna izjava bogokletna, živeli smo v enopartijskem režimu, ki mu glasba zahodnih dekadentov ni bila pri srcu. Ampak še enkrat ti rečem: bilo je enostavno, na študentskem radiu, na časopisu in v kulturnem središču smo počeli stvari, ki si jih danes, kljub denarju, ne bi mogli zamisliti. Zelo lahko je živeti, dokler si proti nečemu. Proti topoumnosti, proti nareku družbenih avtoritet, ki se obnašajo kot odrešeniki, kot božji sinovi.«

– Ali danes ni mogoče biti proti nečemu?

»Ne vem, kaj imaš v mislih.«

– Recimo proti nasilju, proti moči, ki jo vsiljuje denar.

»No, seveda, a ne smeš pozabiti, da sta nasilje in kapital le posledici nečesa globljega, kar je za nas zahodnjake civilizacijska usoda, namreč posledici svobodne volje, ki nasilje in denar omogočata in se v njiju zrcalita.«

– Praviš, da vam je bilo lahko živeti, ker ste bili proti. Na kakšen način ste bili angažirani?

»Naša zamisel ni bila nič novega, bila je sladka utopija nekega obdobja, epohe šestdesetih let. Pečat šestdesetim letom so dali Vietnam, Čile in Češkoslovaška, ne več Združene države, Sovjetska zveza ali Velika Britanija. Prestolnice planetarne države so postali Woodstock, Isle of Wight in Katmandu, preroki nove dobe Angela Carter, Timothy Leary in Alan Watts. Tisto, kar je bilo dotlej na obrobju svetovne zavesti, je postalo središče, upor revoltiranih mladenk in mladeničev je bil mnogo silovitejši, kot se je zdelo na prvi pogled.«

– Ne morem se strinjati s teboj. Vojske, velike korporacije in despoti so hitro naredili red.

»So in niso. Prepričan sem, da je berlinski zid pričel padati že v šestdesetih letih. Šlo je namreč za to, da so generacije mladih pričele razdirati klišejsko doživljanje sveta. Estetsko je postalo važnejše od etičnega, izmišljijsko pomembnejše od uporabnega. Danes se nam zdi takšno prevrednotenje vrednot malce naivno, ampak v tem, da so študentje na Elizejskih poljanah ali v kampusih ameriških univerz skušali svoja telesa, svoja življenja spremeniti v gesamtkunstwerk, v celostno umetnino, je bilo nekaj norega. Bilo je neulovljivo, izmuzljivo, spontano, prvič je razpokala slika diamantno trdega zahodnega subjektivizma. Od hipijevske odštekanosti si svet ni več opomogel, nikoli več ni postal normalen.«

– Mladi v getih ameriških velemest in vzhodnoevropskih prevzgojnih taboriščih so bili kljub temu brez besede. Se ti ne zdi, da je bilo geslo »estetsko namesto etičnega« v tem smislu sporno?

»Res je, ampak takratne generacije mladih niso videle druge poti, hotele so oblikovati vzporedne, srečne družbene oaze, otočke ljubezni sredi puščave kibernetično vodene moči, nasilja in ideološkega fašizma. Poglej: kaj bi lahko pri nas naredili z revolucionarno akcijo? Trdnjavo partijskega enoumja bi napravili še močnejšo. Biti na cesti v imenu zatiranih ljudi, v imenu proletariata, bi pomenilo postati bolj papeški od partije, postati ultralevičar.«

– Tudi vi niste naredili nič.

»Kakšen smisel ima najin pogovor? Čisto prav imaš, ničesar nismo naredili. Nismo bili v Vietnamu, nismo bili v vladi, nismo bili v zaporih. Generacija, ki je prisegala na rože, je bila kar naprej v rožicah.«

– Vrniva se k ploščam, ki ste jih posneli, h knjigam, ki ste jih natisnili, k uprizorjenim gledališkim predstavam. Je bilo ustvarjanje izven ustanov res enostavnejše kot danes?

»Če se ne motim, si pred dvema sekundama izjavil, da nismo naredili nič. Ali ni ustvarjanje niča nekaj do amena preprostega in lahkotnega?«

Prestolnica bolečine, javna roža

Ne bom se več zezal s temi pogovori, a misli, da se greva globinsko psihoanalizo ali kaj? Misli, da komaj čakam, da se mu bom izpovedal? Kaj pa on ve o tem, da svet nikoli več ne bo normalen? Da si ne bo opomogel? Da jaz ne bom normalen? Da knjiga, ki naj bi jo napisal o meni, ne bo normalna? Kaj pri hudiču o tem ve magnetni trak, ki beleži najine besede? Da je čas, ki ga zabijem z njim, proč vržen čas, da idiotska nostalgija, ki jo zganjam, ubija zven mojih pesmi in me živcira? Nastja je kar strmela vanj kot v kakšnega pasavca, a ne dolgo, ne dolgo. Nalahno mi je pokimala, pozdravila, odšla je v iskreči se dan. Pametna punca. Minevanje zna pregnesti v užitek, prava mačka, intuicija ji dela sto na uro. Jaz pa... zlata šestdeseta, samo še šlem, ščit in sulica mi manjkajo. In kakšen mlinček za kavo, če že mlinov na veter ni več. Dobro, da se je skidal, Nastja je verjetno na akademiji, moral jo bom najti. Le še eno pivičko moram na hitrico stisniti, da poplaknem bedarije, ki sem jih načvekal. Nakokodajsal, ko, ko, ko, kje ima petelinček petelina?

En union v steklenici, ko se izza točilne mize ozrem k izhodu, dovolj toplo je, da so vrata odprta, se mi zazdi, zazdi se mi, da sem padel v časovno zanko, da se mi je to že zgodilo. Ne bi raje eno Barbaro brez embalaže? reče, stoji tako, da ji sonce presvetljuje lase, svetloba se lomi, njen obris žari v pahljači mavričnih barv, sonce, s katerim si je zaslonila hrbet, jo dela prosojno, nestvarno, kot bi me gledala iz nekega neznanega časa, iz časa, ki ga je poznala kdo? kdo? Gala, Helena Dmitrovna Diakonova, Eluardova Prestolnica bolečine, pesnikova Javna roža. Gala, Gala, jo pokličem, ona pa se smeji, Barbara, saj imaš rad Preverta? Stopi naprej, zrak zadrhti okrog njenih nog, nog brez embalaže, dobrih nog, ki stopajo, kot bi nikdar ne spale, večno na preži, antilopje. Rad ga imam, se ji nasmehnem, in tole ni nič kaj obetaven začetek, takle nevaren ljubezenski trikotnik. Se bomo že zmenili, stopi k meni, pretresljivo krhka, a tudi odločna, erotično odločna, saj smo sami intelektualci.

Barbara? se začudim, stopi proti meni v poltemo gostilne, tuje dekle, neznan človek, izgine v sosednji sobi, bogsigavedi kdo jo čaka, natakar hrupno trešči steklenico predme, pogledam ga, sežem v žep, mu brez besed izročim bankovec. Pivo je mrzlo, ampak za hip oklevam, še vedno zmeden. Kako je bilo takrat? V glavi mrzlično iščem spominske oporne točke, zdi se mi, da slišim, kako se vklapljajo možganski čipi in releji. Tudi jaz sem napisal pesem zate, ji rečem in jo gledam v oči, bi jo rada slišala? Aha, se navihano smeji, rada bi slišala, kako jo boš zimproviziral. Ne, niti trenutka nisva ostala pri točilni mizi, nisem ga izpil, zdaj pa primem steklenico za vrat in hlastno goltam. Dolgo, tako dolgo, da me zaboli med očmi, kot bi me nekaj od znotraj udarilo po lobanji. Ampak čez hip bolečina mine, svet postane znosen. Ko izpijem do konca, postane vsemirje skorajda privlačno, Še eno, zavpijem proti zanikrnemu natakarju, obrne se, počasi, kot bi se bal, da se bo zbudil, ure in ure odpira hladilnik, ure in ure jemlje ven steklenico. Plačam, vzamem pivo in se obrnem v notranjost gostilne, stopim za dekletom, zanima me, kje in s kom sedi. Soba je dolga, ob stenah je vrsta miz, klopi in stoli so izdelani v rustikalnem slogu, gostilna je ohranila videz nekdanje predmestne okrepčevalnice, v njej so posedali izvoščki, furmani in mali rokodelci, drugorazredni prebivalci hitro razvijajočega se mesta. Tudi zdaj ni skoraj nič drugače, zavzeli so jo njihovi otroci in vnuki, le da so predniki medtem postali bogati prevozniki in podjetniki. Večina mladih, ki jih vidim dan za dnem sedeti ob mizah, samo misli, da študira; v resnici so drugorazredni člani prvorazrednih družin, ki čakajo, da bodo postali prvorazredni gospodarji družin in imeli drugorazredne otroke, a ne preveč, ne preveč, kajti otroci so danes pravi luksuz.

Zdajle ni v sobi nikogar, mize samujejo, na njih samujejo prtički, lično zviti v stožce, in nizke vazice, napolnjene s molčečimi umetnimi rožami, rahlo zaprašenimi in porumenelimi od nikotina. Na desno vodijo vrata v še eno, zadnjo sobo, kjer lahko posedajo večje, zaključene družbe, in ji poseben čar daje stara lončena peč. Odprem vrata in čakam, da se mi oči privadijo na temo, spoznanje, da je prostor prazen, me za trenutek zmede, le za hip, ker pomislim, da je odšla na stranišče. Obrnem se in se vrnem k točilni mizi, tokrat pijem zlagoma, čakajoč, da bo dekle prišlo mimo mene. Ni je, ni in ni, v glavi čutim prijetno omotico, zato ne vem, koliko časa je minilo, obrnem se k posvaljkanemu tipu v sumljivo beli srajci in prepričljivo črnem metuljčku, A mogoče veste, kje je tista punca? ga vprašam, prijazno. Briše kozarec in mi dolgo ne odgovori, kot bi bil z dekletom povezan v nevarne mafijske posle in mora natačno premisliti, kaj bo čveknil. Katera? izdavi, briše naprej, Tista, hotel sem reči, s katero sem prej govoril, a se spomnim, da nisva izmenjala niti besede, in obmolknem, zamahnem z roko, ni važno. Se mi zdi, izcedi skozi zobe, položi kozarec v stekleno vitrino med njegove brate, zelo zadovoljen. Nasvidenje, položim prazno steklenico na pult in se odpravim k vratom, v naročje svetlobe.

Zunaj me prevzame milost poznega aprila, milost nastopajočega maja, ko se duša in ozračje pričneta umirjati, kaj mi je, kaj mi je, čemu zapravljam to redko lepoto za nesmiselne intervjuje in še bolj nesmiselno pitje? Zaželim si, da bi spal z Nastjo, da bi jo močno, da bi jo srdito pofukal, stečem čez cesto, z leve pricvili avto, močno zavira, me s težavo obide, skozi okno maha neki maslenko, Kreten zafiksan, ga slišim reči, njegov glas postaja vse nižji, tudi direktorji se ne morejo izogniti Dopplerjevemu efektu, zafiksani s svojimi dragocenimi, spoliranimi, kretenskimi beemveji. Proti akademiji stopam hitro, čemu sem do Nastje tako prekleto brezbrižen, čemu, ko me vendar privlačijo njene besede in njene kretnje, njene ustnice, njene obrvi, njene puhaste dlačice na vratu, njeni hecni palci na nogah? Čemu sem tako prekleto brezbrižen do vsega? Čemu se sveta dotikam skozi nekakšno kopreno, se tako počuti utrujeni Bog, ko nas opazuje skozi sivkasto belkasto ovčkaste ciruse? Kje je ostrina sveta, ki sem jo pred leti doživljal s takšno intenzivnostjo, da sem se bal prijemati stvari? Definitivno izgubljen primer, brez upa zmage.

Zavijem proti akademiji, zagledam staro pročelje, ki žarči resnobnost avstroogrske redoljubnosti, ob njem sodoben prizidek, nekakšno kvadratasto socrealistično skrpucalo, ki ni razumelo uporabne vrednosti Bauhausa, o sveta preproščina sistema, ki je še pred dvema desetletjema, ko so na Zahodu že odkrili črne luknje, kvazarje in antimaterijo, še vedno verjel v idejo napredka! Odrinem vhodna vrata, stopim na hodnik, osupne me z gostoto, s količino preteklosti, ki jo vsebuje in ki v njem na čuden, odsoten način vendarle biva. A to mi ni zoprno, nelagodno je plitvo ozračje prizidka, v katerem so ateljeji, tudi Nastjin kabinet in učilnica.

Ko odprem vrata kabineta, sem presenečen, razočaranojezen, ker v njej ni nikogar. Zasučem se na peti in se napotim h kiparskemu ateljeju, vstopim, ne da bi potrkal. Nastja stoji ob mizi v sredini prostora, njene roke božajo, ne, ne, ljubkujejo kup gline, kar me pravzaprav ne moti, moti me, da neke druge roke ležijo na njenih in jih ljubkujejo. Odločne roke, z zelo arogantnimi, prebrisanimi prsti, moške roke, kosmate roke. Molčim in gledam, kako se zazreta vame, kako ga Nastja živčno odrine, kako njena usta neslišno črkujejo moje ime, če to sploh je moje, in ne neko tuje, pozabljeno in v tem hipu zame neznano ime.

Krči svetlobe, semena hrepenenja

Ko ju gledam, me nenadoma nekaj izsesa iz sedanjosti v visoko predmestno travo na robu Barja, dišečo po fazanih, prepelicah in zajcih, po kislem vonju v vodi zadušene praproti. Še vedno se spominjam njegovega deškega, do rdečine razburjenega obraza, izgubila pa sem njegovo ime. Bil je prvi, ki me je pobožal po prsih na tak način, da so se mi v očeh razpočila semena hrepenenja, zdelo se mi je, da mi za vekami trepeče ves svod, da za vekami druga za drugo, kot v silni zgostitvi časa, v boleče jarkih krčih svetlobe, umirajo zvezde.

Vem, kaj me je vrnilo v sobo, kjer sta Matjaž in Mitja umolknila in je tišina postala prevodna, tako da slišim teči trak diktafona, bil je blisk svetlobe v enem od oken bližnje fakultete, najbrž je eden izmed študentov ali predavateljev odprl krilo, vanj ujel sonce in ga odbil v moje zenice. Praprotast občutek v meni še ni minil, zato zaprepadeno pogledam Matjaža in Mitjo, ki se gresta nekaj devetega, nekaj, kar je zanju morda pomembno, meni pa se zdi žalobno kot maša zadušnica. Tudi Matjaž me pogleda, a mu ni jasno, kar me zbega. Zazrem se v Mitjo, brez razloga, morda zato, da bi se rešila iz zagate, čutim, da me razume, ne v tem smislu, da bi znal brati moje misli, razume mojo nepotešenost. Doživetje je hipno in silovito, moje telo se sproži kot vzmet, skočim, stopim do Matjaža, hočem ga pobožati po laseh, pa mi nekaj ne da, nalahno mu pokimam, trudim se, da bi bil moj obraz čim bolj brezobrazen, nalahno odprem vrata, nalahno odidem.

Ulica je vsiljivo hrupna, nagonsko pogledam na gostilniški vrt, a tam ni nikogar, vozniki histerično trobijo, pred semaforjem je obtičal avtomobil, v njem vidim mlado žensko, ki je glavo naslonila na dlani, oklepajoče krmilo, idioti, mogoče ji je postalo slabo, objame me tesnoba, takrat pa dvigne glavo z dolgimi svetlimi lasmi, v počasnem zasuku, ki spominja na najpomembnejšo, prelomno filmsko sekvenco, najina pogleda se ujameta. Groza, to je groza, čutim, da razčlenjujem vsebino njenih oči, od kod prihaja ta groza? Ji je kdo kaj zlobnega, grdega storil? Ji je prizadejal bolečino? Zajame me panika, prava panika, a ne zaradi groze, moja uboga glava, srce mi utripa v ušesih, v ravnotežnem sistemu čutim, da diham plitko kot utrujena psica, panika se je v meni razrasla iz nerazumljene neznanskosti njene prizadetosti, iz odsotnosti razpoznanja, kaj? kaj? A tedaj se nasmehne, njena lica podpreta gubi volje, nepremagljive trme, dve tenki gubi, v katerih je zbrana kozmična dokončnost, vse je odločeno, kocka je padla, Rim gori. Glavo zasuče, tokrat s hlastno, pollockovsko potezo, zdaj zre v neskončni nič pred vetrobranskim steklom, spelje, prevozi križišče, izgine.

Grem proti akademiji, a ne po najbližji poti, podam se naokrog, skozi zanemarjeni parkec med bloki in po stranskih ulicah, kjer se šopirijo vile bivših političnih veljakov, hecno obžrta, ne obžrta, izžrta, mislim na otroka, ki bi ga rada imela, na odsotnega otroka, od tod panika, Nastja, zdaj veš, oh, kajpak, vem, vem, čemu sem predavala o površini, ki mora odražati dramatično borbo notranjosti, pač, pač. Matjaž pa pač pač pač ne ve, četudi se dotika stvari, ki so nedopovedljivo krhke, pesniško. In kaj zdaj?

Je to lilasti vonj marelic, ki me vedno spomni na kremne rezine? Prek ulice mi maha tip, ki se mi zdi znan, mislim, da nastopa v nekem eksperimentalnem, gibalnem teatru, A mi lahko poveste, čemu ste tako usodno lepi? ustavim se, radostna se mu zasmejim, Koliko usod ste danes že srečali? Saj ni važno, pomembno je, da je najino srečanje usodno za vas, se smeji, simpatično, prihaja k meni, dečko je zanimiv tip, glavo ima nasajeno na dolg vrat in pokrito s klafeto, kot da bi stopil iz Vaj v slogu, ampak oči ima iskrive, vražje iskrive. Mi daste številko svojega mobitela? mu rečem židane volje, Težko, lahko pa vam povem številko avtobusa, ki vozi na Podbočje 15, peto nadstropje, stanovanje 75, Ravnohrib. Povejte jo, se zabavam in zmajujem z glavo, 20, reče, lejte, stvar je zelo enostavna, zelo pojmljiva, če se smem tako izraziti, petnajst plus pet je dvajset in petnajst krat pet je petinsedemdeset. Kaj pa Podbočje? nadaljujem z igro. Podbočje se prične tam, kjer se hrib zravna, in tam na vratih stoji Ravnohrib in vas čaka.

Res, zelo pojmljivo, pričnem stopati po pločniku, zdaj pa mi oprostite, služba je služba. Služba je teater, odvrne in stopi za mano, pridite v soboto na premiero, Nastja. Pogledam ga in dvignem obrvi. Videl sem vaše kipe v Emonskem podhodu, zelo so seksi, se mi smehlja, kakršna avtorica, takšna umetnina. Kaj pa vaša predstava, bo seksi? Za se takoj in nemudoma brez oklevanja odločno prec dol dat, reče, imeli boste čisto mehka kolena, zagarantirano. Pridem, če me prej ne povozi dvajsetica, mu pomaham in pospešim korak na dvorišče akademije, nasvidenje.

Preden vstopim, se ozrem, res je en ravnohrib, ozaljšal mi je dan, klafeto drži v visoko dvignjeni levici, desnico si je položil na srce, kot Franjo Tuðman na televizijskem ekranu. Notri, na hodniku, v njegovi zoprni sivini, se mi ustnice samodejno stisnejo in otrdijo, zgradba je skoraj prazna, predavanja in vaje se še niso pričela, in če bi imela otroka, kaj bi z Matjažem? Razmišljam, ali naj grem v kabinet, a si premislim, zgrabila me bo preganjavica, stopim do kiparskega ateljeja in odprem vrata. V ateljeju vlada postan molk, spomnim se na nedorečenost skrivnosti, ki jo je Jonas zamesil s svojo dvojno sferično žemljico, fant je nadarjen, če bi le ne igral takega zvezdnika, ampak kaj vem, za vsako pozo je skrit problem, mogoče pomanjkanje samozavesti?

Kup gline na mizi je brezobličen kakor svet pred stvarjenjem. Nič božje se ne počutim, zrem v tvarino, ki me izziva s svojo kaotičnostjo, čeprav natančno vem, da je v svojem ustroju mnogo pravilnejša od mene, sestavljena iz kaolinskih kristalov, čeprav natančno vem, da sem jaz v svojem ustroju nered z zavestjo. Tako torej, ko delam, v resnici oblikujem privid, iluzijo reda, izdih življenja, smrt, použitje biti. A moja dlan je podvržena neki prvinski nepremišljenosti in že gnete, že uživa v mokrohladni gladkobnosti snovi, telo, ki je našlo drugo telo, mimo misli, na neki nezavedni ravni sočasne sorodnosti. Slišim, kako se za mojim hrbtom odprejo vrata, pahljačasti svetlobi, ki z višine pada v atelje, se pridruži vodoravna, zelo zemeljska svetloba s hodnika, v njej stoji Jonas, temen kot gost iz sanj, zapre vrata za svojim hrbtom, se za hip nasloni nanje, me gleda. Moje roke delujejo samodejno, kot bi jih vodil neznan računalniški program. Zanimivo, rečem senci za svojim hrbtom, bolj ko ljubim življenje, bolj se ukvarjam z njegovo fiksacijo, zaustavitvijo, mumificiranjem. Ne da bi se ozrla, čutim, da se mi približuje, miren, zelo miren, prepričano miren. Svoje dlani položi na moje, ampak v njegovi kretnji ni nikakršne napadalnosti, nobenega snubljenja, prej neke vrste naveličanost in razpuščenost. Rad bi umrl med ljubljenjem, zasajen v žensko, reče. Jalovo se počutim, jalovo.

Še enkrat se odprejo vrata, oba se ozreva in zagledava Matjaža, narahlo odrinem Jonasove roke, a ne zaradi slabe vesti ali česa takega, ne zato, da si Matjaž ne bi ustvaril napačne podobe o pomenu prizora. Odrinem jih zato, ker se počutim kot pogorišče. Izven dosega drgetajoče zavesti, onstran nadzorovane volje začutim, da se mi ustni kotički krivijo in da izgovarjam, ne da bi izdihnila in ne da bi bilo karkoli slišati, neko ime. Najprej mislim, da je Matjaževo, potem pa se mi zazdi, da je deško, do rdečine razburjeno ime, ki sem ga izgubila in zapuščeno leži v barjanski praproti, ime, ki postaja kislo, kot se to zgodi s sleherno zasebno zgodovino.

Usnjeni angel na robu časa

Dotik večnosti je vzbudil več pozornosti, kot sem mislil, glede na to, da me didžeji ne šmirglajo in da nimam skoraj nobenih prijateljev med uredniki glasbenih programov na radijskih postajah, mogoče je bila odločilna Mitjeva ocena v Glasbenem magazinu, kjer je plošči zapel hvalnico, Matjaž Godec je morda najvztrajnejši zalezovalec postmoderne elegičnosti, nekaj podobnega, pesnik in glasbenik, ki ga lahko brez sramu postavimo ob bok Leonardu Cohenu, za tole izjavo sem mu hvaležen, dotaknila se je mojega samoljubja, čeprav vem, da je Beautiful Loser iz drugega vica, genialec brez primerjave, on dela in dela, jaz pa brenkam, takrat ko se naveličam lastnih traparij. Po drugi strani Mitja misli, da takšnega zamaha, kot sem ga imel s prvo solo ploščo in z albumom Onstran mlečnih nevest, ki sem ga posnel s Feniksi, ne bom več zmogel, Matjažev glas je zgubil mladostno globino, njegovo igranje na kitaro se večkrat zaplete v ritmična neravnovesja. Ritmična neravnovesja, kakšen izraz je to, naj reče napake ali pa naj bo tiho, saj ocena plošče ni anamneza srčne aritimije!

