Dušan Merc

PEDAGOŠKI TRIPTIH

Pedagoški eseji za goveda

Spokorjena pedagogika

Izpovedi pokvarjenega pedagoga

Vsebina

V hotelski sobi s pogledom na morje: pogledovanje nazaj

Zgodbe, pripovedi, prikrivanja in laži

Spovednica in/ali samomor

Vse je pedagoško, vse je koristno za vzgojo in učenje

Pedagoška učna ura z razlago in motivacijo

Udejanjenje podobe ravnatelja Jožeta

Drobci in drobtinice

Ravnateljev Jazst ne prečka zlatega mostu

Mali Matej O. in drugi

Hospitacija v templju I.

Hospitacija v templju II.

Votlina v pečini, visoko nad morjem, v hotelu Bernardin

Platonova votlina v Zavodu svetega Stanislava

Svet mnogoterih svetov na neskončnem traku pedagogike

Vabilo

Končna postaja s pogledom na morje

I. dan: »Osnovna šola na Slovenskem«

II. dan: »Osnovna šola na Slovenskem«

III. dan: »Osnovna šola na Slovenskem«

Eva Vrbnjak: ZABLODE IN SKRIVNOSTI PEDAGOGIKE

Nad nas se je spustila ena najtemeljitejših in najbolj smrtnih suš zadnjih stoletij – suša globokega zavedanja praznine vseh naših naporov in ničevosti razmer.

»Vzgoja stoika«

baron de Teive (Fernando Pessoa)

Preganja me zgolj vzgoja, ki sem je bil deležen. Njena žrtev sem.

Jože, ravnatelj osnovne oziroma ljudske šole,

in njegov Jazst

Tokrat je šlo vse skupaj resnično predaleč – to so laži, to so žalitve, to je zaničevanje, to je posmeh, to je nesramen pamflet –, tega ne bomo dopustili!

gospod Kazimir Bogomolka,

predsednik SKVIZ-a

(Stanovsko kominternsko

vzgojno-izobraževalno združenje)

Ljubi moji, nisem vam povedal vsega, kar sem nameraval. Marsikatero besedo, ki mi je bila na jeziku, sem zamolčal, mnogotero, že napisano, črtal.

I. Cankar, slovenski pisatelj

V hotelski sobi s pogledom na morje: pogledovanje nazaj

Spodaj, pod hotelskim oknom razkošnega Grand hotela Bernardin med Piranom in Portorožem, globoko spodaj je morje, najprej sprehajalna potka za turiste, potem malo plaže, ozek pas, in potem morje. Morje šumi. Sliši se ga, in govorjenje ljudi na sprehodu ob morju se sliši. Nič zato. Ravnatelj osnovne šole Jože je sam v sobi in je vajen človeških glasov tam zunaj, nerazumljivih glasov, preveč so oddaljeni, da bi razumel. Samo sprejema jih, kakor bi sedel v svoji pisarni in bral časopis in zunaj na hodniku slišal otroške glasove, ki čakajo na začetek nove šolske ure.

V hotelski sobi opravlja končno redakcijo pričujočega teksta o sebi in o osnovni šoli (Pedagoški triptih s podnaslovi), ki jo je vodil. Končuje enotedensko pričanje o dolgi hoji za pedagogiko. Svoje pedagoško vodenje končuje s tem tekstom. Strnil je to pot v en teden, navaden delovni teden nekega pedagoga, skoraj naključno pač ravnatelja osnovne šole. Pedagogovo staranje in služba sicer potekata dolga leta povsem mirno in brez pretresov od počitnic do počitnic, od generacije do generacije učencev. No, sem pa tja kakšna mala ovirica, kakšna mala in nepomembna neumnost, bodisi njegova bodisi koga iz zavoda, ki ga vodi. Ali pa koga od otrok, lahko tudi staršev otrok. Lahko tudi koga od zunaj; institucij, ki hranijo pedagoške parazite, ima ta državica, Republika Slovenija, veliko: Ministrstvo za šolstvo in šport, Inšpektorat za šolstvo, Zavod za šolstvo, Pedagoški inštitut, Državni izpitni center, Šolo za ravnatelje celo, ima pedagoški svet, strokovni svet, ima vrsto akademij in fakultet za pedagogiko in sorodne znanosti ter vede – ogromno število zaposlenih pedagoških mislecev, kakšnih dva do tri tisoč jih mora biti, ki lahko takoj naredijo zmešnjavo v vsaki šoli v državici Sloveniji. No, potem je še nekakšen sindikat SKVIZ, ki je pravi paralizator razvoja in pedagogike v šolah …

V naravi tega Jožeta je, da v hotelski sobi vse takoj razmeče, da takoj naredi svoj red – najprej prižge vse luči, televizijo, potem se poščije v umivalnik. Če je možnost in je potrebno, tudi prdne. Jasno in glasno. Tudi v tej hotelski sobi je to naredil. Zato se v njej dobro počuti. Celo bolje kakor doma. Vsekakor pa bolje kakor v pisarni ljudske šole, ki jo vodi.

Nič groznega se mu ni zgodilo v teh letih, ko je opravljal delo pedagoškega vodje – razen tega, da je neprestano vedel, da ni dober pedagog, da sploh ni pedagog, da je vse skupaj blef, da je on sam blefer in ravnateljski pozer. To vlogo je odigral, ker nekaj pač človek mora delati, pa četudi se dela, da dela, moral je služiti za preživetje od počitnic do počitnic.

Zgoraj, na pokriti terasi hotela, plešejo ravnatelji in ravnateljice svoj ples po svečani večerji. Mogoče so se nekateri pari že izmuznili v hotelsko sobo na kratko avanturo, na ravnateljski seks, nekateri na kakšnega novega, hipnega, nekateri pa samo ponavljajo in utrjujejo radosti srečanja »Osnovna šola na Slovenskem« iz prejšnjih let (se pravi že vnaprej dogovorjenega ali obljubljenega). Med plešočimi tam zgoraj je Julija, ravnateljica s čudovitim telesom, nekoliko kmečka, pravzaprav prava kmečka princesa med vsemi rahlo pomeščanjenimi kmeticami, ki so tudi ravnateljice. Pleše z nekim vaškim ravnateljem, vaškim plejbojem, pravim žrebcem iz Podčetrtka ali Podsrede ali iz Sobote, da se kadi. Z njim bo šla, ko bo vsega konec, ko bo ansambel začel pospravljati instrumente, ko bodo pogasnili luči. Pozabila je nanj, na ravnatelja Jožeta, čeprav ga je opazila na svečani večerji. Ni vreden pozornosti, odkar sta imela nekaj, pred desetimi leti na Holandskem, v Amersfoortu ali v Delftu, ko so bili na strokovni ekskurziji. Zakaj bi pa vendar prišla k njemu, če ima tega žrebca iz Podčetrtka ali Podsrede ali iz Sobote, čisto ob sebi ga ima, privija se med plesom k njemu. To je natančno videl ravnatelj Jože, preden je šel dol v svojo sobo. Saj je prav, spadata skupaj. Svoj prezir mora uveljaviti nad obema, da se bo lahko posvetil delu, ki ga ima.

Kakor je bilo, je bilo. Nič se ne da spremeniti za nazaj. Končati ta tekst o zadnjem tednu svojega bivanja med pedagogi na Slovenskem. Ne sme stopiti nag pred ogledalo v kopalnici in vprašati: Zrcalce, zrcalce na steni povej, kateri najboljši ravnatelj (jebač) v deželi je tej? Star sem, si pravi ravnatelj Jože, zamaščen sem, povešen abdomen imam, si pravi, ritnici že postarani, skupaj stisnjeni, zmanjšani, maščevje, kosmato maščevje v mednožju, tak sem, reče. In ogledala v hotelski kopalnici samo ponovijo: Star si, zamaščen si, povešen abdomen imaš, ritnici postarani, skupaj stisnjeni, zmanjšani, maščevje, kosmato maščevje v mednožju, ponavljajo v neskončnost. Ne lažejo. Dokler ne ugasne luči.

Uvodna ekspozicija

Opisani primeri, ljudje in situacije v romanu Pedagoški triptih so samo sheme, ilustracija bolne pedagoške misli avtorja; imena ljudi, če so uporabljena, so samo označevalci likov in ne posnetki realnih oseb; dogodki niso realni, so samo modeli situacij, ki so popisani veristično, niso pa avtentični. Napisano v romanu nima nič z ljudmi neke šole niti z drugimi ljudmi, ki bi se lahko imeli za opisane in so v zvezi z avtorjem, ki je kljub temu realna oseba.

Na to je potrebno opozoriti in opomniti glede na nivo percepcije slovenskega prostora in kulture razumevanja prebranega in navad tožarjenja po sodiščih, ker se mnogi prepoznajo v vsem. Skratka, uživajo v tem, da bi nastopali v resničnostni predstavi (reality showu), opozorili nase javnost, razgalili svojo užaljenost, prizadetost in tudi umazanost, ob tem pa še zaslužili. Zato uvodna omejitev: v pričujočem romanu bivajo samo liki, roman je model realnosti, ki ga je skonstruiral avtor. Nihče ni imenovan ali zlorabljen zato, da bi bil očrnjen, ker v romanu nihče ne obstaja. To je v nasprotju z realno šolsko in družinsko pedagogiko – tam vsi obstajajo in vsi so lahko umazani.

Skrivnosti stanu in stroke svoje vsi pedagogi skrivajo kakor kače noge. Skrivnosti razkriti javno, je izdaja. Za skrivnosti stanu gre. Kakor zdravniki tako tudi pedagogi ne smejo razkriti svojih slabosti, svojih napak, svojih dvomov in tudi ne spoznanj. Ne bi bili več spoštovani, ne bi bili več pedagogi, mazači bi bili. In večinoma bi bilo tako tudi z zdravniki.

Pedagog živi pedagoško, biti učitelj je zanj smisel življenja. Za učiteljice v osnovni šoli ima v resnici lastnosti diagnoze, kar pomeni bolezen. Ne samo poklicna bolezen, pač pa bolezen kot bistvo življenja.

V pedagoškem svetu nihče ne pričakuje, da boš obračunaval sam s seboj in imel kritično distanco do svojega početja, do rezultatov dela (kaj si naučil, kako si vzgojil), pač pa da boš neusmiljeno izvajal pedagogiko nad drugimi. Vsebino tega početja razkriva ta Pedagoški triptih z vsemi tremi podnaslovi. To je treba vedeti. Dokler ne gre zares. Ko pa gre zares, se je treba pedagoškemu svetu odpovedati in stopiti v onega drugega.

V tem tekstu se obračamo in vračamo k temelju pedagogike – k manipulaciji. V odnosih med učencem in učiteljem ter seveda starši in strokovnimi krogi (no, med avtorjem in bralcem).

Tema: uvodni stavki, opombe na rob k tekstu, zakaj napisati roman o pedagoškem življenju in bivanju. Pedagoško življenje, le kaj je to: ali je nalepka na steklenici žganja ali ključ do razkritja učiteljevega pedagoškega erosa ali do žensk nekega pripovedovalca (ravnatelja) ali je to razmislek o njegovi bivanjski bedi, o bedi nekega ravnatelja ljudske šole, ki je pisan kot pedagoški esej za goveda, kot izpoved spokorjenega, pokvarjenega in slabo izobraženega pedagoga?

Ko enkrat po več kot dvajsetih letih ugotoviš, da je bilo okoli tebe več kot dvajset let kričanja, butanja, suvanja, prerivanja, divjanja, ščipanja, razgrajanja, grizenja, pljuvanja, špecanja, bruhanja, opravičevanja malih tatičev, podlosti in nasilja malih ljudi, njihovih laži in prikrivanja resnice, zanikrnega in ubornega izražanja, lažnih solz, pravih medsebojnih zarot, klevetanja in vsega, kar še počnejo otroci v osnovni šoli, ko si se naposlušal modrosti njihovih staršev, nagledal njihove vzgojne bede, njihovega tihega stremuštva, ko gre za njihove otroke, ko si se nažrl njihovega prikrivanja zlorab lastnih otrok, izigravanja partnerjev preko otrok, ko si se naveličal hlinjenj in kverulantstva, jadikovanja, njihovih socialnih problemov, ko si se naveličal njihovega prikrivanja revščine ali bogastva, ko si se naposlušal modrovanja učiteljic in učiteljev na hodnikih, v zbornici, na sestankih, na pedagoških konferencah, ko si se prepričal, da mora tako biti in da ne more biti drugače, ko si ugotovil, da so vse reforme šolstva zaman, da šolsko politiko in oblast vodijo strokovni diletanti in nekompetentni posamezniki, ko si se nažrl stalnega nadzora nad seboj – ko te poskušajo iz leta v leto posvinjati in z blatom umazati tako starši, občinski in državni uradniki in seveda tudi kolegice in kolegi, lahko tudi mediji, zakaj pa ne, ko si ugotovil, da se je tvoja občutljivost povečala, da ne zdržiš več, da imaš bolno percepcijo sluha in tudi pogleda, zmedene misli, ker ne veš več, ali si normalen ali si res maloumen, ko se je tvoj prag tolerance spustil, ko si na dnu in ko te samo še teptajo in hodijo po tebi, brcajo, zmerjajo, zaničujejo – pa naj je videti, da si spoštovana oseba –, moraš narediti dvoje: napisati pedagoške eseje, da bi ugotovil, za kaj gre pri celi neslani šali, ko si po nekem čudnem, poigravajočem se naključju (ki igra večjo vlogo v usodi vsakega človeka kakor sojenice ob zibelki) postal ravnatelj osnovne šole za tako neskončno in krivično dolgo, ker si pač nekakšen javni hlapec, ali pa moraš napisati roman, nekakšne izpovedi, ki so podobne vsem izpovedim, da se odrešiš, odkupiš, vzpostaviš nazaj vsaj malo dostojanstva in da realnosti zaračunaš krutost in posmeh ter poigravajoče se naključje.

Tu je roman PEDAGOŠKI TRIPTIH z vsemi tremi podnaslovi (PEDAGOŠKI ESEJI ZA GOVEDA, SPOKORJENA PEDAGOGIKA in IZPOVEDI POKVARJENEGA PEDAGOGA), ki so mu bili predhodno napisani eseji RESNIČNOSTNA PREDSTAVA IN UTOPIJA s podnaslovom Eseji o pedagogiki istega avtorja.

Ali si dolžan opravičilo vsem, ki so znotraj tega romana? Da, vsem si dolžan opravičilo, ker si jih videl samo znotraj sebe, ne takšnih, kot so.

Zgodbe, pripovedi, prikrivanja in laži

Ravnateljeva pisarna je spovednica, je zakristija (kakor je učilnica prvotna cerkev). Zanj, ki piše Pedagoški triptih, in za ljudi, ki vanjo prihajajo.

Podolgovata je ta spovednica, ta pisarna tega ravnatelja Jožeta, in ima eno samo okno. Skozenj popoldne sije sonce. Dopoldne se ponuja lep razgled na reko, ki teče pod oknom, na Ljubljanico. Pod samim oknom je cesta, ob cesti dvoredi drevored, kostanjev drevored, bel in rdečkast, roza divji kostanj na obeh straneh ceste, ko cveti sredi aprila, se vidi, stoleten drevored, ki cveti sredi vsakega aprila. To je vse. Ne bi se splačalo razlagati, kaj in kako je z reko, ki je večna in vedno druga. Je blatna, teče blatna, ali zelena, teče zelena, skoraj vedno enako visoka. Na oni strani reke, ki se jo vidi z vseh oken uprave šole in učilnic velike in stare šole, na onem drugem bregu reke, tam čez, so vrbe ob kamnitih kaskadah, ki se spuščajo k reki in se v precejšnji dolžini vlečejo vzdolž reke, viden je še most, masiven tankovski most, podprt na majhni razdalji z dvema masivnima stebroma, zavrtanima in utemeljenima skozi barjanski mulj do žive skale, čeprav je reka ozka, ujeta v korito, ki je na dnu tlakovano. Bil je zgrajen nekoč, ko se je zdela neka, zdaj, v tem času oddaljena država večna, za prehod tankov s severa na jug Ljubljane, proti Postojnskim vratom, kjer bi ustavljali vojake Nata. Sedaj je samo most. Trden most. Vojašnice tam daleč, za hrbtom šole Šolice ob reki, ni več. Ukinili so jo. Ukinili so državo, ki je imela te tanke, ki je potrebovala tak most. Zavezništvo Nata je glavno mesto države sprejelo v svoj objem in potisnilo vojsko stran od tega mesta, stran od šole.

Logika vojske, družbene samozaščite iz prejšnjega političnega sistema, tudi iz prejšnje pedagoške doktrine, se je spremenila, izginila, samoukinila se je. Kakor da bi bila ne samo napačna, pač pa tudi grešna. Zato je pogled na kostanje, ki cvetijo sredi vsakega aprila, na blatno reko in na kamnite kaskade, ki se na drugi strani reke vlečejo v precejšnji dolžini, skozi okno ravnateljeve pisarne toliko bolj dragocen. Trajen je.

Zaradi te nespremenjene vedute, ki je stara sto let – nič se ni spremenilo v zunanjem svetu te šole ob Ljubljanici –, je gledati skozi okno v tej pisarni na reko in drevored in kaskade dolgočasno. Ta pisarna bi utegnila biti celica meniha, eremita, celica kartuzijanca, ki samo ob zvonjenju šolskega zvonca zapusti svoje domovanje in se pridruži ljudem na hodniku v molitvi vsakdana, v procesiji, za katero se ne ve, kam v resnici vodi. Odpovedal se je vsemu, da je lahko samostanski prior, kastriral se je, nikogar ne sme pogledati kakor spolno stvarjenje zunaj na hodniku, ki ga lahko doživlja kakor ulico, z njimi ne sme imeti človeških odnosov, ženske – učitelji so tako samo ženske – so samo podobe bitij, angeli, ki obletavajo njegovo resničnost, ženske so samo satanistke, bakhantke, čarovnice s Slivnice in Velikega Kleka, ki si jih je ustvaril v samoti celice, ki jih mora odganjati, on mora vendar študirati, mora, verovati mora v pedagogiko, moliti k njej, prava vera mora biti zanj in za vse ostale člane šolskega kolektiva, zunanji svet pa tuj, neznan, nezanimiv.

Ravnatelj, ki trenutno – to v jeziku večnega pedagoškega procesa pomeni že več kot dve desetletji – zaseda to pisarno, to spovednico, celico, je globoko razcepljena oseba. Boriti se mora s samim seboj in je v konfliktu z zunanjostjo sveta izven celice, pisarne ali spovednice. Znotraj nje postaja vedno bolj nevzdržno.

Ko namreč stopi na hodnik, je že stopil na ulico, na cesto, med množico neznancev, tujcev, res so mu zelo tuji, med množico bodočih delavcev in inženirjev in trgovcev, med bodoče alkoholike in zasvojence vseh vrst, med bodoče starše, med bodoče norce, kajti sam bog je vnaprej definiral, kaj bodo postali vsi ti učenci Šolice. Mogoče je to tako, nikoli se ne ve, ali je ali ni, zagotovo pa naštevanje vseh možnosti realizacij življenj teh otrok drži. Kako pa naj bi bilo drugače?

Včasih ta Jože, tako je ime ravnatelju, skorajda pričakuje, da se jim tresejo hlače, da jim drhti srce, da se ga bojijo, ker je on oblast in ker se ve, da oni delajo narobe, da grešijo zoper državo, etični kodeks, zoper red države in šole. On je tudi oblast. On je zato na šoli, da je oblast, da prevzame vlogo boga, ki kreira, ki odloča, ki sodi, ki odpušča in ki ima vse okoli sebe vedno enako rad. Kdaj je to resno? Nikoli. Resnično resno nikoli. Ne samo, ker za to ni potrebe, ker je vse skupaj pač neslana šala s človekovo usodo, da mora biti ravnatelj, marveč tudi zato, ker je tudi za druge enako nesmiselno, da morajo k ravnatelju v pisarno. Ampak njim je lažje, se nasmehne Jože, ta ravnatelj, oni ne vidijo igre usode v tem, igre cinizma, igre predvidljive neumnosti. Oni mislijo, da gre zares ali kvečjemu za nesmisel in napačno presojo, za krivico, da morajo k njemu na razgovor. Imajo pa nevidno prednost – oni lahko odidejo iz te pisarne, ravnatelj Jože pa ne more.

Sedeti v ravnateljevi pisarni je dolgočasno. Zelo dolgočasno. V tej pisarni se naposlušaš bede in žalosti, na koži čutiš ljudi, ki so poraženci, njihove pripovedi, zgodbe, govorijo, izkazujejo revščino, sama žalost ljudi v tej pisarni. Otroci in starši, mame in očetje, pa zopet otroci, pa tudi učiteljice, tudi one, in snažilke, pa kuharice, pač vsi so že bili tukaj notri. Nič veselega ni v tej pisarni. Ker se vse ponavlja kakor cvetenje kostanjev, kakor tok blatne reke pod oknom. Nič novega. To dolgočasi in ubija. Tudi človek, ki je do sedaj gotovo sedel najdlje v tej pisarni, to se da ugotoviti iz kronik, ta Jože, ne ve izpovedati nič zabavnega. V šoli je neskončno usod ljudi, ki so bedne, pa v tej bedi ni nič posebnega. Z žalostnimi zgodbami prihajajo ljudje v ravnateljevo pisarno. V podrobnostih vedno enake zgodbe, v občosti enake in vedno kar bedne in boleče. Prikrite želje, grehi, vzgojni, seksualni, premoženjski, slaba vest, frustracije – vsega tega se nagledaš in naposlušaš. V osnovi vedno ista in enaka primitivnost. Samo v zgodbah ljudi se kaže drugače.

Nanje se navadiš, adaptiraš se, moraš se. V teh procesih, ki se razgaljajo v tej pisarni, se pedagogiko in njene derivate, njene stranske veje, uporablja kakor homeopatska zdravila. Ljudje, ki pridejo iz te pisarne, so samo malo potolaženi ali malo, za hip naivno prepričani, da bo boljše. Ali pa so jezni, razočarani in prizadeti – svet v tej pisarni ni enak njihovim predstavam in zahtevam. Jezne matere, jezni očetje in njihovi otroci z zelo jasnimi zametki zagrenjenosti, občutkom krivice ali nemoči. Drugače žal ni možno.

Ampak ali ni najbolj žalostna med vsemi zgodba tistega, ki posluša vse te zgodbe? Najtežja vloga v celi šoli Šolici je sedeti v ravnateljevi pisarni in srkati tuje usode, poslušati in mogoče sem in tja ukrepati. Včasih se mogoče da.

Napisati izpovedi v tej pisarni pomeni spregovoriti skozi zaničevanega govorca (ker je pač biti na ljudski šoli karkoli – bodisi kuharica ali hišnik ali učitelj ali ravnatelj – tako malo vredno na dejanski ali namišljeni družbeni lestvici družbe), ki ni ne mrtev ne živ, vsi ga samo slutijo in na pol v gnusu in zaničevanju obračajo stran svoj intelektualni pogled. Tako se počuti Jože, ravnatelj nekega zavoda na bregu Ljubljanice, z razgledom na reko in na nasprotni breg in kostanje.

Osnovna šola, ah, dajte no, in vsi v njej so vendar tako obstranski, da se s tem niti ne bomo ukvarjali – razen politikov, obrobnih politikov, se ve. Naj oni opravijo s tem. Učitelji imajo nekakšen sindikat in glavnega tajnika, imajo proračunska sredstva, imajo razvito infrastrukturo, imajo strokovne inštitucije, ki naj jih vodijo, vse to drago plačujemo, imajo uradniško strukturo, ministra imajo, državne tajnike in direktorje direktoratov imajo, tudi to se razkošno plačuje, pravne utemeljitve imajo v ustavi in posebnih zakonih, pravilnikih in odlokih, pa naj delajo. Naj opravljajo svoje poslanstvo, ki so si ga izbrali. Sicer pa ti šolniki neprestano nekaj stokajo in cvilijo, ko si domišljajo, da se borijo za boljše plače in za večje priznanje svojega pomena v družbi. Tudi oni so bedni. To ravnatelj Jože čuti kot bolečino, kot fizično bolečino.

Vse je pedagoško, vse je koristno za vzgojo in učenje

Principi pedagogike, češ, vse je za nekaj dobro, se vidijo v usodi tega Jožeta. Prišel je na to ljudsko šolo, Šolico, iz neuniformiranih vrst policije, kjer je v kadetnici, v tedanji Kadetski šoli za miličnike, začel kot učitelj materinščine (karkoli že to pomeni, materinščina namreč). Še v starem režimu, ancien režimu. Pa so ga od tam skoraj nagnali, odkrižali so se ga. In kakor je v civiliziranem svetu navada, nesposobneža povišajo zato, da se ga znebijo. Zaprosil je za to službo ravnatelja in jo dobil. Dali so mu jo s stisnjenimi zobmi, ker se je vedelo, da nekako ni njihov, da tudi sposoben ni kaj posebno, da pa mora stran od bodočih policistov oziroma miličarjev. No, miličnikov, pripadnikov oboroženih enot za zaščito ljudstva, kot se je takrat definiralo policijo. Pristal je v pisarni, v ljudski šoli, kar je napaka, iz katere se sistem ne more nič naučiti, ker jo vedno ponavlja. Jože pa tudi ni dovolj sposoben, da bi jo popravil. Vleče ga, daje mu moč, privablja ga, omamlja ga, da je med skoraj samimi ženskami, kar je eno od velikih nasprotij s prejšnjo službo – v kadetnici si bili skoraj sami moški. Torej je za nekaj dobro, da so se ga znebili tam, v kadetnici.

Težava tega ravnatelja Jožeta je v Šolici vedno enaka – če ljudi ni, se dolgočasi in se motovili po šoli in išče stik z njimi, z otroki, z učiteljicami, mladimi učiteljicami, če pa pridejo v pisarno ali imajo v zbornici sestanek, zmotijo njegovo osamljenost, zato bi se jih rad vseh skupaj čim prej rešil. Odveč so mu, ko so, ko jih ni, jih pogreša. Kakor slepec hodi po šoli, po hodnikih, spodaj v podpritličju se zadržuje, k telovadnicam hodi, čaka na odmor, da se bodo hodniki napolnili, v zbornici se zadržuje, kjer so učiteljice in nekaj delajo, kakor slepec je, ne ve, kaj naj bi počel (dela v pisarni ne vidi, to morajo opravljati drugi, on je izumil ali se naučil na kakšnem od seminarjev podle delitve dela, da šef, ravnatelj, direktor nikoli ne dela v sistemu, vedno samo na sistemu, kar pomeni, da drugi delajo, on pa se samo dela, da dela, on samo nadzira). Nikogar ne more ogovoriti, najti mora realen razlog, ne sme razgaliti svoje osamljenosti, on je vendar oblast, oblasti pa ni nikoli dolgčas, ona vlada.

Hodniki se ponavljajo, vsi so enaki, zvoki so enaki, vonji so enaki, čas se ustavlja, zaustavlja se, mučno postaja v Šolici, ravnatelj se izgublja v ponovitvah. Ve, da naj bi vedel, kje je, on pa živi v Šolici kakor v labirintu, kakor slepec. Potrebuje ljudi, da ve, kje je. Samo oni mu pomagajo živeti. Oni živijo z vsemi zgodbami v njem, da sploh lahko živi on sam. Torej tudi ni tako narobe, čeprav je bilo narobe, da je postal ravnatelj.

Sestanki, ki jih vodi ravnatelj, niso dolgi. Veliko jih je, niso pa dolgi. Dolgi so samo sestanki sveta staršev in sveta zavoda. Drugače pa je treba z materijo hitro opraviti in se znebiti prisotnosti ljudi.

Svet zavoda oziroma šole in svet staršev sta v zadnjem letu posebno naporna. Notri je nekaj nergačev, nekaj težakov. Poleg vpliva mnogih dejavnikov, ki bi se jih lahko naštelo – splošne ponovitve samoupravnega sistema, v katerem so se vsi spoznali na vse, kjer so vsi o vsem odločali –, je tukaj še osebnostna motenost, ki jo prenašajo starši na svoje otroke, pa je kolobocija popolna.

Ampak pedagogi vedno razvijejo poseben varovalni sistem, obleko, v katero se oblečejo, ki se jim prilepi na kožo: krivde in napake ni, vse je prav. Kakor fatalizem je; pedagoški fatalizem, bi se reklo. No, Jože čuti, da se njega nikakor ne prime. Če bi ga uspel prevzeti, preoblikovati, bi ne trpel v tem čudnem poslu.

V boju zoper realne zahteve zunanjega sveta, realne družbe, sveta izven šole, obstaja posebna oblika notranjega dialoga pedagoških vodij oziroma ravnateljev ali ravnateljic, učiteljev in učiteljic, ki se lahko goji tudi javno. Pri tem se seveda laže, se joka in stoka, se trka po vesti in čustvih, po etiki in morali. To je možno zato, ker je pedagogika sama po sebi posebna oblika laganja, permanentnega laganja, vzgojnega laganja. V pedagogiki je namreč vse smotrno in ima svoj smisel, svoj pedagoški smisel, četudi je slabo, obupno, porazno.

Reče se, sedaj smo se iz izkušnje nekaj naučili. Da, tako se reče, sedaj smo se iz izkušnje nekaj naučili. Pa je zadeva opravljena. Pomembno je, da smo se nekaj naučili. Tako si reče petsto ali več sotrpinov in sotrpink ravnateljev in ravnateljic osnovnih šol, ki večinoma uživajo, ko jih zajame ujma novih idej novih ministrov in novih zakonov in uredb. Za njimi to ponovijo v tihem petju zbori vseh zbornic, ogromna številka pedagoginj in pedagogov. Kakor bi šumeli gozdovi, kakor bi šumelo slovensko morje. Vseobsežna pedagogika se vedno lahko nadaljuje, pa naj laže zavestno ali nezavedno.

Ravnatelj Jože pa ne razume, kaj naj bi se naučili, kaj naj bi se kljub vsemu strokovnemu in političnemu sranju in napakam izboljšalo. To je njegov problem. Zato je tudi zgubljen v tej šoli, zato ima občutek, da tava po labirintu, da se srečuje z mističnimi bitji, da je včasih v zverinjaku; ljudje so kakor duhovi, nerealni so. Izgovarjajo besede z vso sladkobo, zapeljivostjo, celo ramena otroka ali odraslega se dotaknejo, no, saj bo šlo, sedaj smo se iz vsega tega nekaj naučili. On se iz vsega tega ne zna in ne zmore naučiti nič, ne zna videti pedagoško. Devet let se že vleče reforma osnovnega šolstva, napaka na napako, bedarija za bedarijo, traparija ob trapariji – minister in njegovi pa galopirajo in za njimi v divjem diru ravnateljice in ravnatelji.

Tudi na Šolici moraš sprejeti princip pedagogike, češ, vse je za nekaj dobro (kakor božja preizkušnja je, kakor vdanost v božjo previdnost). Zato se uveljavljajo tako pri pouku kakor seveda na sestankih pedagoškega kolektiva, na konferencah, na sestankih sveta zavoda oziroma šole, na sestankih sveta staršev vedno iste fraze ali flavze: sedaj je jasno, sedaj razumemo, razumemo dogajanje, naučili smo se … Dosledno, mehko, bogaboječe in uspešno se laže, se prilagaja političnim zahtevam trenutnega ministra in njegove kamarile, trenutnim zahtevam občinskih svetnikov, malih in podrepnih županov, kajti občine si ustanovijo ljudsko šolo, tudi to Jožetovo Šolico, predvsem pa je treba ugajati staršem, potrjevati njihovo prepričanje, da je njihov biološki izdelek res nekaj enkratnega – kljub skupku oziroma koktajlu vseh lastnosti, ki jih poznamo že od vsega začetka te civilizacije. Treba se je prilagajati in nežno, mehko govoriti, dopovedovati in hinavsko lagati, prikrajati dejstva in resnico in se prilizovati. Tako se preživi.

Žal, si zatrdi ravnatelj Jože, je treba napisati tudi naslednje, neprijetno je, pa vendar: to poklicno vedenje privzgaja in podpira, vodi, vzpodbuja sam gospod Kazimir Bogomolka, včasih Kodrasti imenovan. Na takšnem načinu funkcioniranja temelji tudi parapolitična in stanovska organizacija učiteljic in učiteljev SKVIZ, ki jo vodi. Iz napake v napako se uči, razumeva in priznava – kako zavajati, kako izsiljevati družbo, kako trditi, kako je učiteljstvo obremenjeno in kako pomembno poslanstvo opravlja. Njegovo vodenje, to se vendar ve, mu daje občutek, da je general, da je zvezda, da je oven vodnik, da je matica učiteljstva, da je tisti, ki določa strategijo in taktiko boja za stanovske pravice in pravico v krivični kapitalistični družbi. On je vidni eksponent totalnega šolskega sistema, ki odloča o učencih, učiteljih, ravnateljih, starših, pedagogiki in bodočnosti – skratka, državi. Tako se počuti, njegove kretnje, njegov bodilengvidž, njegovo govorjenje velikih besed, kominternsko in revolucionarno, ga razkriva in zapisuje v zgodovino (kakor vsi voditelji tega tipa, hoče priti v zgodovino). On ne mara rogoviležev in nespodobnih ljudi, ki se ne strinjajo, ki imajo svoje mnenje, ki vidijo svet drugače, on ima nadzor nad vsako šolico, preko svojih podanikov, eksponentov, zaupnikov vse ve in ima o vsem svoje mnenje. On ne mara nikogar, ki ni v njegovi organizaciji SKVIZ (Stanovsko kominternsko vzgojno-izobraževalno združenje).

Nehote se zato njegovi podaniki, učitelji in predvsem učiteljice, ne da bi mislili nanj, pokažejo kot operaterji pedagogike. Pedagogika je njihov inštrument, ki se razkriva kot sistem nedvomnih in potrebnih laži, ki pripeljejo do želenega cilja – k temu, da se vidi, da se žrtvujejo za otroke in da svoje delo opravljajo s srcem, vestno, odgovorno, usmerjeno v bodočnost … Otrokom pa naj bi bilo omogočeno srečno otroštvo in prava pot v odraslo dobo in v zrelo osebnost. No, če to ni slepilo in laž, potem je težko najti kaj drugega, karkoli, kar bi presegalo po hinavščini in lažeh pedagoško početje v šolah in zavodih. Samo priznati je treba, da je tako, pa je že lažje razumeti, da se drugače ne da. Ne gre, ni možno.

Ali je to nova laž, nova pedagoška laž? Se bomo iz tega tudi kaj naučili, da se ta pedagoški perpetuum mobile slučajno ne bi pretrgal? V šoli resnice preprosto ni. Tudi izpovedi je ne vsebujejo drugačne, kakršna je laž, pedagoška laž, plemenita laž, generična laž, lepa laž, vzgojna laž. Vsi aspekti teh laži naenkrat, ki pa se jih ne da videti naenkrat, so mogoče resnica. Res pa se z izpovedmi in samoponižanjem ravnatelj Jože izogiba tistemu, kar odseva lažniva drža njegovih kolegov: ponos in pomembnost, pogum in odločenost voditi šolo.

Mehanizem, ki sproži samoobrambo, da ne zboliš, da se ti ne utrga do konca, je razkriti svojo majhno inkriminirano dejavnost, no, ali pa vsaj svoj greh, svoje grehe, svojo sprtost ne samo s tistimi, ki so nosilci javne morale, javnega mnenja, razglasiti urbi et orbi, svetu in mestu, pedagoškemu podeželju, ali kako že, vsem in vsakomur, pač pa s tistim, ki je še nad teboj in njimi vsemi, to je tvojim lastnim Nadjazom ali Nadjazstom – Jože ga bo imenoval preprosto Jazst.

Na nezavednem si to želi vsak samomorilec in vsak morilec, posiljevalec, prevarant, vsak prešuštnik – samo učitelji pa ne, ti pa ne. Dolgo utemeljevanje bi bilo potrebno, pa tudi prepričevanje – vsak grešnik si želi razkritja in kazni. Razen pedagogov, to je treba poudariti. Oni stojijo na čudežnem kamnu pedagogike, o njih ne more biti dvoma, oni sami so Arhimedova točka, s katere se odloča povsem avtonomno o vsem. Prava točka nič (0) so. Včasih jo podelijo, vsadijo, vcepijo tudi kakšnemu učencu, se ve.

To je v izpovedih tisto pedagoško – napaka je bila, da se je znašel tukaj. Poučna napaka. Sedaj ve, da se ne bi smel znajti tu. In kaj bo naredil? Naučil se je iz te napake, da se nikoli več ne bo znašel tukaj.

Pedagoška učna ura z razlago in motivacijo

Ravnatelj stopi ven, iz pisarne, na hodnik, na šolsko ulico. Sedaj je glavni odmor in ti moraš med ljudi. To je tvoje delo, ravnatelj. Da te vidijo, da se te bojijo ali bolj natančno rečeno, da te rešpektirajo. To je prava beseda. Da te rešpektirajo. Vsiliti jim moraš to, to je naloga tvoje pozicije med temi ljudmi. Biti med ljudmi tako, da takoj vedo, aha, to je ravnatelj, aha, pazimo malo, kako se vedemo, pazimo, da bomo videti v redu, malo se zravnajmo, zresnimo, samo malo bodimo pozorni. Ravnatelj želi in pričakuje, da ga rešpektirajo, ne?

Vse šolsko ljudstvo je zunaj, odmor je, šolsko ljudstvo pa se preganja, teka, nori, kriči. Ravnatelj pogosto opazi malega Kitajca Či Čoja (ali Čičota, kot so to podomačile učiteljice v zbornici, v nekakšnega srbskega Čiča, strička, so si nevede preimenovale malega Kitajca), ki nikoli ne nori, ki samo opazuje, ki ne kriči – učiteljice poročajo, da mu gre dobro matematika, da mu gre naravoslovje. Na šolo Šolico je prišel pred letom ali letom in pol. Njegovi starši imajo verjetno kitajsko restavracijo v bližini.

Njegov obraz je vedno natančno enak, brez izraza, vedno je nekje ob strani, strmi v te male, pretežno slovenske divjake in se njihovega skakanja in podenja za lahko papirnato žogo, ki jo ravnatelj Jože spregleda, nekaj pa morajo početi, njihovega cufanja, zmerjanja in vsega, kar pripisujemo otroški razposajenosti, ne udeležuje. Kakor da bi vedel, da je to kultura in ne mladost in igrivost.

Či Čo je odmev globalnega pojava tudi v tej Šolici, poslednji pori velikega šolskega sistema. Lepo delamo tukaj z njim, pravi ta ravnatelj Jože, in doda, tako je prav. Učimo ga slovensko, kmalu bo razumel (in vsi njegovi rojaki, ki nedvomno še pridejo na šolo Šolico) slovensko težavnost, posebno, nepremišljeno in nereflektirano svetobolje, kako mati teče za vozom, pa ga nikoli ne ujame, kako je življenje ječa, kako je narava lepa in kako so drugi narodi boljši v nogometu, košarki.

Pogled malega Kitajca ostane enigma tega odmora, tega trenutka, ko zazvoni in mora vse šolsko ljudstvo v razrede, mir mora nastati, pouk se nadaljuje, šolska ulica se mora sprazniti, pouk mora teči, ravnatelj gre lahko nazaj v svojo spovednico, v svojo celico, in nadaljuje s spomini, izpovedmi ali kar to pač že je.

Ko piše ta tekst, so zanj bralci razred, ki sledi učni uri (to je nazorna, neumna in neresnična predstava ravnatelja Jožeta, ki je že pregloboko zabredel v pedagoški mulj). Ravnatelj stopi pred bralstvo in poskuša z uvodno motivacijo, razlago pojmov, vzgojnimi in izobrazbenimi cilji v romanu uveljaviti svojo vlogo. Vse bi rad opravil, kot je treba, da bi ura uspela. Ker pa je ravnatelj, tega ne zna več, ne zmore.

Če se naredi vse po pravici, je cilj pripovedi preprost: premagati smrt, premagati ravnatelja v sebi, nadutost, ponos in podobne rahlo smešne osebnostne pozicije, ki si jih mora pedagog pridobiti, če ni rojen z njimi. Kajti samo tak lahko vzgaja ponosne in samostojne ljudi.

Pedagoško nazorno si lahko podnaslove v tekstu Pedagoški triptih (PEDAGOŠKI ESEJI ZA GOVEDA, SPOKORJENA PEDAGOGIKA, IZPOVEDI POKVARJENEGA PEDAGOGA) predstavljam(o) kakor zemljevid kanalizacije, meteornih in fekalnih voda, elektro- in telefonskih vodov ter optičnih kablov, zemljevid cest, ulic, potk in stezic na inženirsko definiranem istem področju (šole Šolice in pedagogike), šele potem vse to pregrnejo asfalt in hiše in potem pridejo ljudje. Gre za diagrame časa in prostora na čutnonazorni ravni.

Zato ima pripovedovalčev Jazst težave. Če govori(mo) o Pedagoškem triptihu kot izpovedih, nas bralce asociacija z likovno umetnostjo spravlja na napačno pot. Skupek vseh podob in dogodkov, ikonografija, opis dogodkov v neki šolici, ni samo v razporeditvi na tri dele, sploh ne! Na vsakem krilu triptiha naj bi bila res druga zgodba, druga podoba, vse tri pa povezane v skupno idejo. V nekakšen prenosni pedagoški oltar. Vsaka zgodba v tem zapisu je po vsebini holografskega značaja. To pomeni, da nosi v sebi podobo vsega ostalega, istočasno in nepreklicno. Izpovedna zgodba mora dobiti v besedni interpretaciji, kakor bi se zgodilo tudi v likovni, veliko globlji in bolj obči pomen. Z razumevanjem občega pa je vedno nek poseben štos, vic, smisel, bi se reklo. Brez vica in štosa je pisanje, posebej takšnih tekstov, kot jih zahtevajo podnaslovi, nesmiselno. Pa tudi nepedagoško. Cilja se sploh ne bi videlo, smoter ne bi bil dosežen – bralec mora dojeti moralo zgodbe, vic ali štos učne ure, doživeti mora spoznanje, kar je cilj pedagogike. Učitelj ali ravnatelj pride pred učence, razgrne pedagoški oltar, malo pomolijo pred njim vsi skupaj, on jih uči, kako moliti, kako videti namalane podobe, potem spravi oltar in vic oziroma štos ostane kakor znanje, vedenje, vzgojenost.

Opomniti je potrebno, da normalna točka zrenja na pričujoči Pedagoški triptih, na to predstavo, na konkretno, na to zapisano ali opisano ali naslikano vedno nosi s seboj, vsebuje klice abstraktnega (kakor vse, kar se uči v šoli), klice zmote in zavajanja, klice, iz katerih lahko zrasteta resnica in poštenost, lahko pa tudi kaj pritlehnega – kakor je možno v vsakem trenutku pedagoškega delovanja.

Izpovedi pred samim seboj in bralci in učenci in šolo Šolico so prisilni izhod, skozi katerega še lahko gre ravnateljev Jazst. Ker drugače ne more biti ravnatelj, bo za svoj jaz – ki ga v pogovornem jeziku slišite tudi kot jast, jest ali jazst – uporabljal obliko Jazst, ker ohranja koren jaz in dodaja še pogovorni -st, kar se sliši domače, vsakdanje, in ker je ta ne povsem zlagani in perverzni Jazst edini resničen.

To mora zapisati ravnatelj Jože, da ne bi izgubil nadzora nad samim seboj. Izpovedi so temen tunel, ne ve vnaprej in natančno, kaj vse bo povedal, kaj bo prisiljen povedati, da se obdrži na vodi, da ne potone, da ga situacija in pedagogika ne potegneta navzdol in da doseže pedagoški smoter. Da ostane ravnatelj in da javnost ne podleže podobi, ki jo kreirajo drugi, javno mnenje, govorice in opravljanja, mrmranje po zbornici, da ostane brezmadežen.

Njegov Jazst je bolj blebetav, bolj radoveden, včasih manj prestrašen, Jazst je pogosto v nasprotju z njim, večinoma pa sta prepletena, združena, nerazdružljiva, objeta v strašnem plesu – biti ravnatelj. Torej, napiše ravnatelj Jože: »Pisanje uporablja(m) za izhod, ki pa bo dokončen. Dokler piše(m) ravnateljske izpovedi, je (sem) živ. Samo o tem ne dvomi(m). Središče sveta sem Jaz. Že v antiki je nek mislec rekel: Vseh stvari merilo je človek, bivajočih, kakor so, nebivajočih, kakor niso.«

Podoba jaza se vsakomur v izobraževalnem in vzgojnem sistemu akutno spreminja, v tem je izobraževalni in vzgojni smoter, tako da je v neprestanem, permanentno razvijajočem se procesu, v trajnostnem samorazvoju.

Vsak dan ta Jazst sliši otroški smeh, vsak dan vidi otroški jok. Ko gre po hodniku, ko opazuje otroke skozi okno na hodniku, kako se igrajo doli na dvorišču, sliši jih v razredih, povsod, smeh in jok obenem. Včasih težko razloči, ali je smeh ali je jok. Očiščenje in pomlajenje obenem. Tega odrasli nis(m)o zmožni. Umrlo je zdavnaj.

Ravnatelj Jože in njegov, se pravi moj Jazst izmenično lažeta in zavajata. Oba sta pedagoga, dobra pedagoga. Posebna laž je njuno delo, njuna obrt. Pa saj to ni možno, boste vzkliknili, ko preberete. Učiteljski poklic je svet, edino pošten. Tudi to je res.

Jazst razmišlja, kako otrokom, ki so stari trinajst let, vsaj v povprečju so povprečni, pedagoško, poenostavljeno, nazorno in zanje ponovljivo razložiti, kdo je ventrilokvist in kaj je prozopopeja? Ali je sploh potrebno? Kako preveriti, ali so razumeli smisel te prispodobe? Če bi razumeli, potem bi pravilno odgovarjali na pedagoško pravilno zastavljena vprašanja.

Ste bili kdaj v kabaretu, ste kdaj gledali kakšno televizijsko oddajo o posebnih umetnikih, zabavljačih, cenenih zabavljačih, malih prevarantih, nekaj ljudskega in vulgarnega je v njih, ste bili kdaj v nočnem lokalu, v baru, v baru starega tipa, s čarovnikom in striptizetami? No, tam nastopajo ventrilokvisti. Gre za kabaretno, cirkuško umetnost, barsko umetnost, ki ima nujne elemente, ki so sorodni funkciji ravnatelja – spretnost in goljufijo, zavajanje in zabavanje, govorjenje resnic, paradoksov, oksimoronov – in za zlorabo posebnih sposobnosti … Gre za igranje dvornega norčka samemu sebi. Kot otrok je ravnatelj Jože na televiziji videl človeka, ki se je pogovarjal sam s seboj: v desnici je imel ročno lutko, ki je govorila in jo je vodil kabaretni umetnik – bil je v prepiru z njo, strinjal se je z njo, kregal jo je, jo zmerjal, ona pa mu je odgovarjala in ga poniževala, kakšen bedak da je, posmehovala se mu je, zaničevala ga je, zmerjala ga je in mu v obraz povedala resnico o njem samem. Vse je bilo v eni sami osebi. Že takrat, kot otrok, je začel trenirati, še mali, bodoči ravnatelj Jože, kako govoriti iz trebuha, bistva duše, središča duše tako za Evropejce kakor za zen budiste in za Azijce.

Televizija je bila, ko je mali ravnatelj Jože videl to čudno pojavo, še črno-bela, kar pomeni, da so bili še časi, ko si je moral marsikdo služiti kruh s kakšno posebno veščino, ki je ni mogla nadomestiti virtualna resničnost. Ta mali možic, ki je tako spretno govoril za dve osebi, ko je svoji lutki dal glas in premikal usta, kar je bilo še dodatno zavajajoče, je lahko to počel v več jezikih. On je govoril nemško, lutka, govoreča iz njegovega trebuha, pa je govorila francosko. Kadar je bil na Nemškem, je seveda on govoril nemško in nora lutka francosko, ko je bil na Francoskem, je bilo obratno.

Še enkrat je videl to čudno pojavo. V baru, ko je delal kot študent natakar. O tem razlaga otročičem v osnovi šoli: ob striptizetah, ki so se zapeljujoče slačile, odmetavale cunjice in kazale svoje riti in pobrita mednožja, plesale kazačok in jahale priročno klopco (splošno izobrazbo tako širi ravnatelj Jože, kaj je kazačok) in bile belopolte sužnje ob popevkah Harryja Belafonteja (tako ravnatelj Jože zopet širi splošno izobrazbo, ker so na odru obirale banane kot na plantažah in jih lupile), je bil ventrilokvist manjša atrakcija, na lestvici nastopajočih je bil celo nižje od čarovnikov ali žonglerjev, tudi ti so bolje služili od njega – pa vendar, tekst je bil v celoti njegov, izvedba njegova, duhovitost in tragičnost njegova. Vendar – v baru ali na televiziji ali med ljudmi na sploh, zunaj na cesti, ta neverjetna sposobnost, da govoriš iz trebuha, pač ni nič posebnega, no, nekaj čudaškega že, drugače pa tudi mala norost. Nedvomno, običajno govori trebuh za nas, usmerja nas in določa naše vrednote.

Zato je v tej pripovedi ustvarjen Jazst, Jazst ravnatelja Jožeta, vidita se, gledata se, Jazst govori iz trebuha, ravnatelj Jože govori kakor pravi ravnatelj – človek, ki govori(m) iz trebuha in ki se vidi(m) od zunaj. V desni roki drži(m) lutko, nekakšen drugi jaz, nekoga, s katerim se prepira(m), ima(m) dialog na enakopravni ravni, do njega je (sem) očarljiv in zapeljiv, vanj je (sem) zaljubljen. In tudi lutka v desnici ima enak odnos do njega – ga zmerja, se prepira z njim, ga ima rada in ga sovraži. Kadar govori on, kot oseba, govori kakor vsak med nami, ko govori lutka, govori iz trebuha. Vsebina dialoga, se pravi trebuha, je njegova – je njuna. Dialog s samim seboj, ne monolog, majevtični razgovor (ki ga je izumil ve se kdo med največjimi učitelji največjega učenca kot metodo, tudi že v antiki), kjer se pride do rezultata in spoznanja tudi o predrojstvenih, bi se reklo vrojenih idejah skozi dialog. Nikakor bi se ne reklo, da gre za shizofreno osebo niti za shizoidno situacijo. Človek se ne počuti, se ne doume kakor nekdo drug, človek je on sam, avtentični Jazst obakrat. Nadzira obe situaciji, oba sogovornika in ima do njiju distanco.

Prozopopeja (sranje – vzgoja in izobraževanje in antika se nadaljujejo v učni uri ali razlagi Jaza, Jazsta ravnatelja Jožeta, kajti tudi ta prozopopeja izvira iz antike, je govorjenje za gledališko masko; kakor vsaka učna ura se tudi ta začne z znamenitim motivacijskim stavkom »Že v antiki so stari Grki …« ali »Beseda prozopopeja pomeni … bla, bla, bla«) je druga pozicija, ki jo lahko enačimo s stanjem duha tega človeka, tega ravnatelja Jožeta, v prvi vrsti človeka, takoj zatem pa, ni treba izpuščati, (ne)političnega človeka, (ne)moža, (ne)očeta, (ne)prešuštnika, takoj zatem – ravnatelja osnovne šole. Prozopopeja – seveda še ena s stališča osnovne šole težka beseda in tudi pozicija. Govoriti v imenu drugega, za drugega, retorična figura, ki jo poznajo vsi politiki, ki pa je žal ne prepoznajo njihovi podaniki – saj je vseeno ali gre za vladajoče ali opozicijske veljake. To je figura, ko se skrijemo za masko, ki govori z nemim, večno istim izrazom, gledališka maska, govori pa razne svinjarije.

Poleg tega takšno razmišljanje, ki ima obliko izpovedi v vseh treh podnaslovih, spada v ravnateljevo deontološko misel – se pravi med tisto, kar je treba storiti, tisto, kar je prepovedano, in tisto, kar je nujno. Nekaj obveznega – kar ne šteje v plačo, ne v slavo in čast biti ravnatelj. Misel o tem ni samo del službe, pač pa del osebnosti.

Vendar je zato v tem zapisu paziti, da se ne podleže preveč pedagoškemu erosu – vse vedeti, znati, posredovati in razložiti. To je ena od maksim mene Jožeta in mojega Jazsta, ravnatelja osnovne oziroma ljudske šole, Šolice, za pričujoči zapis.

Dodatno pojasnilo: včasih se uporablja pasiv ali trpnik – je paziti, je treba vedeti, se ve –, včasih pa pedagoški plural ali množino – bomo pogledali, se bomo navadili, bomo razložili, se bomo naučili … Oba načina sta pač pedagoški jezikovni orodji, ki se jima narator tega zapisa ne more kar tako odreči, sta del njegove pedagoške duše, kaj duše, celote.

Breme izpovedi in vzrok zanjo se da prenesti nanj, na onega, ki sedi v pisarni namesto njega – on je vendar predstojnik, on je nadučitelj, on je upravitelj, rektor, dekan, regens, kaplar, desetar, narednik, katehet, on je cela vrsta vodij. Multipla vodstvena oseba. Multipla oseba izjemne podrejenosti in tudi upornosti, tudi zvijačnosti, previdnosti – vse za preživetje na funkciji biti ravnatelj osnovne šolice. Multipli strahopetec. Na nobeno vprašanje ne more odgovoriti prav. Če ima veliko možnih nazivov, povezanih z njegovo funkcijo, potem ima enako veliko število gospodarjev. Vsem in vsakomur. In enako število odgovorov: lokalni skupnosti, učiteljskemu zboru, državi, posameznim strokam, kot so pravo, državna uprava, uprava za delavce v javni upravi, prav gotovo, zagotovo tudi njim, kajti tudi to je stroka, marketingu (tudi to imajo nekateri za resno stroko), staršem, socialnim centrom, državnemu statističnemu uradu, direktoratu za osnovno šolstvo na ministrstvu za šolstvo in šport, nekemu zavodu za šolstvo, šolski inšpekciji, pa tudi strokam, kot so pedagogika, surdopedagogika, tiflopedagogika, specialna pedagogika, andragogika in kar je še teh -gogik, potem ženskam, se pravi materam šolarjev, upokojenim učiteljicam in aktivnim učiteljicam, vsem po vrsti, vsem starim, zavaljenim, lenim, neumnim, postavnim, lepim, še kar izobraženim, zanemarjenim – v vsakem posameznem in tudi mešanem primeru pa poučevalskim staršem, naravnim staršem otrok, naravnim vzgojiteljem otrok, in staršem nasploh in otrokom nasploh, kajti njim je vse v šoli podrejeno. To je ta, na zunaj odgovorni ravnatelj. Pezdetek.

Ampak Jazst, jaz, ravnatelj Jože, sem šolska oblast, Jaz sem ta ravnatelj Jože, reproduktor družbenih vrednot, Jaz sem pedagoški vzor in pedagoški vodja, Jaz sem tisti, ki dolgoročno vplivam nanje, če ne celo do konca življenja podtalno, še v svoji odsotnosti, ko bodo vsi ti ljudje odrasli, bom deloval nanje. Kitajec pa te gleda, zvonilo je, vsi morajo nazaj v svoje prostore, šola je vendar tudi zapor, ko morajo biti vsi ob določenem času v določenih prostorih. Učna ura se je začela.

Ah, kaj mora učitelj narediti? Preveriti, ali je dosegel zastavljene cilje učne ure: »Če kdo ni česa razumel, naj dvigne roko. Ah, vi? No, ali ne bi bili malo previdnejši in bi prikrili svojo neumnost in nevednost. Če so razumeli drugi ali pa so se potuhnili, lahko tudi vi naredite enako. Samo za vas ne bom ponavljal ali utemeljeval ali razlagal,« je oster ravnatelj Jože. Njegov Jazst pa ve, da je blefer.

Udejanjenje podobe ravnatelja Jožeta

Seveda gre poudariti, da ima oseba, ki je sama v sebi multipla, kakor mora biti vsak med nami, ki igra različne vloge, posebej če je ravnatelj osnovne šolice, tudi več podob za druge (so v eni osebi starši, prijatelji, partnerji, uslužbenci, zdravniki, obiskovalci predstav v gledališču, sprehajalci psov …). Torej, bi rekel ravnatelj Jože, se po svetu potika veliko število ljudi in vsak med njimi ima veliko število podob. Kar pa v resnici ne pomeni nič posebnega, bi rekel ravnatelju njegov Jazst – razen tega, da ustvarja zmedo podob, bi dodal.

Ker pa je Jože ravnatelj glede svoje podobe občutljiv, občutljiv je na to, kako ga vidijo ljudje, kakšen je v njihovih očeh, zmeda ni pomembna, važen je videz. V očeh učiteljic, v očeh učencev in učenk, staršev, občinskih in državnih uradnikov, se sprašuje, kakšna je njegova javna podoba: ali je priden, ali je pošten, ali je delaven, ali je pameten, ali je izobražen, je lep, je postaven, je možat, je zapeljiv, ali je še kaj drugega, kar bi rad bil. Vsekakor pa naj bi bilo tistega, kar ne bi rad bil v podobi javnosti, čim manj, celo nič. Čisti nič!

Podoba prva:

Po svetlem hodniku šole Šolice ob ravnatelju Jožetu hodi vsa urejena in nadišavljena, zapeljiva, na dolgih, razkritih nogah, ravno prav giblje medenico, na pol v usnju, in z dekoltejem, z odprtim dekoltejem, s popolnim dekoltejem (Jazst ne more odtrgati pogleda od lepih belih grudi, ravnatelj Jože je tudi v stiski, da ne bo žrtev njihovega zapeljivega dvigovanja) in z zapeljivimi očmi, ki jih poveša, televizijska novinarka Janja (to ne bo poglobljeno poročilo o šolstvu, to bo za zvečer, za prežvekovanje ničesar, praznega vsakdana praznega občana, izpraznjenega človeka, povprečnega človeka, si pravi Jože, to ni zanj, on bo odigral ravnatelja), in zadaj lučkar, in še bolj zadaj kamerman, in še bolj zadaj zadaj tonski mojster, ki tovorijo svojo robo. Posebno dovoljenje za intervju z ravnateljem je dobila od urednika na TV, od ravnatelja pa je dobila še dovoljenje, da intervjuva otroke, ravnatelj je dobil soglasje od staršev, da se lahko otročiči, deca pojavijo zvečer na TV. Zato gresta v razred, za njima pa lučkar in kamerman in tonski mojster. Ravnatelj čuti, kakor da bosta sama, onih dveh ali treh tipov niti pogleda ne. Oni so za kamero, ona pa je spredaj – in on bo spredaj. Ravnatelj je izbral b-paralelko, zadnji razred, ker ve, da so tam najbolj zreli in odgovorni otroci, otroci pomembnih staršev, ki že vedo, za kaj gre, kaj je modro, kaj je pametno, kaj se splača, kako se splača … Oni šoli Šolici in njemu ne bodo naredili sramote.

Vstopi v razred, skupaj z novinarko, in za njima vsi trije nosači opreme, lučk in senčil, kamere in kablov za zvok in kamero, se pravi – lučkar, kamerman in mojster zvoka. V ta zadnji razred osnovne šole, ljudske šole, v b-paralelko jih pelje ravnatelj, prej še na tihem potipa, sam sebe potipa, ali ima zapeto zadrgo na hlačah, to vedno naredi, kajti ni slajšega smeha otrok kot ravnatelj z odprtim razporkom … in otroci vse vidijo, vse vidijo, zato se jih boji, ker vse, dobesedno vse vidijo, zunaj mu skorajda uspe pustiti svoj negotovi, lebdeči, kritični, zlobni Jazst. Ta sprašuje: »Koga se vidi, ko se vstopi v b-paralelko?« Jazst si odgovori: »Mularijo, navadno mularijo se vidi, ki ji je skorajda za vse vseeno. Vendar ji istočasno skorajda ni vseeno za vse. Noben ravnatelj osnovne šolice na svetu ne ve, koga ima pred seboj, ravnatelj na Slovenskem pa sploh ne.«

Ravnatelj in njegov Jazst se vendar ne moreta nikoli ločiti. Kot rečeno, prepletena sta, prežeta drug z drugim, skupno podobo in skupno notranjost imata.

Praktično in teoretično, statistično in dejansko je odgovor na vprašanje, kdo so mladi ljudje v razredu, naslednji: glede na velikost države(ice), v kateri je ravnatelj in učitelj ta ravnatelj Jože, obstaja velika statistična in dejanska verjetnost, da ima pred sabo vsaj enega, če ne dva pomembna človeka v državi(ci), v njeni bodočnosti, če jo sploh ima – če bi učil v neki realno veliki državi, bi se te možnosti skorajda izenačile z ničlo ali z možnim zadetkom na lotu. Tako pa je tukaj, na Slovenskem, pedagoška realnost v resnici gasilska vaška veselica, kjer veliko srečk zadane. To ve ravnatelj Jože, tukaj in zdaj, v njegovi Šolici, je možnost velika. Torej mora biti previden – no, previden, vnaprej ponižen, kakor se pač spodobi za učitelja (pri tem ga njegov Jazst zaničuje in se mu posmehuje). Kaj pa se ve, kdo vse se skriva pri štirinajstih v tem razredu, v b-paralelki. To je kot veliko odkritje svojega poznavanja zadev zaupal novinarki Janji. Saj je Janja, jebenti, pomisli. Mogoče pa je samo Jana. Kaj pa, če je samo Jana in ni Janja? Vseeno. Povsem vseeno. Zanimiv je dekolte in gibanje v bokih, prava TV-frača bi se reklo, kobila, rasna kobila, mogoče je že seksualno prebujena, seveda, pomisli ravnateljev Jazst. Ve, za kaj je na svetu, skoraj gotovo ve. Vseeno je, kako ji je ime, da le ve, zakaj je na svetu.

Ravnatelja Jožeta je stalno malo strah. Kaj bo vprašala novinarka, kaj bodo odgovorili. Oni čutijo njegov strah, poigravajo se z njegovo tesnobo, izkoristili bodo možnost in ga posvinjali, šolo bodo popljuvali kot povsem neumno ustanovo, učitelje bodo dali v nič. Še dobro, da ima vsaj razporek na hlačah zaprt, čeprav so hlače posvaljkane, na sedalu se svetijo, čevlji so prašni in ponošeni, utrujeni od asfalta, srajca stara in zguljena, očala pa staromodna in zamazana. O drugih vnanjih lastnostih ravnatelja Jožeta, ki se jih zaveda in ki jih otroci vidijo, ki jih mularija vidi, raje ne razmišlja, raje ne razmišlja, sedaj ne, sedaj ne. Oni z veliko natančnostjo vidijo in čutijo njegov Jazst, poenotili so se z njim.

Ravnateljev pogled, njegova drža, vse na njem jih prosi: nikar me ne osramotite. Vedite se modro, pametno, bodite vzgojeni. Kako otrokom, starim trinajst let, povedati, kako pomembno je biti pameten in previden in diplomatski? Nekateri vedo, nekateri, desperadosi, bi jim rekel, in tudi oni drugi, pravičniki, oni znajo zakuhati pred novinarko kaj neprijetnega. Pred kamero bodo posebno pogumni, hočejo na televizijo, hočejo javnost, hočejo biti v in na, hočejo se pojavljati, biti prisotni. Oni že obvladajo medije, oni vedo, da povprečni odgovori niso nič, da se zvečer ne bodo videli na TV, če bodo odgovarjali povprečno, morajo nekaj posvinjati, nekaj ekstravagantnega morajo izpljuniti, pa bodo uspešni. Biti na TV je posebna oblika biti, kajne, pravi ravnateljev Jazst.

Šola je brez zveze, bedarija, nekateri učitelji so v redu, nekateri pa so bedaki, ravnatelj je včasih v redu. Pojma nimamo, kaj se učimo, ali se je treba učiti, vse je nesmiselno … Bog si ga vedi, kaj vse lahko izrečejo. Javnost se bo zgražala, ogorčena bo.

Novinarkina »raziskava« (risrč, rečejo) je mišljena kot uvod na temo naslednjih dni, ko bo poročala s srečanja ravnateljev in ravnateljic osnovnih šol, z nekakšnega kongresa v Portorožu. Javnost je treba pripraviti, javnost se mora usmeriti na dogajanje v šolah. Zato je tukaj, zato je prišla k njemu in k otrokom. Kaj se najraje učite, jih vpraša, oni pa jo debelo gledajo, kam boste šli po osnovni šoli, oni jo debelo gledajo, ona vpraša, poskuša biti neposredna, direktna, tovariška, hoče biti kul, kot rečejo oni, ali se jim zdi, nadaljuje, da so jim kršene osnovne človekove pravice, oni skomignejo z rameni. Nekomunikativni so danes. Ne ljubi se jim, ne zdi se jim pametno, ne zdi se jim vredno, zdi se jim brez zveze, zdi se jim neumno.

Ravnatelj Jože stoji pred njimi nemočen in beden, igra ravnatelja, igra glavnega na šoli, pa tega ne zmore, ne zna, posral se bo v gate. Vidi se mu. Smehlja se in prosi za milost. Pred to novinarko prosi, naj bodo pametni – v očeh mu piše prošnja za milost. Sodelujte, odgovarjajte. Recite kaj, otročiči mili.

Kdo ga lahko razume? Ali ga je potrebno razumeti? Zakaj bi ga pa morali razumeti? On hodi po šoli in se dela glavnega, pa je uboga reva. Tiste male in glupe učiteljice, tiste v tretjem razredu še lahko prevara, nas ne more. Lahko se dela glavnega, za nas pač ni. Kdo mu more pomagati? Usral se bo pred to novinarko, same skrbi so ga, v rit ji leze, važnega se dela, samo to. V resnici se bo usral, v rit leze, si podajajo misli, odmevajo njihove misli. Tudi od njegovega Jazsta se odbijajo, tudi on jih lovi.