Jezus, mislim, da me bo danes res pobralo, gostovanje v Mariboru, na Ptuju in v Murski Soboti je bilo prenaporno, nič čudnega, da imam srčno aritmijo. Spet se potim kot igličar, to je dober izraz, ali pa iglavec, ki že dva dni ni prišel do šusa, šel sem ven iz studia na tale hodnik, kjer je bolj mrzlo kot hladno, a vseeno, je to mrtvaški znoj? Moral bom ustaviti konje, ne le to, moral bom izpreči, moral bom počakati Nastjo pred akademijo, jo pobasati v avto in odpeljati na konec sveta, ne vem, v Istro, v Završje, tam so še makadamske poti in v njih še prebivajo legende prahu. Sijajna prispodoba, stresem levico, objamem ubiralko, legende prahu se danes rojevajo iz e-mola, pod izgubljenim čevljem se je skril korak boga, legenda prašnih stez mu daje prhki vonj sveta, na korak boga grem v D-dur sedem, najti moram harmonično napetost za steze, f z zvišano septimo, na prhki vonj sveta ostanem v f, le da septima preide v seksto, zdi se mi, da zveni v redu. V redu, v redu, še nastajajo pesmi, kljub srčni aritmiji.

Naenkrat začutim v drobovju paniko, ne vem, kje, zaboga, sem. Ozrem se gor, po steni, hodnik je ozek in strahotno visok, zazdi se mi, da sem se znašel v podzemnem laboratoriju, kjer biologi ameriške vojske poskušajo sestaviti nov virus, proti kateremu človekov organizem ne bo našel obrambe. Še sreča, da v daljavi, kjer se hodnik razpira v nekakšno skladišče, opazim kulise in panoje, elemente obrabljenih scenografij iz obrabljenih televizijskih oddaj. Moja obrabljenost se sklada z obrabljenostjo vezanih plošč, takoj mi je lažje pri srcu. Moja obrabljenost se sklada z legendami prašnih stez, v soparo zemlje se zareže lačni jezik pluga, zdaj mi bo težko najti rimani odgovor, ki bi povezal svežo rano njive in prašno večnost božjega odtisa, aha, mogoče usnjeni angel se suši, kjer prej je tekla struga. Moram si zapisati, mrzlično odložim kitaro, kje sem pustil kovček z besedili in svinčnikom? Moram si zapisati, še preden začnemo snemati, v kotičkih oči opazim na steni rdečo utripajočo lučko, ki me opozarja, da se bo pričela Oddaja. Zgubljeno se vrtim okrog sebe kot kura brez glave, Gospod, a kaj iščete? me vpraša gasilec, ki stopi iz studia, Hospud, a kej išete? Imate pisalo? ga vprašam in poskušam misliti na pesem, ki mi puhti iz spomina, Hitro, hitro! Čuk v uniformi z epoletami, na katerih so všite plamenice ali nekaj podobnega, nagne glavo in blekne, Jok, mam pa sekirco, tako reče, sekirco mam, zato se ne preveč sekirat. Buhnem okrog njega v studio, za visoko črno zaveso so nametani stoli, opazim kovček, notne zapise, svinčnik, ko ga primem, mi v glavi zveni katastrofalen, pločevinast šum, nikjer nobene besede, nič, nič, nejasen obris čevlja, prahu, legende in suhe struge. Šel je komad, rakom žvižgat, kosom pet. Mogoče se ga bom spomnil zvečer, mogoče se ga bom spomnil takoj po snemanju, ko ne bom več napet? Odvržem pisalo, napet in žejen.

Prec ugasnte, tip s plamenicami me gleda od blizu, zelo sovražno, presenečen opazim, da sem spet na hodniku in se mi med prsti smodi cigareta, ampak to, da mi takole ukazujoče diha za vrat, me razpeni, Kaj se pa derete, a ste mogoče programski direktor? Gasilc, reče, če se kje kej kadi, jest hitr zatrem! Gleda me, ta res ne pozna šale, eno mi bo prislonil, stopim k pepelniku in besno stlačim čik vanj. Oni se drži za sekirico in počasi, gledajoč skozme, odide po hodniku. Počutim se kot parna lokomotiva, ki so ji v kurišče nametali preveč premoga, para mi gre skoz ušesa. Stekel cucek sem postal, ne morem pozabiti tistega hollywoodskega, melodramatskega prizora na akademiji, takrat, pred prvim majem. Milnica, milnica z limonado! Kako sta sklepala rokice in delala potičke! Mi je potem zastonj govorila, da z njim nima nič, da je nadarjen fant z intimnimi problemi in take neumnosti. Nastja, Nastja, kako sem si te želel, prav tisto jutro, kako si te želim zdaj, kako zapuščen sem, ker se ti ne morem več približati na deviški način, kakor sem se ti na Kreti in Sexusu in Nexosu in Plexusu, razstreljen!

Skozi vrata studia prideta Edi in Boris, nezadovoljno zmajujeta z glavo. Kaj se dogaja? ju vprašam, Boris pride k meni in reče, Vedno ista pesem, televizija je televizija. Mikrofoni? Kje pa, menda nimajo nekega papirja, in dokler ga ne dobijo, ne smemo uporabljati studia. Odlično, rečem, kje je producent? Saj, se nasmehne Boris in se usede na stol, po hiši bezlja in zbira podpise. Pritisk v mojem parnem kotlu narašča, zmanjkalo nam bo časa, kreteni, se zaderem v tri dni, v praznino hodnika. Genij, ti si kreten, se zasliši izza vogala, tam, kjer so shranjene kulise, še poštene polke ne znaš zašpilat, glas je gasilčev, kajpada.

Prisedem k Borisu, snemanja so čista izguba časa, ure in ure gredo v nič za nekaj minut glasbe, ampak s časom itak delam kot svinja z mehom, ali ni vseeno, če bi ne sedel tu, potlej bi bingljal v Turistu čez cesto, okrog mene bi se lepile sumljive čebelice in nepriznani umetniki. Nič čudnega, če si Nastja pusti polagati roke od onega nesojenega frajerja. Nadarjen dečko, znorel bom od smeha, nič čudnega, da sem tako žejen.

Gasilec v nizki preži, kot John Wayne, prihaja proti nam, A tukaj lahko pijemo? se obregnem, Zelo zaželjeno, reče in odpeketa po stopnicah, ne da bi nam namenil en sam pogledek. Čakamo, na robu časa so se zbrali vsi ljudje, kam bodo padli, tega še nihče ne ve, Boris, se zdramim, mi posodiš kuli, nekaj moram zapisat. Nimam, odkima, povej, si bom zapomnil, odprem usta, zaprham, odmahnem z roko, zaprem oči, skušam počivati, čakamo. Njen poljub, nezgrešljivo njen, me naelektri, ustnici se prisesata name, med njima vrh jezička izpisuje samičjo hvalnico, nočem odpreti oči in dvigniti glave, da je ne bi zmotil pri obredu, zvijem roke nazaj okrog hrbta in ji objamem ritko, atletsko čvrsto, take nima ne človek ne bog ne žival ne sfinga, podrgne se obme, z vretenci začutim zaobljenost venerinega grička, To je moj ravnohrib, mi je rekla zadnjič, bil sem malce zakajen in se mi je zdelo zelo smešno, zelo smešno, kako je Nastja lahko prišla v ta podzemni bunker, saj so v sprejemnici zelo strogi in nepovabljenih ne pustijo pred studio, moral bom odpreti oči, nisva na televiziji, ampak na podzemni, zato se Nastja tako vzburljivo drgne ob moj hrbet, vstala je in čaka, da bova izstopila, vlak res vozi na postajo, čeprav tega ne morem videti, nagonsko slutim bližino Temze, vagon, ki je prej smrdel po smetišču utrujenih teles, prepoji vonj po algah, zasučem glavo, da bi prebral napis na postaji, je to Westminster? Pimlico, piše na zanimivi, s potrganimi plakati in grafiti okrašeni steni, Je to v redu? jo vprašam, prikima, na sebi ima rdečo obleko, ki sva jo kupila na Oxford Street in v kateri je podobna azteški svečenici ognja, seveda, pomislim, takrat sva si šla ogledat veliko razstavo fantazmagorij Maxa Ernsta v Tate Gallery, Lahko začnemo, Matjaž, Edi je, nasmejan, njega zlepa ni mogoče iztiriti, globoko zajamem zrak, vstanem, Dajmo si duška.

V studiu je presneto vroče in svetlo, svetloba je neprijetna, bela, onstranska, v sredini prostora kraljuje klavir, Miha brenka po strunah, s pritisnjenim desnim pedalom, pahljačast grozd zvokov najprej spominja na harfo, potem pa, v interferencah in sozvenenjih, postane magičen, eksotičen, nasmehnem se mu, vzamem v roke lutnjo, lutnja bo za tole skladbo prava, lutnja, dišeči zvok Sredozemlja, ponosna mavrska ostrina, skrivnostna etruščanska odnikoderšnjost. Edi potegne z lokom, v kratkih trzljajih, nad kobilico, zvok je nezemeljsko boleč, kot bi spravil v resonanco Pitagorove kristalične sfere, Boris z neolitskim, divjaškim tremolom v spodnji legi bas klarineta zapelje začetek skladbe v moj trebuh, glasba se požene naprej v spazmodičnih krčih, v psalmodičnih krčih, pomislim, potem se prične moja zavest tanjšati kot meglica nad prekmursko ravnico,

in temna milost je napela žitni klas, to je moj glas, to je Pimlico...

Krvavi čaj, globoka banalnost

Menda je število dramskih situacij omejeno, videla sem resno razpravo še bolj resnega strokovnjaka, ki mi je ponujal številko šeststo tisoč. Nič čudnega, da je moje življenje, ki je realnejše od odra, omejeno na le nekaj prostorskih leg: kabinet, v katerem sedim, učilnica, Matjaževo stanovanje, nekaj gostiln, kjer ga čakam ali kamor ga grem iskat, par gledaliških dvoran in galerij. Svet se zapira, zame je bil razprt le takrat, ko sem imela štipendiji in sem študirala v Parizu in v Rimu. Kako sta mesti dišali! Ogromna eksotična sadeža sta spremenila ustroj mojega telesa in duše, postala sem sestavljena iz bleščečih krvavih kapljic, samomislečih zrn, kakor granatno jabolko, vitraž, v katerem se prelamlja izkušnja sonca v posvetitev ljudi. Kako sta mesti dišali, namazali sta se name kot marmelada na svež kruh, použivala sem ju in onidve sta použivali mene, dobesedno, obrusila sem si noge na njunih bulevarjih, trgih in uličicah, obrusila noge, zgladila jezik, izostrila ušesa, poglobila oči.

Odprem knjigo, ki leži na robu mize, polistam, ne da bi karkoli iskala, Oko žensk, razplasteno, mesečasto. To oko iz sanj, ki se zanj zdi, da nas vpija in pred katerim se samim sebi zazdimo PRIKAZNI, besede mi naježijo kožo, kaj je to, Antonin Artaud, O balijskem gledališču. Kako sem lahko pomislila, da se svet zapira? V trenutku, ko sem razmišljala o vonju daljnih mest, o eksotičnosti minule izkušnje, mi je naključje ponudilo izhod iz sesirjene brezbarvnosti mojega kabineta. Dvignem glavo, se zazrem skozi okno v zelenico pred akademijo, na njej stoji nekaj kipov, ki se niso posrečili in se mi zdijo jasni znaki, opozorila, da na tak način dame že ne bomo spravili v krošnjo, pozornost mi pritegne daljni plan, okrasta vila, ki je bila nekoč obdana z vrtom, zdaj pa stoji zabetonirana ob cesto, široko cesto, ki se na levo poglablja in teče, kot vem, pod železniško progo v bogatinski predel mesta. V tej hiši se je, tako so pisali časopisi, zgodil gnusen umor, ljubljanski Jack Razparač je ubil nedolžno žensko, ki ga ni videla nikoli prej in nikoli kasneje, še zdaj, ko gledam pročelje vile, se mi zdi, da se je drži nesreča, da je njena preteklost vtisnjena v hišno številko, v grme hortenzij, ki kipijo izza ograje, v osenčenost štukatur, v nagib napušča. Matjaž je o hiši napisal lepo pesem, bil je pretresen nad dogodkom, napisal je song o nesmiselnosti dogodka. Ampak ali ni bil dogodek globoko smiseln, tako za žrtev kot za krvnika, grozno, fej? Z roko si moram zasloniti oči, šele zdaj lahko odtrgam pogled od hiše, odrinem Artauda, vstanem, priprem okno, iz predala vzamem ključ, odprem vrata, stopim na hodnik, zaklenem.

Na hodniku vlada pravi babilon, študentje stojijo in posedajo v gručah, podobni pisanim grozdom, se pomenkujejo, spoprijateljujejo, zaljubljajo, odtujujejo drug od drugega, si začenjajo zavidati in se sovražiti. Koliko glagolov, koliko akcije v drobni sekundici, Jean Claude van Damme je amater, pa če njegov van, kar najbrž izvira iz vanity, pišeš z veliko ali z malo začetnico. Ko stopam mimo vozlišč mladih usod, se smehljam, nekateri študentje in študentke me pozdravljajo, drugi se zame ne zmenijo, na stopnišču, kjer hodnik zavije, opazim Jonasa, stoječega na preprogi, stkani iz pobarvanih čevljev! Razstava, gospa profesor, prešerno zavpije in razporeja čevlje, tako da imajo tla zares utrgan videz, zdi se, kot bi množica obiskovalcev zapuščala športni stadion in se, v trenutku, ko topota po stopnicah, dematerializirala, odfrčala v nebo. Razmišljal sem o tistem, kar smo se pred dnevi pogovarjali v ateljeju, površina, saj se spominjate, odraz notranje dramatične dinamike teles. Aha, ga pogledam, potem se z očmi sprehodim po kričavo poslikanih čevljih, zamisel je imenitna, vtis celote postaja hipnotičen, dejstvo, da je sleherni eksponat nekaj posebnega, mi ne dovoli, da bi zaustavila pogled, tako da moje zaznave postajajo begave in v meni narašča občutje odsotnosti, temeljne odsotnosti, občutje, ki ga je Jonas s svojo instalacijo skušal izzvati, razloži, Jonas. No ja, saj nima smisla preveč filozofirati, se mi nasmehne, čevelj brez noge je popolna površina. Sijajno, ga pohvalim, dobro bi bilo, da projekt dokumentiraš, imaš kamero? Si jo bom sposodil, pokimam mu, Želim, da bi o instalaciji govorili na vajah, čestitam.

Hvala, slišim za seboj, ko se previdno, izogibajoč se gosto postavljenim čevljem, prebijam po stopnicah. Ko prestopim zadnjo, se ozrem, z žabje perspektive mi nudi prostor povsem drugačen pogled, presenetljivo, da šele zdaj razumem stopnišče kot areno človekovega povzdigovanja in sestopanja, v grškem ali inkovskem smislu, tako najbrž doživljajo svoje vzpone alpinisti, razcepljeni med nebo in zemljo.

Na zelenici pred akademijo me preseneti blagi mrak, ki se spušča na stvari, razburljivi junijski mrak, ki z vonjem daljave razdraži sluznico in ljudi spreminja v konje. Zasmejem se, ljudje smo bili najpoprej konji in šele potem primati, seveda, zdaj razumem verze Spomni se, otrok, kako skrivnostno sta spojeni narava in zgodovina sveta in kako različna je vzmet duha pri slehernem ljudstvu na zemlji, pesem Lipicanci imam obešeno v ateljeju ob podobah Leonardovih konj v gibanju in jo znam na pamet.

Ko se ustavim pred hišo, v kateri je Matjaževo stanovanje in je že nekaj časa tudi moja hiša, pomislim, da ga na tako mil večer ne bo doma. Okna so temna, ali mi ni nekaj govoril o tem, da se dobi z Mitjo, prvič po onem pogovoru, ki sem ga slišala le delček, saj sem ušla iz sobe. Nimam pojma, kaj ga je razkačilo, o tem sploh ni hotel pripovedovati. Potolažil se je šele včeraj, ko je bral Mitjevo oceno Dotikov, kakšna sreča, da je izšla, najbrž mu je vlila malce samozavesti za današnje televizijsko snemanje. Upam, da bo pri sebi, televizija mu gre na jetra, ga že vidim, kako se ga bo nažrl in kako se bova sporekla. Ma kaj sporekla, usekala.

Grem v vijolično, sicilijansko modro svetlobo onstran ceste, mimo lekarne, ki so jo pravkar zaprli, od daleč gledam v osvetljene stožce luči na gostilniškem vrtu, a tam ga ni. Pri Romeu, me prešine, rekel je, da se dobita pri Romeu. Tam, pri Romeu in Juliji poseda vsa svojat, ki v Ljubljani da kaj nase, ampak Matjaž me še nikdar ni peljal tja, midva pač nisva Romeo in Julija. Mogoče sva za kak trenutek bila, na primer v londonskem undergroundu, sedeč na razcefranih sedežih, iz katerih je mezela umetna žima in ustvarjala, skupaj z ugasnjenimi čiki, smrklji in madeži krvi, fantastične frotaže človekovega propadanja, frotaže, kakršne je pred več kot pol stoletja, a z drugačno imaginacijo, z vero, da je izhod v blodni globini človekove predzavesti, snoval Ernst, čigar dela sva si ogledala v Tatu. Matjaža je zaskrbelo, da sva se izgubila, sedla na napačno podzemsko, Pimlico, je prebral napis, ko je vlak zapeljal na postajo, Nastja, nekaj je narobe, zasmejala sem se, bilo mi je vseeno, kje sva, očaral me je zvok besede pimlico, zame je označevala neznano otroško igračo, okroglo in napihnjeno, šuštečo in poskakujočo, nekakšnega križanca, sparjenca med dvesto petdeset kilogramov težkim kanarčkom in slonom z jagodami v očeh. Zaradi zvena besede pimlico sem začutila nežno pripadnost Matjažu, poljubila sem ga na vrat, a on mojega čustva ni zaznal, vstal je in začel odhajati, poljubila sem vrat v odhajanju, podoba se mi je zazdela noro smešna, še dolgo potem, ko sva stopila na peron in iskala izhod iz pimlica, sem se smejala, da me je bolela prepona. Ko sva se vrnila v Ljubljano, sem z užitkom ustvarila kip Vrat v odhajanju. Iz debelega sapnika, sestavljenega iz kolobarjev, podobnih narezani sipi, pripravljeni na pariški način, so rasli šopi las, podobni oguljenim palmam, ki stojijo na odru Cankarjevega doma ob podelitvi Prešernovih nagrad. Sapnik je bil pri vrhu prerezan, vanj sem vstavila otroško piščalko, ki je zabrlizgala vsakič, ko se je vanjo usmeril in pihnil premikajoč se ventilator. Sipasti sapnik je za seboj, na vrvici v barvah slovenske trobojnice, vlekel otroško igračko pimlico.

Pot, ki me vodi k reki, v stari del mesta, se rahlo spušča, večer je poln kontrapunkta ležernosti in erotike, rada bi bila močno, tako močno zaljubljena, da bi mi reka tekla med stegni, pomlad je huda reč, na nabrežju cvetijo kostanji, s temnorjavim medenim vonjem, zavijem okrog stare hiše, ki so ji pred leti, ko so širili ulico, odrezali vogal, tako da del napušča smešno strmi v prazno in pred ujmami ščiti nestvarno, nepovrnljivo minulost. Morda pa so tako hoteli duhci zemlje, pomislim, spomnim se, da so stari Kelti rezali vogale hiš na Irskem in v Walesu, s tem so hoteli preprečiti, da bi nad svoja domovanja priklicali slabo voljo duhov, kajti tudi duhovi so si, tako kot za njimi ljudje, izhodili natančno določene poti, po katerih so se, našim očem sicer nevidni, gibali. Gibali? Hodili? Se sprehajali? Po kakšnih opravkih? So se tudi duhovi na duhast način skrivoma ljubili in se varali? Dvomim, duhci si vendar nimajo na kaj natakniti rogov.

Ko prečkam most, mi hladen zrak, ki se dviga z vode, oblizne gole noge, brbončasto, pasje, reka me opozarja, da je gibanje zmeraj na strani življenja in zato hladnejše od entropične pregretosti mirujočega zraka, še enkrat zavijem, tokrat vzdolž drugega brega, ki ga osvetljujejo sicer nove litoželezne svetilke, posnemajoče stare plinske leščerbe. Želja po preteklosti, večni človekov pleonazem.

Že od daleč zagledam na vrtu Romea sedeti mojega Capuleta v družbi z Mitjo, začudim se, kako mlad in visok je novinar. Na mizi, pred Matjažem, stoji buteljka vina, upam, da ni devetnajsta, pridem do njega, Nič nimam proti računalnikom, če jih ljudje uporabljajo za raziskovanje zvočnih izvorov in razširitev glasbene občutljivosti, ampak tehno je nekaj drugega, to je le nizanje že narejenih zvočnih klišejev, misel mu še vedno lepo teče, hitreje kot vino, tako je zatopljen, da me sploh ne opazi, Hej, kako je šlo? vprašam in gledam Mitjo, Matjaž utihne in se ozre vame, po njegovi kretnji, ki ima v sebi nekaj mesečastega, spoznam, da je že precej trd. Mitja vstane, se mi nasmehne, odmakne stol, da bi lahko prisedla, Matjaž si, meni nič tebi nič, nataka vino v kozarec. Ti kreteni, reče s spačenim obrazom, te zblojene pizde so, še preden smo posneli zadnji komad do konca, ugasnili ozvočenje in reflektorje in odšli iz studia, si predstavljaš? Izdihnem, vdihnem in še enkrat izdihnem, Čemu? Matjaž se malček zamaje od razburjenja, Ker je bila ura štiri in je bilo za njih konec šihta in naj se kar pozanimamo pri sindikatu, če nam kaj ni všeč. Postane me strah njegove jeze, Kaj pa prej? vprašam, a samo naveličano zamahne z roko.

Pomoč pride z druge strani, nenadejano, Mitja se nalahno dotakne mojega komolca in reče, Bilo je v redu, bil sem v režiji in poslušal posnetke, nekaj stvari so odigrali antologijsko. Nekaj mi ne gre v račun, Kaj nista bila z Matjažem zmenjena tukaj, pri Romeu? Ja, reče Mitja, a zdelo se mi je, da bodo Feniksi briljirali in sem jih hotel slišati. Grlo se mi zadrgne od jeze, No slišiš, zapiham v Matjaža, nobenega vzroka nimaš, da se nalivaš kot kakšna krava. Ej, mama, nobenega vzroka nimaš, da vpiješ, nisem noseč, mi besno odgovori in zvrne kozarec.

K mizi pride natakarica in me vpraša, kaj bi rada spila, Ne vem, rečem, ona kar stoji in bulji vame, prinesite mi čaj. Kakšnega? zavije z očmi, Domačega, iz Matjaževe krvi, rečem, razburi se in nekaj mrmra v brado, potem pa spoka svoj sitni ksiht iz mojega zornega polja, Mitja se zasmeje, Vau, kakšno krvoločno žensko imaš, Matjaž, še dobro, da nisi težkometalec.

Pogledam ga, obraz ima obsijan s pretresljivo enostavnostjo, iz njega veje preprostost, skrivno prijateljstvo z življenjem, razumljivost bivanja. Globoka banalnost! Ja, globoka banalnost, ki nima nič opraviti z neumnostjo: neumnost zaničujem. Fant je čisto nasprotje Matjaža, antipod presnetega pesniškega komplikatorja, ki si mora v koleno zvrtati luknjo, da lahko govori o lepoti. Mitja sedi, razmišlja in doživlja stvari kot rastlina, z neposrednostjo telesa, prepričana sem, da gre za posebno vrsto osmoze, kakršne biologija še ni odkrila. Nasmehne se mi, čuti, da razmišljam o njem, mogoče pa igra, mogoče ima z mano skrivne načrte? Matjaž je, kakršen je, ne glede name in nate, rečem. Vem, se oglasi in iz kozarca, v katerem je sok, previdno odpije požirek, kot bi se bal, da se bo poškodoval, samo drobna šala. Šala brez krčmarja, se zahohoče Matjaž, a zdaj se bosta kar vpričo mene šalila z mano? S tabo, mu odvrnem, se ne da šaliti. Lažje se je podmorničarjem šaliti s torpedom. Ne vem, kaj me popade, pretegnem se kot mačka, da bi Mitja videl, kako dobre prsi imam. Kar z njim bom šla, pomislim, kdo se bo ukvarjal z Matjaževo tečnobo tečnobasto?

Med fantomi in sanjači

Mitja me je zaskočil takoj, ko smo prišli iz studia, bil sem besen, ker nismo mogli posneti vseh skladb. Rekla sva ob sedmih, pri Romeu, se obregnem, kako si lahko prišel noter? Delam tudi za televizijo, mi lahko poveš, s čim sem te užalil, da se me izogibaš kot garjavca? Edi, Miha in Boris se ustavijo ob meni, postane mi nerodno, Pozabi, zamahnem z roko, ne gre zate, trop zabušantov tamle noter me je spravil ob živce. Ediju se obraz razleze v širok nasmeh. Kaj se pa ti režiš kot pečen maček? ga vprašam. Potreplja me po rami, Mirno, le mirno, to ne moti velikih duhov.

Skozi priprte ustnice stisnem zrak iz pljuč in prikimam. Prav ima, to, da nismo dokončali snemanja, je za moje življenje nepomembno, dokončali ga bomo jutri ali pojutrišnjem ali čez mesec dni. Ali pa nikoli, zadevo bodo dokončali montažerji, mogoče imajo oni šibkejši sindikat. Ej, fantje, zavpijem, ob misli na to, kaj bom predlagal, postanem židane volje, bi šli Feniksi z mano v ogenj po eno pijačko? V Turistu delajo v treh izmenah, vključno z ležečo postrežbo, ne tako kot na televiziji.

Ko stopimo na ulico, je sonce še visoko, skoraj vroče je, poletje pred poletjem. Usedemo se za mizo ob majhni fontani, naročimo vino in slatino, takoj izpraznim kozarec, za njim še drugega in za povrh velik kozarec kisle vode. Edi se igra pantomimika in kaže Mihi in Borisu, kako so tehniki izklopili in pobrali kable, od smeha se držita za trebuh. Mitja sedi ob meni, resen in molčeč, med prsti zvija papirnat prtiček, potem reče, ne da bi me pogledal, Si bral mojo oceno v Magazinu? Prikimam, Hvala za Cohena, si mislil resno? Ja, vzdihne, ampak to ve le malo ljudi, ker tebe v glasbenem biznisu pač ni, pojavljaš se preveč poredko, kot slaba vest ali fantom. Primerjava se mi zdi zabavna, Jaz sem fantom tudi privatno, v intimnem življenju. V intimnem življenju, kaj naj to pomeni? V ljubezni, če hočeš, rečem in se mu smejim. Smejim se navzven, navznoter pa mi ni do smeha, v prsih se mi nekaj zadrgne, moje razmerje do Nastje postaja privid.

Zvija prtiček in razmišlja, Se ti je zadnjič povesil nos, ker sem dejal, da vaša generacija ni naredila nič? Gledam ga in razmišljam, kaj me moti, je to samozadostnost, je to utirjenost v trmasto nespremenljiv sistem čutenja in presojanja? Saj ni, pomolčim, saj ni nič naredila. Ena od generacij se je morala žrtvovati in ne narediti nič, veš zakaj? Gleda me in čaka, brez razburjenja. Zato, zdi se mi, da me v resnici sploh ne posluša več, zato, da se je zdelo, kako velike stvari je naredila vaša generacija. Jaz nimam generacije, preprosto reče, obmolkne, zvija prtiček. Razčlenjujem prepričanje, ki sem ga izpovedal, iščem vzroke naše amputiranosti, generacijske pohabljenosti. Večina mojih kolegov ni naredila nič takrat, v dneh, ko je prisegala na spontanost in nepremišljenost bivanja, kasneje je bila presneto uspešna. Prijatelji in znanci so se prerinili na odgovorne družbene položaje, zasedli vodilna, dobro plačana mesta v politiki in gospodarstvu, danes predstavljajo smetano liberalistično usmerjenega slovenstva. Najbrž se ne razumeva, rečem Mitji, predstavniki moje generacije so veliki šefi in spoštovani državniki. Je to zate nič? Nikakor, odloži prtiček, v mislih imam tvoje besede »estetično namesto etično«.

Sonce leze v zaton, čeprav ga z dvorišča, skritega za visokim hotelom, ne morem videti, vidim sence na prelepi hiši onkraj aleje, zidane v novorenesančnem slogu, dolge sence razgibanega portala, čutim zrak, ki zatrepeta pred mrakom, Dejstvo je, slišim odmev svojega glasu, kot bi govoril iz krste, da je bilo estetično kot etično mogoče, čeprav le za nekaj dni. Mogoče je bilo, dokler je tako ravnala celotna generacija. Kasneje, ko je bilo gibanja konec in so kolegi pričeli funkcionirati znotraj utečenega sistema, ko so se začeli vesti kot uporabne vrednosti in predmeti, se je zamisel porušila. Tisti, ki smo v položaju estetskega vztrajali, smo se spremenili v žive mrliče, kajti estetsko je pričelo dobivati pečat neetičnega. Razumeš, kaj hočem reči?

Za mizo je nastala tišina, Edi je prenehal pokati šale, Feniksi so se zazrli vame. Matjaž, se je oglasil violinist, a spet obujaš spomine na partizanska leta? Miha in Boris se smejita, Točno, rečem zelo resno, še vedno najboljši del mojega življenja. Feniksom zamrzne smehljaj na ustnicah, Edi pogleda na uro in zgrabi kovček z glasbilom, Madonca, pozen sem, na srednji glasbeni imam še eno vajo, vstaneta tudi Boris in Miha, vržeta denar na mizo, se poslovita, tudi onadva imata neodložljive opravke. Sence na novorenesančni zgradbi so padle prek ceste in jo zagrnile v skrivnost predvečerja, Mitja nemo sedi ob meni, zvrnem kozarec vina in poslušam pomirjujoče pljusketanje vode iz male fontane. Razumeš, kaj sem hotel reči?

Odkima, iščem ustrezne besede, a jih ne najdem, svet zdrsne v čudno neoblikovanost in neartikuliranost. Poglej me, pa ti bo jasno, nazadnje s trudom izmomljam, jaz sem živ mrlič, poslednji Mohikanec, fantom iz leta oseminšestdeset. Mitja molči, najbrž tehta moje besede, Ja no, reče, to je cena za tvojo izvirnost. Vino nalijem kar v veliki kozarec, tistega, ki je namenjen slatini, in ga izpijem do dna. Visoka cena, Faust je imel od svoje kupčije vsaj nekaj zadovoljstva. Vino mi ne gre v glavo, ampak me v glavo useka, pof, tako se zgodi, če je človek napet in utrujen, pomignem natakarici, Plačam, Bom jaz, reče Mitja, primem ga za roko, Pusti, že tu na mizi je dovolj denarja, greva k Romeu.

Kakšen poslednji Mohikanec, poslednji blefer, še Zvone je resničnejši, manj fantomski od mene, upočasnim korak in pričnem razmišljati v ritmu hoje, dostikrat pomislim na to, kako žalostno je, da ne čutimo svojega premikanja skozi prostor, čutijo ga le še črnci, dovolj je, da pogledamo kakšno dobro mulatko, poliritmijo njenih prsi, ramen, pasu, bokov in nog, poliritmijo, s katero razkosava zrak in ga vrtinči v magični spomin na erogenost sveta. Ena sama mulatka izswinga karneval vitalizma, medtem ko se mi ukvarjamo z bledično evropsko izmozganostjo, s krpanjem imperialnih orakljev, s Sanjačevimi slovesi od devete dežele, s Poskusi o utrujenosti in Poskusi o džuboksu in podobnimi mrtvoudnostmi. Kdo je že to napisal? se vprašam, zbega me spoznanje, da se nikakor ne morem spomniti avtorjevega imena, čeprav ga jasno vidim pred seboj, lase ima svetlorjave in na vratu malce zavihnjene navzven, pod nosom monarhično urejene brčice, okrog oči samozavestne gubice, mož je sloke, asketske postave, igral sem na pisateljskem srečanju, kjer so mu podelili mednarodno nagrado, še pred nastankom naše države, večkrat sem ga videl na televiziji, spremljal sem izvedbe njegovih odrskih del. Dan zatem, ko sem ga videl na literarnem večeru, sem ga srečal še enkrat, in to snidenje je bilo mnogo zanimivejše. Šel sem peš prek Krasa, iz Štanjela, prek Hruševice in Kobjeglave proti Komnu, bil je hladen, z burjo prepihan jesenski dan, dan žarečih vinogradov, ko mi jo je primahal nasproti, kar iz gmajne in čez obronke njiv. Pomahal sem mu, on pa se je zasukal v ostrem kotu in brez besed potonil v pokrajino, se spojil z rumenozelenimi lisami požetih travnikov in z zamolklorjavimi zaplatami sveže obrnjene zemlje, pripravljene na počitek. Kako da sem pozabil njegovo ime, na um mi kar naprej prihaja Vaclav Havel.

Z Mitjo zavijeva proti Prešernovemu trgu in Tromostovju, na stopnišču frančiškanske cerkve poseda mularija, med njimi krožijo steklenice in jointi, brez zveze se smejijo in si skušajo povedati, kako so si všeč, kako se jim vse totalno fučka, ker so mladi in je devetdeset odstotkov ljudi starejših in bolj zagrenjenih in na splošno zajebanih. Saj ni res, da brez zveze, Prav imajo, rečem Mitji in pokažem z roko, on pa le zmigne z rameni.

Ko stopam čez most, sem še vedno malce pijan, komajda pijan, nekdo me je učil, da pijan ne smeš čez vodo, ker te reka dotolče, ampak mene začara pogled na njen zavoj, s katerim se, v elegantnem loku, ogne grajskemu griču. Najljubeznivejši roman je reka, ki hiti, le utopljenec zna na pamet vse strani. Moja Nastja, moja reka, kako naj te zadržim v dlaneh? Vrbe ob Ljubljanici so že odcvetele, zdi se mi razburljivo, da liste poženejo neposredno iz cvetov, na podoben način kot češnje. Večina miz pred Romeom je zasedenih, večer je izjemno topel, z Mitjo najdeva prostor in se usedeva. Barva neba se iz minute v minuto spreminja, drsi iz azurne v črno, znova pijem in nisem več prepričan, če gre le za minute, za hip se mi zdi, da sva z Mitjo za mizo že celo večnost, Koliko je ura? Pove mi, pomislim, da bo Nastja kmalu prišla. Ampak potem, ko Mitji razlagam, kako tehno nima nobene zveze z glasbo, naenkrat stoji ob mizi in v hipu mi postane jasno, da je jezna, ker sem preveč pil, in da je jezna, ker je nisem opazil, in to razjezi mene. Jezi me celo to, da je lepa, jezi me, da ocenjuje položaj buteljke na mizi, da takoj opazi Mitjev sok, s katerim uničuje svojo mladost in z njim zastruplja okolico. Ko bi ti vedela, Nastja, koliko pesticidov je v sadju, pomislim, ampak ne izrečem. Nastja me vpraša, kako je šlo, in tudi njeno vprašanje me razpeni, vzkipljivo začnem predavati, kakšne kriminalne pičke so televizijci, vsi po vrsti, od urednikov do snažilk, ampak Mitja opazi, da se temperatura nevarno bliža vrelišču, poseže vmes in pove, da smo kljub težavam odigrali nekaj antologijskih štikelcev. No vidiš, se v Nastjinih očeh zabliska očitek, nobenega vzroka nimaš, da se nalivaš kot kakšna krava. Dejstvo je, da se v resnici počutim kot krava, in to me dodatno razburi, Ej, mama, nobenega vzroka nimaš, da vpiješ, nisem noseč, ji zabrusim nazaj, to je ves humor, ki ga spravim skupaj.

Nastja se usede in, natančno čutim, preneha misliti name, še kozarcev, ki jih izpraznim, ne šteje, nekaj skuša koketirati z Mitjo. Ko pride natakarica, ji, čisto mirna, spominjajoča me na eno izmed Budovih preobrazb, reče, naj ji prinese domač čaj iz Matjaževe krvi. Zlobno, pomislim, tako gre to v utrujeni ljubezni, zob za zob, kurje oko za kurjim očesom. Mitji se njeno naročilo ne zdi prav nič zlobno, ampak, nasprotno, precej zabavno, zareži se, privoščljivec, Ti imaš pa krvoločno žensko, čudno, da nisi postal težkometalec. Tokrat se Nastja potegne zame, Matjaž je, kakršen je, ne glede name ali nate, a v načinu, s katerim izreče stavek, v načinu intonacije slišim jasen očitek, to, da sem tak, kakršen sem, pomeni, da sem absolutno neprilagodljiv in torej nesposoben ljubiti. Mitja se nekaj izmotava, češ da se je le šalil, meni gre vse skupaj na jetra, Šala brez krčmarja, zarenčim, a zdaj se bosta kar vpričo mene šalila, a mislita, da sem vajin prizadeti otrok? Ne vem, ali sem na glas izrekel cel stavek, morda le začetek? Znova sem pijan, a bolj od jeze kakor od vina, kar glej ga, novinarja, glej, kako enostavno zna izpeljati stvari, takega bi potrebovala! S tabo se ne da šaliti, reče Nastja in gleda mimo mene, kot bi bil prazen zrak. S pestjo usekam po mizi, Ja, rečem, točno tako, najbolje za vaju, da gresta in si poiščeta koga, ki se zna šaliti, Zakaj pa ne, se nasmehne Nastja, če se Mitja strinja. Zakaj to počneš? vpraša Mitja, a zdi se mi, da gre za retorično vprašanje, saj vstane in pospremi Nastjo med mizami na pločnik. Ne zanimata me, si rečem, ne zanimata me, mika me, da bi pogledal za njima, da bi skočil k Nastji in ji rekel, naj mi oprosti, ampak fantomi ne znajo prosjačiti, prisilim se, da glave dolgo dolgo ne premaknem.

Dnevnik in druge nejasnosti

26. 4.

Od pogovora z Matjažem sem si veliko obetal. Če bi dobro začela, bi bila knjiga zanimiva. Drznem si reči, napisal bi uspešnico. Matjaž me je komaj poslušal, bil je siten, zmačkan, blodil je nekaj po svoji lastni preteklosti. Ta človek se mi zdi kot Rimbaud ali Wilde; v njem je nekaj dekadentnega, nekaj, kar se je izpelo z mladostjo in ga ne pusti v sedanjost.

Popoldne sem šel na uredništvo, povedal glavnemu, da sva z Matjažem začela delati, vprašal me je, kdaj lahko računa na celoten rokopis, odvrnil sem mu, da ne pred jesenjo, pa še to le v primeru, če mi intervjuvanec kam ne uide. Nima ti kam uiti, je godrnjal, september je dead line, zadevo bomo začeli priobčevati v Nedeljskih novicah, če bo ljudi zanimala, bomo šli v natis knjige. Ko sem odhajal, sem videl, da ima novo tajnico, dobro mrho, mlado rdečelasko. »Gospod,« je vzkliknila, »preden greste, morate podpisati tole pogodbo.« Šel sem k njeni mizi, bolj kot v pogodbo, ki je urejala avtorske pravice med časopisom in mano, sem gledal v njene prekrižane noge, ki jih ni skušala skriti pred mojimi lačnimi očmi. »Me ne boste ugriznili?« sem se pošalil, nekaj časa me je gledala kot teliček. »Rdečelaske ste strastne,« sem dodal. »Ah,« je rekla in si pogladila kratko usnjeno krilo, »saj to ni moja naravna barva.« »Mi hočete reči, da ste naravna blondinka?« sem se ji nasmehnil. »Gospod,« je rekla, »nobenemu moškemu ob prvem snidenju ne povem, kakšna sem.« Pametna punca, ni kaj!

V bistvu bom z Matjažem zgubil veliko časa in imel od tega malo koristi; ko sem se vračal proti Rožni dolini, sem pomislil, da bi zgodbo prek Mojmirja Zupančiča, ki se je na BBC-ju že lepo udomačil, prodal Angležem kot eksotično ekskluzivnost iz dežele, ki je še pred kratkim trpela za železno zaveso, zdaj pa s pogumnimi koraki stopa v primarni kapitalizem. Problem je v tem, ker Matjaža zgoraj nihče ne pozna; trmasto vztraja pri petju v slovenščini. Talentirani loser, škoda!

27. 4.

Še slabše, Matjaž je prava mimoza. O njem sem slišal veliko pohvalnega, ampak meni osebno so bolj všeč mainstreamovci, pomanjkanje talenta znajo nadoknaditi s pridnostjo. Zdi se mi, da je Matjaž križanec med sadomazohistom in nostalgikom: kar naprej razmišlja v pretekliku in predpretekliku! Strgalo se mu je, ko sem si drznil reči, da njegova generacija ni naredila drugega kot to, da se je umaknila v slonokoščeni stolp svoje navidezne genialnosti in svobode.

Svoboda, bog nebeški, svoboda ni v drugačnem mišljenju, ampak v tem, da prisiliš druge, naj tebi pustijo misliti drugače. Poklical sem Mojmirja in mu povedal o tem, kaj delam. Nesramno se je režal skozi telefon in rekel, da Britanci še za Slovenijo niso nikoli slišali in da zgodba niti škotskih ovnov ne bo zanimala. Ko sem mu povedal, da gre za oris glasbene scene in njenih pikantnosti, se je zresnil in mi rekel, naj pošljem nekaj strani rokopisa, ko bom imel dovolj materiala.

Pozno je, utrujen postajam. Bil sem pri šefu vladajoče stranke, ki name resno računa v bodoči vladi, ponuja mi mesto svetovalca za popularno kulturo. Ob koncu mi je rekel, naj pozdravim očeta, očitno je moj stari še vedno bog in batina, iz političnega ozadja vleče pomembne poteze. Zvečer sem šel v Central; zbrani so bili vsi glasbeni japiji, kar jih premoremo, torej trije, ha, ha. Tadeju sem predlagal, da bi sodelovala kot producenta skupine Laybach na njeni turneji po Ameriki. Z njimi, dragi moj Matjaž, se da zaslužiti!

Že sem hotel zaključiti, a mi nekaj ni dalo miru, potem me je spreletelo: boljši del Matjaža je Nastja! Take babe že dolgo nisem srečal, iz sebe seva fantastično energijo. Kako dobro se najbrž onegavi!

10. 5.

Že večkrat sem skušal priti do Matjaža, a se me izogiba. Pojavila se je njegova nova plošča, takoj sem jo nabavil in večkrat zapored poslušal. Ni tako dobra kot prejšnji dve, a še vedno izjemna. Solidna izvedba, še boljša pa so besedila; dejstvo je, da je Matjaž na koncertih mnogo slabši kot v studiu. Žal ta glasba z glavnim tokom zabavne muzike nima nobene povezave, tako da ne more biti zares uspešna. Zmenjen sem za kritiko za Glasbeni magazin, ploščo bom pohvalil, upam, da se bo Matjaž potem omehčal.

14. 5.

Sinoči sem iz Centrala privlekel Hedviko, pevko Pops & Drops. Mislim, da je morala posnifati tri tonce; vrgla se je name kot tigrica, vzela mi ga je v roke, še preden sem si lahko odpel pas, napičila se je na os in vrtela z ritjo, kot da bi bila Bušmanka in bi hotela z mojim kurcem zanetiti ogenj. Bil sem v formi in sem jo fukal počasi, dolgo, nabadal sem jo še potem, ko je že spala.

19. 5.

Popoldne na televiziji, kjer je Matjaž s Feniksi snemal posebno oddajo, nekaj komadov s plošče, nekaj povsem novih. Kljub težavam, ki so nastale z nastavitvijo zvoka (akustičnega benda s tako pahljačo glasbil ni lahko ozvočiti), je celoten vtis dober, nekaj pasaž nadpovprečnih. Matjaža sem napadel takoj ob koncu snemanja, nemudoma sem videl, da je bral mojo kritiko. S Feniksi sva odšla k Turistu, kjer sem ga vprašal, čemu takšna zamera. Njegova užaljenost je medtem izpuhtela, skušal mi je pojasniti, zakaj je bila njegova generacija jalova, omenil je razkol, ki je pripeljal pripadnike, vztrajajoče na izvirni zamisli cerebralne revolucije, do minorne družbene vloge. Verjetno nekaj takšnega, kot se danes dogaja zapoznelim pankerjem na rejverskih žurih?

Nadaljevanje večera je bilo zanimivejše: k Romeu je prišla Nastja; zdi se mi, da je skušala Matjažu svojo užaljenost, ki jo je povzročil s pijanostjo, nazorno predočiti s tem, da je pokoketirala z mano. Če se ne motim, kajti ženska je izjemno inteligentna, še več, zdi se mi hipersenzibilna, v svoje antene polovi tresljaje misli, ki se ne prelijejo v besede. Ko sem se skušal ponorčevati iz Matjaža, me je hitro zabila, rekoč, da je samosvoj tip, ki mu ne moreva do živega ne ona ne jaz.

P.S.: Naročila je »domač čaj iz Matjaževe krvi«. Zelo neposredno in duhovito, uporabno za žanrsko zgodbo iz »modernega življenja«.

22. 5.

Bil sem na koncertu v Križankah, neka ne preveč posrečena kombinacija etno glasbe ameriških črnskih slamov in kovinarskega rocka. Opazil dobro rdečelasko z Nedeljskih novic. Skušal sem navezati stike, ko sem že skoraj priplul ob njen pomol, se je izza oleandra narisal glavni urednik s pijačico, z naglim manevrom v desno sem preprečil soočenje. Tako je to!

Ko sem se vračal domov, sem pokukal v PEN klub. Scena je bila klasična: veliko pozerjev, malo miz in denarcev. Za šankom je briljiral Matjaž, posvaljkan in nabit kot mina. Očitno je odplul na daljše križarjenje, tako da je sprostil nek drug pomol, ki me močno zanima.

Parade in riposte

Po koničnem stopnišču stopam v telovadni dom, arhitekturno mojstrovino, eno najlepših zgradb v mestu; Vurnik je hišo oblikoval s pretanjenim spominom na grško spoštovanje telesnosti, katere lepota in zdravje sta edino primerno zatočišče duha. Obilje okrasnih elementov, s katerimi je ozaljšana telovadnica, ne moti, nič ni odveč, saj podrobnosti v premišljeni simetričnosti in uravnoteženosti služijo gibanju celote, občutku, ki vodi športnike k poplemenitenju veščine, s katero se ukvarjajo. Pogled na veličastno in hkrati skromno svetišče fizkulture me zmeraj očara; tudi zdaj, ko tako neusmiljeno dežuje in sem mokra od znotraj do zunaj, od srca do trepalnic.

Deževati je začelo sinoči, najprej so po okenskih šipah polzele drobne kapljice postarane pomladi, kasneje se je nad mestom razdivjala nevihta, sivino se parali fluorožvepleni bliski, nebo se je na strahljivo hrupen, neposreden, strasten, smrtonosen način ljubilo z zemljo, nadčloveškost te ljubezni me je presekala s samoto. Razmišljala sem o jutrišnjem predavanju in skušala skicirati svoje misli, na papirju so nastajali letristični labirinti. Ko me je samota ujela in razklala, sem videla, da desna polovica možganov še vedno sklepa vzporednice, analizira stanje, inducira bodočnost, deducira spomine, medtem ko leva hemisfera intuitivno povezuje občutke, zaznave, izmišljije in nepremišljenosti. Del mene, ne vem kateri, ne vem kateri? je bil matjažast, drugi del je bil nastjast. Grozno, takoj sem dojela, zakaj so podvodne deklice, napol ljudje, napol ribe, v vseh pravljicah naprej in naprej jokale.