Mora jih nagovoriti, učenci in učenke, s svojimi odgovori zastopate sebe in našo šolo. Gospa novinarka bo upoštevala duhovite odgovore, pametne odgovore, pa tudi, če bo kdo zinil kakšno veliko neumnost, tudi to bo upoštevala.

Otročiči, deca čutijo zelo natančno. Oni vse čutijo. Razgalili so novinarko, bolje in temeljiteje kakor ravnatelj, prepoznali so jo, nič posebnega, so si rekli, nič nenavadnega. Doma starši bentijo nad poročili. Jasno je, da je brez zveze. Niti ne vedo, ti otročiči, zakaj je vse brez zveze, nepomembno, kaj pa sploh je pomembno, bi oni vprašali novinarko.

Licemerje iz dneva v dan, permanentno licemerje? Sedaj odgovarja on, ali so v družbi otrokom kršene človekove pravice, deklaracije in ostalo? No, bilo bi pretirano zapisati ali odgovoriti novinarki, ki kaže noge, ki ima dekolte, ki ima oči in ki ima usta, da so in da niso – ne moreš odgovoriti natančno. Sicer pa, pomisli ravnatelj Jože, pomembno je, da te na televiziji vidijo; kaj si povedal, je vseeno, je neumno. Zakaj le ima novinarka usta, pa ja ne samo za spraševanje in hranjenje – s čim, kako, zakaj? Ravnateljev Jazst se počasi pobira, počasi prihaja k sebi.

Novinarka je odšla, mogoče rahlo nezadovoljna z odgovori, nič ni bilo presenetljivega, nihče ni razkril ničesar, ta mularija je brezvoljna, ravnatelj pa navadna učiteljska revščina. Odšla je s svojim spremstvom, kakor kraljica s svojim dvorom. Ravnatelj Jože je ostal sam sredi tišine učne ure. Kako bo vse skupaj videti zvečer na televiziji?

Podoba druga (s podpodobami):

Prenašati zavist drugih, da ti si ravnatelj, oni pa to niso, trpeti, vsaj rahlo in permanentno, pritisk javnosti, se pravi učiteljskega zbora, češ, vse gre narobe, ti pa ne storiš ničesar (ali pa počneš ravno tisto, kar najbolj škodi tvojemu ugledu, saj se ve – valjaš se po tujih posteljah, steguješ kremplje po mladih učiteljicah, kajne), pa si glavni, to občutiš na konferencah in na sestankih, na neformalnih pogovorih v zbornici. Potem: pritisk staršev na roditeljskih sestankih, ali se bo že kaj naredilo, da se v tem razredu ne bodo tepli in se otipavali, na sestankih sveta staršev, kjer te vlečejo za kocine za prav banalne zadeve, ali je dovolj papirja na sekretih, ali ni za malico prevečkrat pašteta, ali se pri pouku matematike resnično naučijo največ, kar je mogoče …, ker so dobronamerni. Nadalje je tvoja podoba na svetu zavoda kaj klavrna. Tam te valjajo po vroči smoli in perju po drugih principih, češ, mi smo oblast, mi te lahko razrešimo, ker pri mestnih oblasteh ne dobiš denarja za beljenje, za prenovo učilnic, zbornice, ker si ne prizadevaš za ugled šole, za inovacije. Zresni se vendar in pridobi sredstva, naši otroci ne morejo biti v takšnem svinjaku, mi ne moremo dobro učiti.

Zatem je tvoja podoba slaba tudi na ministrstvu – kar kritična, bi se izrazili. Posmehujejo se ti, jezni so nate, ker ne oddajaš vseh vrst statistik pravočasno, ministrske paradržavne institucije so te site s tvojim nerganjem, ki je posledica lenobe; tvoje stokanje, da pretiravajo, ker vsak dan spustijo v računalnik novo okrožnico in vsak mesec novo statistiko, jih utruja in kaže na to, da si neumen, ker pač ne uvidiš, da vse to počneš zaman. Kaj se delaš pametnega, ravnatelj Jože, kaj se pustiš premagati svojemu Jazstu, da si nejevoljen, da si proti, da ne sprejmeš vsake dve do tri leta nove zakonodaje, da nergaš zaradi vedno novih pravilnikov? Tvoja podoba je za vsako novo politično opcijo, ki se gre reforme, ker hoče vklesati svoje vladanje v večnost nacije, ki hoče vedno na novo definirati pedagogiko, moteča, zoprna.

Živeti v strahu je prava vsebina življenja ravnatelja, da bo šlo kaj (karkoli) narobe, in to se tudi dogaja, živeti v napetostih in stiskah zaradi predvidevanja, da se bo zoper tebe dvignil učiteljski zbor, starši, učenci, kajti ti si odgovorna oseba. In končno (nazadnje pa ne zadnje), na vrhu vsega, prenašati še sebe v tej vlogi, pa čeprav si ravnatelj zavoda. Vse to povzroča zaprtje, trdo stolico. Najmanj, kar je možno, doda Jazst. Trda stolica in zaprtje.

Da pa bi popustil to funkcijo, kakor kmet popusti motiko in plug, kakor zidar popusti kelo in kiblo in kakor omahne pisatelj s peresom v roki, to pa ne. Da bi se jim maščeval, da bi jim pokazal, koliko je vredno vse skupaj, in odstopil? Tega zadovoljstva vsem zgoraj navedenim, ki imajo težave s podobo ravnatelja Jožeta, ne bo napravil. To bi bil upor malega Kitajca (ne tega našega Čičota, on je aristokracija za nas, v naši Šolici, on čaka svoj trenutek, on je dober pri matematiki, on preračunava, on vidi svojo bodočnost), ki nima možnosti ne na riževih poljih, kjer brodi z rokami po plodnem blatu, ne ko vleče rikšo po predmestju dvajsetmilijonskega mesta ali ko prodaja prekajene pasje luleke, pardon, penise, na vaški tržnici ali ko v vrelem olju za en sam smrk ali skrk, prav to se sliši, ugonobi še živo miš in ti jo ponudi na lesenem pladnju. Žal nas (to je zgoraj omenjeni pedagoški plural) funkcija biti ravnatelj osnovnošolskega zavoda pripelje tudi na te misli – da bi se obesili. Pa reče ta Jože, ravnatelj osnovne šole: nočem več igrati te vloge, nočem več nositi te maske, nočem več govoriti kakor nosilec vsega tega družbenega bremena, nočem več biti ne strelovod ne simbol države. To je navlaka v moji duši. Hočem govoriti iz sebe, se pravi, biti hočem samo ventrilokvist. Povedal bom, kaj si mislim o vsem skupaj – eno navadno sranje, to je to šolstvo, sranje. Jebe se tem štirinajstletnikom, za kaj v resnici gre. Niso še dozorele osebe – in mnogi, mnogi, si reče ravnatelj Jože, nikoli ne bodo. Nikoli. Samo sodbe pa bodo sprejemali, težke in na videz utemeljene sodbe.

Kaj naj reče tej novinarki? V kamero naj reče, da je šolstvo samo oder, vse v enem, nekakšen teatro mundi? To se mu zdi, Jožetu, dobra beseda, dobra primera. To bo rekel. Kakor da je šola teatro mundi, prikazovalec sveta v malem, kakor da je panoptikum, kakor da je zapor, kjer se vse nadzira točno s te točke, od koder se vse vidi, kakor panoptikum, zbirka vsega, kar je na svetu, kakor da je cirkus, kakor da je arena življenja, kakor da je žrelo, ki požre vsakogar že na začetku življenja – ena sama tavtologija, se pravi isti pomeni priredno povezanih lastnosti, nobena pa sama po sebi ne zadošča. To bo dovolj učeno, da se bo videlo, da je izobražen, saj ravno te v zadnjem razredu, te v b razredu uči letos retoriko; to mora sedaj on konkretno pokazati, kako se govori in kako v resnici ni vulgaren, kot ga obtožujejo.

Podoba tretja:

Pravi pedagog se mora postaviti, vsiliti, si izboriti mesto boga. Ti pa boš rekel, ravnatelj Jože, ljubi moji otročiči, travice in rastlinice, pojdite svojo miselno pot, Jazst vas bom samo gledal in se vam ne bom vsiljeval. Ali boš to rekel novinarki, ki je prišla na dolgih nogah, ki kaže oprsje, dekolte, lep, gladek, mladosten, bogat, prijeten, zapeljiv dekolte, ki poveša oči, da bi bil ti čim bolj iskren, da bi čim globlje lezel vanjo in vedno več govoril, vedno bolj odkrito in nepazljivo govoril, ker bi se fiksiral na ta dekolte, na povešen pogled, na noge, na hojo?

Za ravnatelja Jožeta in za njegov Jazst dileme ni. Podoba boga, podoba tipa, mačota, prepričanega vase. Novinarki bo dal vedeti, jebenti: tudi tebe, mačka, tudi tebe, pička, bi kaj naučil. Jazst je premagal Jožeta.

V šoli ne gre nič zares, to je šele šala in šola, to še ni življenje, odrasli ljudje v šoli niso odrasli ljudje, pač pa nekakšni derivati, izcedki, nekakšna bitja, ki ne seksajo, ampak ljubijo, ne serjejo, ampak izločajo (nevidno, neprisotno), si ne vrtajo s kazalcem po nosu, ne jedo (če že imajo kaj na mizi v zbornici, se zapirajo, da otroci podložniki ne kukajo vanjo) – so idealizirana podoba, skoraj ideja človeka. No, na kratko, v šoli ne more biti nič pristno, le hlinjenje strokovnega pedagoškega dela z otroki mora biti pristno. Ravnateljev Jazst se tudi s tem strinja.

Načini, metode in strokovno delo so preverljivi v neštetih zapisnikih s pedagoških in redovalnih konferenc, sestankov posameznih strokovnih aktivov, razrednih učiteljskih konferenc, s sej sveta staršev in sej sveta zavoda, s sestankov staršev in svetovalne službe z ravnateljem … To so materialna dejstva, nakopičena v arhivu Šolice, spravljena na trdih diskih računalnikov. In na to podobo je ravnatelj Jože kar ponosen. Ve, da se mu to lahko zavida. Res pa je, da se njegovemu Jazstu to jebe. Poleg mnogih drugih zadev in pogledov na zadeve na Šolici in njeni okolici.

Skupek pogledov:

Skoraj vsi ti posamični pogledi tujcev na ravnatelja Jožeta se pletejo v mrežo, v zanko, vsi ti pogledi postajajo resničnost. V bistvu v tvoji šoli Šolici, ravnatelj Jože, zoper tvoj Jazst predejo mrežo, mrežo različnih sovražnih pogledov nate, v katero te je treba ujeti in te odstaviti, te osramotiti, javno je treba povedati, da je na šoli Šolici vse narobe, da je pedagoški vodja nemoralen, nesposoben, nasilen. V osnovi so za ravnateljev Jazst ti sovražni pogledi tudi glasniki sreče: njegovemu Jazstu bi naredili v resnici veliko uslugo, če bi ga rešili tega prisilnega jopiča ravnateljevanja, saj ne ta Jože in ne njegov Jazst nista za to funkcijo.

Zato je prva nujnost za ohranitev duševnega zdravja, ki jo vendarle čuti vsak udeleženec teh iger v neskončnost, tega prostora, ki je tudi zapor teh vzporednih svetov, izginiti iz šole – izpuhteti. Od dretja otrok po hodnikih in kavsanja praznega mentalnega zrnja zbornice, s sestankov s starši, izginiti vsaj v svoj diskurz. To mora početi Jazst ravnatelja Jožeta.

Iz lovk sindikalnega, lepo skodranega gospoda Kazimirja Bogomolke, prvega tajnika sindikata SKVIZ (Stanovsko kominternsko vzgojno-izobraževalno združenje – pomembna organizacija v državici z dvema milijonoma ljudi; šteje lahko med trideset in štirideset tisoč članic in nekaj članov – učiteljic, učiteljev, snažilk, snažilcev, ravnateljev, ravnateljic in drugih osebkov, mogoče nekaj umetnikov, kaj se ve; voditi ga mora seveda generalni tajnik, ki mora biti malo skodran, da je bližje tem učiteljicam in da jim je še všeč povrhu; ženskam, to se ve, se drugače vladati ne da; stanovsko lahko zamenjamo tudi s satansko, kar bi pomenilo seveda združenje učiteljskih čarovnic, blodnih babšet, potem nadalje, kominternsko ni potrebno zamenjati z ničemer, izobraževalno lahko zamenjamo z inkvizicijsko, kar rad odigra gospod tajnik združenja Kazimir Bogomolka, ki se prelevi v velikega inkvizitorja, generalnega inkvizitorja zoper vsakogar, ki ne sledi dogovorjenim pedagoškim dogmam, velja za političnega vizionarja, rešitelja, ki se je udeležil verjetno že sedme ali osme internacionale – no, o seksualijah inkvizitorjev vendar ni treba dvomiti, da so perverzne, mučne, bedne), spizditi, se jim izogniti, eskapirati.

Pobegniti iz mreže pogledov in govoric, iz lovk hobotnice, ki jo sestavljajo in predejo na šoli Šolici skupaj s SKVIZ-om snažilka Gertruda Fuerst in svet zavoda, kjer te valjajo po drugih principih, češ, mi smo oblast, mi te lahko razrešimo in ali nisi malo pretrd do snažilk, nečloveški, nerazumevajoč. Saj red mora biti, čistoča tudi, samo da jokajo in naricajo: »Jao mene, kukulele, šta sam uradila, nevina ja, ja samo delam, samo delam, nič drugega, nikomu nisam nič naredila, nič nisam napravila!« (Saj se ve, od kod je vse to naricanje in jadikovanje in ves teater.) Tu je aktiven tudi gospod starš Veljko Dripelj, samovsiljeni predsednik sveta staršev (on vedno izraža nek interes za delo v šoli in med starši, pred vsakimi volitvami, ko se vsi nekako v zadregi gledajo, on v kulminaciji zadrege, ko nihče ni bedak, da bi se javil, kakor odrešenik reče »Izražam interes za biti predsednik« in vsi si oddahnejo, končno en bedak, bedak, ki se javi sam), ki si zelo želi nastopiti kot krvnik ravnatelja in rešitelj Šolice, ki si želi nastopiti na televiziji, ko bo zmeda dovolj velika (kajti ravnatelj Jože noče ne ekošole ne zdrave šole ne šole brez zvonca, on bi se šel šolo kar tako – to pa dandanes ne gre, gospod Jože), gospod, ki ga ni še nihče v življenju, kakor je to treba, na gobec, ker ne drži ust zaprtih, kadar je to potrebno, potem pa še neka na pol učiteljica, neka Jovanka Šulc, ki je vse prej kakor učiteljica, še sama zase ni defektologinja, pač pa relikt nekega političnega sistema in države, relikt personalnega cunamija z juga, sindikalna zaupnica (prava zaupnica, konfidentka SKVIZ-a, konfidentka stare politične mreže, imperija, bi se reklo), in letargične učiteljice – vsi so ti nastavili mrežo, zanko, v katero se moraš ujeti.

Želena podoba ravnatelja Jožeta:

Nastopiti mora suvereno, pravi sam sebi ravnatelj Jože, nastopiti kot pravi ravnatelj, vzgojitelj, vodja, direktor, voditelj, človek, ki ve, kaj hoče, ki mu je treba zaupati, h kateremu ljudi kar vleče, sami od sebe mu sledijo. To je prava podoba.

Večna hoja za pedagogiko je hoditi po šoli. Biti stalen in permanenten pedagog, biti glavni, biti odgovoren, pomeni nastopati. Biti vodja je romantična podoba, je nekaj slikovitega, pomembnega, nekaj plemenitega, dušo povzdiguje, dušo naredi letečo v nebo. Pomemben si, najpomembnejši si, vse je vezano nate, vsi se obračajo nate, vsem nekaj pomeniš, vsi so odvisni od tebe, vsem lahko pomagaš, in kot ravnatelj, pedagoški vodja jih lahko kaznuješ, ukoriš s pogledom, z besedo, z ignoriranjem, z zasledovanjem, ti imaš moč in oblast. Pojaviš se in si oblast. Paziti se je, da se ne znori od tega, da se ne izgubi mere, da se ne pokaže slabega okusa pri tem, da se ne poleti v nebo. Pazi, da ne zboliš od tega, ravnatelj Jože, da ne zboliš od ravnateljevanja.

Samo če nisi pedagog, lahko splavaš iz te gnojnice, kot je šola, in se prebiješ skozi njene kaverne, kazemate, samice in skupne učilnice ven, na prosto in na prostost.

Pritisk javnosti, vseh teh pogledov, ki jih predstavlja zbornica male Šolice ob Ljubljanici, je za ravnatelja velik, močan, moreč, povzroča tesnobo. Vrača(m) se vanj, Jazst, perverzni Jazst, v svet zbornice in ljudi v njej, na koži in duši čuti(m), kako (me) opazujejo, kako (me) glodajo, opravljajo, kako vedo o meni, Jožetu, vse, kako vsaka nekaj doda, kako so razcepljene v resnici, tudi one bi z menoj, pa ni možnosti razkritja, zato sipljejo sovraštvo, mrzel dež, iz ust jim gomazi strupena melasa, govorijo si podrobnosti, ki naj bi jih izvedele, celi slapovi besed se rojevajo iz njihovih pohotnih ust, šepetajo si in grgrajo, namigujejo si in odkrito rečejo: veš, to zame ni dopustno, to ni pošteno, ne, saj, sedaj pa s to, kdo bi si mislil, menda je ona vse razdrla doma, poznamo takšne, vedno mlajše, so ju videli, ne, moja prijateljica, veš, iz one šole ju je videla, kaj pa imata za delat tako pozno ponoči, no, vsaj v kino jima ne bi bilo treba iti, saj, jaz se ne bi vtikala, ne bi nič rekla, ampak, veš, je pravi grobijan in egoist, takle pa ravnatelj osnovne šole, če ne bo nehal, same afere so ga, same romance … Nič ne rečem enkrat, pa se to vse kar ponavlja. Jebenti, kaj bi še stlačile v anonimko, to se še sprašujejo. In nekatere že vedo zanjo, nekatere že vedo. Predvsem pa ve SKVIZ in generalni tajnik Kazimir Bogomolka.

Skeptični Jazst ravnatelju prišepetava, da naj ne pove vsega, naj ne pove nič. Ravnatelj hoče biti človek, za katerega vsi mislijo, da ve, kaj hoče, takšno podobo si hoče priboriti v vsej tej množici ljudi, ki ga obkroža, ki ga gleda, ki ga nadzoruje. Vrh prizadevanja ravnatelja Jožeta je nekaj nedosegljivega – hoče biti od podobe in množice neodvisen. Celo več, vsi na Šolici naj bi se podrejali njegovi podobi, se ji klanjali. Jazst mu lahko pomaga iz te patologije samo, če ravnatelj sprejme, da se mu jebe za vse skupaj.

Drobci in drobtinice

Imperij (pedagogika je veda o tem, kako vladati) ravnateljeve pisarne vrača udarec – za kazen, ker ste ga zaprli vanjo, ker ste definirali šolo kot učno-vzgojni procesni stroj, tovarno, katere izmet je popolnoma nedorasla osebnost samih državljančkov, ker je uničevalni stroj za njegovo psiho in njegov Jazst, bo napisal vse po resnici. Ravnateljeve pisarne ne more zamenjati hotelska soba s pogledom na morje, ne more je zamenjati domača dnevna soba, ne more je zamenjati soba v enosobnem stanovanju neke učiteljice, h kateri se je zatekel v svoji erotični potrebi ugajati in biti glavni, ne more je zamenjati nobena soba na svetu, pa naj se v njej je in pije, naj se v njej posluša glasbo ali pa se poriva do onemoglosti, se zabada z vso radostjo in silo, z vso potrebo v žensko. Ravnateljsko pisarno nosimo s seboj, ona je naša duševna celica, mi smo njeno pohištvo, mi smo zaprti v njej kakor eremiti, mi smo v njej varni kakor v svoji molilnici in tudi kakor zaporniki pred pazniki – če smo ravnatelj.

Podnaslovi teksta Pedagoški triptih – PEDAGOŠKI ESEJI ZA GOVEDA, SPOKORJENA PEDAGOGIKA in IZPOVEDI POKVARJENEGA PEDAGOGA – zahtevajo od tebe, ravnatelj Jože, in od tvojega Jazsta, da se greš tudi ti zgolj ravnatelja zasledovalca, voajerja, špegavca, malega, pritlehnega opazovalca in popisovalca dogajanja; videl boš, ti moj Jazst, koliko zadovoljstva ti bo to prineslo. Ker pa si državljan Republike Slovenje in vsaj po definiciji tudi Slovenec, ti bo razkazovanje lastne bede in ponižnosti tudi godilo, hlapčevstvo in izdaja sta ti vendar v krvi, ravnatelj – drugače ne bi mogel biti to, kar si.

Tvoja služba so sanje. Neobvladljive sanje. Samo zapišeš lahko vse skupaj, ravnatelj Jože. Ker je nerazložljivo in zapleteno, polno podob in samo v sanjah jasnih zvez. Zato je treba razlagati. In tudi zato, da se zmanjša možnost pomot, napačnega razumevanja.

Na Slovenskem povprečni vzgojni model zahteva: disciplino in red, čistočo, ubogljivost, pokornost, priznavanje avtoritete (sistemske in ne dejanske), delavnost, sterilnost in nadoblast – državo in/ali cerkev. Nič nekonkretnega, nič neotipljivega, nič abstraktnega. Mešanica prava, vrednot, z dobro dozo prisile. Ta osrečuje vse v vzgojnem procesu na Slovenskem. In kaže prihodnost.

Takoj vidi svoje starše, no, starše otrok, ki obiskujejo njegovo šolo, na svetu staršev, ki egocentrično in fanatično branijo pravice svojih otročajev, ki prav rasistično (prikrito in pridigarsko) tolčejo po drugačnih otrocih – češ, ali se ne da narediti reda, mi moramo svoje otroke zaupati v varno šolo, naši otroci si zaslužijo najboljše, kar je možno. Ti ubogljivi in uspešni starši, z veliko mero duševne pohabljenosti, z izrazito izkazano psihopatologijo svojega vsakdana (ljubezen do domovine, čaščenje vrednot, predvsem zvestobe, ker se bojijo resnice o lastni biti, prikrivanje konfliktov med njimi, prikrivanje želja, precej so tudi homoerotični, izumetničeni, bi se dalo sklepati, polni starih duševnih krast, še iz otroštva, iz katerih se cedi, gomazi druga realnost, kot jo prikazujejo drugim, kot jo hočejo predstaviti sebi …), bodo seveda z vsemi štirimi pograbili ponujeno roko države – katere podaljšek je ravno ta Jazst, ta Jože ravnatelj.

Letos je v Šolici glavni modni model očeta, starša, neki mali gospod Veljko Dripelj. Prava zvezda sestankov s starši. Nekoliko poženščenega videza, kljub bradi, ki jo ima, nežni, puhasti poraščenosti, ne more skriti svoje nežne polti, zrasti tudi ne more več, ker je manjše rasti, ročice, nežne in ozke, se tudi ne morejo spremeniti v nekaj lopatastega, no, pa tudi psiha je ujetnica sama sebe. Gospod ima težave, ker očitno ni preživel zdravega otroštva, fantovskega otroštva, očitno so ga vedno pred vrstniki varovale deklice, moral je spadati bolj v njihovo druščino. Verjetno ga je mama definirala za punčko, ga oblačila kot punčko, verjetno se je oče nekje izgubil, mogoče je bil pederast, kaj se ve. Mali mož je bolestno zahrbten, z ravnateljem se ne razume, sluti in izziva, ker je ravnatelj alergičen na vsiljivost, na ušivost dejanj in besed, na besedno mehkobo in prikrito agresivnost, s katero se zdravi komplekse. Glavna naloga tega gospoda Veljka v tem šolskem letu je hoditi po otroških straniščih in ugotavljati, ali je dovolj papirja v kabinah, razlagati, da ni dovolj klopi na igrišču, da ni obešalnikov za obleko na šolskem dvorišču, da je treba šolo ogrevati na geotermičen način, da je nujno pridobiti visok standard izobraževanja in kvalitete. Pomembno je za gospoda Driplja vtikanje nosu v vprašanja, ali ni preveč hrane umetne, ali se je poskrbelo, da bodo otroci varni, saj je prišlo v tretjem razredu do otipavanja med sošolkami in sošolci. Zato je potrebno namestiti kamere povsod, da se kaj takega ne bi ponovilo. Ravnatelj ga gleda in se sprašuje, ali ga še nihče ni na gobec zaradi leporečja in neprestanega nerganja. Ravnateljev Jazst ga mora degradirati znotraj osebe ravnatelja Jožeta, da ga slučajno ne bi na gobec.

Kje v pedagogiki pa je prostor za demokracijo? Povsod, ali drugače rečeno, jebati je treba šolo in ravnatelja, to je oblika demokracije, dosežek demokracije, ko vsi vse vedo in lahko vsi o vsem sodijo, ugotovi Jazst. Politiki, šolski politiki, občinski politiki jo vidijo in razkazujejo povsod – prav nasilni so z njo, z njo vladajo, zlorabljajo jo. Gospod Veljko Dripelj resno jemlje vse, kar mu govorijo, kar sliši, kar mora ponavljati. In seveda neuspešno zdravi svoje komplekse, ne da bi vedel, seveda, na ravnatelju in njegovem Jazstu. Ta je samo v neprestani skušnjavi … no, da ga ne brcne v rit, vrže iz pisarne, degradira javno.

Gospod Dripelj ponavlja za politiko: »Šolica mora slediti inovacijam, moramo si prizadevati za zdravo šolo, veselo šolo, šolo brez zvonca, šolo s fleksibilnim urnikom, šolo po meri človeka, inovativno šolo, ekošolo …«

Ravnatelj Jože in njegov Jazst pa bi se šla šolo kar tako. Osnovna šola Šolica kar tako. Nič, nič posebnega, nič novega, nič starega. Ali hoče imeti ravnatelj Jože starše, državne nadzorne organe, občino, tudi učiteljski korpus šole za norca? Brez sprememb, brez napredka, brez inovacij? Družba se spreminja, vedno pred novimi zahtevami smo, mar ne uvidite tega, ravnatelj Jože?

Vsak dan, vsak službeni dan, ko bi zjutraj Jazst, ki se ne strinja z ravnateljem, rad prebral časopis, malo kriminala, malo kulture, osmrtnice, malo notranje politike, oni udarijo po tebi s problemi, ki ti jih navrže jutranja situacija, hipni dogodki, nerganja staršev po telefonu, kaj da je bilo za kosilo, pa za malico tudi, veste, neužitna banana ali spet jogurt, ali se ne bi dalo ponuditi še kaj drugega otroku razen mesa, veste, midva s Tilnom ne jeva mesa, mogoče kakšno domačo štajersko kuro, no, seveda, ampak ali ne bi dali otroku, mojemu Tilnu, kaj drugega kakor meso, nekaj namesto mesa (draga gospa, kot ženska morate vedeti, da je vse drugo kakor meso, pravo, trdo in čvrsto meso, le slab nadomestek za meso, da je meso pač samo meso in da meso lahko zamenjate samo z mesom – česar pa ne počnete in to se vidi, histerični ste, si govori ravnateljev Jazst in požira neumnosti); ali pa, moj otrok je ostal brez ključev omarice, ker jih je izgubil, pomagajte mu (bog, gospa, vaš otrok je izgubil svoje ključe, ravnatelj pa naj reče – jaz ti bom pomagal, joj, joj, čisto obupan je ravnateljev Jazst zaradi tega, nesrečen mora biti, v akcijo mora iti, ker to se pa ne bo dobro končalo, da je otrok izgubil ključe, njen otrok); poročanje, da je nek, en in isti učenec, seveda, nekoga včeraj popoldne na šolskem igrišču pljunil, prav v obraz, da veste, tako mastno, ja, pravi izraz je mastno, mastno, veste, res neokusno ga je pljunil. In ravnatelj mora za včeraj, za nazaj obrisati pljunek, mastni, nekulturni pljunek z obraza nedolžnega otroka in razkurjene matere, zgražati se mora, kako se je to lahko zgodilo na šolskem igrišču, prav na šolskem igrišču, prosim, način obračunavanja, pa pokazal mu je golo zadnjico, da veste, mojemu otroku je pokazal svojo golo zadnjico, ta isti, ki ga je pljunil, veste – no, ravnatelj, še to: za nazaj navleci hlače temu nekulturnežu na zadnjico, kulturno rečeno zadnjico, da ne bo kazal svoje riti po svetu, svojega odnosa do sveta, do drugih ljudi; čeprav ima sedem ali osem let, že ve, koliko so vredni ljudje okoli nega, da pljune nanje in jim pokaže rit, za včeraj, za nazaj ravnatelj Jože popravi vse skupaj. Potem pa zve ravnatelj še, da tega si pa res ne bomo več dovolili, da je nek starš, seveda en in isti, prišel v šolo nekoliko vinjen, ne pijan, rečejo prav na fino »vinjen«, da si z besedo pijan ne bi umazali ust.

Jazst je naveličan tega seciranja v živo zjutraj, ko sedeš lepo k časopisu, ko bi zjutraj rad prebral časopis, malo kriminala, malo kulture, osmrtnice, malo notranje politike, moraš prej odločiti, ali se bodo kupile okrogle ali štirioglate krede – obe obliki sta podobni svinčniku, lažje se piše z okroglimi, toda oglate so cenejše! Pomisli, ravnatelj, kaj boš odločil, da bo prav. Toliko pa šola vendar nima, da bi metali stran, ne, in kupovali dražje krede, reče učiteljica Mojca. Tak tip je učiteljica Mojca, univerzalen tip – skrbna, škrta, posveča se detajlom, nič ne pozabi, sama skrbi za vse, pravi delavni idiot je. Vendar ravnateljevega Jazsta zjutraj ne pusti prebrati časopisa. Zjutraj se začne delo, delovni dan. Časopis se mogoče bere v soboto. Pa še takrat ne, takrat se pospravlja stanovanje, že zjutraj se sesa dnevno sobo in pomiva ploščice v kopalnici in zrcala, vse se očisti, potem se gre na trg in k mesarju in se skuha govejo župo in restan krompir in doda govedino, bočnik, navadno bočnik, pa endivja s fižolom. V nedeljo se opere lase in se popravlja pisne izdelke otrok. Prosim lepo. No, časopis – ne, nima smisla. Kaj pa naj bi bilo tam notri takšnega?

Se boš soočil z dejstvi, moj Jazst, moj Jože, moj ravnatelj? No, za pijanega očeta, naj se v izpovedi piše Gaber, ki prihaja v šolo po svojo osem let staro hčerkico, ti je počasi jasno, zakaj pije. Seveda, samo zato, ker je slabič. Zakaj je tak, se ne ve, se samo domneva, se utemeljeno domneva. Velik je, gromozanski, on ti v pijanosti pravi, da ne bo nihče tepel njegove hčerke, ki jo ima rad, povsem je razmazan, razcejen v svoji pijanosti, v resnici kliče na pomoč, ti, ravnatelj, pa ga lahko zaničuješ, lahko sočustvuješ, ne moreš pa pomagati. Rečeš mu samo – veste, vašo Leonoro, tako je nesrečnemu otroku ime, je sram, če pridete vinjeni. Tega ji ne smete več delati. To jo zelo boli. Alkoholik, ki je nedvomno izgubljen, ki bo potonil, pravi: »Motite se, gospod ravnatelj, nisem vinjen, jaz samo zahtevam, da moje Leonore ne bo nihče poniževal.« Alkoholik ne more razumeti hčerke. Brez sočutja je. Vseeno razume. Sedaj lahko pije še zaradi tega.

Potem očeta, velikega, ogromnega blondinca, ni več. Prihaja njegov oče. Majhen, do popolnosti izbrit, z močno črno brado, žilav, nizke rasti, trden, vročičen, lepljiv. Svojega starega golfa parkira oblastno pred šolo in skrbno spremlja vnukinjo Leonoro v tretje nadstropje. (Jebenti, kaj jim je bilo, da so deklici dali táko ime? Ve se – posebna primitivnost, cepljena z norostmi, ki jih obdajajo in ki vanje bruhajo iz televizije.) V avtu ga pokorno čaka njegova žena. Leonorina stara mati. Ne dvigne pogleda. Nosi krivdo s seboj. In strah, vse, kar je zmožna, na kar je pristala, čemur se ni uprla. To ravnatelj Jože čuti, Jazst mu to dopoveduje. Vse prikriva, ta potuhnjena stara mati. Vsa življenjska moč gre za to, da prikriva sina, moža, vnukinjo, in da zaničuje snaho. Ogabni so za ravnatelja in za njegov Jazst. Otrok gre z njimi v prepad. Ko ga imajo, ga uničujejo. Ravnatelj Jože sumi na težke zlorabe, njegov Jazst je prepričan.