S pičlo osvetljenega hodnika je možno stopiti v glavno dvorano ali pa v dve stranski telovadnici, ki se kot dolga in ozka žepa zaključujeta z velikanskimi okni; ta so sestavljena iz malih, na čebelji panj spominjajočih uokvirjenih mlečnih šip, za katerimi je mogoče le slutiti zunanje telovadišče in park, obrasel s kostanji. Brez oklevanja zavijem v levo; v tem prostoru sem bila že večkrat, ko odprem nihajna vrata, vidim dolg trak sabljaškega borišča, na katerem vadijo v belo oblečeni mušketirji sodobnega sveta. Tudi Matjaž se je ukvarjal s sabljanjem, a nikoli tako zaneseno kot njegov oče, ki je že pred vojno zmagoval na turnirjih, zdaj pa z enako, če ne še večjo zagnanostjo uči mlade rodove plemenite veščine mečevanja. Postave, ki se borijo, me vedno navdajo z bizarnim, dvoumnim občutkom; po eni strani spominjajo, s svojimi usločenimi rokami in lahkotnimi ritmičnimi kaskadami korakov, na baletnike, po drugi strani so podobne vesoljcem, zavoljo zamreženih skafandrov, nataknjenih na glave, in kablov, ki jim rasejo iz hrbtov in s katerimi so priključene na naprave za elektronsko štetje zadetkov. Že večkrat sem prišla sem in očarana strmela v arktično bele mobile, žive plastike.

Matjaževega očeta opazim v bližini zadnje črte, ki loči tekmovalni prostor od izteka, mladim športnikom razlaga začetne položaje telesa in floreta, ob njih vedno zaslišim glasbo, prim, sekond, terc, vse tja do oktava, položaje, ki, kot ga slišim razlagati, če so pravilno doumljeni, omogočajo parado, bliskovito reakcijo na nasprotnikov napad, ali pa razvitje svoje umetniške zamisli riposte oziroma protinapada. Tudi on me zagleda, se opraviči učencem, jim reče, Nadaljujte sami, sname zaščitno masko in se mi približa. Že od daleč mu, sodeč po zamračenem izrazu lic, postane jasno, da z menoj nekaj ni v redu, ko se mi približa, me prime pod komolec, Nastja, bi se rada pogovorila? Prikimam, stari mojster odloži floret in me odpelje ven, na hodnik, kjer ni nikogar.

Je kaj narobe z Matjažem? me vpraša, odkimam in komaj zadržujem solze, Ne, z mano, odgovorim, Torej z vama? dvigne obrvi, nemo pritrdim. Narahlo mi položi roko na ramo, Matjaž je človek, ki se večno umika, reče, Ni res, Andrej, izdavim in goltam obup, pri svoji glasbi je nepopustljiv, strog in napadalen. Motiš se, Nastja, me motri resno in prijazno, njegova moč je v intuitivnem odstopanju od pravil, ki jih postavljajo drugi, Matjažev individualizem je postal metodičen.

Odmaknem se in se naslonim na okensko polico. Ne razumem, rečem in se pričnem cmeriti, ne razumem, vse me boli od Matjaževe ljubezni, molče me gleda, Bolečina je meja ljubezni, Nastja. Ja, vzdihnem in zdaj mi je mnogo lažje, mogoče je tako, ampak ljubezen ni borilna veščina, kjer odpikaš svoje, sedem, osem, devet, poraz. Misliš? se nasmehne, vzravnam se, Ne bom vas več motila, se vidimo doma, stopim mimo njega, lunarno, nekako brez teže, Se je spet zapil? zakliče za mano, pokimam, ne da bi se obrnila, zaslišim, kako se okrog mene lomi porcelan in kristal, pogledam, kaj je padlo na tla, a ne vidim ničesar, kamniti hodnik je čist in zloščen, to je z mene padel oklep ljubezni, pomislim, zato se počutim tako lahko, a to je samo telesna razbremenjenost, medtem ko je z dušo hudo, duša je namreč začela preračunavati in tehtati čas, ki je minil, in čas, ki prihaja.

Ko odpiram vrata, se ozrem, mali veliki mož stoji kot snubec v belem, prikazen na železniški postaji, od koder je mogoče odpuhati, tako kot na de Chiricovih slikah, le še v odsotnost.

Napačno oblečeni polž (v H-molu)

Sinoči, ko sta Nastja in Mitja odšla, ko je s povešenim nosom demonstrativno odkorakal užaljeni parček, sem obsedel pri Romeu, trmast, kujav, cepetav, otročji, izpil sem še nekaj kozarcev in padel v depresijo, svet se je zarotil proti meni, nobenega znanca ni bilo od nikoder, zlival sem vino po grlu kot kretenast android, noter, gor, dol, noter, gor, dol... kljub vsemu večji repertoar kot samo noter, ven, noter, ven, ha, ha, Na pomoč, na pomoč, kje so gorski reševalci? sem se pričel dreti, k mizi je zaskrbljeno prilomastil odpravnik gostov in me opozoril, da bom, če ne utihnem, potreboval potapljače, ker me bo z velikim veseljem zadegal v bližnjo smrdečo kalužnico. Prenehal sem robantiti in rekel, Gospod, mislite kalužo? No, v tistole korito, mi je pokazal z roko, kamor spadaš.

Ko sedim v temi, s kitaro na kolenih, zroč v mezečo sivino večera, se mi zdi, da prihaja jesen in da poletja sploh ni bilo, iz nemira pomladi padam v nemir jeseni, brez vmesnega oddiha, v mojem doživljanju zija luknja v času, tako kot se mi je zgodilo včeraj. Spominjam se, da sem se, medtem ko so obračali stole pri Romeu, prezebel, čeprav odet v pijanost, skolehal čez korito, ki mi ni bilo namenjeno, in odvijugal proti Kongresnemu trgu, spominjam se, da mi je sprehod dobro del in se mi je glava zbistrila. Z bistrino je nadme planil absurd in spleen in ves repertoar prekletih pesnikov, Nastja se je vrnila na prve strani duše, moralni maček je presunljivo zatulil v krošnji potepenosti, PEN je odprt, jasno, PEN je bil edina rešitev, tako se spominjam, ne spominjam pa se, ali je takrat že začelo deževati.

Vem, poletje bo, a se me ne bo dotaknilo, ne bo se spremešalo s srčnim utripom in ga zmirilo, božalo bo Nastjo, božalo bo Barbaro in Mojco in druge stare grehe, božalo bo grške otoke in cerkvene ladje, v katerih mi je neznani stvarnik, dišeč po sivki, cimetu, materini dušici, majaronu ali vaniliji, dopustil izpesniti svojo odsotnost. Takrat sem čutil zgolj urok, zdaj pa vem, da je bila odsotnost obojestranska, medtem ko je kasneje postala edninska.

Ja, v meni je rasla koščena molitev, bil sem napačno oblečeni polž. Napačno oblečeni polž v h-molu, ki se z muko preslini v a in fis in e. Odložim kitaro na tla in obsedim, zroč v prehlajeni večer. Takole me je včeraj čakala Nastja, medtem ko sem višal davčno osnovo lastnikov nočnega kluba. Sicer pa se tudi tega spominjam le megleno. Če me sploh je čakala, glede na to, da sem jo zjutraj videl v odhajanju, ne morem biti prepričan. Mogoče je šla v Equrno, kjer se zbirajo njeni kolegi in študenti in nesojeni podobarji? Morda je tam srečala Jonasa, on je tako nadarjen in ima veliko smisla za gnetenje? Ko pride, jo bom moral natančno prevohati, če se je je dotikal, bo še vedno dišala po njem, kako mi lahko pride na misel dišala, smrdela bo. A kaj mi vse skupaj pomaga? Lahko jo vprašam, če mi bo odgovorila po resnici, bo vedela, da govori po resnici, če se bo zlagala, bo vedela, da laže, jaz še tega ne vem, saj se ničesar ne spominjam.

Vstanem, odprem okno, sklonim se v hlipajoči večer, spodaj, tri nadstropja, deset metrov niže, se skozi dež prebijajo reflektorske tipalke avtomobilov, v njih gomazijo ničvredneži, primitivci in hudobci, ni pa nobenega odrešenika, edina odrešenica si ti, Nastja, potohodka s premočenimi stopali, edina odrešitev je dotik tvojega kazalca, ki na moji koži drobi izpuščaje nedolžnosti, deluje kot močno čistilo, spreminjajoče popljuvani poden kašljajoče eksistence v bleščeče plesišče kantovsko aseptičnega etičnega imperativa. Čudeža, s katerim me privlačiš, po domače.

Pridi, pridi, premagaj plazilce in ostrostrelne angele, razmišljam, kje je kakšna prekleta flaša, trenutno sem v preveč bednem stanju, da bi me zanimala steklenica, aha, že vem, v kopalnici, med vodicami za britje in drugimi vodicami, izdelanimi iz najrazličnejših alkoholnih baz in esenc, s prsti leve noge narahlo odrinem kitaro, da se oddrsa proti postelji, ki čaka na naju, Nastja, nesreča moja, vstanem, odhitim proti kopalnici, stanovanje je temno temačno, za hip razmišljam, kje je najbližje stikalo, premislim se, ne bom pritisnil nanj, ker me bo svetloba, razločni realizem prostora, zabolela, odtipam levo v predsobo, potem v kopalnico, kjer kljub vsemu prižgem malo svetilko, odprem omarico nad umivalnim koritom, v njej je, strumno pozdravljajoč mojo žejo, Janez Potohodec, Johhny Walker, zgrabim ga za grlo in ga stisnem, a ne toliko, da bi ga resneje poškodoval, naredim dolg požirek, odpusti mi, Nastja, zamujaš.

Glava mi zdivja v belino, samo glava, brezglave noge in kolki in trebuh, grodnica in hrbtenica so nepremični, tu, naslonjeni so na porcelanaste ploščice med kopalno kadjo in straniščno školjko, školjko, ki se je, prav tako kot jaz, vpisala v zgodovino slovenske glasbe, v najrazličnejših priročnikih in priročnih zgodovinah sodobne slovenske kulture piše, da sem svojo prvo ploščo posnel na njej, zaradi izvrstne akustike. Kar je res, je res, hvala bogu, slišim ključ, ki se odpira v vratih, slišim nežno skrb, s katero se lotevaš stvari, Nastjenka.

Obsedim, obsedim, obsedenec. Po predsobi greš, tvoj korak postaja negotov, tiplješ po steni, da bi našla stikalo in, z njegovo pomočjo, luč, tles, tles, tles, tlak, uspelo ti je, v reži pod vratnim krilom zasveti prometej neugnani, potuhnem se in čakam, ogrožena žival, ljubezen gre v plešasto grlo in misli na dvojno zarobo, čemu ne bi do postmodernosti sveta zavzel kritične distance, deniva, Nastja, moje in najbrž tudi tvoje globoko doživete pozicije 69, takrat so vsi globoko doživljali zamotane položaje devetinšestdeset, globoko doživete devetinšestdesetke iz leta 1969, tisoč devetsto smemo zanemariti. Slišim te, mačka. Slišim, kako zastoče les, ko počasi odškrneš krilo in stopiš v kopalnico, zreš vame, nepremično, nepremična. Takoj uganem, kje si bila, Je bil oče vreden svojega slovesa? Tu sem, Matjaž, užaljena in razočarana orjaška bogomolka, z zornega kota zgodovinske straniščne školjke si videti zelo seksi, Plani name, orjaška bogomolka, ubogi samček sem, zeleni potrebnež z razcepljenimi nožicami, opaziš steklenico in tvoje oči začnejo temneti od jeze in razočaranja, Pezde z razcepljeno osebnostjo si, zasučeš se, odsuneš vrata in izgineš, se čez nekaj sekund vrneš in zabrišeš vame krtačo za čevlje, gledam jo, kako leti proti mojemu čelu, a nimam volje, da bi se premaknil, boleče mi oplazi sence in uho in trešči v kad, se kotali po njej in razgraja kot harlemski pločevinasti boben, zmajem z glavo, zmaješ z glavo, izgineš.

Drek, poberem krtačo in jo položim na umivalnik, gledam Potohodca, ki se mi dobrika, ne, apage, satanas, a sem karakter ali nisem? Počasi grem v predsobo in potlej v sobo, nisi prižgala luči, v sivini razmočene noči, ki se plazi skozi okno, lažje neguješ svojo preklemansko užaljenost, očitneje si odmaknjena vase, proč od razcepljenega pezdeta, proč od pezdetove sedanjosti, ki je v resnici totalno zastaranje razmerja do tebe, ti čislaš in neguješ neko otrplo soho, monstruoznega Matjaža mladeniča, ki ga ni, ki je šel rakom žvižgat, kosom pet, zdaj sem napačno oblečeni polž v h-molju, razgrizel sem povrhnjico in podlogo tvoje ljubezni, kaj je ostalo od nje, preluknjaninica Nastjice.

Ampak ko te vidim, obrnjeno k oknu, ki je okno vate, me preplavi milina, napade me nedopovedljivost lepote, s katero si me obdarovala, tako močno čustvo, da ob njem ne ostane prostora za stud do samega sebe. Ko se bližam tvojemu hrbtu, pričnem samodejno hoditi po prstih, ne zato, ker bi se te bal preplašiti, saj sta se najini telesi že zaznali, zato, ker skušam biti lahek kakor angel. Povzdiguješ me, Nastja, moje besede se zakotalijo po sobi in se, smešno popačene, sesujejo ob tvojem molku. Za hipec oklevam, le za hipec, zdvomljen, potrt, za hipec se te bojim, le za hipec, potem položim obe dlani na tvoja ramena, gesta je kretensko nesmiselna, očetovsko pokroviteljska, kretnja zadrege.

Tvoja ramena pa se ne odmaknejo, ne zakrknejo v ježevinasti klobčič, nasprotno, zažarijo v drugačnosti, ki me speče, dobesedno speče, kot bi se dotaknil skale v zenitu puščave, kar me boli, me obenem privlači, trepetaje se te dotikam, Hej, Nastja, če hočeš, grem po krtačo, se skušam pošaliti, a ti ne sprejmeš moje igre, molčiš, pečeš me, pečeš me, molčiš, tišina se je zgostila do takšne mere, da bi potreboval škrge, potem se tvoja desnica, ki si jo imela položeno v naročje, polagoma dvigne in v zraku opiše metuljasto cikloido, kot balzam, ki hladi rano, se spusti na mojo levo dlan in na njej obmiruje. V meni nekaj zaprasketa in se razmagneti, za očmi se mi razdivjajo bliski in švignejo barvne praske, začutim olajšanje, naklonjenost, ko bi ti lahko rekel skrij me pod jezik, ker sem nebogljen golič, Molči, Matjaž, odigral si vse pesmi, ki sem jih lahko razumela, otrdi mi vrat, otrdi mi piščal, otrdi mi up, da se stvari lahko vrnejo v red, tvoja dlan zapusti hrbet moje roke, skloniš se in vstaneš, se zasučeš, greš mimo mene, ne da bi me pogledala, greš, greš. Ko te slišim v kopalnici, pripravljajočo se na spanje, se počutim kot kepast zakrknjen zločest tumor.

Španska stena, kačji pastir, občutljiva zadnjica

Čemerno mesto, čemerna duša, I feel blue, dejansko sem odbluzila, kot se izražajo najstnice, proti domu, prvič po dolgem času me je zajela preteklost, spomini, ki sem jih sistematično odstranila iz svojega življenja, da bi intenzivirala sedanjost. Spomini so, kaj drugega? nezadovoljenost in nepotešenost, pomanjkanje ljubezni: kadar nisem dovolj ljubila, sem postala nesrečna, pomanjkanje ljubezni me je zabolelo v želodcu in me prisililo, da sem začela razmišljati o neskončnosti, grozljivi neizmernosti vesolja, nepreštevljivosti galaktičnih gnezd.

Ko stopam po dolgi, vijugavi ulici, ki je nekoč iz vzhodnega predmestja vodila v Ljubljano, po Šempeterski, se počutim bolje, starost hiš, ki me obdajajo, se sklada z mojim spominjanjem, ležernost nekdanjega bivanja mi zleze pod kožo. Na tem tlaku, po katerem stopam med sitnim škropljenjem dežja, so se pred stoletjem za svoj vstop v mesto borile neznane perice in vezilje, mojškre in služabnice, borile so se za ščepec dostojanstva, ki so jim ga odrekali novopečeni meščani, smrdeči po gnojnici in česnu. O neznankah, ki skupaj z mano stopajo skozi minulost, lahko razmišljam, ne morem pa z njimi čutiti, nimajo obrazov, še obraz moje mame se izgublja v naplavini nekdanjosti, moram se zbrati, da ga iztrgam smrti in ga prestavim v polnost zdajšnjosti. Se čudiš, Matjaž, da se vračam v grške plenerje, na barcelonske trge in amsterdamske postaje, kjer sva se stiskala, trepetajoč v skupni izmučenosti potepanja, uživajoča v tem, da nimava ničesar, a tudi ničesar ne potrebujeva, se čudiš? Ko se vračam v čas objemov, prične tvoja prisotnost hlapeti, spremeša se z rokami drugih fantov, drugih moških, posebej z Janovimi, z Janovimi lopatastimi dlanmi, ki so me spominjale na losovo rogovje, spremeša se z Janovimi boki, športnimi, porivaškimi boki, oblikovanimi tako, da so kar klicali k položaju devetinšestdeset, z Janovim širokim hrbtom, ki je bil včasih zaslomba pred vetrom in drugič španska stena, skrivajoča mojo goloto. Dolgo sem jih pogrešala, dolgodolgo, brez njih sem se nanovo rodila, nezaščitena, morala sem razviti svoje čute, mišljenje in govorico. Le nedolžna nisem bila, nisem bila prečiščena, vse, kar sem doživela, je obviselo na meni kakor blato, ki se strdi na zavrženem čevlju.

Ko odklepam vrata tvojega stanovanja, postanem nemirna, prej, ko sem nizala spomine, se mi je duša sploščila in postala podobna meglici, dvigajoči se s toplih pločnikov, dež, ki je padal v ritmiziranih kadencah, me je zazibal v neodzivno topost, v stanje letargije, ki sije z obrazov bebcev in budističnih svečenikov, ključ v moji roki, škrtanje zaklepa v trenutku zbistrita moje nagone, v nosnicah zavoham nevarnost. Česa? Česa? vprašuje razum, zateženosti srečanja z Matjažem, odgovarja intuicija, zgrozim se ob tej možnosti, zgrozim se, da me nekdo, ki naj bi mi bil najbliže, lahko ogroža.

Odprem, vstopim v temoto hodnika, vrata v sobo so nastežaj odprta, pred oknom vidim prazen stol, še topel od tvojega telesa, na tleh ob stolu sameva kitara, kdo ve, kako dolgo si me čakal, najprej spokorno, kasneje vedno bolj jezen, čakaj, čakaj, nesreča vražja, zaslutim te v kopalnici, zatipljem po steni, da bi našla stikalo in prižgala luč, dejstvo, da ga ne najdem, me preplaši, zdi se mi, da sem zgrešila stanovanje in vstopila v neznan prostor, potem pa se mi, klak, posreči, svetloba preplavi predsobo, narahlo odsunem vrata v kopalnico. Tuj, tretjeoseben sediš na straniščni školjki, na zgodovinski školjki, ki je prišla v letopise slovenske sodobne avtorske glasbe, takoj mi postane jasno, da nisi v zgodovinski formi, v tvojih očeh opazim spremembo barve, uganil si, kje sem bila, Je bil oče vreden svojega slovesa? blekneš, takle, zanikrno spodvit na školjki, me spominjaš na vrbo žalujko, Tu sem, Matjaž, užaljena in razočarana orjaška bogomolka, hotela sem dodati, da bom takoj, brez ljubezenske igre, požrla svojega samca, ti tega ne veš in se skušaš pošaliti, rečeš, naj planem nate, ker si potreben samček z razcepljenimi nožicami, pogled mi zdrsne na odprto omarico, na polici zagledam steklenico whiskyja, kreten, ni ti zadosti, čutim, kako mi obrazne mišice drevenijo, ne morem te gledati, zapustim kopalnico, na polici opazim krtačo, zgrabim jo, se obrnem in ti jo z ihtavo silo zabrišem v glavo, slišim, kako žvižga skoz zrak, te obdrsne nad ušesom, trešči v zid, se z neverjetnim hruščem odbija po kopalni kadi, zatulim, Pezde z razcepljeno osebnostjo si! Pravzaprav ne zavpijem jaz, ne zavpijejo moji možgani, ampak glasilke, ki divje zavibrirajo, ko iz mojih pljuč buhne zrak kot iz počene žoge.

Besna odkorakam v sobo, se usedem na stol in zazrem v mokroto ulice za šipo, vseeno mi je, vseeno mi je, nenadoma mi je vseeno, mlada stopam v jesenske barve Glinščice, ugibajoč, če so kačji pastirji že izpolnili svoj krog preobrazb, levitev in mutacij, pazi, Jan, ne božaj me prenizko, moja zadnjica je občutljiva, tako občutljiva je, da se moram usesti na dišeče klasje trav, ki čaka na drugo košnjo, čutim te za seboj, skloniš se in mi položiš roke na ramena, nežno, metulje drhtijo ob moji koži, v znak hvaležnosti dvignem desnico iz naročja in jo položim na hrbet tvoje roke, vem, da si prišel iz kopalnice, a moj spomin je močnejši od moje volje, Hočeš, da grem po krtačo? vprašaš, jaz pa v srcu zadržujem čas in ustavljam kri, zašepetam, Molči, Matjaž, odigral si vse pesmi, ki sem jih razumela, in razmišljam o pesmih, ki jih boš napisal in v njih ne bo deleža moje izkušnje in bodo, če me bodo dosegle, tuje brenčale skozi moja ušesa.

Vstanem, se osvobodim tvojih rok, odidem v kopalnico, v resnici me sploh ne potrebuješ, šel boš čez cesto in briljiral pred praznoglavimi flenčami, na vratih bo pozvonil Mitja in nadaljeval pogovore s tabo, izšla bo knjiga, ki bo govorila o Matjažu Godcu, genialnem samohodcu slovenskega kantavtorstva, v njej bodo opisane tvoje ustvarjalne stiske, razbrskano bo dvorišče besedil, ki si jih napisal, izpraševalec se bo čudil silni privrženosti zvokom, jaz pa si bom umivala zobe v neki drugi sobi, mogoče v drugem mestu, morda na drugi celini, mogoče ob drugem moškem, morda v paru z drugo samoto.

Pospravim krtačko, se dolgo umivam, zlivam si vodo na obraz, rada bi postala riba, ker mi ne bi bilo treba govoriti, slečem se in opazujem, iz lunarne oddaljenosti opazujem belorožnato kožo, površino, na kateri se zrcali dramatična dinamika notranjosti. Čigave, čigave?

Hipnagogična breskev

Kaj se je v tem tednu spremenilo? Nič, živela sva drug mimo drugega, izogibala sva se pretiranim nežnostim in osornostim. Rastlinsko življenje, življenje angleških podeželskih plemičev, bo jutri jasno? poloblačno? bo padala toča? še dobro, da imamo takšno pomlad, kajne sir Joyce? Matjaž je kolobaril okoli, se z neverjetno energijo izogibal bifejev, veliko vadil, imel bo nastop v Prešernu in ve, da je v Trnovem treba biti dober. Moji izleti v nostalgično preteklost so se unesli, pričela sem intenzivneje razmišljati o kiparstvu in slikarstvu in pripravljati predavanja za jesenski semester, svet sem znova začela doživljati kot zaporedje barvitodišečih dotikov, hrapavosti, reliefnih tekstur, v redu, Nastja, v redu.

Zaprem knjigo, ki mi je prišla v roke po usodnem naključju, zveza teh dveh besed mi zadnje čase izvablja nasmeh na ustnice, bila sem v Konzorciju in iskala študijo Podoba podobe Iztoka Premrova, Nekaj imam zate, Nastja, sem zaslišala za hrbtom, obrnila sem se, bil je stari maestro, Matjažev oče, nasmejan, vitalistično razburkan, cepetav od novih zamisli, v iztegnjeni roki je držal knjigo, na kateri je bilo z velikimi črkami napisano Dadamax in, v naslednji vrsti, v obliki navzgor obrnjenega polmeseca, Lop-lop, nadzornik ptičev, besede so izstopale iz slike, ki sem jo takoj prepoznala, saj sem jo velikokrat videla v različnih monografijah in potem, originalno, v londonski Tate Gallery, O tem človek ne bo vedel ničesar Maxa Ernsta. Ta podoba me vsakič, ko jo vidim, pretrese, pretrese me njena kompozicijska uravnoteženost, erotizem geometrije, dejstvo, da moškemu in ženskemu paru nog pod padalom podeljuje rasežnost iracionalnega in sanjskega tisto, kar je najbolj logično, namreč skladnost elementov, divja simetrija slike. Ko je Andrej opazil, da ga začudeno gledam, me je zasul z besedami. Naročil sem delo Pot k obliki Paula Ernsta, očitno je dobavitelj nekaj pomešal in mi pomotoma poslal monografijo Maxa Ernsta. Kot veš, so napake vedno nasmeh transcedence, takoj ko sem knjigo odvil, mi je bilo jasno, da je namenjena tebi. Nehajte, sem se zasmejala, nagnjena sem k misticizmu. Kaj je stvarnejšega na tem svetu? je poblisnil z očmi in pričel odhajati, Najlepša hvala, sem morala zavpiti za njim, kar nekaj obiskovalcev se je začudeno zazrlo vame, očetova einsteinovska glava z valovitimi lasmi in košatimi brki je mimogrede pokimala in hip zatem izginila v globini stopnic.

Knjigo primem nežno, kot otroka, vstanem, pogledam na uro, zaklenem kabinet in odhitim v atelje, kjer me čakajo študentje. Kje je Jonas? vprašam študente, zasmejejo se in mi pojasnijo, da je zaprl razstavo in se pričel ukvarjati s prodajo čevljev. V istem trenutku se odprejo vrata, Jonas vstopi in se mi opraviči, Gospod dekan mi je zagrozil, da me bo lastnoročno zabrisal z akademije, če čevljev ne odstranim. Zakaj? ga vprašam, Menda kršim zakon o javnem redu in varnosti, nekaj takega, reče, lahko bi se zgodilo, da bi zaradi čevljev kak študent zgrmel po stopnicah. Zmajujem z glavo, Ne ženiraj se, ga mirim, razstavo lahko preneseš kam drugam, Jonas zamahne z roko, Vse je v redu, ta zadeva je za mano.

Knjigo položim predse na mizo in jo odprem na strani, ki sem si jo označila. Sedite, prosim, nagovorim študente, današnjo uro bi rada uvedla z besedami Maxa Ernsta, ki v knjigi Onkraj slikarstva opisuje nastanek svojih hipnagogičnih vizij. Odlomek, ki ga bom prebrala, je zanimiv, ker Ernst svojo izkušnjo veže na Leonardov Traktat o slikarstvu in s tem mimogrede ovrže utečeno umetnostnozgodovinsko mnenje, da dadaizem in nadrealizem snujeta svoji poetiki predvsem na zanikanju in razbijanju umetniške tradicije. Po mojem mnenju nikakor ne gre zavreči predstav, ki se ti porajajo, če dolgo strmiš v madeže na steni, v žerjavico, v oblake ali v potok. Če jih dovolj dolgo opazuješ, boš odkril prav čudovite prikazni, kot ste slišali, se je Ernst oprl na velikega renesančnega mojstra, potem pa nadaljuje takole: Dne 10. avgusta 1925 je neznosna vizualna obsedenost povzročila, da sem odkril tehnična sredstva, s pomočjo katerih sem lahko uporabil Leonardov nasvet. Izhajajoč iz spomina iz otroštva, ko je plošča ponarejenega mahagonija nasproti moje postelje optično izzvala vizijo v polsnu, sem bil nekega deževnega dne v gostilni ob morju presenečen nad obsedenostjo, ki jo je v mojem razdraženem pogledu zbujal pod iz desk, izbrazdanih zaradi pogostega ribanja. Tedaj sem se odločil, da bom preučil simbolnost te obsedenosti, in da bi pomagal svojim meditativnim in halucinatoričnim sposobnostim, sem naredil po deskah vrsto risb, tako da sem nanje na slepo položil liste papirja in nato začel drgniti po njih s svinčnikom. Ko sem pazljivo ogledoval tako nastale risbe, njihove potemnjene in napol potemnjene dele, sem bil presenečen nad nenadno povečano intenzivnostjo svojih vizionarskih sposobnosti in nad halucinantnim zaporedjem nasprotujočih si podob, ki so sledile druga drugi z vztrajnostjo in naglico, kakršni sta značilni za ljubezenske spomine. Kačji pastir, občutljivost zadnjice, dišeče klasje trav, ples vode v mojem pogledu, ples prstov, ki preigravajo tastaturo erogenih con, žgečkljivi ščebet ptic v oranžnem vzgonu jesenskega zraka...

Črke v knjigi zamigljajo, oživijo, pričnejo se sestavljati v čudne kabalistične vzorce, Dadamax nam hoče povedati, da se stvari, če jih dolgo motrimo in če z njimi vzpostavimo kontemplativni stik onkraj uporabnosti, spremenijo v čudežne sprožilce vizij, da z igro tekstur, barvnih prelivov, danes bi rekli barvnih ritmov in modulacij, ki jih ustvarjajo kvarki, določajo naše zrenje. Smo predvsem tisto, kar nam je dano srečati in spoznati, in ne ono, kar skušamo razjasniti z razumskim členjenjem in združevanjem. Sem predvsem tisto, čemur se upiram in kar skušam zapustiti, drhtava struna na Matjaževi kitari, baletni korak na iskrivi konici Andrejevega floreta, vinjeta objokanega okna, medeno pričakovanje akacijinih cvetov, tesnobni bodež ništrca v očeh voznice, njen spomin na zlo, pahljača zlatastih kapljic, ki sem jo videla na televizijskem zaslonu in je ponazarjala vesoljčevo nerodnost pri pitju limonade v kapsuli space-shuttla, zaznamovanost hiše z umorom, mešana mestna komisija za odstranitev kipov. Ernst nas uči obsedenosti z realnim, kajti le ta nas privede v stanje, ko doživimo halucinantni dotik transcedence, v stanje, ko transcedentno vdihnemo, zato je preučeval liste in njihove žile, razcefrane robove vrečevine, nit, odmotano z motka. Razkrili so se mu bliski pred štirinajstimi leti, cepljen kruh, zakonski diamanti, izviri stenskih ur, sistem sončnega denarja.

Odrinem knjigo, a ljubeznivo, tako kot sem včasih odrinila Matjaža, če je bila njegova strast prehitra, razmišljam o dejstvu, da je predpogoj kiparstva zmaga nad težo snovi in da so Moorove figure prevotljenosti lažje od zraka. Ozrem se po študentih, Ernstove misli so jih omamile, hvala bogu, hvala bogu, dano mi je početi nekaj, kar me radosti. Oslinim ustnice, ki so se mi od razburjenja posušile, Poiščite detajl v ateljeju, zalotim se, da strmim v Jonasa, poiščite določeno stvar in se osredotočite nanjo. Poskusite iz doživljanja izbrisati vse ostalo, ko boste doživeli stvar tako, da se vam bo zazdelo, da ste stvar sama, poskusite upodobiti njen pogled. Poskusite upodobiti sebe, kot vas vidi stvar. Umolknem, sklonim glavo in gledam razprto knjigo, a ne kot zaporedje črk, besed, misli, kopičenje pomenov, gledam jo kot encefalogram neskončnega zapisa, ki pod najrazličnejšimi koti seka prostor moje izkušnje, vidim se od zunaj, z razdalje, moje telo je lepo in napeto in sveže, breskvasto, rado bi se ljubilo z velikanskimi usti, do razgrizenja ljubilo, zagrizeno ljubilo. Kdo me gleda, pomislim, in to je misel moje instinktivne preže znotraj kože, kdo?

Nasmehnem se, ni mi treba dvigniti glave, Jonas.

Če ni starih, je treba naplesti nove zgodbe

(2. 6., posneto na kaseti M. G. 2, stran A)

– V sedemdesetih si veliko komponiral za gledališče, kakšne izkušnje imaš z odrskimi ljudmi?

»Zelo različne, dobre in slabe, odlične in katastrofalne. Načeloma sem raje delal v eksperimentalnih teatrih, skupine, ki so ustvarjale predstave v njih, so se zbirale okrog posameznih projektov, požrtvovalnost in energija sta bili izjemni. Nočem zganjati nostalgije, tako se je pripetilo iz zelo preprostega razloga: partijska oligarhija je do skrajnosti zožila manevrski prostor ljudi, ki so mislili po svoje. Beg v gledališče je bil simbolen na kvadrat, iluzija igre je postala mnogo resničnejša od stvarnosti. Politiki so takrat, to dobro vemo, poznali teorijo umetnosti kot posnetka življenja, inženirstvo duš jim je bilo domače, niso pa brali Aristotela, niso si vzeli časa, da bi premislili ali celo doživeli katarzo. Komunizem je bil veličastna utopija, ki naj bi pripeljala do popolne funkcionalnosti sveta; za očiščenje v tej kuliseriji ni bilo prostora.

Generacije mladih ustvarjalcev so si zato dale duška na alternativnih odrih: prostor igre so bila skladišča, opuščene delavnice in mladinski klubi, predstave so nastajale dobesedno brez denarja, a to ni bilo revno gledališče, bogatila ga je želja po izpovedovanju svobode in unikatnosti. Z minimalno tehnološko podporo so nastale spektakularne zadeve, ki so temeljile na avtorskem soprepletanju igre, zvoka, svetlobe, besede, giba itd.«

– Pripoveduješ o lepih doživetjih v gledališču, kaj pa katastrofalne izkušnje?

»Ha, uporabil sem prehud izraz. Slabe izkušnje sem imel z režiserji, ki so se obnašali kot nekakšni lokalni samodržci. O predstavi so že vnaprej vedeli vse: igralce in druge sodelavce so potrebovali le kot rekvizite, bolje rečeno, kot aparature, ki naj izpolnijo njihove zamisli. Najbrž mi ni treba poudarjati, da so, zavedajoč se tega ali ne, ravnali v skladu s takratnim političnim programom. Nasprotje takšnim predstavam, ki so polnile repertoarna gledališča, a so se znašle tudi na obrobni sceni, so bile skupinsko vodene uprizoritve. Takšni projekti so bili odprti naključju, improvizaciji, poskusom, bili so, kot se danes rado govori, dela v nastajanju.«

– Zakaj si se prenehal ukvarjati s komponiranjem za oder?

»Ker se je delež glasbe v gledališčih pričel krčiti, skladatelji smo postali zvočni opremljevalci predstav.«

– Slišal sem, da ni šlo samo za to, ampak za spore z nekaterimi ustvarjalci. Je to res?

»Je, vztrajal sem na tem, da glasba ne sme biti prearanžirana, da mora v določeni meri ostati spontan odziv na tek igre.«

– Baje včasih nisi bil najbolj priseben?

»Si ti vedno najbolj priseben (smeh)? Zdaj pa resno, to se je zgodilo le izjemoma. Govorice o moji neresnosti so del legend, ljudje pač ne morejo živeti brez mitologij. Če stare zgodbe ne veljajo več, je treba naplesti nove. Pritlehnost in žgečkljiva škandaloznost sta postali vrlini, čemu ne bi sodeloval pri oblikovanju krasnega novega sveta?«

– So bile droge in ljubezen sestavni del kulture mladih, njihove svobode?

»Prej bi rekel fizkulture. Fizkulture, s katero se je peščica obstrancev branila naraščajoče tehnizacije in kibernetizacije sveta, brezdušnosti, v katero smo drseli. Takrat smo temu pojavu rekli drugače, odtujenost. Kar se tiče svobode, je bila stvar jasna že od vsega začetka: ljubezen je po definiciji prostovoljno suženjstvo, droge prav tako. Katera stvar človeka do te mere potiska v geto kot ga ljubezen in droga?«

– Si bil kdaj v redni službi?

»Ne, nikdar.«

– Si si želel biti?

»Nikdar.«

– Od česa si živel?

»Od nastopov, honorarjev za plošče. Starši so mi pomagali. Nisem imel svoje družine, nisem potreboval veliko.«

– Si zavidal svojim kolegom, ki so postali slavni?

»Sem, a nikoli nisem hotel postati takšen, kot so bili oni.«

Dnevnik in druge nejasnosti

25. 5.

Tadej je pripravil žur, šlo je za nekakšno parodijo dneva mladosti, zbral se je številen trop njegovih strankarskih somišljenikov in, hvaljen Jezus, strankarskih občudovalk. Na kanapejih so bila raztresena brhka telesca, a tudi na mizah so ležali kanapeji, okrašeni z bizarnimi morskimi in eksotičnimi sadeži. Naštel sem dvaintrideset vrst različnih penin; Tadej mi je pojasnil, da številka simbolizira njegovo starost in pozicijo znotraj strankarske hierarhije. Močna stranka, ni kaj! Po žretju, pitju, obilnem zakajanju in vdihavanju dišečih praškov je gostitelj ugasnil nature design lestence in prižgal televizijo. Ha, sem pomislil, porniči, dolgčas, a ni bilo tako, na ekranu se je pokazal stadion, na njem je potekala proslava v čast pokojnega maršala Tita. Nekaj ganljivega je bilo v teh nastopih, treba je reči, da so bile proslave identiteta komunistične ideologije, njen najpomembnejši organ. Čas liberalizma niti slučajno ne more spraviti skupaj tako dovršenih ritualov, kot je bila, denimo, Titova štafeta. Zanimivo: kot bi Tadej uganil, o čem razmišljam, je prekinil projekcijo, v salon so iz stranske sobe vdrle mlade deklice, oblečene v telovadne majice in hlačke in pred nami uprizorile happening. Učinek je bil grotesken: japijevska publika je odprtih ust strmela v umetno resničnost izpred petdesetih let! Je ljudi šokirala simbolična uniformiranost nastopajočih? Ali tipi ne vidijo, da danes ni nič drugače, da pripadajo kloniranim stajam občudovalcev določene glasbene skupine, mode, novodobne sekte, določene pilule, računalniškega programa, ritmičnega stroja? Jaz vidim, zato se odzivam času primerno: zob za zob, oko za oko, amoralnost za amoralnost. Še vedno bolje, kot da bi postal Slovenian Psycho. Meni je všeč tudi tisto, kar je prikazen minulega, denimo Matjaževa odštekana glasba, kar pa ne pomeni, da mi ne bi smela biti všeč Matjaževa krvoločna ženskica.

28. 5.

Z mestom svetovalca za pop kulturo še vedno nič novega, Hedvika noče dvigniti slušalke.

29. 5.

Oglasil se je Mojmir, pravi, da ga London dolgočasi. Šlo mu je hudo za nohte, zato je odšepal v Tate Gallery. Ko je oprezal za strastnimi intelektualkami, je nastal v muzeju vrišč in trušč, tulile so alarmne naprave, po hodnikih so se podili varnostniki, zaprli so vse izhode in podrobno legitimirali in izprašali vse goste. Izkazalo se je, da je neki profi sunil sliko O tem človek ne bo vedel ničesar Maxa Ernsta. Zupančič pravi, da je znamenita in da je vredna več kot Litostroj in Rogaška Slatina skupaj.

30. 5.

Urednik Nedeljskih je očitno zvedel, da kandidiram za svetovalca vlade, poklical me je k sebi in se slinil kot polž. V trenutku sem si zvišal honorar za sto odstotkov, osemdeset procentov mi bo plačal takoj, na lepe oči. Zadovoljivo. Zadovoljivo, nič več! Loteva se me nekakšna otopelost, vse skupaj je preveč preprosto, začel se bom ukvarjati z eksotično filozofijo, na primer s tantrizmom. Navsezadnje: nasprotje med moškim in žensko je načelo, ki me še najbolj privlači. Menda so tantristi razvratni seksualci, radi imajo orgije, hašiš in vino, sovražijo pa policijo.

Čemu se sploh ukvarjam z glasbo? Denarja ni ne vem koliko, bolj gre za neke sorte ekskluzivnost, postajam del estrade, sučem se med ljudmi, ki jim pubertetniki in srednješolci nadevajo svetniški sij. Imajo jih za odrešenike postindustrijskega sveta. Po svoje se ne motijo: goltanje ekstatikov in znojenje v diskotekah nadomešča telovadbo, računalniške igrice in deskanje po virtualnih resničnostih pa nadomeščajo kontemplacijo in psihoanalizo. Glasba + elektronske slike = negativni total, prosto po Kosovelu.

2. 6.

Pogovor z Matjažem, a brez Nastje! Moral jo bom počakati pred akademijo. Zdi se mi, da se ukvarjam s pisanjem o Matjažu samo zaradi nje. Desna hemisfera možganov mi prišepetava, da sem pokvarjena packa, medtem ko leva vztrajno sprašuje: čemu? Amoralnost, kot rečeno, ni zanikanje morale, je izstop v nekakšno brezbrižnost do moralnega.

Zlati delišes za sopihajočega Adama

Dobil sem ponudbo, da nastopim v trnovskem Kudu, ravno prav, napet odnos z Nastjo me je povsem izčrpal. Lahko bi se še zapil, ha! Pričel sem delati elegantne ovinke okrog gostiln in vaditi, debelo uro na dan, kar je zame smrtna doza. Večer, ko sem jo čakal, mi ne gre iz glave, zdi se mi, da je med nama nekaj počilo, najbrž je počilo le v Nastji, njeno srce? Se bo spet zgodilo, da bom zavozil, da ne bom zdržal in dokončal ljubezni?

Do Trnovega ni daleč, še preden se zavem, se znajdem ob Gradaščici. Med Finžgarjevo hišo, Groharjevo ulico in cerkvijo se zapletem v časovno zanko. Ko stopam ob gredicah, zasajenih s solato, fižolom, motovilcem in paradižnikom, in opazujem napol razpadle vrtne lope, kičaste klopce in ograjice, se mi zdi, da sem se znašel v prejšnjem stoletju. Vsako mesto ima točke, v katerih se realni čas seka z virtualnim časom, tako kot ima vsaka galaksija svoje črne luknje: vanje je ujeta minulost mnogo intenzivneje kot v muzejske zbirke in galerijske depoje. Ne gre za bajališke izmišljije nove dobe, časovna vozlišča mest so le opomin prebivalcem, da meje med cerkvami, posvetnimi domovi in žalami ni mogoče ostro zarisati: večno, smrtno in posmrtno se prelivajo in krožijo eno v drugem, tako kot v pravljici Lonček, kuhaj kaša preplavlja hiše in ceste. Ko hodim ob usahli strugi rečice, ki je bila Ganges mojega otroštva, imam občutek, da bom stopil čez prozorni prag in se znašel v Calvinovih Le citta invisibili. Mogoče pa bom še naprej blodil po ljubljanskih vedutah, neviden za druge? Bom na ta način lahko za zmeraj ostal ob Nastji? Bom lahko ostal v Nastji?

Stopam čez most, ki si ga je Plečnik zamislil kot del duhovne transverzale med svojim domom in središčem Ljubljane, presenečen nad brezami, ki jih je arhitekt zasadil v prazni lok nad vodo. Kaj mi govorijo ta drevesa, ki koreninijo v zraku? Me opominjajo, da drevesa vendarle niso udomačena v zemlji, ampak so, tako kot mi, gostje planeta, katerega telesa, da ne omenim duše, sploh ne poznamo? V trebuhu krošnje je zavekal slepi krt, razpadli mrtvec v prsti kuje nov načrt, okrog cerkve, katere severovzhodni vogal je hladen pozimi in poleti, zavijem proti klubu, prek dvorišča, posutega s peskom, in nanovo urejenega prizidka vstopim v staro dvoranico, v kateri se od kdove kdaj ni nič spremenilo in v kateri so od kdove kdaj vadili in nastopali glumači in muzikantje, ki so bili za mondene mestne dvorane ali preveč drzni ali premalo priznani. Na odru muzicirajo trije mladeniči, takoj spoznam kitarista Janija, s katerim sem že igral, fant je nadarjen, nekakšen slovenski Tom Waits ali Nick Cave, njegove pesmi govorijo o posurovelosti in sladki izprijenosti urbanih nomadov in so polne nepričakovanih ritmičnih menjav, zamolkov, zvočnih kontrastov, bizarnih šumov in krikov. Negativni total moje glasbe, bi smel reči, ne morem se otresti pretočne rečnosti, muzika, ki jo čutim kot podaljšek svoje genotipskosti, je valovanje.

Sedem na stol pri vratih, da ne bi motil vaje, stara kišta zaškriplje, Jani se ozre v gluho temo dvorane, a vem, da me ne vidi, slepi ga reflektor, usmerjen vanj. Gremo še enkrat od izpeljave, takoj na refren, reče Jani, trio prične igrati napev, ki me preseneti z dramatično odsotnostjo tonskega izhodišča, zvoki koreninijo v praznini kakor Plečnikove breze na trnovskem mostu. Kakor najina ljubezen, Nastja, sožitje razhajanja, metamorfoza šipka, ti si cvet, jaz sem trn, kakor čudovita slika Ovidovih presnavljanj, kjer podvodno protje vsrka moč pošasti in se v stiku z Meduzino glavo spremeni v korale. Korale, otrplo listje! Muzikantje so zaključili pripev in prešli na improvizacijo, na soliranje, basist je odigral spodnji E in ga pustil zveneti, valovanje tona sem čutil kot bolečo vibracijo trebušne prepone, solist je zgrabil lok in potegnil pod kobilico, da je glasbilo zacvililo, presunljivo, spominjajoč na prašiča, ki ga koljejo, najbolj noro pa je bilo sozvenenje falzeta in odprte strune, ki je trenutek obarvalo kozmogonično, pred očmi so mi zatrepetale slike, ki jih oblikuje spreminjanje zračnega pritiska, Nastja mi je povedala, da se je s takšnimi podobami nekoč ukvarjal Yves Klein, ki je bil v mladosti jazzovski glasbenik.

Dotik, ki sem ga začutil na ramenu, me je presenetil, da sem kar poskočil, sunkoma sem obrnil glavo, za menoj je stal bradač, vedel sem, da skrbi za vodenje klubskega programa, podal mi je roko in mi s kretnjo pokazal, naj mu sledim. Šla sva iz dvorane in potiho zaprla vrata. Sem te že klical, je rekel bradač, zanima me, kaj potrebuješ za svoj nastop. Moral sem se nasmehniti, Veliko denarja in ščepec dobre volje. Bi bilo lahko obratno? se je namuznil bradač in stopil k točilni mizi, kjer je, navzlic popoldanski uri, nabiralo nove krčne žile nekaj nočnih omaric kluba, Kaj boš? Odkimal sem, Nič. Aja? je bradač dvignil obrvi, Boš nocoj tekel maraton? Samo častni krog, rečem.

Ne da bi vedel zakaj, postanem vznemirjen, obrnem se in pogledam proti steklenim vratom, med njimi stoji lepotička z modrimi očmi in protitankovskimi minami in me gleda. Poskušam se spomniti, kako je bilo, ko smo z Ladom sedeli za mizo na gostilniškem vrtu, a mi ne uspe, sedmi čut mi prišepetava, da sem se pačil in jo sekiral in naredil katastrofalen vtis, ki ga bom moral nemudoma popraviti. Pomaham ji in se ji nasmehnem, mala me pa kar gleda kot soha in sploh ne trzne, se čez čas zaziblje v bokih in odide v dvorano. Kako je ime tejle smrkljici? vprašam bradača, Eva, me pouči in prične brisati kozarce, prvi letnik igre. Še bolje, še bolje, zakaj sem mislil, da študira umetnost in etnologijo? Rad bi bil njen dramaturg, zamrmram, pazljivo in potrpežljivo bi razčlenila vse pomembne položaje v zgodovini dramatike, od izgona iz raja naprej. Ja, ja, pokomentira bradatež, težko je biti trezen na tem motnem svetu, pobere denar, ki ga je ena izmed nočnih omaric položila na točilno mizo, se zavrti, pritisne na gumb stare blagajne, naprava klinkne, iz njenega trebuha skoči predalček za bankovce. Ko programski vodja nahrani predalček in ga zapre, me znova pogleda, Ti dva mikrofona in naše običajno ozvočenje zadostujejo? Upam, a vseeno bi imel rad tonsko vajo dan pred koncertom. Ni šanse, zmaje z glavo, Ni šanse, rečem jezno, da bi brez nje nastopil. Bulji vame kot v ihtiozavra, Matjaž, a ti ne moreš ene stvari speljat brez pizdarij? Kri mi bušne v lica, Akustična kitara ni purgativ za možgansko zapeko, mu zabrusim. Okej, okej, se umakne in me miri, bom uredil zadevo in te pokličem.