No, vseeno ga boš prav ponižno pozdravil, tega prasca starega, voaerja v lastni družini, ker si pač ravnatelj in moraš biti kulturen, tiho boš šel mimo, ker mu ne smeš razbiti gobca, ker so socialne službe popolnoma zatajile, kakor v neštetih primerih. Patologija posesivnega, dominantnega očeta, ki bi mu najraje pripisal zlorabo cele družine, lastnega sina, žene in seveda, ravnatelj Jože, tudi lastne vnukinje, ki jo valja po kolenih, si jo prižema na prsi, Leonoro, se gre z njo hopsasa in diči diča, fantič ima konjiča zalega, dobro osedlanega, diči diči diča, ko ona sedi okobal na njegovi nogi, se drgne ob njej, ona pa, Leonora, počasi zaznava zlohotnost dejanj, počasi raste v njej grozna črna skrb in strah, počasi ve, da nekaj ni prav. Vsi v družini vedo.

Stari oče, stari prasec se trudi narediti vtis, rad se pogovarja s teboj, ravnatelj, rad bi se pokazal kot dober in skrben stari oče, mož in oče, kot nekdo, ki je nekaj ustvaril v življenju, pa si ravnatelj misli, prekleta pizda, kaj pa misliš, da si, če si zgradil hišo. Pove, da je prišel iz nekih rovt, tam, kjer še kure težko hodijo, tako je strmo, nekje nad Poljansko dolino, tukaj pa si je sezidal hišo, na črno, seveda, ampak sedaj se to ureja, s svojimi rokami jo je sezidal, za vse je dovolj velika, doli na Barju, in ima rad red, samo tega sina ima, pa kaj more, malo rad popije ta sin, ni prav trden, treniral je odbojko, pa ni nič iz njega, zato je on tukaj, da zadevo reši, no, njegova žena je Hrvatica, tudi njo je moral vzgojiti, da lahko živijo v mestu, in vsi se imajo radi. Red pa seveda mora biti.

Kako naj se ga loti ravnateljček Jože? Socialne službe bodo čakale, policija bo rekla »ni prijave«. Ali vi veste, ravnatelj, kaj veste? Stojite za uradno prijavo? Ali zalezuje vnukinjo? Ali stara mati to ve, kaj je naredil s snaho, zakaj se mu sin ne upre? Sklôni glavo, ravnatelj, nemočen si.

Ravnatelja Jožeta pa na mizi v njegovi celici, pisarni, čaka časopis, ko bi ga zjutraj rad prebral, malo kriminala, malo kulture, osmrtnice, malo notranje politike. Dajte mi mir, mater vam jebem, si mora reči.

Potem je tukaj mati dveh sinov. Skoraj vsako jutro jo vidi na hodniku, ko ju pripelje. Čisto ob steni hodnikov hodi. Vsa je preplašena, zjebana, stolčena. Dobesedno. Dobila je toliko podpore, toliko se je odprla, da je lahko šla prijavit svojega moža, očeta obeh fantov, potem pa se je ustrašila in hotela umakniti svojo prijavo na policiji zaradi nasilništva. Ni uspela. Že dvakrat je šla v varno hišo in se vrnila k njemu, k tej podli živini, ki vlada v družini njej in sinovoma s svojim kurcem. Zlorablja njo, ki je mogoče, preden je imela otroka, preden je spoznala, za kaj v resnici gre, uživala, neskončno uživala, ga vzpodbujala – sedaj pa je nemočna. Oče in mož se po celo uro tušira, hodi nag po stanovanju, boža in objema starejšega sina, ga slači, ona pa nemo trpi. Mlajšega še pusti na miru. Ona ne more stran. In on? Neskončno močnejši je od nje, od socialnih delavcev in od tebe, ravnatelj, premaga vas vse v svoji zgovornosti, s svojimi argumenti. Ti pa si predstavljaš, kako uničuje svojega otroka. Gol ga boža in se mu razkazuje. Ti, ravnatelj, imaš vsaj vikende, ko jih ne vidiš, ti imaš počitnice in imaš to pisarno – oni pa so stalno v tem.

Ravnatelja Jožeta pa na mizi v njegovi celici, pisarni, čaka časopis, ko bi ga zjutraj rad prebral, malo kriminala, malo kulture, osmrtnice, malo notranje politike. Dajte mi mir, mater vam jebem, si mora reči.

Dan in noč, noč in dan, brata bi bila najraje v šoli. V tej šoli Šolici kar tako, nekaj, kar tako. Edino mesto na svetu, kjer jih ti očetje ne dosežejo. Čeprav jih zasledujejo. Zasledujejo tudi tebe, ravnatelj Jože. No, tukaj v pisarni te matere ne boš srečal, samo veš, da je pripeljala otroka v šolo in da hiti domov ob zidu na hodniku, skriva pogled, noče, da bi se jo videlo. In kako je bilo v varni hiši? Ne me jebat, da ta socialna služba kaj naredi. Dobi denar, ustanovi táko varno hišo. Pa potem? Zakaj je odšla, zakaj ni zdržala? Prišla je v varno hišo na začetku tridnevnih praznikov in je bila pač prepuščena sama sebi. Nihče ni govoril z njo, lepo so jo namestili, potem pa – hajd na dopust, za tri dni. Ni možnosti, da bi zdržala. Nihče je ne posluša tam v samoti, v stanovanjski luknji, nihče je ne podpira. Sama je v prazni varni hiši. Peče jo vest, da je izdala svojega moža, in se vrne k njemu. Potrebuje svinjarijo, ki se ji godi, nič ne more biti v življenju, niti trenutek ne more biti nič, odsotnost bolečine. Sinovoma vrne pokvarjenega očeta. Ta triumfira nad vsemi – nad njo in sinovoma, zaničuje jo pred njima, za zaveznika v poniževanju matere ju ima, poljublja starejšega in ga boža, premagal je center za socialno delo, premagal je policijo in premagal je šolo, premagal je ravnatelja Jožeta. Pameten je ta oče, inteligenten je in se smeji nam vsem. Grobo rečeno bi bilo: s kurcem opleta in vlada.

Ravnatelja Jožeta pa na mizi v njegovi celici, pisarni, čaka časopis, ko bi ga zjutraj rad prebral, malo kriminala, malo kulture, osmrtnice, malo notranje politike. Dajte mi mir, mater vam jebem, si mora reči njegov Jazst.

Kdor dela na šoli in se morda o svojem delu sprašuje, mora vedeti, da v ustanovi neodvisno od njega teče na stotine vzporednih svetov, se tolaži ravnateljev Jazst, skoraj neskončno število svetov. Svojega sveta, ki o njem lahko govori ali piše, nima samo ravnatelj, ima ga sleherni učenec in učenka, sleherno živo bitje na šoli, ki ima dušo, se tolaži ravnateljev Jazst (celo hrček v biološki učilnici, ki mu v njegovem ujetništvu ostaja samo družica, ki jo natepava dan in noč, in vreteno, kamor gre lahko na sprehod in ga goni od znotraj, in želvi, ki ju čez vikend dajo ven iz terarija, zgoraj, v drugem nadstropju, sicer v učilnici za matematiko, da kobacata po ogromnem ravnem polju, po gladkem parketu, in užijeta vsaj nekaj svobode, pa čeprav se jima verjetno zdi, da kobacata kje na Luni ali da sta del znanstvene fantastike), vsak ima svoj svet, svojo predstavo o njem in prav tako svojo voljo v njem.

Vsi svetovi so avtonomni in se lahko prepletajo, imajo nešteto odvodov, izhodov, rokavov, meandrov, tihih in glasnih kanalov, asociacij, podtalnih rek in jezer, tolmunov, neznanih želja in hotenj, da se vse neprestano giblje, kakor bi bili v velikem oceanskem akvariju, kjer nobeno stanje ni dokončno, kjer potekajo samo nevidne meje in zidovi v gibanju posameznih bitij, kjer so vloge razporejene po podobi, pomenu, moči, teži – pa so vendar vse potrebne in pomembne.

Časopis, ki ga čaka na pisalni mizi, ko bo zazvonilo in se bo zunaj, na hodnikih le umirilo, ko bo zamrl bazenski trušč visokih glasov otrok, njihovo dretje, prerivanje, kričanje, je površen, časopis poroča, časopis nima prave vsebine, samo informacija je. Tokrat piše o nekem sodnem epilogu. Dotika se ravnatelja in šole Šolice, dotika se sveta tega teatra mundi, tega panoptikuma. Informacija je maska, vedno enaka je, ne smeje se in ne joče. Neko pogojno kazen so dosodili nekemu učitelju, nekemu lepemu, kodrastemu, črnolasemu, postavnemu učitelju športne vzgoje. Ravnatelj ga pozna, spomni se njegovih lepih rok, ki jih je rad razkazoval, spomni se njegove lepe postave, mišičaste postave, ki jo je rad razkazoval, spomni se njegovega sporočila, ki ga je pošiljal s svojim gibanjem, jaz sem lep, jaz sem zapeljiv, jaz sem pomemben, jaz poznam svetove, ki so vam, običajnim ljudem, neznani. Ravnatelj ve zanj, ravnateljev Jazst ga ne mara, ravnateljev Jazst mu je bil nevoščljiv za lepoto, za skodrane lase, za veselje, ki ga je znal vzbujati v ljudeh, radost, zavida mu lahkotnost, s katero je bival v šolskem okolju, užival je. Sedaj ga sovraži. Ne zgraža se, ravnatelj ne obsoja, ravnatelj je paraliziran, nemočen nad grozo, ki jo je učitelj športa prizadejal. Vsa radost biti med otroki je bila užitek, je bila zavajanje, je bila kraja otroštva, je bila samo in zgolj užitek. In mogoče strah, da ga bodo zalotili, tega lepotca.

Ravnatelj ve, kaj je za informacijo, za masko, ki se ne smeje in ki ne joka, ki ne izraža nič – samo neko dejstvo. Sodni epilog je doživel nek dogodek, serija dogodkov. Informacija ne govori o ozadjih, o ničemer, samo da je bil pravnomočno obsojen na pet let … Mogoče je bil ta učitelj športne vzgoje sam žrtev, zlorabljen otrok. Mogoče. Tega ravnatelj Jože ne ve. Nikoli ni povedal, ta učitelj športne vzgoje, da je bil žrtev, nikoli ni mogel povedati, kajne. Pa bi povedal. Pa ni. Zavajal je s tem, ko ni povedal. Ravnatelj in njegov Jazst bi ga fizično poškodovala, da bi postal invalid. Za kazen bi ga. Kruto bi ga.

Izbruhnilo je v šoli v naravi, ko se je prikradel k novi učenki, stari osem let in pol, ki je prišla na šolo šele to leto; prej je bila na njegovi Šolici, šolici ravnatelja Jožeta, pa jo je pretkani oče poslal drugam, v novo šolo. Lepi športni pedagog, ki je igral kitaro in bil zato priljubljen, je legel v posteljo k učenki – okoli je spalo kakšnih petindvajset otrok –, jo zbudil in ji dajal svojega oneta v roke, no v ročice, da naj ga boža. Bilo mu je res potreba in v užitek, ki se mu ni mogel odpovedati, ni se mogel obvladati in je napadel otroka, ko je spal. Pozneje je bilo rečeno, tako kot videno dejstvo, veste, njega je kar neslo, kar poneslo, kar gnalo ga je nekaj med otroke. Ampak s tem opaznim dejstvom se človeka še ne da neposredno obtožiti, da je pedofil. Je pa znak. Zjutraj je otrok to v joku povedal učiteljici, ki pa je ukrepala, končno ena, končno prava baba med učiteljicami, in naredila škandal. In kaj je bilo potem? Ravnatelj je čakal z ukrepanjem, da se bo pomirilo samo od sebe, pa se ni. Počasi se je izkazalo, da je dobri, pokončni, lepi, mišičasti, črnolasi in skodrani učitelj športne vzgoje vabil v kabinet učenke in jih otipaval, jim razgibaval ude in jih masiral. Ravnatelj Jože se je spomnil svojega učitelja športne vzgoje v gimnaziji, za katerega se je vedelo, da je posebnež in se je dalo z njim opraviti med uro tako, da seveda ni bilo treba nič delati, da so poslali k njemu kodrastega in tudi malo k temu nagnjenega sošolca in mu rekli, da naj zaprosi učitelja, da bi mu razgibal koleno, s čimer sta bila še najbolj zadovoljna prav kodrasti učenec in opolzki športni učitelj, dijaki pa so imeli mir. Vse brez obsodbe, samo s posmehom je bilo – pa so vsi vedeli, pa so vsi vedeli. In tudi pri tem črnolascu so vsi vedeli, da je igral kitaro in zabaval otroke povsod, da so rinili vanj, tudi deklice, tudi deklice, on pa jih je imel tako rad, tako rad.

Zloraba male deklice je dobivala vedno bolj čudne posledice in kazala na obupno nemočno sistemsko ureditev takšnih problemov. (No, Jazst, zakaj pa postajaš resen?) Vleklo se je po svetu šole in po organih šole in potem je le prišlo do kazenske ovadbe. Ko so končno spackali skupaj izjemno odpoved delovnega razmerja temu učitelju, je svet šole kot pritožbeni organ uprizoril pravo sodno farso zoper starše otroka, zoper deklico, da si je vse izmislila in da je doma v resnici žrtev incestnega in pedofilskega očeta, da je učitelj, ki je imel tako rad otroke in ki je tako lepo igral na kitaro, vzoren oče in pedagog in da je vse samo konstrukt. Učiteljice po zbornici pa so govorile, da je on vendar tako prijeten in ima rad otroke in končno je ena ugotovila, da se je punčka gotovo nastavljala in da je že prej, takoj prvi in drugi dan, ko je prišla na šolo, opazila njeno sumljivo vedenje. Potem se izkaže, da je oče res bil incesten, pa on, velik profesor na univerzi, to pa da ne, je spet donelo iz malomeščanščine zbornic, profesor doktor pa kaj takega, lastni oče tudi, ne, saj se je vedelo, da je tamala pokvarjena in da je zapeljevala učitelja, no, to pa ne gre, da bi to javno govorili in ukrepali. Končno nekdo zaključi debato s pripombo, da bi morali te tipe z bejzbolsko palico po kolenih, jim jih stolči tako, da bi v vsakem koraku za vedno čutili bolečino, da ne bi nikoli več hodili. S tem se ravnatelj Jože strinja. Pohabiti, pohabiti. Trajno pohabiti pohabljenca. Časopis v šestih kolonah prinese sliko očeta, akademika, rednega profesorja, ki razlaga svetu svojo znanstveno pot, ki govori o nekakšni mikrobiologiji, o študiju, spozna se na to. Časopis ga glorificira. Časopis ne laže, laže veliki oče. Doma posiljuje hčerko. Verjetno iz znanstvenega prepričanja, da je to normalno.

Ravnatelju Jožetu pomaga časopis za trenutek videti več, potem pomisli na starše, na svet staršev, na svet šole, kjer ga čaka neskončno obremenjevanje in dokazovanje njegove krivde s strani malega gospoda Veljka Driplja. Samo za hip se vpraša, kakšno nasilje vrši v družini mali gospod Veljko Dripelj? Pedanten je, zahteven je, vedno juhica na mizi, pa kritika juhice, pa meso mesek in omaka omakica in mala kritika, malo nezadovoljstvo – žena, tako je težko živeti, če se ne napravi tako, kot je treba. Prosim, žena, poskrbi za to, da bo red, kot mora biti. Pa tudi prt je že kar nekaj časa na mizi, kdaj je bil nazadnje zamenjan, saj nismo v menzi, ljuba žena. Ona mu ne more reči, tudi pofukati bi me moral, kot je treba, pa me ne moreš. Vedno si me na pol, vedno si ga takoj vzel ven, nikoli ni bil dovolj trd, kar ušlo ti je, in ga zavil, obrisal v robček, dragi Veljko (mogoče bi to zakonsko resnico o Veljku Driplju povedala ravnatelju Jožetu njegova žena, rekla bi, da je v resnici pust kot kuhana govedina, tečen, in da si ga vedno obriše v robček, zavije v robček, ki ga prej pripravi, madona, na kaj vse pomisli, preden se spravi k ženski in ko ga nato potegne ven, ja, tako je to, tragično vendar). Najbrž je tako v tej družini, mali Veljko Dripelj dosledno sledi vsemu, vsakemu koraku hčerkic, on je glava, glavica družine, tako si predstavlja vse ravnateljev Jazst, da se nekoliko znebi pritiska.

Ampak vseeno, Jazst, sprejmi ravnateljev pedagoški pogled na ljudi, odpusti jim – to so kljub vsemu ljudje, ki jih ni treba obravnavati shematično, kot nekakšne sovražnike, kot zgolj pokvarjence. Kaj ne pomisliš, Jazst, da so bili nekoč otroci, da so se igrali ate in mame in zdravnike, da so jih mogoče zanemarjali, tepli, da so bili pionirčki, ki so jim kakor tebi zavezali rdeče rutice okrog vratu in dali na glavo modro titovko s plehnato značko dveh pionirjev, da so jih cepili s politiko kakor tebe, da ste imeli skupno otroštvo v skupni državi, da imajo sedaj takšne težave kakor vsi ljudje in da jih ni treba obravnavati ravno posmehljivo in poniževalno? Poleg tega so oni nedvomno prepričani v svoj prav. Kaj praviš na to, ravnateljev Jazst? Ravnatelj si odgovori: razumem jih, čeprav delajo iz šole bojno polje. V šoli in na šoli hočejo zdraviti svoje komplekse, svojo osebnostno revščino hočejo pokrpati na šoli in na ravnatelju Jožetu. Videti jih je treba v uniformi, brez identitete, brez osebnosti, ki potrebuje humano obravnavo; oni hočejo biti sovražniki. Oni so produkt prejšnjega političnega sistema in lastnih problemov. Nič se ne da narediti, je trden ravnatelj Jože, prav nič; njegov Jazst pa ima od tega samo koristi (tudi bolečina in strah, ki lahko nastopata v njem, sta tukaj korist) in se za hrbtom vseh samo reži.

Ravnateljev Jazst ne prečka zlatega mostu

Sem ga že večkrat polomil, se reče, si misli, si ponavlja, sam na sebi ugotavlja ravnateljev Jazst. Za druge stoji(m) ravnatelj Jože pri oknu in gleda(m) dol, med kostanji se svetlika reka, ki tokrat ni umazana. Redko se sveti, pogosto teče motna. Povedkov prilastek, edini, za katerega ve(m). Reka teče motna. Reka teče motna. Kaj je s to motnostjo? Zakaj ni pogleda, ki bi bil jasen, zakaj ni odseva, ki bi bil jasen? Zakaj mora(m) stati tukaj in buljiti skozi okno? Reka ga/me gleda, se mu/mi svetlika. Motno. Jazst se poisti(m) tudi z njo. Ni prosojna, ni bistra. Motna je, motna teče.

Reka pod oknom ni mitska reka, reka ponikalnica je. Lahko pa jo dojame(m) kot mitsko reko. V tretjem razredu naše šole, v vsakem tretjem razredu osnovne šole na Slovenskem, recimo na Sorškem polju, rečejo, naša šola stoji na Sorškem polju, ljudje tukaj so dobri, zdravi, pošteni in delavni, potem tam nekje rečejo, naša šola stoji v osrčju Slovenskih goric, v Jeruzalemu v Slovenskih goricah, ljudje tukaj so dobri, zdravi, pošteni in delavni, potem tam nekje na Krasu, v Volčjem gradu ali Komnu, rečejo, naša šola stoji sredi kraškega kamna in v burji, ljudje tukaj so dobri, zdravi pošteni in delavni … in tako naprej v vsaki grapi, na vsaki ilovici – otročiči se, lahko se reče tudi deca, učijo o svojem okolju. In da je pomembno biti priden, da se lahko s tem pohvališ, da se to javno izreče. Tukaj, na tej šoli Šolici, jim rečejo: Ta reka je Ljubljanica, šola stoji v centru Ljubljane. Vendar nihče ne doda: Ljudje tukaj so dobri, zdravi, pošteni in delavni. Nihče ne verjame, nihče ne pomisli, da bi mogoče res lahko bili takšni. Saj niso, si doda ravnatelj Jože. Niso. Veliko je pijancev, lenuhov, parazitov, bleferjev in drugih duševnih profilov.

Zato rečejo nekako takole gospe učiteljice, ki vse vedo, ki morajo vse vedeti, ki niti ne pomislijo, da ne vedo nič (seveda spedagogizirano, kar pomeni poenostavljeno, spravljeno v neko drugo težišče, pogosto kontradiktorno in lažnivo, strokovno pa edino tako možno, da je deci oziroma otročičem sploh razumljivo):

Relief Slovenije omogoča takšne reke. Ponikalnice. To je reka, ki večkrat priteče na dan in ima različna imena. Torej je to le dogovor. Ne rečejo: Rojena je iz nedrij zemlje in vedno znova se pojavlja in nikoli ni ista, ker vse teče in ker nikoli ne stopimo v isto reko dvakrat, in ne rečejo, veste, to je reka Lete in kar je še drugih rek podzemlja, ki nam ostaja nedoumljivo, ne rečejo, to je reka, po kateri je plul tudi Jazon, ko je šel po zlato runo … Oni, pedagogi, rečejo, so tudi drugačne reke, ki tečejo vedno samo po površini. No, vsi odrasli ljudje vemo, da je vse to bedarija. Torej, deca, učenčki, reke so tudi drugačne. Ta je umazana in počasna. Počasne in umazane reke so problem, tudi termično so onesnažene. Za temeljit strokoven pregled in premislek bi moral pogledati v učni načrt. Nikoli ga ne bo(m) odprl. Ne, za geografijo že ne, za spoznavanje narave ne, za spoznavanje družbe, če to sploh še imajo, tudi ne. Nič ne bo(m) naredil.

V resničnem svetu Ljubljanica teče motna, ni lepa v svojem odsevu neba, ni samo temna in skrivnostna, grozeča je. Vrbe ob strani, kamor se gleda skozi okno ravnateljeve pisarne ali okna zbornice, so samotne, sem in tja gre neznanec tam ob toku reke, vidi se ga, osamljen je. Tišina vlada na šoli Šolici, pogrebna tišina, ni slišati otrok, oni so po razredih, bazenski hrušč in živžav, ki je značilen za prostore ali igrišča, kjer je veliko otrok, noče in noče bruhniti na hodnikih, olajšal bi ravnatelju Jožetu dan, povedal bi mu, da je svet še vedno normalen, da se otroci ne ozirajo na vzporedni svet odraslih, da ga ne poznajo, da je dobro tako, da imajo svoje težave – da pa se skrijejo med vrstnike, da si ustvarijo svoj svet. To čaka ravnatelj Jože ali v svoji pisarni ali v zbornici, nima miru.

Ravnateljev Jazst se rešuje: hodi po hodnikih in ne ve, kam bi se del, samo odločno mora nekam iti, ali se skriva v kuhinji in čaka, da mu bodo kuharice porinile čez pult rosfrajasto skodelo, polno narezanega ananasa, danes ima deca za kosilo namreč tudi košček ananasa, ali pa je pri hišniku, v njegovi delavnici, in si na skrivaj, kakor da hišnik ne bi opazil, ogleduje nage babe na čudovitih motorjih (guzzi, harley davidson, BMW, gilera …), vse poze so zanimive (res, vse so odlične), vse ženske so lepe, tudi motorji so sčiščeni, in veliko teh koledarjev ima hišnik in veliko plakatov in ravnatelj ne zahteva od njega, naj to galerijo sname, saj to vendar ni za v šolo Šolico, saj otroci skorajda ne morejo priti v hišnikovo luknjo.

Ravnatelj Jože se sooči z izvenpedagoško realnostjo: na Šolico so prišli trije inšpektorji, trije v kutah, z zakritimi človeškimi podobami, tokrat se delajo fine, tokrat se ravnajo po predpisih, ker morajo še z njim opraviti razgovor, zato se najavijo, potem ko so svojo raboto (grdo, umazano delo, početje) že opravili (tajna zaslišanja učiteljskega kolektiva so opravili že poprej, seveda, v grozo so s svojim spraševanjem spravili kar šestnajst učiteljev in učiteljic in drugih zaposlenih). Ravnatelj Jože si jih je ogledoval kakor inkvizitorje, kakor bednike, kakor ljudi, ki so podrejeni gospodu Kazimirju Bogomolki, ki so prišli s prav umazano nalogo – diskreditirati in uničiti. Ogledoval si je inšpektorico za javne uslužbence, tisto z očitnim podeželskim naglasom, ki je kakor agentka Udbe ali kakšne podobne eksekucijske ustanove v državi(ci), rada jo kaže, svojo inšpektorsko izkaznico, kakor v TV-nadaljevanki se legitimira, rada je pomembna – zato reče: »Sem se zelo trudila, da sem postala inšpektorica, in mislim to tudi ostati.«

Za Kazimirja Bogomolko so takšna strašila gotovo utelešenje lepote, prave lepote, intelektualne in politične lepote, imajo moč in so neomajne. Ona prav trmasto vztraja, ker hoče ohraniti svojo izkaznico, ki jo rada kaže, pri svojem, češ, prijava velikega sindikata je upravičena, gospa Gertruda Fuerst je maltretirana, tudi učiteljica Jovanka Šulc je maltretirana, starš, njegovega imena ne bomo razkrili, zagotavlja, da na straniščih ni dovolj papirja, teh izjav ne smemo prezreti, to je pomembno. Inšpektor za delo ponudi ravnatelju Jožetu, računajoč na njegov oslabljeni in krivi Jazst, potem ko ga je mučil in zastraševal kakšno uro in pol, tako imenovani zlati most sočutja in odrešitve, in reče: »Dajte, ravnatelj, saj je jasno, da vam lahko kdaj tudi prekipi, da ste lahko nestrpni in da kakšno rečete, saj vas lahko razumem, tudi meni se to zgodi. Pogosto snažilke ne delajo in učiteljice tudi niso poštene do otrok, seveda vam popusti, komu pa ne bi …«

V to zanko prave policije, prave Udbe in njenih derivatov, ravnatelj Jože ne sme stopiti – ne sme pritrditi prigovarjanju tega inšpektorja. To bi zapisal, to bi stalo črno na belem: ravnatelj Jože je izgubil živce in je poslal v pičko materino snažilko Gertrudo Fuerst, nadrl jo je, ker je lena, stalno si izmišljuje bolezni, da ji ni treba v službo, da izsiljuje ali podkupuje zdravnike ali jim mogoče doma pospravlja, da ji dajejo neskončno bolniško. Nadalje, popustili so mu živci, žalil jo je, Jovanki Šulc pa je zabrusil, da naj izgine dol v Srbijo, da teh balkanskih metod komuniciranja in javskanja in blefiranja in lenarjenja in spuščanja megle, te nestrokovnosti, nepotizma »jao, pa veste, on je iz tako dobre družine, njegov oče je zobozdravnik, mati pa je prava intelektualka, govori gladko, prosim vas, gladko pet tujih jezikov, pa ne bomo sedaj z otrokom tako počeli … mi je povedala koleginica, da so res premožni, pošteni ljudje, veste …«, ki ga hoče uvesti na šoli, pač ne bo prenašal, tega dretja jao meni kukulele. Kakor da bi rekel: vaši mitingi resnice, vaše hujskaštvo tukaj na šoli ni možno. Dokler bom jaz, Jože, ravnatelj te šole, s tem ne boste prodrli. Sit sem vašega javskanja … Inšpektor bi to zapisal, potem ko je sam napeljal na to, ko je ponudil roko: »Saj, ravnatelj, tudi jaz sem pogosto sit tega stokanja in teh manir, saj mi, inšpektorji natančno vemo, za kaj gre, da imate prav, tudi mi ne maramo tega nepotizma, tega poveličevanja samega sebe, saj vas povsem razumem … mirno lahko rečete, da se je to dogajalo, pa gremo domov, pa bo mir …«

Skupaj s pijansko upokojeno učiteljico tujega jezika, na videz prav nič balkansko, iz ugledne, res ugledne družine, bi se reklo, jao, prava lenoba (pravi izraz bi bil vucibatina, če smo že znotraj balkanizmov), bi se reklo, menda naj bi znala angleško, so Jožeta razkrinkali, uganili njegove misli – ne mara jih, noče jih, ne sprejema jih, tuji so mu, niso za med otroke, niso za učitelje, niso za nikamor.

»Priznajte, ravnatelj, popustili so vam živci …«, odmevajo besede gospoda inšpektorja, ki ga je poslal SKVIZ.

Ne, tega zlatega mostu trenutnega olajšanja za priznanje temu inšpektorju za javno upravo ali za delo ali za kaj že si ne sme dovoliti. Tega darila ne sme sprejeti. Nič ne bo, draga inšpektorica za javne uslužbence in dragi inšpektor za delo, nič ne bo. Nič. Ravnatelj Jože si je vse to sicer mislil, naredil pa ni nič. Nič ni naredil in ni povzročal trpljenja svojih balkanskih rojakov, saj mu nič človeškega ni tuje. Zato ne bo pritrdil ničemur. Pa tudi, inšpektor za nekakšne enake možnosti po spolu, tretji od zasliševalcev – ali je res, da se lažje sporazumevate z moškimi kakor z ženskami? Ops, no, inšpektor, ali naj vaše vprašanje prevedem v vprašanje, s katero iz kolektiva sem kavsal? Je to bistvo vprašanja? Ali pa bi moral biti na pol peder, da bi bil primeren za ravnatelja? Kakšne misli in katere želje obvladujejo takšne ljudi, kot je ta gospod z inšpektorata za enake možnosti po spolu, in recimo gospoda Kazimirja Bogomolko?

Ali je res, da se posmehujete nekaterim staršem in jih zaničujete, da omalovažujete očete? To je sicer res, dragi posebni inšpektor za moralo, vendar bi bilo treba tudi tebe na gobec. Pa se to ne bo zgodilo. Ah, gospod Dripelj, gospod Veljko. No, nikogar ne zaničujem, ne delam se norca, nisem vzvišen. Vse očije vaše sorte imam rad.

Pa naj napišejo zapisnik, poročilo, morajo napisati, seveda, da bo Kazimir bral, bral z naslado, kakor pornografijo jih potrebuje, take zapisnike in zaslišanja, da se lahko zadovoljuje. To pišejo zanj in za njegov mali, neznatni mali Jaz, onaniral bo nad temi zapiski. Res, pomisli ravnateljev Jazst, kako je hudo, če moraš imeti tako velik sistem, da se (samo)zadovoljuješ, pa še vedno nisi zadovóljen in ne zadovoljèn.

Anonimk je tako ali tako neznano veliko število, skoraj vsak pedagoški vodja ima kakšno svojo, nekateri celo po več. Učiteljska raja je lahko zelo zadovoljna s svojim sindikatom SKVIZ-om in z gospodom Kazimirjem Bogomolko, mu zaupa in mu piše pisma zaupanja, ljubezenska pisma, pisma žalosti in pisma pljuvanja po drugih v obliki anonimk. On to vzpodbuja, on potrebuje to, ker se kakor onanist, ki ob novem fetišu doživi nov višek naslade, veseli vsakega pisma kot veliki general SKVIZ-a. Med pedagogi in pedagoginjami je posebna oblika izražanja sebe, frustracij, majhnosti in sovraštva do drugih, posebno do ravnateljev in ravnateljic, pravzaprav njegovo resnično intimno, pravo in veliko zadovoljstvo.

Jazst opomni ravnatelja Jožeta, da to ni pošteno, da razkriva intimne lastnosti Kazimirja Bogomolke, češ da mu jih samo pripisuje, z dejanji samega generala pa tega ne more utemeljiti. Jazst mu reče, da v to pisanje sicer lahko verjame, ker je bil zraven, ko je gospod Kazimir Bogomolka rekel ravnatelju Jožetu: »Ravnatelj Jože, na vaši šoli Šolici je vse narobe, vedno pogosteje se vrstijo anonimni klici na naš telefon, kaj se dogaja, imamo na desetine anonimnih pisem.« Pri tem je kazal znake perverznega zadovoljstva. »Anonimke so navadna ljubezenska pisma gospodu generalnemu tajniku SKVIZ-a, saj si vendar videl, kakšno bolno sladostrastje ga je obsedlo, kako se je slinil, ko mi je, brez navedb vsebine, očital nepravilnosti …«

»Ampak tebi, ravnatelj Jože, zato ni treba biti mučenec, še vedno ti ni treba biti žrtev, ki razgalja slabosti tako pomembnega človeka v šolskem sistemu in politiki.«

Ravnatelj Jože pa vztraja, ker trdi, da je gospod generalni tajnik Kazimir Bogomolka cokla v razvoju osnovnega šolstva na Slovenskem. »Daj, no, ravnatelj, kaj se pa greš. Največji kamen okrog vratu tega šolstva si ti. Najbolj moteč in neprimeren si ti tako za ravnatelje in ravnateljice kakor za ministrov orkester, za njegovo kamarilo, to je tisto zatohlo sobo in v tajnosti skrite tipe in odločitve …« se posmehne Jazst in doda: »No, pa ne tako pomemben, da bi zadeve ne šle svojo pravo krivo pot.«

Jazst ravnatelja Jožeta pravi – ne bodi preganjavičen, ne bodi shizofren, ne glej, kaj naj bi bilo zadaj, glej samo, kaj je spredaj, kaj v resnici vidiš, ne, kaj pripisuješ tistemu, kar vidiš.