Pokimam, ga pozdravim in se napotim nazaj v dvorano, po modrookico. Sedi v temi, na stolu, ki sem ga pogrel za njeno ritko, usedem se v vrsto za njo, Gospodična, moje ime je Adam, kje imate zlati delišes? Ne reagira, a nočem popustiti, Kako kaj Cavazza, te uboga? To je vžgalo, obrne se in me začudeno pogleda, Kakšen Cavazza? Kaj nisi na igri? Dvigne obrvi, namrdne se, Zdi se mi, da si ti na tripu, a lahko utihneš, rada bi poslušala. Obrne mi hrbet, njen vrat je seksi, Oprosti, ji šepnem na uho, zadnjič sem imel slab večer, narahlo kimne, Je že mimo, a misliš, da zaradi tega ne morem spati? Jaz ne morem spati, na tvojih prsih gnezdi nedonošen Bog, na tvojih bokih jaše nenasiten jok, odmaknem se in napeto strmim v njen vrat, ali nisem s temi verzi osvajal Nastje v mladem avgustovskem jutru v študentskem naselju? Postal sem uporabni pesnik, nekakšen Majakovski posthumanega, postevolucijskega sveta, meh brez kovača, smeh brez jebača, avtomat brez programerja, vklapljam in izklapljam se v tri krasne, digitalni strežnik veličastnega kozmičnega dreka, vidim, kako se njen vrat napne, stara dobra poezija še vedno deluje in vpliva na mlade rodove, hrupno vstane, Jani dvigne roko s kitare in si zasloni oči, zroč v temo dvorane, malečka odpira vrata in zapušča tramvaj poželenja, skočim za njo, zadrlesnem z vrati, mačkica smukne ven, na peščeno dvorišče, obdrsne vogal in izgine, pohitim, da bi jo ujel, z neverjetno iskrivostjo drobi proti Trnovskemu pristanu, v perspektivi starih pročelij, razgibanih mansard in dimnikov ustvarja popoln kontrapunkt neminljive čutnosti. Hitim, a mala je urna, nenadoma se zavem, da sopiham kot lokomotiva iz Chattanooge, ču, ču, little train, zastarel, trapast model minljive čutnosti. Eva, ozri se sredi gneva, zapuham v njen oddaljujoči se drnec, ki me dela pohotnega, kar tako, zavoljo obupa. Ustavi se, se obrne in zasmeje, ukrivi kazalec in mi pomigne, madonca, a ni tole zlodjevka Evica, privid iz Strniševe igre?

Nagonsko upočasnim korak, a do nje ne pridem in ne pridem, mineta poletje in jesen in pride zima, zakaj je tako prekleto vroče, In koliko si jih videl ti? reče in me nesramno motri, razprtih ustnic, najprej sem zmeden in razmišljam, kaj je avtorica s tem hotela povedati, potem se me spomin usmili, Malo, malo, pa še tiste na hitro. Sem si mislila, stoji in me spravlja v zadrego. Greva do Sax Puba na eno kavo? rečem, počutim se kot šofer mestnega avtobusa, Lahko, se zasmeji.

Pred Saxom se trendovski izgubljenci borijo za žulj na nogah, za milimetrsko pravico do omame. Zanimivo, rečem mali zlati ribici, ljudje so utesnjeni, zato se omamljajo, in omamljajo se zato, da ne bi bili utesnjeni, grešnica Evica pa nič, svoj turkizni pogled meče med mizice in stolčke in nanje pribite malike civilizacijskega mrča. Po čudežnem naključju zagledam prostor, usedeva se, Kaj boš spila? Grem noter naročit, In kaj boš ti? me vpraša in svetlo pogleda, Isto, odgovorim, Naj bo kapučin, se namuzne, Naj bo kapucinka, se zasmejem, grem med grozdi gostov v klub, kjer John Coltrane v solu, ki spominja na zvočni tornado, sesa čas v orgiastičen krč, mularije je kot pečka, iz premaknjenih osebkov se dela čežana, z zadnjimi atomi moči si priborim kavi, pokriti z sneženima šiptarskima čepicama, srečno ju prinesem skozi ožine gostov, ki jih zanaša od zanosa, in ju postavim pred Evo. Mala prekriža noge, ki so mi zelo všeč, s prsti, ki so mi zelo všeč, dvigne skodelico in izpije požirek, pri tem naredi šobico, ki mi je zelo všeč. Všeč mi je, ji rečem, da mi je vse na tebi všeč. Nagne glavico, ki mi je zelo všeč in zapiha, Uf, temu se reče pleonazem, Največji pleonazem je tišina, se filozofično odrežem, tišina med dvema osebama, ki se do potankosti razumeta.

In tišina nastopi, preobilje časa, ki ga ne more posrkati ne Eva s svojo šobico ne Coltrane s svojim tenorjem, Kaj pa zdaj? vpraša mala, zmignem z rameni, Greva do Ljubljanice? Pokima, vstaneva in pustiva gomazeči kupček ekstatičnih mravelj v soju svetilk, njihovo škrebetanje se meša s cvrki sežganih kril, ki jih v sozvočje večera prispevajo vešče, podivjane od luči, nenadoma stopiva v nočno brezbrižnost staromestne ulice, v nevidna poglavja mrtvih, na podoben način bom postal obrobni junaček v Nastjini sagi, Ko pesniki umolknejo, se azurnookica ozre vame, spregovori polnost sveta, jo dopolnim, a v mojem srcu je nekaj gorjupega, peklečega, neprizanesljivo osojnega, še sreča, o Cankar, da se pred nama oglasi reka s svojim božajočim šumljanjem, da zadehtijo vrbe ob njenem bregu.

Sedeva na klopco, strmiva v odhajajočo vodo, zadnjo oporo nežnosti v krušljivi dobi, pogledam Prvorojeno, ki si jo ustvaril iz moje zarebrnice, na licu, ki mi je zelo všeč, luna in voda izpisujeta tekočo kaligrafijo smrtne lepote, lepote zasnutja in izginotja. In potem? zašepeta modrooka, iz mojih ust pa, namesto besed, prhne roj kobilic, presenečen se odhrknem, pogledam, če jih je Eva opazila, ampak punca se je zameditirala, In potem sta se objela in srečno živela do konca svojih otrok, s strahom dvignem desnico in jo ovijem okrog Evinih ramen. Ne, ni bilo tako, reče in se me otrese, in potem sta zaklela in si nesrečno stopala po prstih do konca svojih dolgov. Vstanem, utrgam vrbjo vejico in jo vtaknem v usta, začutim prijetno grenčino tanina, ki se pretaka skoznjo, Mi hočeš povedati, da nisem tvoj tip? vprašam, Nisi, očka, se zasmeji, Kaj pa jutri, bom mogoče jutri tvoj tip?

Vstane, se po mačje pretegne, Mogoče boš jutri angel, mi reče in me poboža po bradi, bežno, kot bi mi hotela podariti odpustek. Te lahko spremim do doma? vprašam, pokima, Saj ni daleč.

Ginljivost, gomolj sreče

Skupina stoji okrog prstí, ki je osrednji del največje razstavne dvorane v Mestni galeriji spremenila v plodišče skulptur. Iz rdeče istrske zemlje, spominjajoče na krvaveče železo, klijejo kamniti kipi japonskega mojstra Masayuka Nagaseja. Bodite pozorni na to, rečem študentom, da kalečih semen, razlomljenega kruha, k svetlobi stremečih rastlin kljub temu, da so obdelane s strahospoštovanjem do naravnih oblik, nikakor ne morete gledati kot posnetek zunanjega. Še več, občutek imamo, da je kipar v pogovoru z ustrojem kamna snov obdelal brez napora, da se je snov predala njegovi zamisli. Vdihnem, da bi zbrala besede in zaokrožila stavek, Tako kot se zaljubljena ženska prepusti svojemu moškemu? reče Jonas, pokimam, ga pogledam, v njegove zenice se je naselila elementarna jasnina stvari, ki jo včasih opazim v očeh oprezujočih mačk, še enkrat pokimam. Ja, zato kipi ne delujejo ne kot znak ne kot označeno, ampak iz njih seva tisto, kar je razlika med snovjo in pomenom, kar je identiteta razlike. Kako naj povem? Kamnite duše kamnov na čudežen način, ki vzdraži vse naše čute, spregovorijo o mehki nežnosti rasti in hkrati o njihovi trmasti, neupogljivi volji po bivanju. Preveva nas občutek, da bi se nam kamni, če bi jih prijeli, zdruznili v rokah, da bi jih poškodovali. Zakaj? dvignem pogled, čeprav gre za retorično vprašanje, saj želim nadaljevati z govorjenjem, Ker se v njih pretaka čas, se oglasi Jonas, njegov komentar me preseneti, v divjem ritmu pričnem razmišljati o tem, kar je povedal, umolknem.

Prestopi se, opazil je mojo zadrego, Ti predmeti niso samo česen ali čebula ali brsteč pšenični klas, reče, ampak prispodoba celotnega življenjskega kroga, ciklusa letnih časov, menjav vremen, lun, zračnega pritiska in tako naprej. Bistveno je, da je vanje ujeto jedro časa, skrivnost dinamike sveta. Jonasove kolegice in kolegi ga gledajo z mešanico občudovanja in nelagodja, v mojem grlu pa raste kamniti gomolj sreče, tako je, to, kar fant govori, je bistvo kiparstva. To, kar je povedal Jonas, je bistvo kiparstva, prostor se v presečiščih pogledov preobrazi v čas. S tem smo naleteli na vrhunsko dvosmiselnost življenja: snovno je duhovno, senzualno je eterično. Česar ne razume Bog, česar ne razumeš ti, Matjaž, je jasno umetnini. Naj to navidez blasfemično dejstvo podkrepim z mislijo Paula Kleeja. Umetnost se gre nevedno igro s poslednjimi stvarmi, in jih vendarle doseže!

Nekdo, ki stoji v kotu dvorane, tako, da mu popoldansko sonce pada skoraj vodoravno na teme in pleča, zaploska. Najprej se ozrem vanj samodejno, ne da bi me zanimal, še vedno razmišljam o času in njegovi ujetosti v kamen. Potem me zmoti njegov obris, pričnem se truditi, da bi ga razpoznala. Nisem vedel, reče, da znajo ženske, ki čutijo, tudi misliti. Študentje se obrnejo in zazrejo v gosta, nasmehnem se in mu pomaham z roko, Zdaj veš, Mitja, ozrem se na ročno uro, vodstvo po razstavi je del mojega seminarja. Pogladi se po bradi, Razumem. Je kaj nujnega? vprašam, odkima, še za trenutek postoji in počasi odide, radovedno opazujoč noge študentk, Se vidiva.

Oholost Mitjevega izginevanja me potolaži, v prvem trenutku sem pomislila, da je z Matjažem nekaj narobe. Gremo naprej, skličem jato študentov, bi si lahko za minuto ogledovali razstavo brez mene? Prikimavajo, skupina odide v sosednjo dvorano, zberejo se okrog kipa, katerega površina je, to jasno razberem že iz daljave, razbrazdana v igro valov, pogled, ki potuje med stičišči in ukloni svetlob in senc, samodejno, sledeč logiki potovanja s hrbta na hrbet, sam od sebe razgiba površino, tako da daje kamen vtis magične zmuzljivosti in pretočnosti. Jonas ima prav, minljivost časa pride do izraza v stabilnosti, masivnosti, nepremičnosti kamna, medtem ko odhajam mimo študentov skozi vrata in se pričnem po stopnicah spuščati proti izhodu, se moja pozornost preusmeri na spomin, grški, egejski spomin, ki sva si ga delila z Matjažem, delila zato, ker sva si bila predana od znotraj in od zunaj, ambientalno, izgubljena v dvojini.

Občutje topline, ki se vame naseli s spominom, je tako močno, da možgansko središče, ki nadzoruje motoriko, za trenutek ohromi; le za las se izognem padcu po stopnicah in se panično oprimem ograje. Pimlico, še je čas, Nastja, išči, še je prostor nedolžnosti, druidi in plemenski vrači poznajo zakletve, ki podarjajo devicam plodnost, še enkrat bom izplavala iz nastanka sveta, ne bom mrtva, Pimlico, ne bom več mrtva. Skozi stekleno steno, ki ločuje sodobno preddverje galerije od baročnega eksterierja, vidim Mitjo, z rokami, prekrižanimi na prsih, je zatopljen v zlatasti večer, odbleski poznega sonca ustvarjajo vtis velike iluzije, kičasto razumljene lepote na platnu neukega podobarja, ki skuša posnemati nezemsko atmosfero velikih romantičnih krajinarjev. Stopim k njemu, presenečena opazim, kako lepo je napravljen, utelešeno nasprotje Matjaževe lahkotne nemarnosti, nonšalantnosti, ki Matjaževi trubadurskosti, to moram priznati, pristoji, Mitjeva zunanjost govori drugače, govori o tem, da imam opravka s samozavestnim človekom, ki točno ve, kaj hoče. Torej, se zasmejim, kaj hočeš?

Spusti roke in jih vtakne v žepe, s konico čevlja narahlo brcne v nevidno stvar, ki leži na tlakovcu in ga moti, Ne boj se, ničesar nočem, prišel sem zato, ker že nekaj časa razmišljam o tebi, prišel sem te vprašat, zakaj si mi všeč. Gledam ga in molčim, v njegovih očeh ne najdem niti posmeha niti odkritega nemira, le nekakšno sprijaznjenost s tekom stvari, Se ti je sfrkljalo, Mitja, rečem potihoma, sem mislila, da ti je všeč Matjaž. Zmotila si se, odvrne, samo to. In zdaj? zmajem z glavo, nič mi ni prihranjeno, vsakokrat, ko se zatečem v definitivno, nespremenljivo svobodo spominov, me sedanjost spravi v položaj, ko se moram nečemu izmakniti, Boš pričel pisat knjigo o meni? Zasmeji se, Mogoče, mogoče, pisana si mi na kožo, dvignem roko, Ne trapaj, zgoraj me čakajo študenti. Torej mi ne boš povedala? vpraša, odmahnem z roko in se obrnem, Naj trpim naprej, medtem ko boš ti uživala ob pogledih na brhke študente?

Stopim v galerijo in zakoračim proti stopnišču, potem pa se ustavim in se ozrem, dvigne roko in mi pomaha, s pretirano, groteskno kretnjo, spominja me na kretnje potnikov, ki so stali na krovu Titanika, videla sem jih ujete na filmski trak, nesrečnih ljudi, ki so se, kot bi slutili konec, poslavljali od svojcev v pristanišču, prešine me, kako čudno je, da so filmske sličice lahko trdnejše od čezoceanskega parnika in ga preživijo, mahajoči Mitja je kar malce ganljiv v svojem prepričanju, da so stvari na tem božjem svetu prisotne zato, da ga bodo srečale in jih bo smel uporabiti. In čemu ne bi bilo tako? pomislim, je moja begava, tehtajoča razdvojenost, nenehoma ponavljajoči se nihaji k stvarem, nenehoma ponavljajoči se odboji v samoto, je takšna trepetava eksistenca kaj boljšega? Je moje iskanje ljubezni manj patetično? Ni, me prešine, občutje vidim pred seboj, v vijoličnočrni barvi, zdaj, ko je s sveta izginila nerazvidnost božjega in razvidnost človeškega, je patos, v smislu ginljivosti, ostal edino edinceno čustvo.

V nadstropje pripolzim, oziram se za skupino svojih študentov, po dolgem belem hodniku se napotim brez misli, zagledam jih v zadnji dvorani, zbrani so okrog kamna, na katerem je izklesana senca ptice, odsotne ptice, ki je prestregla žarke odsotnega sonca in na ta način postala zaslomba kamna, kamnu je odvzela del pekoče bolečine, vsi strmijo v čudež mojstrskega klesanja, le Jonas strmi vame in z ustnicami izoblikuje besede, ki jih ne morem slišati, a jih jasno razberem in razumem, To si ti, Nastja, in zanje sem mu hvaležna.

Dnevnik in druge nejasnosti

3. 6.

Šel sem ponjo na akademijo, zvedel, da je študente odpeljala v Mestno galerijo. Odcapljal sem tja, pričelo se je večeriti, opazoval sem gimnazijke, vedno lepše so, vedno lepše, še nekaj dni, pa se bodo lahko do konca slekle. Na Tromostovju sem srečal Tadeja z neko dobro mrho, ki mi je znana s televizije, vodi oddajo o popularni glasbi. Začel je pleteničiti okrog Laybachov in ameriške turneje, poslušal sem ga le z enim ušesom, menda je prišlo do zapletov, producent prve plošče zahteva del dobička, rekel sem mu, da ga bom poklical, razmišljal sem o Nastji, čao, čao. Presenečen je gledal za mano, odpeketal sem sredi stavka. Že takrat mi je bilo jasno: zadeva postaja smrtno resna, moj poskus, da bi plaval s tokom in se prilagajal svetu na tak način, da bi mi stvari, ki me obdajajo, nudile čim manj odpora, se krha!

Pred galerijo se je lepo vzgojenih mladičev kar trlo, vsak po svoje je reklamiral nove modne tokove, obnašali so se trendovsko, ni pomemben vtis, pomemben je vtis o tem, kako delaš vtis. Ganljivo. Vstopil sem in se po stopnišču odpravil v nadstropje, opazil sem jo že s hodnika, osredotočena na svojo misel in obdana s študenti je bila poželenja vredna. Princesa čutnosti, tako sem pomislil. Šel sem potihoma v kot in poslušal, ta ženska zna razlagati, madona, še moj mali je bil navdušen nad njenimi idejami o mehki nežnosti rasti, s katero kamnite duše dražijo naše oči in ušesa in druge telesne odprtine.

Ko sem jo prekinil, ni bila preveč navdušena. Če se ne motim, če moje kamnite duše ni preslepilo preuranjeno sklepanje, je Nastja navdušena nad enim od mulcev. Matjažu se – kakorkoli obračam zadevo – slabo piše. Študentek, ki jo je očaral, je visok in pameten, pameten in visok, oboje v obeh zaporedjih. Hm, čaka me kočljiva operacija. Trenutno je mladi kamnosek v kontranapadu, Matjaž pa v obrambi, a v trenutku, ko bom prišel do žoge, bom moral preigrati oba.

Čemu?

Čemu ne? Bi s tem prizadel Nastjo? Ne, če bi me hotela. Bi s tem prizadel Matjaža? Ne, če bi me hotela. Ne gre mi za vprašanje velike ljubezni, to, da mi mala izkušenka postaja preklemansko všeč, me kvečjemu moti, gre mi za to, da stopam v naraven krogotok dogodkov. Z razumom proti instinktu, s čustvom proti veri, a ne gre pri tem za čudne sorte civilizacijsko sprevrženost?

Zadeva, ki se mi je primerila urico po galerijski avanturi, je dala mojim pomislekom dodatno težo. O tem bom pisal jutri, pozno je, postajam utrujen, telo mi prišepetava, naj zaključim.

5. 6.

Včeraj ni bilo s pisanjem nič, bil sem na ministrstvu. Zadeva stoji takole, erotično rečeno: za mesto svetovalca se lahko obrišem pod nosom, predvidoma do zgodnje pomladi. Minister čaka na volitve, ki bodo čez nekaj mesecev, in na oblikovanje nove koalicije. Štos je v tem, da hoče postati zunanji minister, kulturo bi v tem primeru prepustil strankarskemu kolegu J. Š., staremu mačku v mladi koži. J. Š. se je udeležil sestanka, zadeva mu je bila jasna, zagotovil mi je, da me obljubljeno mesto čaka. Če bi se zgodilo kaj nepredvidenega, mi bo poiskal dobro plačan položaj v državni administraciji. Zdi se mi, da je bil iskren, sicer pa: mir, s katerim se prilagajam okolici, je garancija uspeha.

V zvezi z Nastjo: počutim se kot virus, premeteno bitje, vem, da z organizmom, v katerem se bom gostil, ne smem biti pregrob. Tudi to je svojevrstno sožitje: ne smem te ubiti, s tem bi izničil samega sebe. Po galeriji, kjer sem ji natrosil nekaj puhlic v slogu mi boš povedala, zakaj si mi tako všeč, sem se umaknil. Razmišljal sem, da bi šel k Hedviki in jo malce zavrtel na svojem tiču, zapela bi, kot ni še nikdar pri Dropsih. Ko sem se znašel pred hišo, sem se premislil, čemu ne bi bil zvest Nastji, dokler je ne dobim?

To rekši (sam pri sebi) sem odšel naprej, v prijazen poletni večer, ne vedoč, kam me bodo prinesle peroti. Tik tak, bil sem pred Saxom, in koga sem tamkaj ugledal? Matjaža, treznega! Matjaža, z dečvo! Matjaža z eno luštkano frajlico, ki jo je komaj prenehal ščititi zakon! Viš, viš, ni le kamnoseček v kontri, ampak tudi Matjaž, morda bo moje delo vendarle lažje, kot sem bil mislil. Jaz pa sem se branil pred očitki z naravnim krogotokom stvari!

Kdo neki sedi prvoosebno?

Potim se v sobici za odrom, počutim se klavrno, kretenasti bradač, ki mi je prisegel, da bo zvok tak, kot se šika, ni naredil ničesar, še dobro, da sem to vedel že včeraj in sta mi na pomoč priskočila Edi in Miha. Ko me je prejle že pošteno grabila panika, mi je končno uspelo, kitara je zazvenela, ne rečem, da idealno, a vsaj kovinskega, kahlastega prizvoka ni bilo več, flažoleti so postali steklenokrhki, vibrati napetopolni. Vprašanje pa je, kaj se bo zgodilo, ko bo v dvorani občinstvo. Nekaj drugega me še bolj skrbi, triumf norčave brezbrižnosti v moji duši, spremenil sem se v jabolčno lupino, v povoj, ki zakriva prazen ništrc. Zapustil sem Nastjo in ona mi tega ne bo odpustila, od tistega večera, ko se je v njenem požiralniku ali kje? zdrobila žalost, zadnji preostanek ljubezni, sem se preobrazil v likalnik absurda. Malce zastarel model, ha, Eva bi rekla, da sem peglezen na žerjavico. Vem, vem, zastonj se plazim za mladoletnicami, čas je otrok v peskovniku in kralj na prestolu, vedno zahteva vse, nikdar nisem bil in ne bom guru, moja senca se daljša, mladost drugih ni nalezljiva, ne morem se je navzeti, še nekaj verzov, še nekaj besed z oguljenimi rokavi, še kupček obledelih prepisov, in lahko bom zaprl štacuno.

Preseka me občutek tako intenzivne odtujenosti, da se mi v hipu orosi čelo, že dolgo se sprašujem, kako blodno je zahodnjaško utrjevanje egoizma, negovanje jaza. Če rečem jaz, kdo je rekel jaz? Če se mi zdi, da se čutim kot nekakšna podkožna identiteta, kdo se čuti? Ozrem se, kdo se ozira, kdo vidi nered, mizo, posuto s čiki, omaro s polomljenimi predali, križemkraž nametane predmete, za katere nekdo, ki bo nastopil z nekogaršnjimi pesmimi, ve, da so rekviziti gledališke predstave in pripadajo skupini, ki v klubu domuje. Rekvizit koga sem jaz, da si govorim jaz in si drznim misliti, da zapuščam Nastjo? Nastja zapušča nikogar, ker ona je.