Svetovi se prehitevajo v Jazstu ravnatelja Jožeta. Valijo se kakor kepe, povečujejo se, zalivajo drug drugega kakor valovi, ponavljajo se, utrjujejo se in se razgrajujejo. Ti svetovi so bili ustvarjeni davno pred dogodki, sedaj se samo sprožajo. Vzporedni so. Tega z inšpektorji bo razgradil nov svet, otroški, ki se bo razlil čez tega trenutnega. Otroci bodo prišli iz razredov, glasni bodo, kričali bodo, tekali bodo. Mednje se bo skril ravnateljev Jazst.

Kakor po čudežu zazvoni šolski zvonec, kako obrabljena sintagma, kako vsakdanji čudež, pomisli Jazst, in v hipu se svet šole Šolice napolni s kričanjem, tekanjem, visokimi glasovi, mladimi srci, ki utripajo veliko hitreje, brez misli, brez bolečine, svet se napolni z malimi ljudmi. Otroški trušč, ščipanje, prerivanje, prerekanje, dretje visokih otroških glasov, prdenje, skrivanje po straniščih, norenje, kričanje – vse postane temu Jožetu in njegovemu Jazstu prijetno, pošteno, brezmadežno, kaže, da bo šel svet naprej, da svetovi odraslih počasi umirajo. Jazst ne ve, ali naj sovraži svet zbornice ali naj se zateče tudi vanj. Skoraj vse dneve, odkar je ravnatelj te šole, mu je šlo to na živce, bolela so ga ušesa, sovražil je svojo pozicijo biti ravnatelj, poniževalo ga je to kričanje, ti visoki glasovi, to tekanje, to neskončno razmetavanje energije otrok, neusmiljena otroška enotnost samega sebe z okoljem, brez spraševanja, vsaj večino časa, brez dvoma, vsaj večino časa, ta hipna brezskrbnost – kako jo doseči, kako stopiti na stran otroka, biti otrok?

V ravnateljevi pisarni se piše zapisnik. Koliko bo? Trideset, štirideset strani. Gospod Kazimir Bogomolka ne bo ravno zadovoljen. Dekapitacija oziroma obglavljenje ravnatelja Jožeta in njegovega Jazsta, za katerega pa sploh niso prepričani, da obstaja, ni ravno uspelo. Ravnatelj Jože ni hotel prek zlatega mostu, ki so mu ga ponujali.

On pa stopi ven, ven iz pisarne, stran od vsega norega, ven iz vsega norega, zapusti pisarno in se dela pomembnega, nepremaganega. Sreča lahko kogar koli od vseh otrok, od vseh vedenjcev, vseh problematičnih, oni so nekaj normalnega na šoli Šolici. Vse ostalo, odraslo, je bolno, precej bolno, bi se reklo.

Pogled velikega malega Kitajca Či Čoja, ki sloni ob oknu na hodniku, skozi katerega sije dopoldansko sonce, ki se nikoli ne bo udeleževal otroškega ringa raja, se ujame s pogledom ravnatelja. Kruto nem je Kitajec Či Čo. Vse, kar se dogaja s teboj, ravnateljev Jazst, pravi njegov pogled, je smešno, nič tragičnega ni, nič krutega, nič nečloveškega. Vse boš zdržal ravnatelj, govori Čičotov pogled. Mogoče se celo malo nasmehne.

Mali Matej O. in drugi

Ko se trije inkvizitorji poberejo iz Šolice, pospravijo svoja orodja, svinčnike in formularje in izpiske in izseke iz zakonov in pravilnikov in izkaznice, in gredo novim dogodivščinam naproti, se pedagoški dan nadaljuje. Ravnatelj Jože jih ne vidi več kakor inkvizitorje, kot strah vzbujajoče orodje SKVIZ-a, pač pa kot krokarje, kot premražene in sestradane, oskubljene mrhovinarje. Jazst bi moral za popoln lasten triumf pretehtati in oceniti še, ali so poraženci v celoti ali pa jim je bil dan užitek že zaradi postopkov, ki so jih vodili na Šolici. Ampak saj to ni pomembno in ni potrebno.

Pedagoški triptih z vsemi tremi podnaslovi (PEDAGOŠKI ESEJI ZA GOVEDA, SPOKORJENA PEDAGOGIKA in IZPOVEDI POKVARJENEGA PEDAGOGA) je treba nadaljevati. Saj ne more biti epizoda s SKVIZ-om in inšpektorji bistvo tako pomembne pripovedi.

V tišini nove učne ure, potem ko je zopet zazvonil šolski zvonec (oh, kako obrabljena sintagma), je Jazst obrnil pogled, zavrtele so se oči nazaj (nazorno rečeno: noter v lobanjo), gledajo in preiskujejo navznoter; navzven je zato videti, kakor da bi tega ravnatelja Jožeta božje metalo, ker vsi lahko vidijo samo beločnico. Ko tako pogleda vase, vidi učenca, poisti se z njim, čuti ga, vidi ga, kako je vse narobe, kako sovraži šolo, kako ne pozna sveta, v katerega bi lahko zbežal, ne more se upreti, ne more živeti drugega življenja kakor tega, ki ga ima, ki so mu ga vsilili. Učenec vzgaja njega, ravnatelja, njegov Jazst, učenec definira njega, spreminja ga in ga nadzoruje. Že večkrat je ravnateljev Jazst to doživel. Ko doživi to, se skobaca v svoje namišljeno otroštvo, v davno realnost. Ne, ne vrača se v infantilnost, vrača se v svet, ki ga ni hotel, ki ga ni maral.

Matej O. je fant, fantič, ki ga je verjetno že videl, skoraj gotovo ga je videl, vendar ga ne prepozna v množici otrok – ko jih opazuje skozi okno v prvem nadstropju pri igri med dvema ognjema na šolskem dvorišču, pri tekanju po igrišču. Predvideva, kateri je na hodniku ali v menzi. To je tisti, ki je sam, ki se giblje v nasprotju z drugimi, ki ni v vrsti, ki med igro brcne kamen namesto žoge, ki porine v sneg, ki zlije juho ali kavo, ki izzivalno gleda učiteljice. Otrok, ki je nepodredljiv. Pedagogi rečejo neprilagojen, Jazst ga raje označi za nepodredljivega. Takšnih pa šolski sistem ne mara, no, noben sistem jih ne mara. Noče ga osebno poznati, nedvomno se bo sam izločil iz množice, ko bo večji, takrat ga bo spoznal. Do tedaj pa otrok ni anonimus, je pa brez podobe.

Samo nekaj je takšnih na Šolici. Eden od njih mora biti, najbolj izrazit je. Ravnatelj Jože bi moral na hospitacijo k učiteljici, k uri, takoj bi ga prepoznal. Tako pa o njem samo posluša, o njem ga neprestano informirajo, o njem gre beseda na vseh konferencah, o njem govorijo drugi starši. Majhen je še, nekje v tretjem razredu je. Mati je natakarica v piceriji, za očeta je neznano, kaj počne (moralistične harpije v zbornici bi rade povedale, da je diler, da ga zasleduje policija, da je na metadonu, da mati pa je tako tako, da dela na seksualnem telefonu, to je tak telefon, veste, ko pomaga moškim z glasom, ko jim govori svinjarije, da lahko uživajo, da vzdihuje z njimi, da virtualno občuje z njimi, ko onanirajo, veste, to dela). Vendar vse to ni pomembno. Niti to, da ne živijo skupaj. Nič ni pomembno.

Ravnatelj hodi po šoli in ve, da je otrok tukaj, da mu je težko. Ravnatelj Jože mora urejati zadeve okoli fanta, ne z njim samim. Nemoč sistema je ogromna, strašna, krivda otrokovega okolja je neizmerna. Vse, kar je možno, bodo na Šolici naredili, pa nikoli ne bo dovolj. In ni dovolj, ni dovolj, ni dovolj.

Učiteljica, ONA, poroča: Matej O. je neobvladljiv. Kdo je ta učiteljica? Ravnateljev Jazst se trudi, da v njej ne bi videl svoje učiteljice iz drugega razreda. Sovražila ga je, vse, kar je naredil njegov Jazst, je sovražila. Ni ga marala. Sporočala mu je to, skozi sladke pedagoške besede karanja in pohvale je zvenelo vedno isto: smrkavec, ne maram te, delaš mi težave, zoprn si mi, ker me vidiš, ker veš, da sem lena in da nič ne znam, razkrinkaš me pred starši, kadar hočeš, mi uničiš uro, kadar hočeš, jaz pa bi rada delala, učila, jaz sem se učila, da bi učila. Najbolj bi zaleglo, če bi te pošteno natepla, da bi si zapomnil. In ko je učila, je učila neumnosti, ni videla prav, računala je preproste račune in zavlačevala z delom, ko je govorila o naravi, je lagala; kaj ga brigajo pestiči in pelodi in vodni škržek in kobilica. Ni res, kar je govorila. Ni vedela, kaj govori. Nekdo ji je rekel, da je tako, pa je govorila tako. Lagala je, na poseben način je lagala.

Ravnatelj Jože sluti, da je tako. Od Mateja zahtevajo, da je miren, da je vljuden, da razume druge, da naj jim pomaga, da naj jih ne zaničuje, da naj se ne norčuje, da bi ONA delala, da naj piše v zvezke in sledi zadevam na tabli, da naj posluša NJO, učiteljico, da naj se igra, kadar je zapovedano ali dovoljeno igranje, tekanje, sprostitev, tako potrebna sprostitev po intelektualnem naporu, ne pa da bulji v nič, ko drugi tekajo in kričijo.

Matej O. sovraži sošolce, vrstnike, ne mara jih: te pridne punčke, ki hodijo atiji ponje, ki imajo vse lepo pobarvano, ki imajo pred seboj na klopi razkošno pisarno barvic, črtal, svinčnikov, pisal, radirk, zvezkov, vse okrašeno, vse roza, vse pobarvano, ki se spakujejo in sprenevedajo, ki so pokroviteljske in moralne, vse vedo, kaj se sme in česa se ne sme, ki oponašajo učiteljico, ki hočejo biti namesto nje; ne mara vseh teh s športom napihnjenih sošolcev, s poznavanjem avtomobilov in igric, z govorjenjem o smučanju, morju, o športu, o povsem neumnih stvareh, vsega tega neprestanega samopoveličevanja, lažnih junaštev, posebne cmeravosti, tožarjenja; ne mara teh pomanjšanih podob odraslih, ne potrebuje njihovega sveta. Ne potrebuje prijateljev, noče biti njihov soigralec v igri med dvema ognjema, noče tega sovraštva, ki se kaže tam, noče te dominacije enih nad drugimi, boji se tega, noče sodelovati v lažnivih pogovorih, ki jih organizira učiteljica za razredno skupnost, ker ve, da je to laž. Gola laž. Učiteljica noče problemov, ona hoče, da bi bili vsi pridni. Dela se lepo, pa je grda, tudi na pogled je grda, majhne joške ima, krive noge ima, vedno je oblečena v grde barve, tudi lase si barva v grdo rumeno barvo, nohte ima predolge, gleda v oči in laže. Noče njenega lažnega prijateljstva, lažne dobrote, lažne skrbi, lažnega reševanja nečesa, kar je on sam, kamor je postavljen: pred mater in očeta, pred mater, kjer ni očeta, pred malo sobo v bloku, pred samoto, pred praznoto. Kaj naj bi počel na morju, na smučanju, kaj naj bi počel na rokometni tekmi, če pa ga oče ne pelje tja, tam vsi kričijo in tulijo, saj je slišal, kaj naj, če pa ga je strah belih strmin, mraza, kaj pa naj bi počel na morju, bil je tam, pa so postrani gledali na to, da je spil eno kokakolo, kaj naj bi tam? Morje se blešči, da bode v oči, tam si lahko še večji revež kot na domačem dvorišču, kot v edini sobi z materjo. Saj je bil tam, dvakrat so prespali, pa ve, da je to govorjenje sošolcev, veš pa to pa ono, pa motorni čoln pa plaža pa gliser … vse ena sama laž, tudi smučanje je laž, nedvomno, se peljejo gor, se peljejo dol. In? Nazaj, na domače dvorišče, nazaj v sobo, nazaj v praznino in samoto. Je bolj prijetno, je bolj varno, je normalno, vsakdanje.

Poročilo učiteljice NJE: Matej O. je v primeri z začetkom šolskega leta sicer manj nasilen do vrstnikov, še vedno pa je nasilje do nekaterih otrok prisotno, izboljšal je kontrolo nekaterih vedenj. Če hočemo pri njem kaj doseči, moramo pogojevati. Ponotranjil je pravilo, da ne vpada več v besedo, da ne komentira odgovorov drugih učencev, da se jim ne posmehuje. Sicer pa je še vedno agresiven do vrstnikov. V komunikaciji pogosto uporablja prostaške besede, pogosto tudi z odraslimi izziva verbalni konflikt; učiteljici je zadnjič rekel, ko je prišel v razred: »Živijo, pička!«, na šolskem igrišču brca kamenje proti učiteljici. Ko ga učiteljice stisnejo v kot, no, ko se vse spravijo nadenj, pove, da se bo materi roka avtomatsko sprožila, ko bo slišala za vse to. Matej O. je napet, ne more se umiriti (umirita ga le risanje ali branje), njegovo razpoloženje niha, včasih lahko našteje nekaj svojih dobrih lastnosti. Velikokrat se zlaže, govori, da ima brata, ki trenira karate, da ima očeta, ki dela na policiji in je specialec, govori, da imajo doma majhne konje, takšne žepne, pripoveduje zgodbe, ki niso resnične (samo v teh zgodbah ne govori vulgarno), pripoveduje, da se je skozi drevesno krošnjo vzpel do neba, do oblakov, da je tam srečal nekega strica in tudi starega očeta, ki sta kosila travnik. Pila in jedla sta same dobre reči. Pri pripovedovanju drugih otrok neprestano dodaja neverjetne okraske ali pa njihove pripovedi cinično komentira. Takoj jih razgali kot laž in neumnost. To je njegova osnovna težnja.

Odgovornost za svoje neprimerno vedenje pripisuje drugim, včasih se o tem nezaželenem vedenju že lahko pogovarja. Ne more odložiti zadovoljitve svojih trenutnih potreb. Svoje vedenje upravičuje s tem, da mu je dolgčas. V reagiranju je impulziven … Pogosto nekontrolirano prdi in se norčuje iz drugih, ki jim to smrdi – poroča ONA. Ali pa za smrad celo obtoži druge in se jim posmehuje. Otroci okoli njega so njegove žrtve. Oče na razgovore ne prihaja, mati otroka verjetno pretepa.

Pizda, si reče in zapiše, ravnateljev Jazst mora zapisati: Matej O. bi moral biti po svoje hvaležen svoji nasilni materi, ker zavrača njegovega očeta. Matej O. ve, da jih od histeričarke brez moškega za kazen, ker obstaja, večkrat dobi, je tepen, je kaznovan. Kaznovan za svoj obstoj. V zameno za to bi moral biti hvaležen, da nima očeta, da ni očeta, ki bi se ulegel na njegov jaz in ga (tudi) uničil.

Mati se pusti šlatati za rit, saj je natakarica v beznici, malo bolje živi od napitnin, malo ogoljufa šefovo blagajno, mora mu ga zadaj v kuhinji pofafati, kadar si zaželi, pocuzati mora spermo, vse mora narediti, kar se zahteva. Na začetku je mislila, da bo ona obrnila lastnika, da ga bo zapeljala, da si bo ustvarila varnost, pa je močnejši, bolj pokvarjen od nje, saj ji ne plača dovolj; če bo rekla, če bo samo namignila, da je zanič moški, jo bo udaril, prav gotovo jo bo udaril, ker nima kam iti, ker bi jo drugače napodil, če bi kaj rekla, začaran krog večne sužnosti je v njej, do moških, in bi ne imela kam, mora si kdaj pa kdaj najti koga. Matejevega očeta ni blizu, kadar pride, hoče denar, malemu Mateju O., ki mu ni dal niti svojega priimka, dobro je tako, da ga ni dal, prinese pištolo ali pa kar nič, obljubil je uro, pa ni nikoli izpolnil obljube, obljubil je tudi mobitel, pa nikoli nič. Za Mateja se nekaj kregata z mamo, to je vse. Mati živi svoje življenje. Oče žanje njeno sovraštvo.

Ravnateljev Jazst se boji ukrepati, boji se povedati drugim histeričarkam, menopavznim učiteljicam, ki učijo tega fanta, da ga razume.

Po programih za pomoč in normativih nudi specialno pedagoginjo, socialno pedagoginjo, sistem nudi socialne igre na temo nasilja. Vse te ženske poročajo: Matej O. ob projekciji nasilja, pogovoru in ob prepoznavanju nasilja, ki ga doživlja doma, doživi grozo.

Jazst pa ve: v šoli se mu groza ponovi, vidi jo, spozna jo, ve, da je tudi doma vse krivično, vseeno kliče na pomoč mater, da naj ga odpelje. Na pomoč kliče svojega rablja, da naj ga odpelje v domače trpljenje, kjer nihče ne bo videl nasilja, naj bo to samo njegovo trpljenje, čuti in vidi, da se je ujel v past, da se je izdal, da ga mati tepe, noče zaupati socialni pedagoginji, specialni pedagoginji, noče zaupati sistemu – raje je tepen doma. Materi se pač sproži roka.

Potem še poročajo: Učiteljici je poslal po telefonu sporočilo, da bi rad živel z njo, da je moški, star 35 let, in da ima avto in stanovanje, podpisal se je kot Matias Ofalus. Vidi njen seksapil, tudi ravnatelj Jože vidi njen seksapil … Potem še poročajo: Pove, da ga mati ponižuje, ker ga tepe. Mati mu grozi, da ga bo stolkla tako, da ne bo mogel sedeti na riti, kaj ga briga, če je materin oče tepel njegovo mater, s kneftro se je reklo, nihče več ne ve, kaj je kneftra. Jazst ne prizna učiteljicam, da misli, da je spolnost z učiteljico, njene prsi, njena stegna, njene oči, rešitev, da se bo privil k njej in da ga bo božala in da mu bo dobro, da bo gola z njim, in da bo tudi njej dobro, ugodno. Matej O. misli enako, zato ji pošlje sporočilo.

Matej O. ima vendarle prav. Videl je v knjigi v knjižnici veliko piramido in potem slike njene notranjosti. Tam notri bi moral biti. Videl je mumijo, videl je zlate sklede ob njej. Matej O. prosi za na stranišče, ne zdrži več v razredu, med ljudmi, ven mora. In učiteljica mu dovoli, da se ga znebi. On pa ne najde več nazaj, leta po šoli, teka sem in tja, ne najde razreda, ne ve točno, kje je njegov razred. Preveč je vse enako. Izgubljen je. Vsi prostori okoli njega so polni ljudi, njihova telesa živijo, njihova srca utripajo. Grozljivo je, ker na hodnikih, ki so kakor rovi piramide in vodijo v posamezne dele grobnice, vlada tišina. Notri so mumije s hrano na zlatih krožnikih, v skodelah, vrčih, vse je popisano po zidovih, nič se ne razume. Saj so svetli, hodniki te Šolice, vendar so ravno tako lažni, zavajajo, da se ne pride do glavnega groba. Vodijo v vse smeri, da nikoli nobena ni prava. Če bi njega spustili v pravo grobnico, v pravo piramido, bi znal prebrati vse risbe na zidovih. O tem je prepričan.

»Kje si bil, kaj si delal, zakaj si se klatil po šoli, veš, da moraš biti pri pouku, zopet se greš svoje igrice …« Učiteljica bo napisala sporočilo materi. Matej se neprimerno obnaša, noče biti pri pouku. Danes je bil med matematiko celo uro na stranišču.

Doma bo tepen, ne samo tepen, pretepen bo. Doma ga bo mati stolkla. Doma ga bo mati požrla s svojo jezo, zvil se bo v klobčič, v čisto mali atom, padal bo in padal, zgubil bo težo, zgubil bo nadzor, ali gre vse kvišku ali gre vse na dno, udarci bodo padali. Skrčil se bo v drobno piko, v nič, čakal bo neskončno, da tepež mine, nič več ne bo čutil, naj ga tepe, kolikor hoče, mati, tepi me, kriv sem, sledilo bo očiščenje, sledila bo moč, ko bo vsega konec, odpovedal se bo temu, da bi jo imel rad. Zlomiti ga bo hotela. Sedla bo, pokadila bo cigareto, da bo prišla k sebi, pomirila se bo in potem zopet začela sistematično udrihati po njem. S kneftro, gurtno, posebno pleteno vrvjo za prenos tovora, omar, klavirja, nekaj takega, in za kaznovanje. Ovije se okoli stegen in zaskeli, ta gurtna. Mati še vedno kadi, Matej O. upa, da si bo potem, ko bo ugasnila cigareto, premislila. Samo upa lahko. Vendar bo zdržal. Želi si še kazni, da bo še to zdržal, dodatna kazen jo bo kaznovala, si želi, njegova upornost jo bo kaznovala. Mati sovraži vse, tudi njega. Te neumne učiteljice sovraži. Tudi on jih sovraži, ker ne razumejo, ker ne vedo, ker mu jemljejo svobodo, vse mu vzamejo, zaničujejo ga, sovražijo ga, vse mu jemljejo. Ni priden, ni upogljiv, ni prilagodljiv, ne ve, kaj je dobro zanj, ne sprejema dobrega. Zato mora biti kaznovan.

V eni od grobnic, v zbornici, ravnatelj posluša učiteljice. Njihove glasove sliši, kjer pa se vedno govori enako, blebeta, kjer se kavsa zrnje, prazno slamo, življenjsko prazno slamo se mlati, kjer se premleva otroke, lastne otroke, njihovo srečo, njihove počitnice, njihovo nadarjenost, kjer se čisti kuhinje, kuha juhe in peče pečenke, pa tudi novo modo, ne štrudla in potice, tudi kukije, neka gospodinjska kulinarična novost v tradicionalni slovenski kuhinji, ja, to je posebej dobro, in hitra kuhinja, čudni neznani kolači in mešanica hrane, kikirikije dajejo kam zraven, pa avokado, mesu se primeša stolčeno pistacijo, jebenti, kaj vse ne predelajo črevesja teh ljudi, kaj vse se ne spušča v kanalizacijo, kjer se govori o »mojem«, misli se moža, misli se moj kos mesa, v noči zakonske postelje se ve, kateri kos mesa, čigav je, kdo ga hoče imeti, kdo si ga lasti – ali pa samo tako zveni Jazstu in ravnatelju, se pravi Jožetu – zopet se govori o otrocih, tudi o lastnih otrocih, in kjer se govori večinoma o trgovini, kje je dober šoping, imajo razprodaje, veš, je kar dobro, se da kupiti, veš, kjer pa se stalno misli na seks, ker se stalno izogiba tej misli, ker se jo hoče odpoditi, pa jo vse moti, vse jo prikliče nazaj, tudi ta ravnatelj ob oknu to povzroča s svojim vedenjem.

Gledajo ga, njega, ravnatelja, v hrbet, ne morejo pa gledati njegovega Jazsta v hrbet, šepetajo, stalno si šepetajo, pišejo si pisma, takšna telefonska, vse vedo in nič ne vedo, vse jim je jasno in nič jim ni jasno, kakor vse znajo in nič ne znajo. Znajo samo ono, tisto pedagoško, poenostavljeno in neumno, netočno in verjamejo, da je tako, kakor znajo, kakor govorijo.

Tukaj, pri teh ženskah, ki se starajo, ki venejo, ki se jim nabira strup v jezikih in salo na trebuhih, so takšne ženske, veliko jih je, tukaj so drugi kraji, tukaj je drug čas, tukaj so druga razmerja, druga nevarna in smešna razmerja, tukaj se ne smeš norčevati tako, da bi se videlo, da bi se razumelo. Pobegniti moraš, skriti moraš svoje misli, utopiti jih moraš v reki, ki teče motna tam doli pod oknom, v strugi, pod mostom, med kostanji, ne smeš jim drugače dati vedeti, da te ne morejo vreči s tira, kot da si tiho, da se ne oziraš na vse to.

Z reko se pogovarja notranji glas, ravnateljev Jazst se pogovarja z reko, ki teče motna tam spodaj, ničesar ne odseva, ker je mračno tukaj, ker je vse mračno. Reka teče mimo stavbe vedno, tiho, s seboj odnaša glasove in podobe ljudi, zliva se v večjo reko z več podobami, z več glasovi, in potem se ta reka nekje zlije v ocean, z vsemi podobami in z vsemi glasovi se polni ocean in oceani so polni podob in glasov. Povsem logično, mar ne. In tako že od vedno, rečejo otroci. Od kdaj – od vekomaj, rečemo stari.

Reka doli pod oknom je zaveznica. Teče in se včasih v dopoldanskem siju sonca nasmehne gor v okna stare šole Šolice. V svojem zaporedju večnega toka pač ne more pritrditi, da je vse to nekaj posebnega. Odkar so šolo postavili na njen desni breg, je vse vedno približno enako, nerazpoznavno različno.

Matej O. je sedaj, v tem trenutku, nekje doma. Mogoče matere ni in je sam in je varen. Mogoče je ne bo do večera. Prazno stanovanje, no, luknja v velikem bloku, je varno. Naredil se bo, da spi, ko bo prišla, ona bo sprejela to, da se dela da spi, in potem bo on lahko zaspal. Mogoče je tudi materi hudo. Ampak mora ga pretepati, mora ga vzgojiti, mora ga spraviti v normalne okvire, da ji bo kot odrasel človek hvaležen, da bo uspešen.

Tudi družba zahteva kazen nad tem otrokom. Ne samo kazen za otroka, pač pa kazen nad tem otrokom. To je pomembna razlika, drug pogled na kazen in na ljudi. Učiteljice bi ga križale, bi se ga odkrižale, rešile bi problem, poslale bi ga nekam drugam, da bi ga še bolj ponižale, da bi ga uničile. Prava ženska histerija se lahko zgrne nad posameznika.

Hospitacija v templju I.

Jože in njegov Jazst se strinjata: šola nudi dovolj prostora, dovolj radosti, dovolj svobode. Če pa greš v razred, si pobegnil, kako naivno, pred hijenami, mrhovinarji, maloumnimi državnimi uradniki, pred strahom, pred usodami. V razredu bijejo srca mladih ljudi, oni so še vedno zastopniki drugega sveta v Šolici. Tudi to je res. Zelo res. Novega sveta. Oni še verjamejo, da je lep (no, temna zarja obletava nekatere).

Namenjena sta v razred, Jože in njegov Jazst. Izogniti se zbornici in čvekanju. To je stara metoda eskapizma mnogih učiteljev. V razredu jim je še najbolje (tam so najpametnejši, mislijo, da so najpametnejši, tam vladajo in tam jih skoraj nihče ne upa žaliti, nihče ne upa zoper njih izreči nobene besede, oni vse vedo, oni določajo delo, oni lahko govorijo in drugi jih morajo poslušati, oni so glavni, kar so si vedno želeli, to je vendar velika motivacija za ta poklic, biti glavni, ko te morajo drugi poslušati – ti jim želiš dobro, v njihovo dobro je vendar, da te poslušajo). Tudi ravnatelj Jože včasih, ne prav pogosto, uide v razred. V pedagoško kontemplacijo, kjer so prisotni tudi drugi ljudje, mladi ljudje, ki pristajajo na šolski red, smisel šole, smisel bivanja v šoli, ki ne opazijo, da gre samo za preživljanje lastnega časa v mladosti, ko ne moreš početi nič drugega. Čisto nič drugega: nisi še za razplod in ne za produkcijske odnose v tovarni ali trgovini, ko imaš čas kar tako, svoj prosti čas imaš. In si gnetljiv.

Jazst pa opomni ravnatelja Jožeta: učilnica, v katero greš danes, ta trenutek, je tempelj, poganski tempelj. Je prostor pregrehe, ki jo je treba izžgati iz šolskega sveta, treba jo je odsekati od telesa, ker je gnojna rana na telesu Šolice. Učiteljica v razredu je svečenica poganskega templja, ni učiteljica. Kaj naj bi učila? Zgodovino? Katero zgodovino?

Ravnatelj Jože si še na hodniku popravi hlače in zadrgo pred razporkom za scanje. Jazstu se zazdi, da je Či Čo to opazil, ker je vedno nekje blizu, ker pač tudi on čaka na pouk. Ta mali veliki Kitajec postaja ravnateljev zaveznik, zaveznik Jožeta in njegovega Jazsta. K njemu se zatekata, ker ne govori istega jezika kakor vsi drugi na Šolici, ker je nem, ker razume samo matematiko, menda nič drugega, ker ne komentira, ker ne bo svojih komentarjev o opaženju zašepetal drugemu. Ne bo rekel: »Videl sem ravnatelja, kako si je popravil razporek na hlačah, preden je šel v razred.« Tega ne bo rekel, čeprav je videl, jasno je, da je videl.

Zapeti razporek, šlic, je pomembno, da ravnatelj in njegov Jazst vesta, da je zaprto (mogoče pa je to storil, ker gre prav v ta razred, prav k tej učiteljici, na nezavednem svojega Jazsta, dotakniti se je moral samega sebe prav na tistem delu telesa, pomisliti je moral na tisti del telesa, ki se ga ne sme kazati – prav pri tej učiteljici blagega imena in spomina, zato ravno pri njej vendar), preden potrka, da bo vstopil v razred. Prepričan mora biti, da se ne vidi niti malo njegovih črnih spodnjih gat. Niti malo. Za vzboklino tam pri šlicu pač ne more odgovarjati. In ve, da bo pogledan prav v tisti predel. Se ga bo pogledalo, se ga bo spomnilo, se ga bo, vse se ga bo.

Da bi odvrnil vsak sum, namigovanja, tihi posmeh in zavist okolja (česar seveda na noben način ni možno povsem eliminirati), ker gre v ta razred, ker gre k tej učiteljici, da bi zavrnil vse možne očitke, zakaj je šel v razred, bi se moral prav hinavsko sklicevati na posebno obliko dela (ne pa se jim posmehovati, ker to preveč žali in boli), raziskovanja in istočasne avtorefleksije, ki ji pedagogi pravijo akcijsko raziskovanje. To je poseben termin, pedagoško-teoretični termin, ki omogoča, da se spomniš, sredi katerega koli dela procesa, da se analiziraš, kaj delaš, kako delaš, kakšne učinke ima tvoje delo in podobne nebuloze, se pravi oblačne, puhle in nedosegljive utemeljitve. Kaj si, kako si, kako deluješ na ostale, je mešanica teorije in prakse, je istočasen pogled nase od znotraj in od zunaj. Rahlo shizofreno, vendar priporočano. Obdelano v več teoretičnih razpravah sumljivega tipa, vendar resnično učinkovito sredstvo – za strokovne bedake in nevedneže, seveda.

Ravnatelj in njegov Jazst se ne bosta prepirala. Njuna razcepljenost ni takšne vrste, tako primitivne vrste, tako nemožne vrste; njuna razcepljenost ni nobena shizofrenija. Kot dva osebka sta si toliko enotna, da ju te čudne pedagoške metode ne prizadenejo. Noben od njiju ni nič drugega kakor pokvarjen pedagog. V najboljšem smislu te definicije. Zato sta normalna.

Prišel je k uri zgodovine, ta ravnatelj Jože, po druge svetove, po anekdote, kako vse mine, k učiteljici, k otrokom, po očiščenje in pomlajenje gre v razred. Njegov ravnatelj bo parazitiral, nekaj bo hotel pridobiti, si pomagati, si opomoči ob svetosti dogajanja, poučevanja, in na svetosti prostora. Ugotovitev je skoraj prastara (če je ravnateljeva pisarna spovednica ali tudi zakristija): učilnica je cerkev brezbožnikov, učilnica je najmanj kapela, če ni katedrala, večinoma pa srednje velika vaška cerkev, no, župna cerkev. O tem ni dvoma. Aplikati, skice in risbe, ponazorila so za nepismene, so konkretizacija tega, kar se na katedru oziroma pred oltarjem pridiga. Iz te ugotovitve sledi, da znotraj te brezbožne cerkve veljajo vsa pravila enako kakor v cerkvi (bodi miren, poglobi se v misli, ne obračaj se nazaj, sledi učitelju, ponavljaj za njim, ponavljaj z njim, odgovarjaj si in sprašuj se – kakor katekizem), le da se mora božje spoznanje umakniti kateremu koli drugemu. Spoznanje? Tudi, tudi spoznanje, tudi vero, tudi upanje – vse lahko najdemo v učilnici. Boga hoče navadno zamenjati učitelj (tako kakor to naredi duhovnik katere koli vere), učiteljice pa sploh. Govorijo in pridigajo resnice, hočejo, da učenci ponavljajo v slepi veri vse njihove modrosti, hočejo jih narediti po svoji podobi. Jih vzgojiti po svoji podobi. Kako neumno. Vendar, pomisli ravnateljev Jazst – ali naj ne bi bile ženske v cerkvi tiho? Ne samo zato, da bi bile vsaj nekje tiho, pač pa verjetno zato, da vsaj nekje ne bi vladale. Saj je to v Pismu Korintčanom napisal apostol Pavel? Ženska naj v cerkvi molči. Kako modro, kako daljnosežno. In – kako naivno.