Kitara leži ob stolu, na katerem nekdo sedi, na katerem nekdo sedi prvoosebno, pogledam jo nežno, z nežnostjo, ki so je sposobne le stvari, pobožam jo nežno, ker imam samičje prste, namagnetene z vesoljskimi troskoki, zven je kristalen, njegovi parametri sevajo resnico preprostosti, namreč zvok kvadrata hipotenuze, enakost vsote kvadratov prelomljene želve in peščene puščice. Dovolj, zgrabim steklenico Danielsovega Jacka, ki jo je bradač postavil na mizo, da bi me potolažil, odvrtim pločevinasti zamašek, nagnem, goltam, in šel je ogenj skozenj, kot gre dež skoz mrtvi vek, slišati je tlink, to je pijanost, ki je padla vame, pijan sem, torej sem, nikakor ne nedovršnik dejanja, ampak stanje. Sranje, zabrbljam, moje brbončice dišijo po bourbonu.

Slišim, kako so se odprla vrata, ki vodijo z odra, med podboji zagledam Mitjo, Živjo, mi reče, se spusti po treh stopnicah, leva, desna, leva, ko se mi približa, se nasmehne, mi ponudi roko, stisnem jo, Pozdravljen. Kako gre? ga zanima, s pomenljivim pogledom ošine Jacka, ki sameva na mizi, Boš požirek? vprašam, Hiša časti. Odkima, se zasuče okrog sebe, ogleduje nered v sobi, najbrž čuti, da gre le za odmev kaosa, ki me je poselil, Boš igral kaj novega? Dvignem steklenico, z desno roko objamem kozarec, stoječ na drugem robu mize, in ga porinem predse, izurjen sem kot Charles Bukowski, navsezadnje je vseeno, na katerem področju, na katerem torišču se človek približa popolnosti, izpijem, viskič mi prijetno zavozla možgane, Dvojni mornarski, rečem, Prosim? se Mitja zastrmi vame, Oprosti, se nasmehnem, zaigral bom šest novih komadov, zadnje dni sem delal kot nor. O čem? O čem kaj? ga pogledam, čeprav vem, kaj bo vprašal, o čem govorijo pesmi, O čem govorijo pesmi? reče. Ja no, klasika, se namuznem, o nečloveški ljubezni, nihče Villona ne bo vrgel s trona. Pokima, strmi v konice čevljev, Dober boš, zdaj pa odhajam, ne bi te rad motil, se vidiva po nastopu, naglo vstane, pokimam mu, v njegovih očeh trepeta nelagodje, ki mu ne poznam izvora, pomešano z naveličanostjo in, če se ne motim, kančkom gnusa. Mitja je marsovec, me prešine, bitje, ki je povsem drugačno od mene, to, kar mu govorim, ga v resnici sploh ne zanima, zanj sem eksotična prikazen, spaček, ki dokazuje, da je fantazija narave včasih hudomušna, drugič cinična, a kljub vsemu ne izključuje težnje k redu, k normalnosti.

Primem kitaro, jo dvignem v naročje in pričnem ogrevati prste, mister Daniels mi je v veliko oporo, dodobra mi je omehčal členke. Znova se odprejo vrata, bradač vstopi, spremlja ga dečko, za katerega vem, da je tonski mojster in bo nastop posnel. Lepo, lepo, zamrmram, ljubitelji poslednjega še hropečega trubadurja se zbirajo in se ga skušajo dotakniti, dokler ne bo prepozno. Bradati se kokodajsasto zasmeji, Prišla sva povedat, da je v tonski kabini vse okej in lahko pričnemo. Presenečen pogledam na uro, A je že čas? Pokimata, Je sploh kaj ljudi? Full house, se zareži bradač, če boš hotel zmagati, moraš imeti v rokah poker. V rokah imam culico, kot deseti brat, zato pa imam v glavi flash royal, odbrusim in, tlenk, udarim po strunah, kot nož oster, disonančni akord napolni sobo, hitro položim dlan prek vibrirajočih strun in ga udušim. Džungla se je pritajila, ko je zajodlal slovenski kralj divjine. Čez minutko, jima rečem, pokimata, na hitro izpuhtita, odložim kitaro, sklenem prste in hušknem vanje, če je človeku še tako vroče, prsti so vedno premrzli, natočim še enega Jacka in ga korakoma, andante, izpijem. Iz kovčka vzamem mapo z besedili, zaprem oči in se zberem, razmišljam o vrstnem redu skladb, zdi se mi, da je dramaturški lok nastopa v redu, začnem s stvarmi, ki jih ima občinstvo v ušesih, nadaljujem z izborom pesmi z najnovejše plošče, končujem z novostmi, tudi motivično se besedila lepo navezujejo, od popotniških do malce bolj refleksivnih. Hja, refleksivnih, se nasmehnem, prej bi rekel, da je sosledje pesmi od kozmosa do kaosa.

Vzpnem se po stopnicah, leva, desna, leva, v zaodrju vlada tema, skozi presledek med dvema stranskima kritjema pogledam prek ožarčenega odra v dvorano, ljudje se živahno pomenkujejo, nekateri držijo v rokah pločevinke s pivom, obrazi so večinoma mladi, iščem Nastjo, ki mi je rekla, da bo prišla, ne najdem je, zagledam Mitjo, ki se pogovarja z Evo in Ladom, v sredini dvorane opazim Janija in še nekaj glasbenikov, s katerimi sem delal, tam so tudi kompletni Feniksi. Kitaro dvignem k ušesu, nalahno zabrenkam, uglasitev je zaenkrat dobra.

Kralj pride z leve, dvorni norček z desne, izza kritja stopim na oder, naredim dva koraka in se ustavim, v dvorani zaslišim napeto šuštenje, zvok, ki bi nastal, če bi križal brenčanje razjarjenih čebel in prasketanje gorečega papirja, preglasi ga ploskanje in klici odobravanja, dobro znamenje, pomislim, za zdaj so mi naklonjeni, pomaham z roko, v kateri držim besedila, luč v dvorani prične pojemati, vedno močnejši postaja snop svetlobe, ki ga mečejo reflektorji s portalnega stolpa, znova stopim v praznino, a ne v praznino kot brezno, prej v praznino kot središče neskončne svetlobe, kjer se razpre privid resničnosti na enak način, kot se razpre maternica za plod, onkraj delovanja in razumevanja, zmlinči me občutek dvojnosti, nasprotujoča si enotnost vsega je tako intenzivna, da se spremenim v seme v vetru in veter v semenu, čudež in grozovitost, blaznost čudeža, tako se je rodil Janus, čuvar vrat, na oder neizoblikovanega, mlečnozobega sveta ni stopil ne z leve ne z desne, ne kot vladar ne kot suženj.

Stol, pred katerim stojita mikrofona, spominjajoča na grozda izumetničene dobe, me izpljune iz vrtinca ničnosti, za malenkost zaniham, kot bi stopil na nekaj mehkega, na miš, hitro umaknem podplat, sedem, brenknem, se zazrem v temo, v njej čutim namagneteno pričakovanje teles, močno polje, ni kaj, saj jih tudi je tam spodaj za kakšnih sto štirideset, sto petdeset ton, nekje med njimi je Nastja, njen magnetizem je še pred kratkim žgal moje poželenje, dvigal mojo moralo in mojega kurca, gnal in brzdal mojo voljo. Že spet to preklemansko preobilje svojine, moj, mojo, moje, Lepo pozdravljeni, zazdi se mi, da govorim iz vodnjaka, vodenoglavo, nekdo, ki sedi pred vami, še najbolj primeren izraz zanj bi bil zbiratelj pesmi, pričenja s skladbo V narečju ljubljenja je čivknil šepav trubadur.

Naga kača svet obrača

Sem že zapustila ljubega, čeprav ležim ob njem in prenašam njegov nemir, njegove trzavice, njegove metafizične groze in sanjske more? Sem ga že odrinila, čeprav me rdečeok opazuje iz kletke svoje nesreče? Opreza, čakajoč na sled sočutja, ki sem ga izbrisala iz sleherne celice in ga nadomestila z razočaranjem? Z občutkom, da me je prevaral? Zrak je napet od visoke nosečnosti, kresnice venijo, sončev obrat draži samomorilce in božjastnike. Nastja, ne bodi nesrečna, kdor pride v Trnovo, začne živeti nanovo, Mitja prečka ulico, prekrižal mi je pot, prekrižal mi je misel, Daj mi mir, nisem razpoložena za tvoje fraze, še pogledam ga ne, Potrpežljivo čakam na odgovor, trmasto molčim, še boš čakal, fantič moj, lahen zahodni vetrič diši po poganskih strasteh, mokrih mednožjih, sveže rezanih brezovih metlah, ki jih jahajo coprnice, kačjih levih, Naga kača svet obrača, se mu zasmejem v brk.

Odstopi za korak, osupne, Pitijski odgovor, zamenca, a meni se ne mudi, nocoj bo en dolg večer, nocoj bo ena dolga noč. Zate? vprašam, Za naju, prepričano reče, me gleda v oči. Popravim si lase, kretnja nervoze, pomislim, se odplazim proti Prešernu, slišim njegove korake, ki mi sledijo, Mitjeve, ne Prešernove. Nič se ne boj, spregovori, Matjaž bo dober kot že dolgo ne. Že dolgo me ni strah, kako trapasto čvekam, s čim, zaboga, me Mitja peha v kot, prekleti okupator, zavzema položaj za položajem, zatika zastavico za zastavico v vsak centimeter moje ranjene kože. Ker veš, da si varna v objemu mojih misli, Ah, zapri že enkrat! siknem, ga besno pogledam. Ustavi se, dvigne dlani, kot bi se hotel predati, pokima.

Grem, pogasim svoje razburjenje, čemu pravzaprav korakam po tem blesavem Trnovem, sama, v resnici mi je figo mar, kako bo Matjaž igral, dober bo, dober, en klinc dober, za druge dober, ne zame, zdaj se je veter presukal in mi v nosnice prinesel karminast vonj lipovega cvetja, čudno, saj so lipe že zdavnaj odcvetele, moja zavest postaja lipova, moj spol postaja lipov, spreminjam se v esenco slovenstva.

Na klubskem dvorišču je veliko mladih, stojijo v skupinah, mnogoperesne deteljice praznega veka, nomadi predmestnih plimovanj, še zmeraj trdnejši od mene, deteljice praznih vek, nomadke predmestnih plimovanj, kdo gre vanj, kdo gre vame, kaj med nama naj se vname, študentom ne morem dati drugega kakor vznemirjenost nad svetom, svetom, ki bi ga rada poljubljala dlje kot eno samo življenje, otožno in strastno bi ga poljubljala, z grizljajčki neuresničenega materinstva, kakor mačka svoje mlade bi nosila okrog dračje in morske zvezde in pozlačene Bachove korale, piske lokomotiv in puhajoče oblačke v brentah Bretonovih manifestov, šla bi od moškega do moškega in bi jih podkovala, naj dirjajo do Cordobe in naj bodo višji od svoje grive.

Nenadoma se zavem, da se je dvorišče izpraznilo, z dlanjo si pomanem oči, smrtno utrujena, predirjala sem Severno in Južno Mezeto, Kastiljo Leon in La Mančo, Aragonijo in Kantabrijo, Valenciano in Estremaduro, predirjala sem imena neznanskih poželenj, da bi me zadela strela andaluzijske vedrine in me spremenila v pomarančo, heja, heja, iz galopa v kas, iz kasa v korak, iz koraka v dvorano, kjer je Matjaž najbrž začel igrati.

Stopim v prenapolnjeni prostor, v pojemajoči svetlobi opazim Mitjo, ki se pomenkuje z rosno mlado deklico, izza stranske zavese je pravkar pokukal Matjaž, kretnja, s katero je pozdravil občinstvo, je meni dobro znani poskus, da bi prikril tremo, občinstvo je pričelo mrmotati, roj kobilic bo zakril sonce in izglodal bojazljivcem oči, hujša od samote posameznika je samota množice, ploskanje je prišlo kot odrešitev, Matjaž se je v koraku zamajal, zdelo se mi je, da je pohodil lastno samozavest, da ni ta zlodej zlodjev spet pil, žolna nemarna?

Začutila sem pogled na svojem vratu, to me gleda Mitja, nalašč sem obrnila glavo in se mu nasmehnila, z jezikom med ustnicama, mladoletna spremljevalka se je namrdnila in pričela bolščati v Matjaža, ki se je usedel in dejal, da bo nekdo, ki bi mu morali reči zbiratelj pesmi, zaigral skladbo V narečju ljubljenja je čivknil šepav trubadur, njegove besede me osupnejo, najprej se mi zazdi, da je totalka in ne bo spravil iz sebe ničesar, v naslednjem hipu dojamem, da je dokončno napravil križ čezme, da me je dokončno križal in se me odkrižal in poje iz začasne samostojnosti, čeprav te pesmi še ni nikoli izvajal, mogoče jo sestavlja zdajle, pred nami, čeprav je še ni nikdar zaigral, se mi kristalno jasno razodene, da je mnogo starejša od najine ljubezni, Matjaž je postal krvoses preteklosti, ogledalo, v katerem je zamrznila slika večne preživelosti, Samos, Amsterdam, Pimlico, v katerem je zastoj časa izpljunil antikonjskost vsemirja, vsemirja, ki nikdar ne dirja.

Drsalni poljub

Čez tebe sem naredil kljukast križ in ti si se vrnila v paradiž, končam na a devet, odprtem akordu, s pesmijo o krvavem čaju in prebodenem jeziku končujem današnji recital, hvala lepa, samo še besedico, če želite poglobiti svoj svetovni nazor, lahko v klubski galeriji kupite mojo zadnjo zgoščenko. Hotel sem reči najnovejšo zgoščenko, iz dvorane slišim nekaj posiljenih smehcev, dovtip za vola ubit, lahko noč, ostanite še naprej z mano, aplavz je nekaj srednjega, ne krop ne voda, ne brat ne sestra, kot bi rekel Jesih, raja se drenja k izhodu, daleč, daleč je svoboda, blizu, blizu je točilni pult, blizu miza, klekljan prt in še bliže bridka smrt. Ni je več, čeprav sem jo čutil v dvorani, kaj vse sem že čutil, pa ne doživel!

V kabini vidim tonca, dvignil je levico, palec in kazalec je sklenil v krog, kar pomeni dobro si se zmazal, pokimam in se mu nasmehnem, odidem v zaodrje, leva, desna, leva, še zmeraj so samo tri, oder je najnižja prižnica na zemeljski obli, ropotarnica je razmetana, kot se šika, pospravim kitaro, zložim besedila in zaprem kovček, Šlus, tole je en velik blues, dvignem black label, odvijem zamašek in goltam, goltam, bomo videli, kdo bo prej na dnu, še en požirek, steklenico odstavim od ust šele v hipu, ko se začnem daviti, moj prebavni trakt je dadaističen, medtem ko je moja žeja suprematistična, kaj bi rekla na to široko znanje gospa profesorica, kaj bi rekla na to, da sem poslednja celostna umetnina razpadlega sveta? Kje si, o Kilimandžaro, le kje si, Hemingwajev Ernest, v zakulisju KUD France Prešeren stoji nosorog in vdano čaka, da vanj iztreliš svoj mačistični rafal, čaka te zapiti nosorog, postane mi slabo, na čelo mi stopi mrtvaški znoj, ne bo treba kropiti, s težavo stopim do okna in ga na stežaj odprem, v rumpelkamro vdre svež nočni zrak, kako bo dišal čarni svet, ko jaz bom z zemljico odet?

Je že bolje, globoko diham, vdih, premor, izdih, sedem, osem, devet, le kdaj se bomo vidli spet, Ti lahko čestitam? Evin glasek me močno preseneti, poskočim, se oprem na polico in zasučem glavo, Zaželjeno, zaželjeno, te lahko objamem? Ustnice se ji oblikujejo v zapeljivo šobico pičkico, To pa ne, od tega se dobi aids.

Iz žepa potegnem robec in si obrišem čelo, grem proti Evi, naslonila se je na stranico omare, da se ji prsi pobalinsko napnejo in napnejo mojega pobalina, Križ, kraž, kralj Matjaž, čez koga si potegnil črto? Korak se mi zaplete, oprem se na mizo, Čez bodočnost, hči moja, Počasi, dedek, počasi, ni padca brez vstajenja, ni vstajenja brez padca. Gledam jo, tenko v pasu, pretenko, da bi se nosorog zaprašil vanjo, Naj padem? Odmahne z glavo, rosna, bistra, zasmrtna, So že drugi opravili zate. Torej, se zasmejim, kaj ponujaš? En drink, zunaj, med tvojimi oboževalkami in oboževalci. Sprejeto, brez oklevanja, rečem brez oklevanja.

Ko stopava skozi preddverje, mala pred mano z evastimi boki, salomonsko ritko, homerskimi gležnji, vidim ob točilni mizi Nastjo v stiku z Mitjo, na uho ji šepeta novinarsko raco, Nastja me gleda in čaka, kaj bom storil, zastanem in oklevam, Živjo, živjo, a prideš za mano, bomo zunaj kakšno rekli, pokimaš, pokima, pokimaš ali pokima? si ali je? pogledam Mitjo, neprizadeto srka svojo kolo, pogledam Evo, nagnila je glavo, z napetim vratom, mačka na preži, čaka na izid razkošne konverzacije, trudim se, da bi s premišljenim korakom trezneža odhlačal na dvorišče, prva damica greha zmagoslavno swinga pred mano, na pesku pod kričavo ukrivljenim poletnim nebom so razpostavljene mizice, okrog njih otroci rešujejo preostanek nesmisla, Eva me vodi na rob dvorišča, na rob teme, po vrsti mi predstavlja svoje kolegice in kolege, nasmiham se s tako odkritosrčnostjo, da me bolijo čeljustne mišice, imena sproti uspešno pozabljam, položaj je vreden slovenskega filma, evo me tu, na koncu poti, prispelega v zenit identitete, le še kratek epilog poslavljanja bo treba odigrati, v njem junak poslednjič karizmatično zasije in se zvrne v orkestrsko jamo.

Miza je na drobno posuta s pivovskimi steklenicami, Lahko eno? vljudno vprašam, mladenke in mladeniči prikimajo, dvignem jo in jo nemudoma zvrnem, na mizo postavim prazno, na las podobno moji občutljivi duši, še vedno sem žejen, odrešitev prihaja z desne, skozi vrata, ki vodijo iz zaodrja, pricaplja bradati genij z Jackom in kozarcem v roki, postavi ju predme na mizo, To spada k honorarju, natočim in žganico pribijem na neznosno žejo, ki me muči. Tako, pred očmi mi zapleše Cohenov stih v angleščini, Things are going to slide in all directions, ničesar ne bo, Nothing you can measure any more, In vi, otroci, si vi iskreno želite, da bi vam vrnili berlinski zid in Stalina in Hirošimo in etnično čisto Miljacko? umolknejo in zabodeno bolščijo vame, Eva me poboža po laseh, No, no, imamo napad malodušja, hitro popijem še en viskič in zdrsnem v cinobrasto fazo, odprem kovček, izvlečem kitaro, Na strehi sveta je prostor za dva, če drug na druzga zlezeta in se nesmrtno ljubita, treščim kitaro nazaj v kovček in ga zaprem, končno, šele v agoniji, tik pred padcem v komo, sem napisal hit, znova prepadeno strmijo vame, kot bi bil ekstrateritorialec, saj veste, kaj se rima na hit, Eva me prime za ramo, Matjaž, če že hočeš rimo, nehaj težit, tudi to so drugi storili pred tabo, v geometričnem središču glave zagledam Nastjo, majceno kakor gorčično seme, pravljično osvetljeno, močno kot Fudžijamo, točka vsega, me spreleti, zaboli, sledil bo Veliki pok, in res, naenkrat raznese mojo intimo, oslepim, belina se sprevrže v svoje nasprotje.

Po vonju plavam, po potočku jasmina, Evin vrat je ledenogladek, moje ustnice, ki skušajo ujeti ravnotežje med pozabo in vztrajnostjo biti, so tenkcene tenkcene, spremenil sem se v drsalca, plešočega na ostrini britve.

Kamnita polženska

Matjaž se zaveda, da recital ne teče tako, kot si je zamislil, čutim, kako postopoma drsi v nedorečenost in nezbranost, oddahnem si, ko s pesmijo o krvavem čaju in prebodenem jeziku napove zaključek večera, naj se le posmehuje na moj račun, naj mi le očita prebodeni jezik, naj le misli, da zavoljo mene piše in sklada slabše, kot je nekoč, briga me, rob mladosti se je prekril z robom potrpežljivosti, moje telo se ga je odvadilo, odvisnost je minila, namesto da bi bila polna semen, oplojena s pričakovanjem ljubezni, sem zanosila izpraznjenost, nezadoščenost se razrašča v metastaze, sunkoma vstanem, ljudje se smejijo, zdi se mi, da je bleknil štos okrog najnovejše zgoščenke, ki nikakor ni zadnja, brez debate je zadnja, vanjo so zamrznjeni alikvoti moje razdvojenosti, grem skoz aplavz, skoz vljudnostno potrkavanje rok, ali je mogoče, da na koncu poti plutast navček zvoni, zdrsnem iz dvorane, sluzasta od razočaranja, naslonim se na zid, omotična, otrpnem, čakam.

Vse v redu? me vpraša Mitja, gledam vanj, a ga ne registriram, možgani še niso pričeli vrednotiti zaznave, tisto, kar čutim, je brez pomena, Bela si kot stena, bi nekaj spila? Čutim, kako se komunikacijsko omrežje v meni ponovno vzpostavlja, pokimam, prime me za komolec in me odpelje k točilni mizi, spominja me na strežnika, ki skrbi za hromo, letargično pacientko.

Med prsti začutim hlad stekla, Kar izpij, reče, kombinacija strihnina in cianida je sijajna, nedvomno te bo poživila, robotasto se nasmehnem, še dobro, da nisem tako zapletena kot robot, rob kozarca naslonim na spodnjo ustnico in nagnem glavo, na dlesnih in vršičku jezika začutim škrlatno pekočino, ki mi prija. Samodejno goltam, zdi se mi, da požiram Vezuv, moje grlo je dolgo dve tisočletji in rešila bom Pompeje.

Stresem se, presenečenozadovoljna, čutim, da se mi ježi koža, Hvala, res dobra mešanica. Se ga spominjam? Je napravil kaj takega, da bi ga reševala kot kakšna levinska zlata prinašalka? Ni. Ni. Torej imamo začetek romaneskne tvorbe, ki je obenem svoj konec. Obenem, ob drugem, ob tretjem, prodano. Vidim rosno mlado avšo, ki je dihala Mitji za ovratnik, kako pride z dvorišča skozi steklena vrata in gre v dvorano, kdaj je mala prišla ven, saj sem med prvimi odšla iz dvorane in bi jo morala opaziti, spomnim se, da se je moj zaznavni sistem za nekaj časa porušil, s kotičkom oči poblisnem po Mitji, vame gleda, očitno se mu za modrookico žvižga, ni slabo, ni slabo, hojla, mi potegne, frajla se je šla zalizat k Matjažu, in kaj potem, mi vsaj ne bo na ušesa mijavkal moralni maček, utrujena sem, moram se zbrati, da se ne bi sesedla, oprem se na Mitjev komolec, to ni Janov komolec, vročično drgetav komolec, vozlast od zadrževane ljubezni, kako nalahno mi je njegova dlan zdrsela po notranji strani stegna, kot dobrikajoča se ptica, na otoku v Jadranu, ki je še zmerom poraščen z najinimi divjimi ljubljenji, strast sva vtisnila v okroglino brinovih jagod in karminasti vonj majarona, pribijal me je v lapor in rdečkasto zemljo, vonjajočo po italijanski renesansi, zjutraj me je bolela zadnjica, ki mi jo je zribal do krvi, dvignila sem medenico, da se je zajedel vame, prišlo nama je pod isto luno in istim vetrom, in potem še enkrat, in ko ga je izvlekel, je imel še zmerom trdega kot kol in njegova črnikasta glavica se je solzila z jokom sviloprejke.