Za Jazst učilnica ni cerkev brezbožnežev, cerkvena ladja ni učilnica, za Jazst je tempelj svečenice, predkrščanska zadeva, ker učiteljičin prsni koš z lahkoto dviguje velike joške, ritnici se treseta kakor res trdna žolca in proge na kostimu zaigrajo vesel ples telesa pod obleko, ko se obrne in kaj napiše na tablo. To ni opažanje za vmes, za popestritev, to ni le proces, ki teče vzporedno, to je biološko dejstvo, ki ima določen namen. Zato bi nekoliko starejši ravnatelji, kot je Jože, pa so večinoma že pokojni, učiteljico vljudno, ampak dovolj jasno in odločno opozorili, da naj ne vzbuja poželenja pri fantih, ki so dovolj stari, da opazijo, kakšne atribute jim ponuja poleg zgodovinskih faktov oziroma anekdot.

Pouk zgodovine v ljudski šoli mora biti pastoralno bogoslovje liberalizma in meščanske revolucije, je prepričan, je pameten ravnatelj. Njegovemu Jazstu to godi, končno je zanj seks tisto, kar giblje svet, upanje, potreba, delovanje, pridobivanje in premagovanje drugih, tudi nekoč, v zgodovini, mar ne. Ravnatelja ne bi mogel povsem prepričati. Ravnatelj je del institucije, on je posredovalec morale in družbenih vrednot, ne pa amaterski zgodovinar, ki misli na svoj fuk in na fuk zgodovinskih likov.

Najbolje je povzel maksime poučevanja, ki delujejo na otroke v šoli in v cerkvi (nikakor pa ne v templju), v svoji knjigi Pastoralno bogoslovje, ki je bila izdana leta 1919 v Ljubljani, založila pa jo je Jugoslovanska knjigarna, dr. Fr. Ušeničnik. Točno tako: »Pastoralno bogoslovje«. To je tudi najprimernejša podlaga za pedagogiko zaradi okolja, v katerem živi šola Šolica, kjer je na delu pedagogika pri tej uri pouka zgodovine, ki ji prisostvuje ravnatelj zaradi funkcije, ki jo mora opraviti.

Posebej je treba poudariti, da Fr. Ušeničnik ni literarni lik (kakor bo rečeno še za marsikoga iz pedagoških logov, seveda, v teh izpovedih) te pripovedi, ki bi bil podložen svoji, se pravi človeški naravi v tej pripovedi, ki je tudi jedel in onaniral, imel skrite želje, bil stremuh ali kar je pač bil, da bi bil eden od likov, modelov v romanu. Bil je realna oseba, v katero se ne bi vtikali. Bil pa je in ostal bo odličen pisec pedagoškega priročnika, zato ga lahko navajamo kot strokovno referenco.

Iz knjige Pastoralno bogoslovje je ravnatelj Jože povzel temeljne didaktične in pedagoške nauke, ne glede na to, da se nanašajo na katehezo, saj veljajo obče, tako za slovenščino, tuj jezik, biologijo, matematiko in druge pomembne predmete v osnovni šoli, in so nekakšna učinkovita zloraba spoznanj o človekovem razumu – kako ga učiti.

Nadalje pravi dr. Ušeničnik v svoji res odlični knjigi: Učitelj pomaga in omogoči otrokom, da si resnice trajno osvoje, da si jih zapomnijo za vedno. Kako pa naj bi živeli, če bi pozabljali to, kar so se učili v osnovni šoli, v ljudski šoli? To vprašanje prepriča ravnatelja Jožeta.

Ravnatelj zato odrine Jazst, ga potisne v ozadje in se rešuje z ugotovitvijo: zateči se je treba k vprašanjem samega pouka, dela v razredu. Ali je delo v učilnici osmišljeno in osredotočeno na naloge, ki so predmet poučevanja, ali pa se gre neprestano nekaj drugega? Ali so učne dejavnosti izziv za otroke ali pa je kakšno drugačno vedenje učiteljice izziv za napačno vedenje učencev. Ali se učna ura začne gladko in točno, ali se vzpodbuja v učenkah in učencih pozitiven odnos do pouka, ali zna učiteljica ohranjati pozitivnost in motiviranost otrok. Ravnatelj vsega tega, in mnoštva ostalega, nikoli ni znal, ni zmogel, vedno ga je zaneslo v cinizem in partikularnost, v odtujenost. No, kako je pri ostalih, zato toliko lažje vidi. Če ga to sploh zanima.

Metodologija empiričnega opazovanja učiteljevega dela ni tako povsem nedolžna, saj vemo, se pravi, ve se, da metoda in stališče gledanja določata … bla, bla, bla. Prav zato mora ravnatelj Jože natančno zapisovati v ocenjevalni oziroma opazovalni list, kaj se dogaja v razredu. Na mnogih tečajih za priučene in diplomirane pedagoge, kar ni isto kakor pedagoge, so ga učili, kako se gleda. Pa gleda to uro, te ljudi, mlade ljudi, to mlako, te osebke, te odraščajoče ljudi – take paglavce se je včasih zelo dobro s primero definiralo kot odraščajočo mladež –, in se počuti osamljenega. Kako ugotoviti, za kaj gre?

Pritoži se Jazstu: sedi(m) pri pouku, v zadnji klopi, sam, na desni strani, pri oknu, tako imenovano hospitacijo opravlja(m), ko je (sem) gost pri uri nekoga drugega, ko tovariško, se pravi s pozitivnim pristopom, nadzoruje(m) svojo kolegico, opazuje(m) njene pedagoške in didaktične postopke in metode dela. Jazst ga/me nadzoruje.

Mehanicistično beleženje dogajanja je skoraj povsem jalovo početje: koliko je vprašanj učiteljice, kakšna je narava vprašanj, kako so bila zastavljena vprašanja, koliko otrok je sodelovalo pri odgovorih, kako je bila izvedena uvodna motivacija, kako je bil izveden transfer, katere vrednote so učenci pridobili, katera spoznanja, kako so prišli do spoznanj … Ali so bili doseženi zastavljeni operativni cilji, ali je bila pridobljena povratna informacija, ali je bila struktura ure dosledno izpeljana, po vseh principih? Kdo bo naredil sintezo? Ravnatelju se seveda tega ne da. Tega ne zmore, on je holografski tip človeka, v njem je vse v špricu, v razpršenosti.

V razredu zadeve niso več zajebancija in štos, niso džuok ali joke, v razredu gre zares. Pogled skozi okno, doli na Ljubljanico, je pobeg še od tukaj. Pogled na učiteljičine joške je naslednji pobeg. Ravnatelj se boji stika z njo, s to učiteljico. Njegov Jazst s posmehom trdi, da preteklost, ko sta bila ljubimca, ni več pomembna, posmehuje se ravnatelju Jožetu, da ga spomin ovira v sedanjosti, v funkciji opazovalca učne ure vendar, opominja ga, da naj pozabi, posmehuje se mu, češ, sentimentalen si, pa se ravnatelj brani, ne, ne moja podoba, moja funkcija, ti sam, moj Jazst se bojiš. Opraviti funkcijo biti ravnatelj, opazovalec pri uri in se obraniti vsiljenega, močnega spomina na njene joške, na pohoto, na goli fuk, na ostenje vagine, na jezik v ustih, na kožo in na vso radost, vendarle radost, za to gre pri tej uri. Kdo ne verjame? To se beleži, to se piše, to se riše na opazovalni list.

Ne da se zavrniti spomina odraslega in močnega in zdravega telesa, orgazma, zaporedja orgazmov, zasvojenosti z žensko, norosti z žensko, totalne predanosti ženski, spomina na kontradiktornost vseh razumnih in izmišljenih argumentov, ki bi jih naštel ravnatelj ali njegov Jazst, vseh izgovorov, komentarjev zunanjih opazovalcev, zakaj se je zgodilo, kako da se je zgodilo, kako se je prekinilo, kako da ni trajalo?

Zato si, ravnatelj Jože, pravi njegov Jazst, pristal v templju. Eskapiral si v tempelj, ne k učni uri, ne v stroko, ne v posebno, na pol strokovno pozicijo, ko moraš opraviti svoje delo, svojo igro moraš odigrati. Greš k njej, k svečenici, in rečeš, jebeš cel svet, vse te svetohlince v zbornici na SKVIZ-u, hinavce med starši in znanci, med vsemi, ki jih poznava. Ali si za ponovitev vseh fukov, ki sva jih imela? In še zarežiš se in dodaš: »To bi bila prava ponazoritev neke mrtve preteklosti.«

Oblečena je v kačo, kakor kača je – bel kostim s črnimi progami, ki potujejo po telesu, ko se premika. Rajska kača. Pričakovala je obisk ravnatelja Jožeta pri uri in se oblekla temu primerno. Ona že ve. Ona ve največ. Ona ga pozna. Ona ga zna zapeljati, ona ga je nekoč že zapeljala, ona je svečenica.

Votlina v pečini, visoko nad morjem, v hotelu Bernardin

To poglavje je vrivek, je zastranitev glavne zgodbe enega tedna ravnatelja Jožeta. Za spomin gre, za preganjavico, ki se pojavi sredi noči, sredi teme, ko nedvomno tam visoko nad nami vsemi migljajo zvezdice. Za vse nas tukaj in zdaj so nepomembne. Mi se ne moremo odlepiti od sveta, v katerem smo.

Ravnatelj sedi v razkošni in dragi hotelski sobi, Šolica je plačala, Šolica, in se muči s tekstom. Šolica je dala tudi vsebino teksta, podobe teksta, podobe ljudi, Šolica je dala tudi radosti in strahove – tega ne Šolica ne ravnatelj ne moreta vzeti več nazaj. Pedagoški triptih s pripadajočimi podnaslovi (PEDAGOŠKI ESEJI ZA GOVEDA, SPOKORJENA PEDAGOGIKA in IZPOVEDI POKVARJENEGA PEDAGOGA) je tudi ona, Šolica.

Jazst je oddaljen od vseh ljudi. Pred njim je poglavje o doživljanju revije pevskih zborov osnovnih oziroma ljudskih šol Ljubljane v Zavodu svetega Stanislava. To prebudi v njem strah, nemoč, spomine. Pregledati ga mora, popraviti, pripraviti končno podobo. Težko delo. Kakor bi žrl svoje kozlanje. Osnova naslednjega poglavja sta v resnici dve pesmi, ki ju na tej reviji poje vsaj tretjina od štiridesetih zborčkov. Prva je: »Didl, didl, dajčka, mi imamo zajčka, noge ima štiri, niso nič pri miri. Ena, dve, tri, ena, dve, tri, zajček zdaj si ti!« Druga pa, ki jo zapoje še združeni pevski zbor: »Zanesi pesem še v daljavo, / vsem drugim našim lep pozdrav. / Lepo je v naši domovini biti mlad, / kjer hrabri so ljudje / in rod je zdrav, krepak. / Ves svet pozna nas po junaštvu, / mladini cvete zdaj pomlad, / lepo je v naši domovini biti mlad.« To ustavlja ustvarjalno delo ravnatelja in njegovega Jazsta.

V tekstu se ne more prebiti skozi kraljestvo senc, ki se ustvarja, ko bere svoje poglede na Šolico, še posebej v tem poglavju. Sence se mu približujejo kot padajoče kamenje in skale, kakor hudournik, kamenje in hlodovina in blato v grozeči mrzli brozgi na strmem pobočju, kjer ni oprijemališča, kjer se ne moreš rešiti, kjer ni upanja na rešitev. Predstave so premočne. Predstave iz mladosti so. Ne iz Šolice, ne iz ljudske šole, v katero je hodil (in bil primerno neuspešen), iz onih drugih šol so, ki so ga ubijale. Premočne so, te sence. Niso slaba vest, nič ni naredil nemoralnega (za nekatere je kakšen izvenzakonski seks na Šolici največji možni greh, ampak z njimi se ni vredno ukvarjati), mogoče kaj narobe. Slike iz mladosti so dokaz za trajno poškodbo njegovega sveta, njega samega. To ve tukaj na morju, pred ogledalom nad mizo, za katero sedi, ko sedi pred svojim tekstom visoko nad morjem v pravokotni, betonski, umetno ustvarjeni, v zgrajeni votlini, kjer se sobe vrstijo kakor umetno satje, obloženi s tapisomom, z umetno, plastično posteljo in kičastim pregrinjalom, s slikami, ki so totalni kič, ki so žalitev za vse slike, ki so nastale v pravih votlinah.

Da, doli, spodaj leži spokojno morje, ni ga slišati, tam daleč na oni strani zaliva mežika svetilnik. Ljudje so lahko mirni, svet se v resnici ne spreminja. Morje sedaj, v noči, ni tolažba, ni odrešilno, njegov mir je zlovešč, kaže na njegovo neindiferentnost do ljudi. Morje ima svoje ribe in ribe imajo njega. Cel dan, celo noč. One ob močnem soncu v jasnem dnevu lahko zaplavajo proti dnu in so v polmraku svojega sveta. Sence kot podobe sveta padajo kakor ujede po mislih, žrejo jih, trgajo smisel iz njih, kakor bi trgale kose mesa z ubite živali, premagujejo jih, morijo jih, ogabne so, ne da se jih pregnati, ne da se ugasniti spomina, ki jih tvori.

Noben esejistični razmislek ne pomaga, noben opis dejanskosti v pedagoškem procesu, ki ga mora voditi na Šolici, ne pomaga, nobeno prilizovanje pedagogiki ne pomaga. Ve, da bi ne pomagala niti pokornost vsemu, kar hočejo od njega zakoni in ministri za šolstvo in javnost in starši na Šolici, ne pomaga prilagodljivost, kar bi ga rešilo SKVIZ-a in inšpektorjev in sodišč, do česar bo nedvomno prišlo.

Ne moreta pomagati ne posmeh sedanjosti ne emaptija do ljudi, otrok v sedanjosti. Sence pedagogike, ki je bila uporabljena nad teboj, kdorkoli že si, ravnatelj Jože, so nepremagljivo zlo.

Ravnateljev Jazst prevzema tesnoba, postane majhna preplašena miška, njegov duh se preseli iz sobe v hotelski votlini v majhno tesno sobico, celico, omisli si klečalnik, omisli si bičanje samega sebe, samo da bi pobegnil, v strahu, da bi se časi mladosti ne povrnili, da bi se te nekdanje ustanove ne razrasle kakor ponjave čez celo družbo. Ponižen postane tudi pred sedanjimi časi, ko je kolikor toliko varen pred njimi, pred ljudmi, ki so živeli v njih. Naj bo sonce ali dež, tema ali vroče ali mraz, naj se kurba, naj bo vzoren ravnatelj, naj se njegov Jazst poenoti z največjimi pedagoškimi duhovi, naj bo samozavesten do poslednjega atoma, naj se tudi podredi ministru – nič ne pomaga, rešitve ni; pred takšnimi ustanovami, kot je Zavod svetega Stanislava, postane odpuščajoč vsem vse, nič človeškega mu ni več tuje. Prebodli, prešpikali so ga s strahom, prepojili so mu dušo, privzgojili so mu samoponižanje in samozaničevanje. To so vrhunske vzgojne ustanove z jasnim ciljem – ubiti človeka. Mogoče se kdo dvigne zoper to in zahteva svobodo in enakost za vse ljudi na svetu – pa ga hitro počijo. Ravnatelj Jože bi rad bil takšen, pa ne more biti. Je pač ravnatelj šole, odigrati mora svojo vlogo.

Zato ni čudno, da vidi povsod samo pedagoško zlo. Pričakovalo bi se od ravnatelja in njegovega Jazsta, da bo, zato ker je vzgojen v antikrističnem času, v komunizmu, govorijo mnogi, drugi v socializmu, da bo vzgojno zlo posebno jasno začutil ravno v Zavodu svetega Stanislava. Pa ne, njegov Jazst ve, da ni zla samo tukaj, edinole tukaj, kjer so kakor cerkev, kjer imajo tudi kapelo. Na vse se prenese zlo pedagogike, ki je je bil deležen (sicer pa, vsaka pedagogika je zlo, kajne?).

Ogromno poslopje kar naenkrat na novo pridobiva svoj pomen. Osnovna arhitekturna zamisel odseva prvotno namensko določitev – vzgojni in izobraževalni zavod, katoliška gimnazija z internatom. Mogočni arhitekturni kič iz časov Avstro-Ogrske je v osnovi definiral odnos vsakokratnih oblasti do tega – za Ljubljano in narod slovenski – velikega kompleksa, Zavoda svetega Stanislava. Tako se govori po ravnateljsko, se posmehne Jazst.

V tem poslopju, ogromnem kompleksu glavne stavbe in stranskih kril, za stavbo ogromen park na obrobju Ljubljane, ob gorenjski železniški progi, se je bohotila armada, Jugoslovanska ljudska armada (ni bila jugoslovanska, pač pa politična in srbska, ni bila ljudska, ampak protiljudska, bila pa je armada – to pa, zastarela in okorna in gromozanska, bila je slon, bila je dinozaver, vsi s(m)o se je bali). V Zavodu svetega Stanislava je imela kasarno in šolo za podčastnike. Eno je imela še v Bileći, to je nedvomno v Bosni, saj se ve, Bilećanka – sredi pušk in bajonetov, sredi mrtvih straž in naprej, da si vzljubil kamniti kras tam, kamnito puščavo; drugo v Ljubljani, v takrat nekdanjih škofovih zavodih, v Zavodu svetega Stanislava, da si vzljubil domovino Jugoslavijo, ko si gledal gorsko verigo Kamniških Alp. Lepo, ni kaj.

Osnovnošolski sošolec ravnatelja Jožeta ni imel sreče. Moral je v Bilećo, potem pa na Bohinjsko Belo, kjer je kot poddesetar postal poveljnik straže, kjer so ga ubili, v glavo so ga ustrelili, videl si ga, dobil si prosto za pogreb, samo čez širna polja obrobja Ljubljane si šel, peš si šel do Žal, do Cerkve sv. Križ, od Zavoda svetega Stanislava do kapelic, imenovanih po cerkvenih svetnikih cerkvenih občestev v Ljubljani, za poslednje slovo od mrtvih, in si ga še videl v kapelici svetega Nikolaja. Niso še preimenovali kapelic, niso še zabili krste, prepozni so bili zate, prepočasni za preimenovanje. Ni bil samomor, kakor so govorili, obraz je bil zmaličen, raztrgan, skupaj sestavljen, od zadaj so ga, pomni to, vodil je menjavo straže v kasarni na Bohinjski Beli, in so ga. Pomni to. Tisti, isti, ki so bili vsi deležni enake vzgoje: bratstvo in enotnost, delo, delu čast in oblast, delavski razred, enakost, bratstvo, tovarištvo, boj proti izkoriščanju delavskega razreda, rudarjev, delavcev, kmetov, večna enakost, poštenost, kakor ti in ta sošolec v osnovni. Tudi v srednji šoli so ponavljali vzgojne vrednote, vzgojne cilje: bratstvo in enotnost, vzgoja, ista vzgoja. Jazstu se vrti od tega ponavljanja besed. Ampak je ustrezno: vbijali so v glave, vlivali, tlačili, zahtevali večna ponavljanja. Ubili so ga enako vzgojeni, v Jugoslaviji vzgojeni, z istimi vzorci prepojeni ljudje. Ali pedagogika ni delovala?

Tudi zato je najtežji del njegove pedagoške izpovedi, izpovedi ravnatelja Jožeta in njegovega Jazsta, njegovega govorjenja izza maske in iz trebuha, tukaj, najtežji del pokvarjene pedagogike, najtežji del bivanja na svetu je tukaj. Soočen je z nečim, za kar misli, da je močnejše od njega, česar ga je strah. Kdo na svetu ne pozna te tesnobe?

Pobeg v svetove pred to ogromno stavbo, pred tem prostorom, kjer so se šli res uspešno pedagogiko, kjer so se šli sovraštvo, kjer ni tako enostavno in preprosto kakor v tvoji Šolici, ki je imela v sto letih nekaj imen, pa vendar je bila vedno Šolica. Bila je: Druga mestna deška šola, Državna mešana osnovna šola, Državna IV. deška narodna šola, Osnovna šola, IV. državna deška ljudska šola, IV. scuola popolara mascille, ko so oblast vzpostavili provinci di Lubiana, ko so sodelovali z okupatorji nekateri, tisti z Rakovnika še posebej, vzgojitelji otrok, salezijanci menda – vendar vedno samo Šolica. Takrat so bili Italijani glavni v Ljubljani, so na zidove učilnic na veliko v italijanščini in slovenščini pisali gesla, kot je: »Samo zdrav, krepak in snažen boš služil svojemu narodu!« Podpis: Benito Mussolini. Tako, da se ve. Lahko ga bi prevedli v pedagoški jezik sodobne družbe: »Kadar ješ, dobro prežveči, ker tako koristiš sebi in državi – lažje serješ!« Tako se pač na svoji Šolici boriš proti pedagogiki. Od učiteljic in učiteljev in tudi od staršev in tudi od kuharic in snažilk in od hišnika pričakuješ samo, da se ravnajo po tej maksimi – kadar ješ, dobro prežveči. Ostalo bosta naredili narava in družba. Ko odideš od tu, iz teh vzgojnih zavodov, pa naj bodo katoliški ali vojaški – vsekakor trdijo, da so izobraževalni in vzgojni –, ko si stran od teh ljudi, ko te spustijo ven, da lahko greš, da upaš na svobodo, so te pregnetli, obtesali, obrezali (vse so ti obrezali, da si niti onaniranja več ne predstavljaš) so tvojo dušo in tvoje meso, preželi in premazali so te, ne veš, ali so te upognili, ali so te zlomili, ali so ti dali piti čarobni napoj za celo življenje. Čutiti moraš, ali so te naredili hvaležnega ali sovražnega s svojimi vzgojnimi in učnimi načeli, postopki, metodami, ali so dosegli svoj cilj. Čutiti moraš sovraštvo ali hvaležnost – in pozabiti na vse, živeti s kaljo pedagogike, resničnostne pedagogike v sebi. Hoteli so spremeniti tvojo nrav. Ali so jo? Ali so jo?

Mogoče si hočeš tudi ti zapeti, rad bi bil naiven, kako preprosto je biti naiven, kakor poje združeni pevski zbor vseh zborčkov osnovnih šol Ljubljane: »Zanesi pesem še v daljavo, / vsem drugim našim lep pozdrav. / Lepo je v naši domovini biti mlad, / kjer hrabri so ljudje / in rod je zdrav, krepak. / Ves svet pozna nas po junaštvu, / mladini cvete zdaj pomlad, / lepo je v naši domovini biti mlad.«

Prikrivaš nasilnost, kakor da je ni, kakor da je nikoli ni bilo, hraniš jo za sovražnika, polno dozo si je dobil, so ti je vsadili, da boš ubijal, da boš branil idejo, ki so ti jo posredovali, ljubezen do domovine, ideologije ali boga, ki so ti jo nacepili. Če bo le treba. Bojiš se, da bo treba. In želiš si, da bo treba. Ubijati. Včasih, sredi noči ti bruhne zverinskost na dan, v sanjah, ki so močnejše od dneva, včasih se v najbolj čustvenih trenutkih zaveš, kako je vse dragoceno in kako bi rad vse razbil, uničil. Zaničuješ kuharje in vrtnarje, zaničuješ homoseksualce, igralce, umetnike, farje in pope in peke, zidarje in zdravnike, inženirje, golazen so postali zate, izmečki in iztrebki so, mrčes, ker niso sposobni žrtvovati svojega življenja za idejo, za pravico, za svobodo – ker vidijo vse to drugače in napačno, niso se sposobni bojevati s sovražniki skupne domovine, Socialistične federativne republike Jugoslavije, ki ji grozijo, hočejo jo uničiti, zasužnjiti vsi okoli nje: kapitalisti, imperialisti, komunisti z Vzhoda … No, no, ravnatelj Jože, kaj pa bi bilo, če bi moral reči kaj konkretnega, jasnega, za katero svobodo, katero pravičnost, katero domovino?

Prišel si iz takšne stavbe, zgrajen, vzgojen, človek za pravičnost in red, kamnit, železen. Ljubeč in sovražen do vsega, kar so ti dali, vsadili, privzgojili. Izšel si, niso te ubili kakor tvojega sošolca na Bohinjski Beli, nimaš očeta, ki bi jokal, četudi bi te; on je bil menda partizan od vsega začetka.

Zato jih ne maraš? Oni so zares to, česar bi se ti sramoval, ti si postal pa samo na pol gospodar življenja in smrti, tebi so dali orožje, redno čistiš svojo pištolo, navadna zastava je, nič posebnega, nič legendarnega, kakor so lahko posamični kosi orožja, niso ti dali berette niti česa drugega (ostalo jim je od vojne nekaj lugerjev, dobivali so vojaško pomoč, pa so imeli tudi kakšen boljši kos), pač pa navadno zastavo, neguješ jo, božaš jo, nisi je še zasovražil, redno se pripravljaš na ubijanje, vadiš streljanje na strelišču in na poligonu – če si končal njihovo šolo, ko si prišel ven, ko so ti dali svečano uniformo, ko si stal mirno, ko je bilo vsega vzgojnega konec, ko so te posvetíli, te označili, ti dali pečat na čelo, kakor ga dajo vsakemu vojaku – je to zvezda, ali kakšen grb, ali kakšni krogi, ali srp in kladivo, nekaj, kar pomeni, mogoče kakšen križ, v kakšnem duhu so te vzgojili, in začelo se je novo, še vedno na pol resnično, še vedno ne pravo. Pravo bo, ko boš moral ubiti sovražnika. Govorili so o svobodi, pravičnosti, posvečenosti življenja ideji in ti potisnili pištolo v roke. Igrali so se z vsem, tudi s teboj, in igrali so se s seboj. Igrajo pravico, igrajo idejo – oni vedo, kaj je prav in kaj ne, za kaj je treba ubijati in za kaj umreti. Igra, perverzna in plemenita. Predvsem pa igra za lenuhe – nič delati, nič proizvajati, nič ustvarjati –, dokler ni vojne, dokler ti ne določijo sovražnika. Saj, tudi tako lahko preživiš svoj vek.

Zgoraj izrečene trditve o tej ustanovi se nazorno potrjujejo s tvojim življenjem, tukaj si bil na pol kuhar, dodelili so te kuhinji, da si lupil krompir in pomival posodo, ribal ogromne alfe, tiste na tleh, v kuhinji, in tiste poljske, na prikolicah, če bi se morali premakniti, če bi sovražnik udaril, na pol vrtnar, saj si z rokami pobiral čike po dvorišču in pulil travo, čistilec stranišč, ker si prepozno vstal ali ker si bral njim nerazumljivo knjigo, bil si na pol homoseksualec, ugodnik, ker so si te ogledovali nadrejeni, ko si se kopal, vedel si to, čutil si njihove poglede, bil si na pol igralec, ker si moral zdržati in se pretvarjati, da zdržiš vse, bil si na pol morilec, ker si moral streljati na lesene silhuete človeških postav leže, stoje, kleče, v časovnih intervalih, s tovariši si preigraval boj mož na moža, prsi ob prsi, na nož, v vsakem trenutku; ko so te učili, so te učili sovražiti. Klal si človeško telo z gumijastim nožem, prelisičil si tovariša in ga premagal. Del te druščine, tihega vojaškega bratstva si bil. Govorili so in govorili, še sedaj slišiš govorico, diskurz tega sveta, v tebi je, ne moreš se ga znebiti. Gonili so te po poligonu tam zadaj, za Svetim Stanislavom, puzanje, večno puzanje po blatu, pod žico, večni tek, na tarzanko, plezaj, visi, preprijemaj se, dokaži žilavost in moč, pripravljen moraš biti, opica moraš biti.

Niso nas tepli, uničevali so nas. Dretje, drkanje, degradacija. Puzanje. In jebem ti mater. Ne boš prevajal, ni kaj prevajati. Obuka (ali izobraževanje, pripravljanje, vzgajanje za vojaka) se je končala. Potem plazenje pred vsemi, z vsemi, pred oficirji, pred ustanovo, pred praporom enote, zastavo države, pred državo. Z zakletvo.

To si vedel. Jebali so vas s poljubljanjem zastave in zakletvo. Zaprisego, bi se reklo. Vendar se je reklo zakletva. Najbolj svečan in morilski obred vsega vzgajanja in prevzgajanja … odmeva tudi zakletva.

Si takrat slutil resnico? Seveda, seveda, vedel si. Vedel si. Jebali so ti mater. V resnici samo to. Samo to. Javno so jo spremenili v kurbo, ne v ponižno, trpečo, bogaboječo, zvesto, zgarano mater, pač pa v pocestnico. Vsi so ti jo jebali. Vsaka druga beseda je bila – jebem ti mater. Zjebali so ti jo, in mogoče je to edino, kar ni bilo slabo (ne govori preveč, ne izpovej v tem kraljestvu sanj še tega, ravnatelj Jože).

Sence so se naredile, sence vladajo naprej. Votlina nad morjem je polna senc. Vsi ljudje se pojavljajo, izgubili so obraze, izgubili so imena, izgubili so svojo tridimenzionalnost, niso več iz mesa, tudi on sam, ravnatelj, ni. Samo senca je.

Jazst, vrni se nazaj iz spomina, nazaj, reče Jože. V neko abstraktno resnico se vrni, da boš lahko preživel. Torej, kakšne so šole za podčastnike po celem svetu, v vseh armadah sveta? Se ve. Dretje, drkanje, degradacija – defekt. In jebanje mater. Pravi pedagoški triptih zaprtega paradržavnega vzgojnega in izobraževalnega sistema s skritim kurikulom – jebati mater. Šolstvo v imperiju ima eno samo pravo nalogo: črpati iz ljudskih množic tisto biomaso, ki bo opravila ali najbolj umazano ali najbolj sveto delo – pobijala in mučila bo, da bo ohranila svobodo družbe in njen, družbeni red. Nič nenavadnega za nobeno državo in noben družbeni red.

Ve se, kaj podčastniki v vojni počnejo, kaj je njihova glavna naloga. Ubijajo. Vendar oni ubijajo svoje, da ne bo pomote, oni ubijajo tiste, ki nočejo ubijati, ki bi zbežali, ki bi ne jurišali – tiste morajo ubijati. Ni preprostejše in bolj degradirane vzgoje, kot je ta, si ponavlja ravnatelj Jože, ko se vrača, ko je kar star, kar izkušen, kar izobražen, kar prepričan v svoj svet, v to, v takšno ustanovo. Vzgojiti v enotnem duhu ubijalce, udarno pest zoper vse, tudi zoper navadne ljudi in lastne vojake. Pripadnost ideji, kateri koli, do kosti, do dna duše, do groba, je mogoča v tem pedagoškem svetu. Vzgojiti za pobijanje in umiranje in za samožrtvovanje. No, prijeten cilj izobraževanja in vzgoje. Da si potrdil pripadnost tem idealom, si stopil v partijo, ki te je sprejela vase kakor dobra mati. Tvoji častniki, tvoji učitelji so bili zadovoljni – ti si produkt njihove vzgoje, potrdil si s prisego in z vstopom v partijo, da si njihov, da boš vzgajal naprej v tem duhu, v duhu proletarske revolucije. V duhu pravičnosti in vladavine delavskega razreda, bratstva in enotnosti (pač slabi prevodi francoskih idej …). Oni so postali tvoj oče in tvoja mati, oni so nadomestili vse, kar bi lahko bilo dobro in slabo. Hoteli so biti edini, samo oni.

To si prisegel, ravnatelj Jože, to si sprejel, pri tem bi moral vztrajati. Sedaj, ko se vračaš v ta svoj dom, v ta sveti prostor tvoje mladosti, pa si izdajalec. Pobegnil si iz svoje šole na kraj svoje izdaje vsega svetega, vsega, kar ti je bilo dano z vzgojo! Prelomil si vse, iznakazil si svojo podobo poštenega in odkritega, bojevitega, za našo stvar zavzetega mladega človeka! Pa tudi iz partije si izstopil, ti izdajalec.

V ušesih odmeva prisega, odmeva pesem: »Zanesi pesem še v daljavo, / vsem drugim našim lep pozdrav. / Lepo je v naši domovini biti mlad, / kjer hrabri so ljudje / in rod je zdrav, krepak. / Ves svet pozna nas po junaštvu, / mladini cvete zdaj pomlad, / lepo je v naši domovini biti mlad.«

Sence so dolge in žrejo podobe, ki so jih ustvarile. Kot pedagog bi moral vedeti: v takšni stavbi, kot so škofovi zavodi v Vižmarjah nad Ljubljano, se da izvajati totalno pedagogiko, idealno pedagogiko. Zato naj bi bil pedagoško osrečen. To so pravi prostori za vzgojo. Tukaj so se kalili in kovali mladi rodovi. Še nekaj jih je bilo v Ljubljani, recimo velika vojašnica na Roški, belgijska kasarna na Poljanski, ki je bila domobranska kasarna, topniška kasarna na Topniški z velikimi skladišči za strelivo, potem vojašnica na Metelkovi, na Parmovi, kjer so imeli mehanične delavnice za tanke, seveda v povezavi z drugimi kasarnami ali vojarnami po celi »domovini«, ki so bile garant varnosti države … Škoda besed. Izkazala se je, kar nekoliko prežene temne misli, Machiavellijeva trditev, da države ne morejo ustvarjati in ne varovati vojaki, pač pa ljudje, ki jo imajo radi. Nikar razpredati še o tem, bilo bi dolgočasno.

Med vsemi kasarnami je bila kadetnica v Tacnu oziroma v gradu Rocen prav posebna, policijska kasarna. Ustanovljena je bila kot šola za miličnike (po dolgi seriji šol, ki so delovale v Črnomlju, Begunjah in še kje, bolj kakor tečaji za milico – se pravi posebni oboroženi oddelki za zavarovanje ljudske oblasti, sestavljene v začetku iz pripadnikov zaščitnih enot armade in političnega vrha KNOJ, za kar so lahko angažirali najbolj zveste, krute in v vojni šolane, zlorabljene in tudi sprevržene tipe …). Pozneje se je večkrat preimenovala glede na spreminjanje varnostne politike in politike samoupravnega socializma na sploh (nazadnje KŠM ali Kadetska šola za miličnike). V svoji pedagoški intenciji je bila glede na socialistično vzgojno idejo vedno zelo jasna. Iz tam vzgojenih vrst kadetov (ne sortnih jabolk, ali koruze ali žit, krav, konjev, merjascev in kokoši) so prihajali najboljši policijski in drugi nujno potrebni kadri za zavarovanje pridobitev revolucije. Tam je bil poznejši ravnatelj Jože, skupaj s svojim mladim Jazstom, že pedagog, že učitelj. Sadjar, bi se reklo, ki obrezuje mlado drevje v pravilno in rodno rast. Dano je drevju po njegovem bistvu, da zraste in rodi, od učitelja Jožeta in drugih pa se pričakuje, da je rast dobra, zdrava, pravilno usmerjena, k pravi rodnosti, v pravo smer, k pravi luči …

Ko stopiš v razred, kjer so sami kadeti, vsi v uniformah milice, se njihov starešina zadere: »Mirno!« Vsi kakor vzmeti skočijo na noge in stojijo povsem mirno (po vzoru vseh podčastniških šol na svetu, po vzoru Bileće in Vojarne u Šentvidu kod Ljubljane). Potem se k tebi, ki si učitelj, obrne starešina in raportira: »Tovariš profesor, 3. A. Pri pouku sedemindvajset kadetov, trije so na straži, dva sta v bolniškem staležu!«

Tuli vate, ki moraš vse to vzeti na znanje in potem tulečega norca pomiriti s stavkom: »Naj sedejo.« Potem se tuleči bombarder obrne k svojim podrejenčkom in se zadere: »Sedi!« In vsi se strumno zgrudijo na stol. Utrujeni so od prenažiranja s potico, šunko, jajci v prvem prostem vikendu po veliki noči, za veliko noč se jih ne spusti domov, mi smo laična država, dolg pohod se jim pripravi, mi smo laična država, mi vemo, v kaj hočemo vzgojiti mladino, domov gredo en teden pozneje, prav tako jih doma čaka vse, šunka pa jajca pa potica. Pa sedaj smrdijo kot tovarne metana, rigajo, prdijo, črevesje jih boli od prenažiranja z velikonočnimi dobrotami, se hahljajo, režijo se, najedli smo se svetih hostij, kaj pa misliš, ti, komunistični učitelj, mi vemo, za kaj gre, mi te bomo prelisičili; utrujeni so od drkanja, oni si samo zamislijo učiteljico, pa si ga utrujajo kar v sobi ali kar na sekretu, vsi potrebujejo to, ne morejo vsak teden, niti ne vsak mesec, niti ne vsako leto, pripeljati kakšne dobre prasice v internat in jo skrivati kar cel teden pred starešinami in jo porivati, to se ne da, je pa možno, se najde kakšna, se najde.

Tebe, pedagog, učitelj Jože, pa en drek briga, ali znajo ali ne znajo. Če ne znajo, to ni tvoj problem, pa tudi njihov ne; oni niso zato v zavodu, v kadetnici, niti ne na svetu, da bi kaj znali. Tako si učil, ravnatelj Jože, da se ti ni nič dalo, da nisi hotel odgovarjati ne zase ne zanje. Dal si jim vedeti, da je sistem zanič, da je bedast. Pa so to sami razumeli, ugotovili – samo nihče od odraslih jim tega ni upal dati vedeti.

Zjutraj se pride v službo v tak zavod, še tema je, pred svitanjem, avtobus pripelje ljudi iz mesta, pol uniformiranih, nekaj tajnic, nekaj kuharic, vzgojitelje in učitelje, dežurni predaja dežurstvo, podpiše papirje, preštejejo se naboji, pregleda se orožje, ali je kdo streljal, podpiše se zapisnik, ljudje hitijo, izgubljajo se v neskončnih hodnikih, stroj, narejen iz ljudi, se je zganil iz polsna, samo roke se dvigujejo v pozdrav, v površno salutiranje, vse je sivo, temno, vse je glasno, brezobzirno, močne luči bijejo v oči, kopalnice so polne, stranišča so polna mladih moških (mnogi vzgojitelji v takšnih situacijah uživajo, se zavedajo tega in prikrivajo vsem, tudi sebi, užitek voajerja – ko mlada moška telesa tekajo po hodnikih, ko se vidijo ritnice in vse tam spodaj, vse biološko, biološka bomba se vidi, ko se vzgojiteljski pogled spremeni v pogled stare pohotne ženske, meščanske nezadovoljene ženske, perverzne stare ženske, kmečke matere petih otrok, nenasitne barske izvedenke, poznavalke teles moških, samostanske ženske, ki je po naravi radovedna, ženske poznavalke, ženske radovednice, oči vzgojitelja spoznavajo in tipajo, oči ga zadovoljujejo, rad ima ta telesa, ki so čez dan prekrita z uniformo), vsi morajo krotiti svoje telo, vsi se umivajo, brijejo in iztrebljajo, postiljajo postelje, velik kamp je to, včasih zmanjka tople vode, treba se je doterati, kot rečejo. Čakajo smotro, rečejo, pregled. Vsem se mudi, pregnana je njihova intima, njihove sanje, iztrgani so iz objema sebe v svet drugih. Ko so odgrnili odejo na svojem ležišču, so se dali na razpolago sistemu. Oblečeni hitijo pod zastavo, postajajo aparati za korakanje in streljanje, radi bi se zamaskirali v vsem enake lutke, da bi ušli svoji intimi. Urejajo pasove, prekoramnike, ravnajo obleko, čakajo na to, da bodo drugi mislili zanje. Sivo je, radost se poraja v njih počasi, radio igra na ves glas, koračnice in marše nabija. In vprašanje za vse je, ali se z vzgojnim programom, ki se začne z budnico, zapolni dan, ubije dan? Če kdo ni dovolj hiter, če bi se pokril z odejo in odsanjal naprej, do konca, ga degradirajo, potegnejo odejo z njega in ga naženejo čistit stranišča. In tudi degradacija ima svoj spolni naboj, tam kjer je feces, drek, blato, govno, tam se sukajo vzgojitelji, tam, kjer je ponižanje, kjer je jok nad samim sabo, kjer se spoznaš, kjer se do konca premagaš. Pobirat čike po platoju ali, kakor rečejo, po krugu je samo začetek ponižanja, priprava za najnižja dela. In vzgojitelji ali desetarji ali podčastniki ali starešine ali kako se že imenujejo v sistemu vedno najdejo nekoga. Za sebe ga potrebujejo. Vse presajeno iz Svetega Stanislava, vse. Razlika je v jeziku, v zastavi. Drugače pa ne – telesa so mlada, duše so mlade, cilji so isti, isti, isti.

Jazst ve: izključen je oni drugi svet, vse ostaja zunaj takšnih vzgajališč. Tisto zunaj se začne prezirati, tisto zunaj ni pripravljeno iti do konca, do ubijanja. Pregledujejo njegove knjige – kaj bereš? Poskušajo ubiti vse v njem. Spomin na otroštvo, na življenje tam zunaj, na mater in sestro, posmehujejo se vsemu, njegova čustva zahtevajo. Ubiti ga morajo, da bo lahko ubijal. Sedaj pripada njim, drugemu, višjemu, najvišjemu. Sedaj lahko zaničuje vse, ki niso oblečeni kakor on, ki ne živijo kakor on, ki se ne potijo vsak dan kakor on, sedaj lahko postane kasta, ki vlada, ki odloča o življenju in smrti. Ko je treba. Pravo drkanje, dretje in degradacija – defekt. Bolj ko je to vse dosledno izvedeno, bolj blizu smo idealnemu cilju – narediti človeka, ki je obvladan in ki vlada, ki je stroj. Vzgoja je vedno program.

Tisto tiho, kar se izogne vsemu drkanju, dretju in degradaciji, je naravno in najbolj nevarno. In to se zgodi slehernemu totalitarnemu šolskemu sistemu. Ne da se namreč ustvariti popolnega šolskega sistema. Politični vpliv nanj je velik, ne more pa zmagati. Saj se je to izkazalo. Ravnatelj Jože nasprotuje Jazstu.

Ravnatelj Jože ve, da se je vse vzgajalo, obrezovalo, oblikovalo, bi rekel, za socializem, za politični sistem. Ko pa je počilo tisto večno (kakor gnojni tur na otrokovem kolenu, malo sokrvice je izteklo, malo krvi in precej gnilega, s tendenco, da bi se iztisnilo tudi tisti stržen, boleče jedro), v kar naj bi verjeli – socializem, komunizem s človeškim obrazom, kar je bilo sprejeto z aklamacijo, vriskanjem in norenjem, ploskanjem, navdušenjem –, skorajda ni bilo nikogar, ki bi še prisegal na staro. Vedli s(m)o se, kakor da idej ni.

Ravnatelj Jože pozna to, bil je del sistema, bil je vzgojitelj takšnih ljudi, bil je znotraj tega. Ne moreš biti vedno vzor vsem – strešine ali oficirji morajo biti vrh, upanje, radost in ljubezen. Svojo strogost morajo deliti enakomerno in pošteno. Sami so dali skozi vse to in vedo: sami so drkali pod odejo, sami so se plazili do onemoglosti, zasvinjani, sami so se hoteli izmotati, izvleči, izogniti, sami so hoteli ugajati, sami so prosili za milost, za naklonjenost svoje vzgojitelje, svoje predpostavljene, sami so stokrat prekleli svoje tovariše, ki so bili boljši, sami so se morali sprijazniti s hierarhijo v skupini, sami so morali početi vse to, z očmi so prosili za milost v straniščih, ko so z golimi rokami segali v dno kanalizacije, da so jo odmašili, sami so bili žrtev pogledov, sami so molče prešli spolne napade in užitke, ki so jih videli pri nekaterih, morali so molčati ali se pridružiti – da so postali pokončni in ponosni, zvesti in neomajni, prepričani v red in domovino! V vzgoji internata gojenci skozi vse to življenje v kasarni sami odkrijejo svoje bistvo. Učni predmeti niso sami sebi smisel, zato tudi ni treba znati več kakor samo shematično, pač pa so samo sredstvo za dosego teh višjih ciljev; ideal teh sistemov je pač najvišje vzgojno dobro. Razmnoževati se kakor Kristus, imeti učence in umreti mučeniško. To ti da taka sveta ustanova, kakor je podoficirska šola, in ti da kadetnica in šola za nižje klerike. Saj je nekaj podobnega, ne, ravnatelj Jože? Saj je vseeno, ali je država ali cerkev. Verjeti v sistem, živeti v njem, biti srečen v njem in ga prenašati na druge. To je vzgojni cilj, ki ljubi in učvrsti, ojača in okrepi, so govorili v vojarni Vižmarje, krepi državo in posameznika. To je sinteza gorja, ki ga dajo skozi v šoli za podčastnike. Pri katerem koli predmetu, ki ga imajo na urniku, gre samo za eno in isto – shematičnost, ki mora biti jasna, naštevanje elementov in ponavljanje preprostih definicij, dogem, vse ima samo en izobraževalni namen. Poenotiti znanje vseh na isti nivo. Ker je vse naprej dano, ni potrebno misliti na nič. Tudi sifon sekretne školjke spada v to, posebej če je kdo vanj zabil konzervo od doručka ali rib, sardin, seveda sardin, ker nagonsko, na pol zavestno ve, da je sekret prava učilnica duha v teh ustanovah. Treba je zavihati rokav in seči v govno, v drek, potegniti ven to prekleto pločevinko od doručka in dati možnost kupom sranja, da se jih odplakne. In drkanje se zgodi istotam. Z žajfo. Namiljeno je vse lažje. Skupinsko ali posamično. No, tudi zadaj za stražnico, kot se reče, je šlo. Če je le katera šla mimo po pločniku, ko si bil na straži, si tam med grmovjem in zidom opravil sam s seboj in s svojim Jazstom.

Dan se dela na obzorju, sence so začele bledeti, kakor bi se sramovale same sebe, počasi izgubljajo moč v hotelski sobi.

Svet mnogoterih svetov na neskončnem traku pedagogike

Ravnatelj Jože najde nek poseben mir v minulem šolskem dopoldnevu, ker ga proti večeru, ko bo sestanek sveta staršev, potrebuje. Na hodniku je srečal Čičota ali Či Čoja, malega velikega Kitajca. Pravzaprav je šel mimo njega, ko je ta stal ob oknu na hodniku, kakor vedno, ker se pač ne udeležuje dretja, cviljenja, prerivanja drugih otrok. Njegov obraz je bil sfinga, kakor vedno. Vendar se je zazdelo, vsaj za trenutek se je zazdelo, da se je tokrat za malenkost nasmehnila. Samo malo, komaj opazno. Napovedala je smešno nadaljevanje dneva, ohrabrila je Jožeta in njegov Jazst, da vse skupaj pravzaprav ni njuna zgodba. Vse, kar lahko pričakujeta na svetu staršev, ni njuna zgodba – to je povedal obraz malega velikega Kitajca Či Čoja, Čičo imenovanega. In mogoče še to, da ne gre za pravi svet, za veliki svet, gre za dogajanje na neki mali šoli. Na Šolici vendar.

Ravnatelj Jože bi moral bolj uspešno krotiti svoj Jazst, moral bi ga spraviti pod nadzor. Tako, kakor je to dano Či Čoju. Veliki inšpektor in tista inšpektorica, ki jo rada kaže, svojo s težavo pridobljeno izkaznico, namreč, sta velik, nedvoumen znak za nevarnost.

Treba je ponoviti in utrditi (kar je strokovna zahteva vsakega pedagoškega postopka): zaradi tega, kar se je zgodilo, bi lahko ravnatelj in njegov Jazst intenzivno trpela (to je bil tudi namen inšpektorskega zasliševanja in podtikanja vendar). Zaradi tega lahko postaneta nervozna, netaktna, avtodestruktivna, umakneta se v posmeh in upor, v kot gresta, da se branita samo za stvari in obtožbe pred njima, da je hrbet varen, pod strop odletita, med luči se skrijeta, ven na hodnik bežita, med otroke, v razred, kamor preganjalci ne morejo za njima, popadljiva sta, ne ločita se drug od drugega, nesrečni sprimek sta, kakor sta, postaneta resnično trmasta in uporna, nista samo tisto, kar vidijo vsi ostali vsak dan, vsak trenutek: ravnatelja Jožeta in nič drugega. Starega, tečnega, zavaljenega, predolgo na istem delovnem mestu gnijočega na pol starca. Oni ga ne morejo videti negotovega v smisel izpovedi Pedagoškega triptiha. Oni vidijo masko in se bojijo pravega obraza (vsaj tako upata ravnatelj in njegov Jazst). Vidijo človeka, ki ga je treba odstraniti s šolskega pedagoškega polja, tudi minister bi se strinjal, ta ravnatelj Jože je plevel, je ljuljka in takšnih ljudi ne potrebujemo, celo ne maramo jih. Potrebujemo ljudi, ki verjamejo, celo verujejo v našo pedagogiko. Našo edino zveličavno pedagogiko. Pedagogiko šolskega polja.

Hočejo ga videti živečega v strahu, da je grešil, da je prizadejal krivico tako Gertrudi Fuerst, snažilki, kakor upokojeni in zapiti učiteljici angleščine, ki je bila ena sama pedagoška in strokovna laž, kakor tudi gospodoma Veljku Driplju in Kazimirju Bogomolki, pa čeprav gre nedvomno za prikrite spolne iztirjence. V to je prepričan Jože, s tem se tolaži njegov Jazst. Gospod Veljko Dripelj je vendar moten, ko hodi po straniščih in moli glavo v straniščne školjke in izraža svojo srečo, ker da ni poskrbljeno za papir; tudi gospod Kazimir Bogomolka je nedvomno moten, saj potrebuje za erekcijo, kaj pa je to takega, skandiranje trideset tisočih učiteljic, pa smo le kaznovali enega ravnatelja, enega parazita, enega Jožeta, da bo vedel gledati na učiteljice kakor na bakhantke, kakor na čarovnice z metlami med nogami …, potrebuje sadizem nad ubogim Jožetom. Ampak, si pravi Jože, to ne sme vplivati na delo v Šolici.

Najprej popoldne. Bilo je bolj žalostno. Preveč žalostno se je začelo, da bi Čičotova prerokba lahko držala, če jo je Jazst pravilno razumel, če si je ni enostavno samo zaželel. Ravnatelj je vsaj poskusil urediti, poskusil doseči soglasje, da bi se učenca Harisa prešolalo, prešolalo na drugo šolo, kjer so sami takšni Harisi, kjer mu bodo za kakšno leto še kos, ga uspeli zadržati, preden ga bo pobrala cesta, preden bo zavladala nad njim, popolnoma in dokončno.

Ravnateljeva pisarna je seveda, kot rečeno, spovednica, je pa tudi mala dvorana sodišča, kjer se izrekajo sodbe, kjer se odloča o usodi malih ljudi. Po dolgem prigovarjanju, po milih grožnjah, bi se reklo, po moledovanju, da je treba nekaj narediti, so prišli mali Haris Z., njegova mati in oče.

Prišli so v mlin groze, v ravnateljevo pisarno, kjer jim bodo povedali vse, kjer jih bodo uničili, kjer zanje sedijo isti ljudje kakor na policiji, kakor na centru za socialno delo – kjer sedi država, ki je neumna, kruta, neusmiljena, slepa, krivična. Ne marajo je in vendar bi jo imeli radi radi. Izogibajo se njeni učinkovitosti, ne morejo se podrejati, sili jih v delo, sili jih v urejenost, sili jih v nekakšno drugačno poštenost, kot jo razumejo oni. Hoče jim dopovedati, da niso dobri starši, pa saj niso, hočejo ožigosati Harisa, ki je problem, seveda … Jazst jih čuti. Povsem jasno mu je, povsem natančno ve, za kaj gre. Predstavlja si njihov dom, poln cenene plastike, vse je natrpano s kramo, neprestano je prižgan televizor, potem še računalnik, mati in oče trpita v zvezi, ki je na trenutke bila lepa … izraz mestne revščine so. Nedvomno. Vse, kar je treba postoriti po stanovanju, vse je težko, vsaka stvar ima neskončno veliko težav, tudi najmanjša, nesti smeti v smetnjak, pomiti posodo, iti v trgovino, vsaka se upira, resnično je treba zbrati ogromno moči, napora, da se jo premaga, da se jo opravi. Ker je svet krivičen, neumen, nepošten …

Ravnatelj Jože gleda skrušenega in nemočnega očeta. Mogoče igra skrušenost, mogoče ne, mogoče bi rad za sina drugačno usodo, kot jo živi sam, ne ve, kakšno, vsekakor pa drugačno. Mogoče čuti, da sta ravnatelj Jože in njegov Jazst na njegovi strani, mogoče čuti, da sta tudi na strani njegovega mulca, ki jima ga je žal. Oba vesta, da bi ta oče pobegnil, spizdil, eskapiral, kakor si vzamejo nekateri očetje pravico, odšel bi, preprosto zaloputnil bi vrata za seboj, ustvaril bi novo družino, pa ima preveč rad tega sina, prav tega sina. Ona, mati in žena, je prehuda, premočna, ona ni zadovoljiva.

Mali, malo zavaljeni, močni fant, debelušček, je problem. Ne, se oglasi Jazst, vse je problem. Dobesedno vse, kar pogledaš pri teh treh ljudeh, vse je problem. Kakor vsi pravi vedenjci, kot se jim reče, hoče mali debelušček, ki je zelo nasilen, postaviti svoja pravila in pravičnost na šoli, pravila nad pravili države in ravnatelja. Vzpostavlja svojo mrežo izsiljevanja na šoli, vsi učenci se ga bojijo, tudi tisti najmočnejši, starejši. Haris grozi sošolcem in drugim učencem, uveljavi grožnjo, grdo udari, neusmiljeno udari, kjerkoli, v razredu, na hodniku, na dvorišču, na igrišču, pred šolo. Naučen je, da udari, grozi s tem kriminalnim očetom, očetom, ki je na metadonu, očetom, ki je svojo zgodbo skorajda že končal. Tipično. Uspeva mu. Gre najprej za boj med njim in ravnateljem Jožetom, kdo je glavni na šoli. Malo upanja na zmago ima proti ravnatelju, proti njegovemu Jazstu, pa vendar je že zdaj uspešen, ker ga ima na svoji strani. Zato se Haris lahko nadeja nekakšne zmage. Če bo ravnatelj slabo izkoristil sistem, ga bo premagal. Vendar ravnatelj Jože slabo izkorišča sistem, zelo slabo. Fant mu bo dokazal, da je napačno ravnal in bo imel težave. Z inšpekcijo, ki jo pošlje država, z drugimi starši, ki so javno mnenje, z učiteljicami, ki jim bo dokazal, da mu tudi ravnatelj nič ne more, z vsem tem bo premagal ravnatelja. Zato ugled ravnatelja Jožeta zelo trpi. Na to mora v samoohranitvenem gonu pomisliti. S preživitvenim gonom, z gonom po oblasti, po moči mora pomisliti na vse to. Ravnatelj bi ga moral v dobro sebe in drugih zjebati, uničiti, dotolči, odstraniti, pognati iz šole Šolice. In o tem že poročati, zelo obzirno, zelo obče – trudimo se, naredili smo vse, stvari se razvijajo v pravo smer. Nič konkretnega ne bo smel reči, čisto nič.

Harisu mora pokazati (in dokazati), da je glavni, ravnatelj Jože, je glavni, tudi nad svojim Jazstom je. Samo ti, moj Jazst, veš, da se lahko mali debelušček, mali zavaljenček že med razgovorom zapre v svoj svet, da pogleda stran, te izklopi in postane imun za vse tvoje poskuse, da bi se mu vsilil. Lahko pa, da ga ne boš zlomil. Pa saj to ni tvoj namen. Tvoj namen je, da se vzpostavi red na šoli in v razredu, da se Harisa postavi v red in v vrsto in da se ga zbriše z dnevnega reda problemov. No, njemu bi tudi koristilo. Lahko bi postal velika državna baraba, ne pa pocestni mali tat in zmikavt, delomrznež. Ampak za veliko barabo ni dovolj pameten. Žal ne. Ravnatelj pač razpolaga s tem podatkom, ki je nastal na testiranjih, tudi učiteljice, ki poročajo o njegovem interesu, sposobnostih, konkretnih sposobnostih od prvega razreda, potrjujejo: povprečen je, zelo povprečen, komaj povprečen je ta Haris.

V Pedagoškem triptihu (s podnaslovi PEDAGOŠKI ESEJI ZA GOVEDA, SPOKORJENA PEDAGOGIKA in IZPOVEDI POKVARJENEGA PEDAGOGA) si Jazst ne upa zapisati, da so tudi zato problemi tako hudi, ker je Haris povsem povprečen, na kognitivnem podpovprečen, na logičnem tudi, na jezikovnem nedvomno, ker pač govorijo, kakor govorijo, pri prostorskih predstavah je povprečen, emaptije nima … nič drugega si ravnatelj Jože ne upa napisati. Samo shematično in kar je res.

Biti moraš, ravnateljček, kakor katehet, kakor moralna avtoriteta boš pridigal in zahteval pokornost, upoštevanje šolskih pravil. Zato jih boš cefral za Harisa, njegovega očeta, njegovo mamo. Kaj te briga, če se on zapre vase, ta fant. Pomembno je, da ga pokoriš. Lekcijo moraš opraviti pred starši. Oni morajo biti prav tako deležni lekcije – vseh očitkov, kaj ni prav, vseh spoznanj, kaj je narobe. Oče na metadonu, bog vedi, v kakšni fazi je, ko sedi takole v ravnateljevi pisarni, lahko da miruje, da si je priskrbel, da bo zdržal, lahko da ne prilagaja resničnosti, lahko da jo čuti in razume. Mogoče. Lahko pa prihaja v fazo potrebe, potešitve, groze, strahu, kaj se ve – samo ne tukaj v ravnateljevi pisarni, samo ne tukaj.

Takoj vidiš, da je mati glavna. Visokorasla kobila je, dobre joške ima, ve, česa so zmožni najboljši žrebci, pokroviteljsko te gleda. Ti si ušiv ravnatelj, no, imaš nekaj moči, zato si lahko malo boljši od njenega luzerja. Poglej ga, kakšen je, nikakav, se reče v pravem pomenu besede – nikakav, nikakršen. Ujela ga je, musliman je, na slovensko žensko tečnobo in na to, da se podreja njej, ga je ujela. In na to, da ima stanovanje, skupaj s sestro sicer, ima pa ga le, je kam iti, je kje bivati. On je mislil, da jo je ujel, pa se je ujel. Kako tipična matrica, vedno se ponavlja, ta matrica. Sedaj, že dolgo, zelo dolgo, vlada ona. In ona otroka ne da. Ne bo dala soglasja za prešolanje. Ne bo. Ona je svečenica doma, ona varuje tempelj, njej je vse dovoljeno, ona vlada doma in bo vladala tudi v tvoji pisarni, ravnateljček. Otrok bo ostal na šoli Šolici, nikamor ne gre, mi izpolnjujemo vse, kar moramo, sodelujemo s šolo, držimo se dogovorov, otroku se godi krivica. Ni res, gospa kobila, prasica, dobra prasica, bi se reklo v pravem jeziku, ne sodelujete, ker vas šola en kurac briga, ker se vam šola jebe, ker ne prenesete tega, da bi moral Haris koga ubogati, da bi moral kaj narediti; vi zaničujete vse, vi veste, kje so slabosti, kje je nemoč in kje je moč – vi soglasja pač ne boste dali. Manipulirati hočeš z mano, mati prasica. Ampak jaz nisem na metadonu, jaz nisem kakor tvoj ubogi možiček.

Gleda jo on, se pravi Jazst, njene dolge prste, okovane v zanikrno bižuterijo, gleda njeno kompaktno oprsje, kavbojska jakna je kakor korzet, dviguje prsi, ravno prav velike prsi, očitno negovane, očitno napudrane, očitno dovoljene za perverznosti, in jih ponuja okolju, vleče ga k njej ta njen razgaljeni erotični jaz, ki se ga tudi njen možiček boji. Ona je suverena, ona ve, da ve in zna samo najpomembnejše stvari na svetu. Samo toliko, da manipulira in ni žrtev. Ostalo, kar je neuporabno, in v šoli je zanjo večina stvari neuporabnih, ne, vse je neuporabno, je ne zanima. V šoli Šolici, tukaj, v vsem tem dogajanju ne bi bilo nobenega užitka, če bi ne zlorabljala moči, da ne bo podpisala.

Na sestanku je ravnatelj Jože razmišljal: mati je prasica, katera mati je vendar prasica, kobila, njene joške je hotel narisati, da jo šola en kurac briga, tudi to je razmišljal.

Narisal bi te ogromne joške, to posebno potrebo po posebnem tretmaju, te joške jo gotovo motijo, vse njene ljubimce so motili – spočetka zelo stimulirajo, potem pa premaknejo seks nekam na obrobje, vse je okoli teh jošk, teh ogromnih jošk, ne da se je zadovoljiti, ker ima prevelike joške. Kako pa govoriš, ravnatelj Jože? Tudi njo motijo, jebenti, si reče Jazst, pa se ne sme, ne sme se videti, kar se vidi, ne sme se ponoviti, kar se sliši, ne sme se izustiti ničesar.

Se razumemo? Pazite, umazali si boste usta, če to ponovite na glas, zasovražili se boste, naredili se boste krive, ker boste izjavili tako grde besede na glas, pa četudi bi vas nihče ne slišal. Pazite se grdih besede, pedagogi, si reče Jazst.

Hočeš nočeš, vsi bodo izvedeli za njegov izbruh, kuloarji na ministrstvu se bodo napolnili z glasovi pred stranišči, v menzi, v skupnem pitališču, kjer se hranijo uradniški ščurki, v dvigalih, povsod, vse se bo razsekalo na kosce, nek zavod za šolstvo, ki deluje v Marijanišču bo (z)vedel za tega ravnatelja in njegove nekontrolirane izpade, da, izbruhe, bi rekli umirjeni in hinavski pedagogi (kakšni pa naj bi bili, če hočejo veljati za pedagoge), pa tudi tista stanovska organizacija učiteljic SKVIZ s Kazimirjem Bogomolko - Kodrastim na čelu bo reagirala – kaj se pa zdaj to pravi, kaj vse si dovoli ta Jože.

Saj, kako pa je lahko tak človek na čelu vzgojno-izobraževalne ustanove, to je nedopustno, se bodo spraševali, milo zgražali, kakor bi ravnokar stisnili vetrič prav tiho iz sebe, pa se plaho ozirali, ali je kdo zavohal, usteca bodo našobili, kakor da bodo zdaj zdaj znesli jajček, naredi naj se vendar kaj, se bodo spakovali. Javno je to rekel na konferenci, javno! Ne, kolegi, samo na sestanku.

Za ravnatelja ni dovolj, da bi samo ušel, ravnatelj Jože in njegov Jazst bi najraje razbila vrata pisarne šolske psihologinje, razbila okno, razbila vso opravo, razmetala vse te nore papirje, vrgla računalnik skozi okno, dol proti reki, vse bi razbila, babe pa bi nagnala ven, z vriščem bi se razkropile, ne, s kokodajsastim vriščem bi se razbežale, škandal bi si zaslužile, v tako hud prislini jopič ga spravljajo. Tudi Harisov oče bi rad naredil nekaj takega, tudi on.

Ravnatelj Jože bi rad povedal, da se boji sence, senc v svoji duši, da jo, njo, mater, prasico, tudi razume, on razume, in o otrocih, kaj naj se reče, kako pa naj jim rečemo, kako naj jih imenujemo – od narave in družbe posebno poudarjeni otroci, izbranci, tisti, ki vidijo resnico, pa jih meče božje? Saj, poznali so nekoč izraz »božji otroci«. Lahko jim tudi tako rečemo. Ampak Haris je navadna baraba, samo to je božje v njem. Špekulativen in razvajen je. No, presedlala je svojo težko rit, premaknila ogromne joške, ta mati, vse ni bilo izrečeno, nič se ni reklo, ravnatelja motijo te ogromne joške, tudi ona je človek s posebnimi potrebami, vsak človek je človek s posebnimi potrebami, kdo pa nima posebnih potreb? Kaj bi se zatajevali, gospa mati, vsi nekaj potrebujemo. Tisto, kar potrebujemo, nas označuje. Tudi otroke označuje.

Otroku se godi krivica, si ponovi ravnateljev Jazst, ker ima takšne starše. Zato se mu godi krivica. Na šoli se mu krivica godi, ker ima takšne starše. Dokler bo Jože ravnatelj, bo tako. Samo zato, in zaradi ničesar drugega, se mu godi krivica. Ampak on mora iz šole, mi smo nemočni, mi nismo ustanova zanj, pri nas bo neuspešen, pri nas ni več upanja, ni instrumentov, ni sredstev, da bi ga pripravili za življenje, saj gre za to, menda gre samo za to – da bi delal in da bi se preživljal, mali, zavaljeni, nasilni, zahrbtni, razvajeni Haris. Ravnatelj ga ne zna soočiti z njim samim, ne zna ga utiriti, ne more ga, nihče ga ne more, tukaj na tej Šolici vendar ne.