Mitja napačno razume moj stisk, nagne se k mojemu ušesu in zašepeta, Se ti ne zdi, da sta tukaj dva preveč? v tem trenutku pride modrooko jagnje iz dvorane v spremstvu Matjaža, nasmehnem se in narahlo zmajem z glavo, Če nista dva, je pa ostalih tristo petindevetdeset, ne zmenim se zanj, strmim v Matjaža, ki gre mimo mene kot vodovodni inštalater po opravljenem delu, A prideš za mano, blekne, besede se mu kotalkajo iz ust, bomo zunaj kakšno rekli, temu človeku se je od alkohola sfrkljalo, pokimam, ne da bi ga resno jemala, tako je najlažje, hodi kot gondoljer ob prepišnem beneškem kanalu, mimo je, tudi to je mimo, hvaljena bodi, blaga Previdnost mojega žitja, sledi epilog.

Po ne vem koliko mesecih razmišljam o svojem očetu, njegov raskavi glas je že zdavnaj postal lubje hrastov v nepristopni globeli začasja, razmišljam o mali deklici v karirastem krilcu in beli bluzi, ki jo je vrgel visoko v zrak in je spoznala hrepenenje po breztežnosti, razmišljam o tem, da je svet, kadar si v zraku, prosojnejši, prilagojen hrepenenju, vsak človek je napol ptica, napol kamen, razmišljam o tem, da je v očetove iztegnjene roke priletelo le pol male deklice, le njena kamnita polovica, medtem ko je ptičja polovica za vedno izginila v sinjini neba. Spustim Mitjev komolec in se zasučem k točilni mizi, Lahko dobim kozarec mrzle limonade, pijem počasi, iz svoje korenite kamnite žeje, naenkrat vem, kaj bom storila, povsem jasno zagledam pred seboj kip, ki ga bom imenovala Kamnita polženska, v raztrganino prsi bom namestila gnezdo, iz katerega bo kukal golič z razprtim kljunom, ponazarjajoč neskončno lakoto bivanja. Bom lahko izmodelirala takšnega goliča, ki bo močnejši od grozotne teže kamnite gmote?

Ne da bi Mitji karkoli rekla, se nalaho odrinem od točilnega pulta in odplujem med ožinami neznanih teles v galerijo, kjer na stenah visijo podobe trpljenja iz komaj minule bosanske vojne, kronotopi grozljive človeške brezbožnosti, ki se zdi mnogo dokončnejša od hlepenja po transcedenci, v resnici gre za dokončno antropološko pohabljenost in, to dobro vem, amputirana noga homo erectusa je odrezana dokončno. Dolgo strmim v fotografije, paraliziral me je brezup neizmerljive oddaljenosti od vrtinca niča, ujetega vanje. Na silo odtrgam pogled in se vrnem k Mitji, Prosim te, naroči še en odmerek strupa.

Medtem ko me ni bilo, je Mitja pripravil taktiko za nadaljevanje večera, Nastja, če mi že nočeš povedati, čemu sem se zatrapal vate, ti bom jaz povedal, čemu moram spati s tabo, njegov glas je tih in od odločenosti monoton, androiden, gleda me, razčlenjuje odziv, nasmehnem se, molčim in čakam. Te ne zanima? Molčim in čakam. Tako mi je naročil zdravnik. Če se nocoj ne bom ljubil s tabo, se mi bo razlil žolč in bom umrl v strašnih mukah. Gledam ga, zdi se mi podoben paličnjaku, kako rada bi se znala prilagajati okolju, tako kot se zna Mitja, težko ga ločim od ozadja sveta. Dobrega zdravnika imaš, se nasmehnem, a kako me boš našel v ozvezdju Plejad? V ozvezdju Plejad? me začudeno vpraša. Ja, ljubil bi se le s kamnito polžensko. Pred izbruhi poetičnosti je povsem brez moči, zagovedno se prestopa z noge na nogo, zasmili se mi, Pozabi, Mitja, pridi, greva, primem ga za rokav in povlečem za sabo na peščeno dvorišče.

Ko se mi oči privadijo polmraku, opazim ob najbolj oddaljeni mizi polmatjaža, vidim, da je zadet kot mina, pravkar zapira kovček, znova je impresioniral mladoletnice, modrooka sovica strmi v visoko noč, pajac, mu rečem iz jedrca jeze, užaljenosti, zapuščenosti, osvobojenosti, da se mu ljubi pri teh letih zajebavati na tako blesav način, Končno, šele v agoniji, tik pred padcem v komo sem napisal hit, saj veste, kaj se rima na hit, osramočena zaprem oči, ko dvignem veke, vidim, kako se je preklemana rit rimaška zalizala flenči v vrat, mladi, kot vodomet sveži vrat. Roko položim Mitji na ramo in se mu zagledam v zenice, razširjene od začudenja. Kje so tvoja vrata, dvooblični Janus, čuvaj dveri, vidiš preteklost moje prihodnosti?

Vse bolj mirna sem, korak za korakom, sanjam pot čez rečico, mimo Plečnikovih vilinskih brezic, donegovanih v odsotni harmoniji elementov, prefantaziram široko alejo, ki vodi mimo razsežnih šolskih poslopij v središče mesta, z Mitjo se obrneva levo, prečkava še eno štiripasovnico, se umakneva v vrtičkarsko domačnost novega predmestja, prehaluciniram Rožno dolino, Tu sva, reče, pogledam, kje sva, hiša odraža bliščavost nanovo vzhajajočih princev in borznih aristokratov, Lepo, pokimam.

Odklepa vrata, me vabi naprej, greva po stopnišču, namen hodnika je opazovalca prepričati, da v tej utrdbi živijo ljudje, ki imajo okus in jim je razkošje usojeno, gor, v veliko mansardno stanovanje, katerega glavni del je z lesom obita dnevna soba, kombinacija zimskega vrta in tonskega studia, na policah ob dragocenem glasbenem stolpu in velikih zvočnikih vidim nepregledne vrste zgoščenk in albumov, stene so prelepljene s posterji in fotografijami estradnih junakov, med njimi opazim Mitjo v družbi članov skupine Laybach pred Belo hišo. Kaj boš spila? me vpraša, Nič, odgovorim in se usedem v udoben naslanjač, Lahko dam gor malo muzike, prikimam, Mitja pleše okrog glasbenega stolpa, oglasi se tih napev trobente, srhljivo čustven, četudi glasbenik pazljivo izbira tone in jih veže v kristalično tvorbo, Chet Baker, reče Mitja, med jazzisti je bil nekaj takega, kot je Matjaž med kantavtorji, vstanem, grem k velikanskemu oknu, skozenj je videti nočno panoramo mesta, nocoj me najprej objame groza, v prepletu zgodb, ki jih slutim za mrgolavimi lučicami, se počutim kot drobcena smet ali ikra, potem mi postane toplo, z moje duše se je odluščil privid pomembnosti, koliko usodnejših stvari se dogaja tamle onkraj šipe in koliko onstran mojega pogleda, Opraviva to stvar, zamrmram, Kaj naj opraviva? Mitja hlini presenečenje, obrnem se, odpnem gumbe na rokavih, razgalim vrat, slečem bluzo.

Zdajci sem dečka res spravila iz ravnotežja, nervozno se mi približa in se me dotakne nalahno, kot da bi bila dragocena kitajska vaza, njegove prste čutim kot stopinje na gozdni jasi, obrasli z mahom, se je takole počutila Gea? ali morda Artemida, dokler je bivala poenotena z divjino, neudomačenostjo sveta, iz trenutka v trenutek bolj razprostrta sem, sestavljena iz drobnih očesc, trosov, koreninic, vitic, trnov, njegovo slačenje, njegovo nagoto sprejemam kot naravno danost, draženje prsnih bradavic ni za mojo pogozdenost in razplastenost nič erotičnega, njegov nabrekli ud je le ena izmed gorjač ali palic ali odlomljenih vej v preobilju rasti, tako gre vame in nadme mir sveta, ko se poleže neurje pomladnih pričakovanj in poletne dozorelosti, tako, Matjaž, nesrečni begavi otrok razdedinjenega časa.

Tišina ne živi v času, Chet Baker je že davno umolknil, utihnila je moja izproženost, izzvenelo Mitjevo sunkovito razgibavanje, blagi izbris sveta se je izpolnil, postopoma se pričenjam zavedati prasketanja elektrike v zraku, namagnetenosti volje, misel dobi smer staranja, pomanem si oči in se pričnem napravljati, Mitja se opre na komolec in me pogleda, nekaj hoče reči, a dvignem kazalec in si ga navpično položim na ustnice, ne menim se več zanj, obujem čevlje in se, z mlačno dušo, odpravim iz stanovanja in dol po stopnišču.

Ko odprem vrata, se dani, shirana noč in nedonošeno jutro merita moči, ptice so začutile zmagoslavje sonca in kričavo razglašajo njegovo vrnitev, mačke ližejo rane svoje potratne ljubezni, mlačna duša postaja vroča od zanosa, na koncu konca je začetek začetka.

Zavijem v ulico, kjer je zrasla, se postarala in obletela Matjaževa in moja ljubezen, in ga zagledam, malega velikega moža, žverco žerjavičasto, ki mi stopa naproti. Zagleda me, se ustavi, nasmehne. Že na nogah, si grem z roko skoz lase, Spal sem več kot dvaindvajset let, sploh se ne morem več utruditi. Umolkne, me pogleda z mešanico sijoče modrosti, zastrtega koprnenja in inteligentne, hladne odmaknjenosti, Matjaža še ni? Odkimam, se ujamem v žarišče njegovega spoznanja, Odhajam, pokima, v gibu ni očitka, kvečjemu pepelnata kepica otožnosti, približam se mu in vzamem njegove roke v svoje, žejna sem objela vrč, poln vode, ne gre več, Matjaž je izgubil peruti in ne more poleteti za mano, stari mojster se grenkasto nasmehne, Vem, moj sin je.

V grlu me prav nič ne stiska, ko odrinem težka vrata in se pričnem vzpenjati proti Matjaževemu stanovanju, nič me ne stiska, ničesar ne pričakujem, ničesar ne skrivam, ničesar mi ni treba odložiti, in kar bom vzela, je le nekaj ljubih nevrednosti.

Dnevnik in druge nejasnosti

19. 6.

Dobil sem jo, seks je bil nekaj srednjega, tudi po moji krivdi, priznam. Zbranost je popustila; na Nastjo sem se predolgo pripravljal. Kadar vztrajam na pozicijski igri, sem v končnici šibak. Še nekaj me je motilo, a zadeve si ne znam razumsko pojasnit, Nastja je bila na čuden način odsotna, ljubila se je kot kakšna predzgodovinska praprotnica. Njen poziv, naj že enkrat opraviva, me je zbegal; je mogoče, da se je zavoljo njene neprizadetosti oglasila vest, da ne ravnam prav? Dvomim, prej bi rekel, da je bila ranjena moja nečimrnost, nagon prilagodljivca.

Odšla je kakor duh, komaj se je dotikala tal, stopila je čezme. Čemu? Se je skušala vrniti k Matjažu?

20. 6.

Zbudil sem se z mislijo na modrooko nimfico iz Prešerna.

Ko je vlak zapeljal na postajo in pričel zavirati

Ko je vlak zapeljal na postajo in pričel zavirati, se je ženska, ki je sedela v drugi vrsti sedežev na levi, v bližini pnevmatičnih vrat, s hrbtom obrnjena v smer vožnje, nagnila naprej, da bi prebrala ime podzemnega postajališča.

Ženska je bila v zrelih letih, njen obraz je izražal izkušenost, a je v kotičkih ustnic ohranil gubico sveže navihanosti, značilne za otroke. Oči so bile nedoločne barve, zelenosive, z odtenki modrine, v njih je žarela radovednost, neuklonljiv žar po opazovanju, podkrepljen s čutno usločenimi obrvmi in dolgimi trepalnicami. Njene ličnice so bile izrazite, čeprav bi, sodeč po svetli polti in temnorjavih laseh, težko rekli, da je iz južnih krajev.

Ko se je nagnila naprej, se je z rokami oprla na kolena; če bi jo kdo opazoval, bi takoj doumel, da je vitka, a kljub temu močna. Napete nadlahtne mišice in precej široka ramena so govorila, da ženska ve, kaj je fizično delo, čeprav je bilo hkrati jasno, da gre za intelektualko: o tem so nedvoumno pričali njeno visoko čelo, globina pogleda in meditativno oblikovana linija nosu in brade. Čeprav se ji je zgornji del telesa povesil, so prsi ostale čvrsto zravnane, vsaj kolikor se je dalo soditi zavoljo lične srajce, prek katere je imela oblečen suknjič iz jeansa. Tudi stegna in zadnjica so bila mikavna, nikakor ne presuha, a tudi brez odvečne maščobe; ozke kavbojke so omenjeno dejstvo le poudarile.

»Pimlico!« je kriknila ženska. »Morala bova izstopiti.«

Besede je namenila moškemu, ki je, globoko zatopljen v – če smemo zaupati nagubanemu čelu – težke misli, sedel ob njej. Bil je mlajši od nje, imel je ozke boke in atletsko oblikovane noge. Če bi se človek vprašal, kaj je na mladem možu, skorajda dečku, najbolj zanimivega, bi si odgovoril, da je to adamovo jabolko: izražalo je redek vitalizem, voljo in odločnost, a hkrati smisel za lepoto in občutljivost. Lase je imel goste in rahlo skodrane, pričesko boemsko neurejeno; oblečen je bil lepo, čeprav ekstravagantno, njegov pisani svileni telovnik je bil v zanimivem neskladju s črno srajco, črnim suknjičem in črnimi hlačami. Moški se je bril, a očitno ne redno; brado je imel gosto obraslo s kratkim, temnorjavim strniščem dlak, ki je njegovemu obrazu dajal precej bojevit videz.

Ko je slišal, da bosta z žensko morala izstopiti, se je zdrznil in pogledal skozi okno podzemske. Pri tem se je s hrbtom odlepil od naslonjala; pokazalo se je, da je sedež razcefran, iz njega je mezela umetna žima, v naslonilo so bili zataknjeni čiki, smrklji, tu in tam je bilo opaziti madeže krvi, spominjajoče na starodaven, naivno izrisan zemljevid Londona. »Ne, Nastja,« je hlastnil, »mislim, da sva zgrešila in sedla na napačno progo, priti bi morala do Westminstra.«

Nastja se je na kratko zasmejala: »Motiš se, Jonas, Pimlico je prava postaja. Kmalu po izhodu bova krenila desno in zagledala Vauxhall Bridge, pred njim bova zavila levo na Millbank in v minuti bova pred galerijo. Za naju je ključna beseda Pimlico, zapomni si.«

Pimlico je bila za žensko in mladeniča morda res ključna beseda, a ko so se vrata na stisnjen zrak hropeč odprla in sta naglo stopila na peron, v polkrog potnikov, ki so čakali, da bodo lahko stopili na vlak, se je pokazalo, da Pimlico nikakor ni ključna postaja podzemske železnice v britanski prestolnici. Nastja je to očitno vedela, kajti njen pogled se ni spremenil; v Jonasovih zenicah pa se je izrisala podoba presenečenja. Korak mu je zastal, rahlo odprtih ust je strmel v steno pred seboj. Zid, ki se je proti vrhu zaoblil v tunelast obok, je bil nekoč oblepljen s keramičnimi ploščicami. Zdaj je bilo to, v preteklosti bržčas skrbno opravljeno delo prej spomin kot karkoli drugega; ploščice so bile strte, polomljene, izruvane, raznešene, namesto keramike je v potnike zrla groba malta, črna od saj, nikotina, velemestnega smoga in človeške zanikrnosti. »Še sreča,« je pomislil Jonas, »da je stena oblepljena s plakati in popisana z grafiti, ki sicer nimajo tako globoke vsebine kot Dantejeva Božanska komedija, a so likovno zanimiv kaligram sodobne histerije.«

Nastja se je zazrla v svojega spremljevalca, v njenih očeh sta se mešali milina in otožnost; ne da bi karkoli rekla, ga je prijela za roko, tako da se je začuden ozrl navzdol, kakor vedno so ga presenetile puhaste dlačice na njenem vratu.

»Ali so te preplavili spomini?« je rekel, v njegovem glasu je bilo zaznati sled zajedljivosti.

»Ne bodi sarkastičen,« je odgovorila, »sarkazem sva že absolvirala na akademijskem hodniku, ko si bil še zelenec.« Za hip je umolknila in se navihano zasmejala: »Zdaj greva preverit, če si v resnici bolj nadarjen od umetnikov, ki razstavljajo v Tate Gallery, ni tako?«

S kislim obrazom je pokimal: »Kdo od naju je sarkastičen? Včasih imam tvojih ciničnih pripomb do vrha glave!« Užaljeno je potegnil dlan iz Nastjine roke in se obrnil proti izhodu.

»Moški so povsem neduhovita bitja,« je pomislila, »morale bi jih pobiti z neskončnim pripovedovanjem šal, anekdot in dovtipov.« Še preden je svojo idejo natančneje premislila, ji je pogled obstal na klopi, ki je stala ob steni v bližini izhoda.

Na klopi je sedel moški blizu petdesetih; morda je bil mlajši, a to bi zaradi zanemarjenega videza težko sodili. Navzlic zanemarjenosti bi pazljivi opazovalec na njegovem obrazu hitro izsledil znake moške lepote, ki ni koreninila v grški skladnosti potez, ampak v nekakšni provansalski, čeprav zdaj že odcveteli radoživosti. Imel je dolge, valovite lase, ki so se na vrhu glave redčili; padali so mu prek ušes in na ramena. Moški je kadil; ko je cigareto odmaknil od ustnic in zazehal, se je izkazalo, da zobje ne bodo dolgo zdržali življenjskih preizkušenj in ga bodo zapustili, če jih ne bo peljal k zobozdravniku. Nič čudnega torej, da je usta zakrival z gosto, dasi na nekaterih mestih sivečo brado. Nos je imel rahlo sploščen; morda jo je skupil v pretepu, koža na licih je bila rdeča, žilice razpokane, takoj je bilo jasno zakaj, kajti na desni je na klopi, potisnjena v papirnat škrnicelj, stala steklenica žganice.

»Matjaž!« je dahnila Nastja, moški s cigareto jo je dolgo motril, zdelo se je, kot da jo opazuje skozi obilne naplavine časa.

»Glej ga no, spaka,« je naposled dejal, v roke je vzel kitaro, ki je prej ležala v kovčku ob njegovih nogah. Kitara je bila malce obtolčena, a ne toliko kot njen gospodar. Ampak ko je godec, ki ga je ženska pravkar imenovala Matjaž, nanjo zabrenkal, se je pripetil majcen čudež, njegovi prsti so se pomladili, dlani so postale mehke, plivkajoče, vodaste, valovale so prek strun in pričenjale plesti nostalgičen napev. »Ni vsega konec, kadar si na tleh, je rekel Ezra Pound, lahko še globlje padeš, v underground,« tako je zapel Matjaž s počenim glasom, ki je imel v sebi usodno privlačnost, pogledal je proti Nastji in odložil kitaro. »Kako gre, deklica?« je vprašal.

»Ko prispeš v Pimlico,« se je nasmehnila, »gre vse zlahka.« Obrnila se je k Jonasu in dodala: »Bi šla, zaprli nama bodo galerijo?«

Jonas je gledal precej naveličano in se je srčno strinjal s predlogom, a prizora, polnega nepredvidenih srečanj, še ni bilo konec, po stopnicah, ki so bile v težavnem zdravstvenem stanju, spominjajočem na zidove Pimlica, sta jo primahala, objeta čez pas, visok mladec, oblečen v šik in po zadnji modi krojen gvant, in modrooka lepotička rosnega telesca.

Moški je deloval prepričljivo, lahko bi vodil dobrodelno avkcijo ali pa uspešno prodajal nepremičnine, z obraza mu je sijala enostavnost, preprostost, skrivno prijateljstvo z življenjem, ki ga, kot so govorile njegove kovinskomodre oči, ne smemo zapletati: opravka imamo vendar z veliko iluzijo! Deklič je bil simpatično razpotegnjen, ozkih gležnjev, ki so bili polifonično podprti s tenkim pasom in labodjim vratom.

»Greha vredna,« je z leve pokomentiral Matjaž.

Visoki, poštirkani moški, ki je bil v tem trenutku na las podoben ne dovolj veščemu brokerju, je nekaj časa zbegano strmel vanj. »Koliko vode preteče v nekaj mesecih!« je slednjič ugotovil. O tem, da njegovega srca ni obvladovalo prešerno človekoljubje, so pričale krčevito stisnjene pesti.

»Kaj šele vinca, Mitjenka moj,« se je, ne da bi si kaj prida belil glavo, obregnil Matjaž.

Kdo ve, kako bi se bilo razpletlo snidenje, kajti osebe na ploščadi Pimlica, ki je postajala strašljivo tiha, vlak je bil namreč že odpeljal, potniki pa so se porazgubili, so zamrznile v nekakšni eksistencialni zadregi. Kdo ve, kako bi se snidenje zapletlo, če bi po peronu ne priplesal smešen mož iskrečih se oči, dolgega vratu in koničaste glave, na katero je bila poveznjena klafeta. Plesal je, se vrtel in brundal znano večnozeleno melodijo, plesal, se vrtel, brundal, potem pa obstal pred Nastjo, padel na kolena in ji poljubil roko:

»Tam, kjer počepne hrib, kjer se zravna kotanja, kjer se stakneta breg in dol, stoji Pimlico in sredi Pimlica kleči Ravnohrib, madame, da vam ozaljša dan!«

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Jurij Hudolin:

PASTOREK

Beletrina, 2008

Cena: 9,99 €

Pastorek je zgodba o skrajno mučnem odraščanju ob apatični materi, odsotnem očetu in predvsem povsem vase zaverovanem, brutalnem očimu. Ob intimni zgodbi neke nesrečne družine pa imamo opraviti tudi s socialnim komentarjem.

Aleš Čar:

PASJI TANGO

Beletrina, 1999

Cena: 7,99 €

Pasji tango je visokoenergetski napoj, osrediščen okrog mladega pisatelja z blagozvenečim imenom Viktor Viskas. Viktorja srečujemo v avgustu 1999 ko s »petko« drvi po ljubljanskih ulicah, z meglenim ciljem pred seboj, največkrat pa kar v tri krasne ...

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2011

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

DEKLEVA, Milan

Pimlico [Elektronski vir] / Milan Dekleva. - El. knjiga. -

Ljubljana : Študentska založba, 2011. - (Knjižna zbirka

Beletrina)

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-402-2 (ePub)

258909952

Milan Dekleva PIMLICO

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Andrej Blatnik, Mitja Čander, Matevž Kos, Samo Kutoš, Gašper Malej,

Vid Sagadin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Tomo Virk, Primož Zevnik, Uroš Zupan

Jezikovni pregled in korekture

Tina Verovnik, Jana Kuharič, Dušan Šarota

Oblikovanje

Špela Trobec Jovanović

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS

Ljubljana 2011

Table of Contents

Smrčka, ki dojita luno

Aretha Franklin in beli šum

Velike modre oči in obale brez obzorja

Med zaznavo in izrazom stoji smrt

Drsenje, ornamentalika krvi

Eva, pojoča žaga

Površina in omleta

Generacija rož je bila v rožicah

Prestolnica bolečine, javna roža

Krči svetlobe, semena hrepenenja

Usnjeni angel na robu časa

Krvavi čaj, globoka banalnost

Med fantomi in sanjači

Dnevnik in druge nejasnosti

Parade in riposte

Napačno oblečeni polž (v H-molu)

Španska stena, kačji pastir, občutljiva zadnjica

Hipnagogična breskev

Če ni starih, je treba naplesti nove zgodbe

Dnevnik in druge nejasnosti

Zlati delišes za sopihajočega Adama

Ginljivost, gomolj sreče

Dnevnik in druge nejasnosti

Kdo neki sedi prvoosebno?

Naga kača svet obrača

Drsalni poljub

Kamnita polženska

Dnevnik in druge nejasnosti

Ko je vlak zapeljal na postajo in pričel zavirati