Oče razume, pa nima moči, ta kobila ga nadzira, posmehuje se mu, močnejša je od njega, močnejša je od ravnatelja. In mali zavaljeni sinko, potuhnjenec, nasilnež, ki se mu vseeno godi krivica, ker ima takšne starše, ve, da je mati najmočnejša. Za sedaj. Samo sedaj, na tem kurčevem sestanku. Oče ne more nič, ona je lastnica stanovanja, ona je tukaj doma, oče je prišlek, oče se boji tebe, ravnatelj Jože, on nima lepih izkušenj z državo. Ne boji pa se tvojega Jazsta, tega pa ne. Boji se ločitve – vse pravice bi mu vzeli, vse! Vzeli bi mu otroka, sina, ki ga ima rad. On ni več niti musliman, nič ni, samo na metadonu je, samo to. Zato bi mu ga takoj odvzeli.

Sočustvuje(m) z njim. On ima otroka resnično rad, pa je nemočen proti tej kobili. Ravnatelja pa vleče na dno, k tej kobili ga prav tako vleče, na dno ga vleče – ona pa uživa; tudi to ve, tudi to čuti.

Ravnatelj pridiga Harisu: »Kršiš hišni red, ker nisi v copatih! To je huda kršitev. Ne hodiš pravočasno v šolo, poglej, tri dni zapored si zamudil šest minut, poglej, tukaj piše, kaj misliš, no, kako to?«

Mali je brez odgovora. Pa kaj naj bi rekel na to neumnost, kjer piše, da je zamudil šest minut, pa kaj, saj je učiteljica tudi zamudila pet minut – torej je zamudil minuto; to govori in ravnateljev Jazst ve, da ima prav, prav ima, jebenti, mali ima prav. Še hujša je, da med poukom ne sodeluješ – ne poslušaš blazno pametnih zadev iz kemije in biologije, ne zanima te slovenščina! Kako moreš! Razbijaš šolsko imovino in si nasilen do ostalih otrok! Kako jih moreš tako poniževati, da jih malo ustrahuješ, malo pretepaš? Ali ne veš, da ima licenco za ustrahovanje na šoli – v imenu države in družbe – učitelj in nad njim ravnatelj? Kaj ti vendar je, da ne razumeš tega sveta?

Zadnjič si udaril tega, potem si udaril sošolko, v kuhinji si se grdo vedel, zahteval si, da ti nosijo hrano, metal si hrano, v zid si jo metal, grozil si kuharici, rekel si ji »pizda potrebna, zafukana«, krožnik s hrano si obrnil nad glavo učenca iz tretjega razreda, grozil si učiteljici za kemijo, učiteljici za angleščino si rekel »krava zafukana« …

Fant, ali nisi bral Pedagoške poeme velikega Makarenka (oh, to ni literarna podoba iz teh Izpovedi in drugih podnaslovov Pedagoškega triptiha, to je pisatelj, socialistični realist, mali literarni bratranec Maksima Gorkega)? V obdobju, ko ni bilo kruha, ko je bila lakota in stradež in revolucija, ko je bilo vse razrušeno, ko je bilo treba delati, da si imel topel krompir, kartoško; in tudi danes bi bilo treba enako postopati, veš! Tam so takšne, kot si ti, pripravili, da so ljubili državo, priganjali so jih z delom in tekmovalnostjo, ustrahovali so jih in izoblikovali v zdrave in delavne in uspešne in cenjene in koristne člane človeške socialistične družbe! No, tako piše, v to se je verjelo, tako se je živelo. Tudi kakšno ponižanje, okoli ušes ali kaj takega, je prav prišlo, da se je stvari postavilo na svoje mesto, razumeš? Ni bilo kartoške, razumeš, topel krompirček ročice pogreje – kako naj bi razumel, kako? Ravnatelj Jože, ti in tvoj Jazst sta nora. Ničesar ne moreta razumeti.

Ampak, fant moj, za to so imeli dovoljenje in konsenz stroke, za trpljenje in ponižanje, in čas je sam počel vse te stvari z njimi, kajne? Danes pa dovoljenja ne bodo dali, ta tvoja mati zagotovo ne, ona hoče dominacijo tudi nad tabo – in jo ima. Hoče dominacijo nad Jazstom, ki se ji izogiba. Ravnatelj je v tej pisarni, v tej Šolici država. Jazstu je prav sramotno priznati, da beži pred njo, da se je boji. Tudi države.

Ona, ta skurbana mestna slovenska mati, ti kupuje, Haris, najboljše superge, kupuje ti najdražje obleke, kupuje ti čips in kokakolo, debel si zaradi nje, ona te dela odvisnega, ona ti daje denar, kupuje te od očeta, več ti daje, več ima. Ona zna priti do denarja zate. V posebni revščini si, tega ne moreš vedeti, posebni revščini. Kupuje ti elektronske naprave, vse imaš, kar imajo na trgu, vse dobiš.

Ravnatelj nervozno vstane, ne zdrži več. Spodaj, globoko doli je reka, ki vse odplakne, pomisli, vse počisti, kakor ogromen izplakovalnik je. Odplaknila je neko drugo zgodbo iz te Šolice. Jazst uide, pobegne v drugo revščino, da ne bi govoril preveč, da jim da čas za razmislek, ali ne bi vseeno privolili na prešolanje. Spomin se oklene neke učiteljice, ki je pokojna, umrla je na smetišču v sumljivih okoliščinah, kap jo je, golo, lahko da jo je od strahu, nekdo ji je očitno grozil, vsa zanemarjena je bila, uničena, ko so jo našli, vedno bolj je bila motena, ko je zapustila službo, veliko stavbo, veliko organizacijo, šolstvo. Ko je šla v pokoj, je lahko preživljala življenje, kakor je hotela, prav nič več je ni težilo. Nič več ni bilo pomembno, ali je bila članica SKVIZ-a. Verjetno je bila, zakaj pa ne?

Ko je še bila na Šolici, je odigrala vlogo oblasti tako brezhibno, tako impresivno, da so ji vsi sledili, da ji niti ravnatelj Jože in njegov Jazst nista mogla oporekati. Ona je znala, kot je stara dobra pedagoška stroka naučila na svojih kratkih, po drugi svetovni vojni organiziranih na pol političnih kurzih, dopovedati staršem, kako se uveljavi oblast, kako se jo izvaja nad otroci in starši in kako se ji ne da izogniti. Ampak, tovariš ravnateljček, takrat je bila šola preddverje tovarne, danes pa je preddverje velikega nakupovalnega centra. V tem je nekaj razlike. Ko pomisliš nanjo – ona bi tudi staršem v maniri najboljšega pedagoga dopovedala, da tako ni prav, da se tako ne dela. Postavila bi jih pred dejstva družbene realnosti tako, da se ne bi niti premaknili. Ona ne bi čutila odpora in privlačnosti te ženske, niti je ne bi zmogel omrežiti mladi in kar lepo raščeni oče, niti se ne bi videlo, da ji je vzdrhtelo telo ob misli, da stvari vendar niso samo takšne, kot so videti – vse skupaj bi postavljala pred takšne ovire, da bi poklapani odšli, da bi v njih vendarle vzplamtela iskrica upanja, da je svet lep. Ne samo v fuku in razvratu, ki jim doma, v izpraznjenem domu s stalno prižgano televizijo in računalnikom, ostajata kot edina splošna in naravna pravica. V negaciji družbenih vrednot, v kraji pomenov in razvrednotenju in v tem – mi si pa lahko privoščimo, čeprav nismo bogati –, da ne bi v njih prevladal fatalizem, češ, treba se je znajti, če ne te vse pohodi in uniči, predvsem naj v šoli najdejo vsako popoldne, vsako jutro, vsak trenutek smisel in pravičnost. Ona, ta učiteljica, ta pokojna učiteljica bi – golo so jo našli na smetišču, na javnem smetišču, vzeli so vseeno vse brise, pa se ni sled nikoli več pojavila, da bi koga našli, ki jo je ubil z njenim strahom – tej družini tudi dopovedala, da je izobrazba zadovoljstvo in radost. Pa čeprav sama ni znala nič, vedela nič, ni se ji sanjalo o ničemer. Ona, ta pokojna učiteljica ne bi povedala, da si želi njihovega sveta. Končno, ko se je upokojila, je stopila z vso silo, z vso potrebo, da se poteši, vanj, nudila si je ta njihov svet v vsej mogočnosti. Gojila je nekje na robu Barja koze, sprejemala ob svojem od multiple skleroze prizadetem možu vse moške, ki so le hoteli priti v njen brlog, razvajala jih je s svojim telesom, obilnim in deformiranim, dajala jim je od svoje penzije in bila je srečna v vsej nesreči. Uresničila je svoj sen. Imela je cel dan prižgano televizijo. Uresničila je svoj sen. V šoli Šolici pa je bila brez dvoma zlita s sistemom – bila je sistem, ki je deloval.

Ti, ravnateljček, pa boš še malo potrpel, malo boš še počakal, da boš lahko stopil s tega neskončnega traku neuspešnosti, nemoči, nepotrebnosti. Malo boš že še počakal. Saj, sestanek mine, ženska, visokorasla, močna ženska, kompaktna ženska, mati, bo odšla, dala ti bo vedeti, da si benigen, da si nič, da nimaš pojma, da si brez potrebe na svetu – kajti ti nisi niti menedžer niti nisi polagalec asfalta niti ne voziš viličarja v skladišču in nisi mesar, ki bi razrezal vsak dan nekaj krav in prašičev. Ti si pač ravnatelj(ček).

Fanta bi rad rešil pred materjo, rad bi pomagal očetu – pa ni možnosti. Kaj, je mar nekaj dobrega v tebi, Jazst? Priznaj, da se ti vse skupaj ne ljubi, da moraš ustvariti red in mir na šoli in da moraš malega zradirati. Drugače boš imel na grbi druge starše, tiste delavne, uspešne, tiste, ki hočejo, da bodo njihovi otroci odnesli iz šole samo znanje in garancijo za nadaljnji razvoj – v hlapce države in domovine, v podjetnike in nove učitelje, v arhitekte in zdravnike, v sodnike, v nosilce državnih funkcij. Imel boš na glavi obrtnike, podjetnike, menedžerje, direktorje telefonskih družb in kanalizacije, uradnike, prodajalce zelenjave in pisarniškega materiala, brezposelne.

Ta majhna zgaga, ta mešanček med katolištvom in muslimanstvom, med slovenstvom in bošnjaštvom, je nevaren za ustanovo. Odkrižati se ga mora, Harisa. In ravnatelj in njegov Jazst osebno tudi. Omajal bo ugled zavoda. In potem bodo zvečer, ko bo svet staršev, predstavniki staršev iz vseh razredov po tebi hodili in te pljuvali, kajti njihovi otroci imajo pravico do varne šole, imajo pravico do nemščine in angleščine, do kemičnih formul in do lepih proslav, maš državi, obredov posvetitve, vsega tega, ne pa da pride takšen tip z roba in jih frca za ušesi, jih malo premlati in jih ustrahuje, pobere jim denar in telefonira na njihov račun. Morajo podpisati, da se strinjajo, da gre.

Pisarna se sprazni, nima pomena vztrajati v njej, samo dol na reko se lahko pogleda in se čaka. Čaka se nadaljevanje neuspešnosti, nadaljevanje nesmislov, nadaljevanje iger z ljudmi. Ravnatelj Jože se mora zbrati, pred njim je ta dan še sestanek sveta staršev, ki ga je napovedala sfinga male Šolice, Či Čo, Čičo po domače. Z nasmeškom, prosim.

Po mizah v zbornici razložiš, Jože, zapakirane sokove, kakršne dobijo otroci pri malici, potem pa čakaš, čakaš, da se nakapljajo starši, čakaš in gledaš, ne moreš jim obračati hrbta in gledati dol na reko in na kostanje, kakor to počneš učiteljicam, skoncentriran moraš biti, prisoten, povsem prisoten. Biti moraš gostoljuben, češ, lepo je, da ste prišli, zaželeni ste med nami, pedagogi, vi sta naša desna roka, vi in mi skupaj bomo zmogli – to moraš sporočati. Pokazati moraš tudi svojo vodstveno moč, svojo sposobnost prepričevanja in argumentiranja. Na tihem veš, da si bos, nemočen, nesposoben, tudi nezainteresiran, tudi to, tudi ta greh imaš na sebi, pri tem, ker ne verjameš. Niti delati se ne znaš, kakor se znajo delati vsi, da je res pomembno, kar se bo govorilo. Vnaprej veš, kaj in kako se bo govorilo. Ne zameriš jim, ker govorijo, pač pa, ker so tiho. Tistim, ki so tiho, zameriš. Prišli so, utrujeni od službe, v strahu, kaj njihov otrok počne slabega, pa ne počne nič slabega; prišli so v dobri veri, da se stvari na Šolici še da izboljšati – vendar so tiho. Ne znaš si pridobiti njihove podpore, njihovega glasno izraženega soglasja, ne znaš se upreti tistim, ki te ne marajo, ki te vidijo kakor poslovodjo trgovine, kjer se ne da kupiti vsega, kar oni pričakujejo, ne znaš se upreti tistim, ki te imajo za svojega hlapca, ki bi moral izpolniti njihove zahteve, zahteve njihovih otrok. Dobesedno jebejo te tisti, ki govorijo, ker nisi kooperativen, ker nočeš skloniti vratu, ker si bedak, ker si delaš težave, ker jih gledaš kakor ščurke, nekatere gledaš kakor ščurke, ne vseh, nikakor ne vseh, tvoj Jazst se bori na povsem napačnem polju, ravnatelj Jože, da bi se ubranil, da bi ne zapustil tega sranja, boriš se z napačnimi ljudmi. Z zobmi se držiš za rob mize, za realnost, nihaš in čakaš, da mine. Da mine pljuvanje, bruhanje, kozlanje, scanje po tvoji duši, po odtujeni duši tvojega Jazsta.

I. dan: »Osnovna šola na Slovenskem«

Običajno se zasledi na takšnih kongresih tiho žensko bistvo slovenskega šolstva (kajti vse je feminizirano), ki preveva kongres in pedagogiko na Slovenskem – zanemarjene so, nihče jih ne poboža, nihče se ne ukvarja z njimi, nihče jih ne pohvali, ne njihove obleke ne njihove frizure, nihče se ne pokloni njihovi ženstvenosti. Tudi spolno so utišane, vsaj večina, zatrte in zanemarjene, vsaj večina, tudi one se ne vidijo v zrcalih v svojih dragih hotelskih sobah, vsaj večina. Je to problem, ki zadeva tudi vodenje šole? Kako da ne? Bile bi, to bi bilo vsaj nekaj, kdaj pa kdaj izkoriščane, spolno izkoriščane, mogoče bi se vseeno bolje počutile.

Nekatere pedagoške ravnateljske dame v takšnem luksuznem hotelu do konca izkoristijo savno, masaže katere koli vrste, frizerja, masažne kopeli – pustijo se razvajati, kakor pravijo same in kakor pravi hotelska reklama in kakor jih uči televizija in nadaljevanke. In pri tem prav spakljivo rečejo: »To je pa za dušo.«

Kot prave doma izkoriščane gospodinje kaznujejo osebje, kakor so kaznovane one, kjer se le da: pustijo, da se jim nese prtljaga, saj doma neprestano vlačijo na kup dobrine v vrečkah, da imajo že podaljšane roke, da se ugodno živi, vsak dan v hotelu razmečejo vse brisače po tleh v kopalnici, zahtevajo vse nove, sobo imajo zanemarjeno in zasvinjano, spremenijo se v svoje može, saj nič ne pospravijo za seboj, vse razmečejo, nemarne so do okolja, zaničujejo ljudi okoli sebe, kakor so zaničevane same – sedaj so prave princese. Nikar jim ne priskutite tega in ne recite, to je v ceni, ki jo plača šola zato, da greš lahko na kongres. Maskaro ali kaj že uporabljajo, potegnejo čez cel obraz, napudrajo se s tekočim pudrom, kakor omet na stari bajti je videti od blizu, preoblečejo si svoje navadne nohte z umetnimi kremplji, da so bolj dame, in rečejo samo: »To je vse plačano.« Nikar ne potegnite dol njihove prozopopejske maske. One doma namreč niso plačane, doma so sužnje.

Nekatere pa so še vedno skromne in ponižne učiteljice, ki se lepo držijo povsem znotraj svojega sveta, da bi ja ne bile preveč razsipne, da bi ne stopile iz svoje skromne pogospodinjene narave, in si ne privoščijo ničesar razen sončnega zahoda, ki je na morju tako lep, čudovit, romantičen, lahko imaš res srečo, da vidiš zaton sonca in si nagrajen, kar tako, nekaj občega ti je bilo dano, pa si srečen, res je lahko lepo nekaj takega, kakor na sliki je lahko. V sobi imajo red, vse lepo pospravijo, da bi uboge sobarice ne imele preveč dela, da bi si ne mislile kaj grdega o njih, pač pa da bi jih pohvalile – to so pa res pridni in urejeni ljudje. Tako izobraženi pa tako skromni. Ždijo lepo na vseh predavanjih, delavnicah oziroma vorkšopih, se reče, pišejo in si vse skušajo zapomniti, potem ko so spravile svoje sobe v red in postlale, poravnale rjuhe, kakor da nikogar ni v sobi, ter za seboj počistile kopalnico. Dobro se počutijo, če je tako vse pospravljeno. Ne morejo se namreč odlepiti, kljub intelektualni zahtevnosti delavnic oziroma vorkšopov, ne morejo se odlepiti od svojih urejenih sob. Seveda ne bodo nikoli nič naročile v sobo. Same si bodo šle iskat. Da bi kaj popile iz hladilnika v sobi, bi bil greh in razsipništvo.

Nekatere, če se najde kakšen korenjak med ravnatelji in če je njihova notranja stiska le prehuda, si potem dovolijo tudi to, tisto oziroma ono, uredi se, ne? Ali ni prav? Prav, prav, si reče ravnatelj Jože in se pretegne v svojem dragem brlogu. Tudi njegov Jazst se strinja.

Svečana večerja, na katero se odpravi Jože s svojim v hotelski sobi razkritim, osramočenim, ponižanim Jazstom, potem ko si je oblekel telo, je vedno enaka – formalni del se zaključi s plesom predsednika posebnega združenja ravnateljev, rekli bi ponižne in plahe civilne iniciative pedagogov znotraj militantne državne pedagogike. Ne upira se ji in je ne moti, je njej podrejena, ta civilna iniciativa. Zato pa je ustanovljena, da podpira – to državno militantno pedagogiko. Pokaže se, da predsednik vedno pleše tako, kot se je naučil na plesnem tečaju v osmem razredu osnovne šole. Mehansko, leseno, zarjavelo, togo in slovesno, s posebnim, ravno prav nadutim obrazom, z masko (tudi on obvlada prozopopejo, da preživi), pod katero se skriva strah, velik strah, da bo napačno izvedel korak, da bo napačno stopil in bo minister to videl, opazil, ta minister, aktualni minister, katerikoli minister. Zato za ravnatelja povsem korektno – brez notranjega ritma, strogo in dosledno, kot je prav – odpleše svoj ples ravnateljskega prvaka. No, pa saj ne gre za noben greh, tudi če je vse prav ali vse narobe.

Na prizorišče svečane večerje, ki postane potem družabni prostor in plesišče, prihajajo ravnateljske dame – no, lepo in svečano oblečene učiteljske reve (čeprav se ve, iz raziskav, da naj bi bili učitelji po izvoru srednjega sloja, je jasno, da je večina ravnateljev še kmečkega in proletarskega porekla, ker so ti bolj prodorni, bolj delavni, bolj predestinirani za biti nekaj, bolj komolčarski, bolj željni oblasti), malo starinske, v barvni kombinaciji nekoliko zmedene, večinoma v mrzlih barvah, modni dodatki so redkost, so pa izbor cenene bižuterije, malo preveč ali čisto nič so naličene, pogosto nemarno in amatersko, roke morajo skrivati, ker so doma pač gospodinje in čistilke, gredo, defilirajo, mešajo in migajo z ritmi vseeno odločno preko dvorane, kakor da je šolska avla, ali pa mencajo kje za robom in zbirajo pogum, kakor osnovnošolke na robu osnovnošolskega plesišča, stopiti na plan. Ko gredo čez prostor, se ve, da jih motijo pogledi ravnateljskih kljukcev, pa če si ti o njih sploh kaj mislijo ali nič.

Sicer pa, ali ni pedagogika neka ljudsko uporabna veda, kjer se ne sme zameriti posameznim izvajalcem in izvajalkam, celim trumam, ki se zgrnejo v drag hotel v Portorožu, s hribov in dolin, grap, vasi in trgov, od koder prihajajo, da so ljudske, aktivistične, da so bazične, preproste in vorkoholične (odločno in delavno mešajo s svojo hojo po hotelski hali tako kot to počno po nalogu ministrstva, ko izpolnjujejo neskončne količine obrazcev in podatkov), in da izvedejo ta svečan defile pred svojimi kolegicami in kolegi. Vse ostane tako znotraj šolstva, enakih med enakimi.

Z ravnatelji je nerodnost bolj redka, ker so po večini športni pedagogi, sem in tja kakšen učitelj tehničnega pouka, potem profilov običajno zmanjka, mogoče še kakšen zablodeli in zblojeni slavist, ki so vajeni svojega telesa, ponosni so nanj, vajeni so svoje dominacije iz zbornic, prešli so težje obdobje vojske in klubskih slačilnic (vedno se najde kakšen, ki ima manjšega), večinoma so trenirali košarko in rokomet, sedaj trenirajo in vladajo v zbornicah, v prostorih brez jajc in penisov. Iz zbornic morajo prinesti s seboj na kongres »Osnovna šola na Slovenskem« telesno držo dobrih fukačev, čeprav mogoče že zdavnaj niso več. Res pa je, da ženske (ravnateljice, skrite za masko tolerantnih žensk) to v svoji domišljiji in potrebi nadoknadijo, tako da ni bojazni, čeprav se zadeva sfiži, da bi se, razen v ekstremih, zvedelo za polomijo. Ali pa so tolerantne, ker bi drugače ostale še brez tega kosa mesa, ki gre sedaj preko dvorane.

Pri nekaterih predstavnikih moške ravnateljske vrste sicer pogosto vidiš zadrego, ki pa je bolj posledica njihove feminiziranosti, njihovega pootročenega Jazsta, ki pa v veliki skupini pedagogov ne moti – navajeni enakih med enakimi ali skoraj enakimi. Vsi sprejemajo tak Jazst, tako osebo, vsi so ga tudi potrebni, tega pootročenega in poženščenega jaza, ker je včasih pač nujen za delo šole, ta pootročen in tudi poženščen, pobabljen Jazst. Mogoče so šele tako lahko resnični pedagogi?

Niti misliti si ne morejo, da bi ne obvladovali situacije. In prav je tako. Šolo morajo voditi samozavestni vodje, pedagogi, kajti le takšni lahko vzgojijo sebi podobne, še boljše ljudi. Saj niti ni pomembno, da ne razumejo sistema, v katerem so, da je njihov strokovni pristop že zdavnaj zbledel, če je sploh kdaj obstajal, ob tako površnih visokih šolah, da se je v vsakdanjiku ravnateljevanja spremenil v eno samo vprašanje, kako preživeti, kako ohraniti službo, kako čim manj narediti, da bi ne bilo kaj narobe. Pomembno je, da jih sistem razume in od njih ne zahteva drugega kakor to, da znajo nastopati. Kateri teren je zanje drseč, ne vedo, samo slutijo, zato lebdijo v svoji ravnateljski pomembnosti. Tudi tvoj Jazst je tak, Jože, da preživiš. Nikar se ne slepi. Naj ti bo to dovolj, ravnatelj Jože, da preživiš.

Nekaj vzorcev si bodo nabrali v delavnicah za vzgojni načrt (ki je, kot rečeno, novost letošnje aditivne pedagogike na Slovenskem) naslednji dan in zadnji dan kongresa, domov bodo prišli, v svoje kolektive, prostore brez jajc in penisov, med kastrate in svetohlince, in bodo mislili, da največ vedo o vsem, in ogromna večina ne bo v veliki zmoti. Po to so prišli. Svečano večerjo in mogoče ples bodo pa že opravili, pa drugi večer v športnem in kulturniškem duhu tudi. V zbornicah bodo nastopili samozavestno, kakor se za zdrave kmečke fante in delavna dekleta spodobi – in kakor se spodobi za stroge in dosledne ravnateljice in ravnatelje.

Ravnateljska druščina, vedno blizu petsto ljudi, se posede bolj ali manj naključno. Skoraj vsi se vsaj bežno poznajo in se lahko tolerirajo, lahko se pogovarjajo, lahko živijo ta večer in ta dva dni in pol drug ob drugem. Nekje na sredini prostora, na domnevno častnem mestu dvorane zrcal, svečane dvorane, je miza za ljudi z ministrstva za šolstvo in šport. Tam ni nič naključnega, kajti to je višji nivo; nekdanji učitelji in učiteljice, po večini nekdanji ravnatelji in ravnateljice, so vrh piramide osnovne šole na Slovenskem. Tam se zadeve že dogajajo po protokolu, po dvornih pravilih vladajoče politične garniture (ki posnema kakšen angleški dvor iz TV-nadaljevank, če ne pa vsaj habsburškega iz pripovedovanja pri urah zgodovine v osnovni šoli, če pa to ne, pa sledi navadni kmečki logiki oblasti, ki je povsod enaka in povsod enako zanesljiva), ki si jih podajajo iz vlade v vlado, kjer je podložništvo jasno izražena oblika sobivanja.

Tam se za mizo ne sedi več naključno. Tam je smetana smetane (creme de la creme) izobraževalnega sistema. Upravno-tehnični, birokratski del, ljudje z upravnim postopkom v glavi. Manjkajo sicer plejade psevdopedagoških znanstvenikov s fakultet in inštitutov, manjkajo ideologi šolstva iz kvaziznanstvenih in realnih političnih vrst, ki se borijo za oblast – vseeno pa tukaj med ravnateljskim tlačanstvom sedi izbor, cvet administracije, cvet posvečenih. Ljudje tega omizja se odlikujejo po tem, da so se znali in zmogli odlepiti od konkretnega dela v šoli, da zmorejo v tej množici prepričati okolico, da so v svojem delu njuno potrebni, da se brez njih sistem nemudoma sesuje, da bdijo nad njegovo učinkovitostjo, nad kondicijo sistema, se pravilno in modno reče. In doda se: razvili so kompetence za to delo. Odlikujejo se po tem, da znajo vladati vladajočim po šolah. Zanje je šolski in ravnateljski plebs na tem posvetu pravzaprav nujno, ljubljeno zlo. Oni dobijo na svoje službene mize vsa poročila inšpekcijskih služb, vse anonimke staršev in učiteljev, oni vedo za skrivnosti sistema. Mogoče se ravnatelji že vnaprej nasproti njim vedejo tako, da ljudje, ki vse vedo, niso prisiljeni niti črhniti o vsebini teh papirjev. Lizunsko in pokorno. Mogoče. Res pa je, da so ljudje za ministrsko mizo vrhunski mojstri v izogibanju odgovornosti in direktnih neposrednih odgovorov za lastne napake ali za napake v sistemu. Za to je več razlogov, gotovo pa je najpomembnejši ta, da morajo ohraniti svoj položaj za mizo vladajočih, kjer bi radi pognali čim globlje korenine. Pa tudi pot, ki so jo prehodili od učitelja oziroma manipulanta v razredu do manipulanta na vrhu sistema, je stala preveč, da bi se z nepremišljenostjo zajebali, se reče.

Ravnatelj Jože že ve, da imajo v rokah anonimko, ki ga bremeni: da je preganjal snažilko Gertrudo Fuerst po straniščih in učiteljico Jovanko Šulc na hodnikih, da je bil nasilen, da je izvajal mobing na straniščih in na hodnikih tudi nad drugimi, ki pa se ga bojijo, da je utišal vsako razpravo na učiteljskih konferencah, ki je imela namen biti strokovna s strani učiteljice Jovanke Šulc, da je uporabil besedo scat in srat javno, da je rekel, da morajo te potrebe toliko stari otroci že nadzirati, da je nasilen, ja, pa še marsikaj, da parkira avto na šolskem dvorišču in da hišniku oddaja šolsko stanovanje – to vse vedo ti ljudje tam v središču dvorane in središču slavnostne večerje in o tem se že lahko šepeta po hodnikih oziroma koluarjih … Jazst ve, da so se naslajali ob vsem, kar je tam notri zapisano.

Ker so ministrski uradniki malo zlobni, kar je značilno za vse podrejene, temu ministru, ki nastopa na tem kongresu, še ne bodo povedali ali pokazali anonimke zoper ravnatelja Jožeta. Malo bodo še počakali. Če bo potrebno, jo bodo uporabili brez milosti. To, da je prav nepedagoško rekel scat in srat na konferenci, ta ravnatelj Jože, lepo vas prosim, ali se tako govori … Ali je tudi njemu ušlo? Tudi on bi se moral znati zadržati (noblesse oblige, se reče) na takšni funkciji in ne govoriti tako neposredno, lepo prosim. Ampak samo če bo potrebno, samo če bo potrebno.

Ravnatelj Jože jih niti pogleda ne, onih pri osrednji mizi. V anonimki mogoče piše tudi, s katero od učiteljic v kolektivu je hotel opraviti svojo biološko dolžnost ali s katero je to dejansko počel, mogoče piše to, da je rekel tudi – boli me kurac, ko je stal ob oknu in gledal dol na reko, mogoče tudi to, da se norčuje iz vsakega ministra in ga hoče izničiti, mogoče tudi to, da nima rad Balkana, da je šovinist, mogoče tudi to, da poželjivo gleda matere svojih učencev, da gre v šolo v naravi in si potem mogoče privošči kakšno hitro ljubezen tam, dober fuk, bi moralo pisati v anonimki, da ne pride torej točno po delovnem nalogu nazaj v službo, mogoče. Drugega ni, brska po sebi ravnatelj Jože, po svojem Jazstu, seveda. Drugegagaga ninini, drugegagaga ninini odmeva v njegovi na pol prestrašeni in na pol uporni in bojeviti duši. Kaj je odkrila inšpektorica, ki jo rada kaže, inšpektorsko izkaznico namreč? Nič. Sicer pa ve: prav toliko, kot je anonimka kazala nanj in ga umazala, prav toliko bo takoj, ko jo bo videl, kazala na avtorja ali na avtorje, takoj bo vedel, kdo jo je napisal.

No, kar se ljudi z ministrstva tiče, gorje ti, ravnatelj Jože, če se ne uspe tvojemu Jazstu izvleči z res ciničnimi opazkami, z res učinkovitimi prispodobami, z res dobro analizo, da jih boš premagal znotraj sebe, v sebi, da boš premagal svoj strah pred njimi, pred to mizo, gorje tvojemu ravnateljskemu položaju, če se ne boš ravno prav priliznil in poklonil, če ne boš ravno prav zapeljeval in se delal bebčka – oni imajo v rokah tvojo kariero. Ali pa rečeš, kurac me boli pa še ta kariera, jebite se, pač ne bom hodil vsako leto v Portorož.

No, ampak na večerji, na gala večerji z gala plesom v kristalni dvorani, v dvorani zrcal na vrhu velikega hotela, ki čepi prislonjen na pečino, kjer se vse blešči – nikar ne začenjaj s tem, da so to vaške zadeve, da je noblesa samooklicana, da so to vse neki pedagoški reveži –, se pač ne bo zgodilo še nič. Če se tukaj naredi napačen korak, se potem skuha posledica v kuloarjih oziroma hodnikih ministrstva in v zakotnih sobicah referentov, svetovalcev vlade, svetovalcev ministra in svetovalcev ministrstva – nikar ne začenjaj, ravnatelj Jože, da so to visoki nazivi za tlačanstvo in slabo plačo, da so to nazivi za stopnjo upognjenosti in ritolizništva … bodi priden, ravnatelj Jože, zataji svoj cinični Jazst, delaj se normalnega.

Za sedaj nisi nič naredil s svojim Jazstom, potuhnil si se nad svoj krožnik in prav v gneči okoli samopostrežnih miz si se skrival, da te ne vidijo, da te ne slišijo, da se ne spomnijo nate, da te ne zaznamujejo. Nič ne govoriš, nič ne kravaliziraš, ponižen si in potuhnjen. Tvoj Jazst še ni našel izhoda. No, mogoče se ti vse skupaj sladko jebe, kot se reče.

Sklonjen nad še prazen krožnik, kajti počakati je treba na svečani govor sedanjega ministra, Jazst počasi misli druge misli. Okoli krožnika je toliko nožev in vilic, kakor da bi šel na bojni pohod; prava orožarna. To je samo pomožni preblisk misli. Trudi se misliti na to, zelo se trudi. Da bi se ne izdal, da je prisoten, išče druge misli v sebi, ne strahu, ne preganjavice, samo tega ne.

Ravnateljev Jazst se je oklenil krožnika, potuhnjeno gledal okoli, da bi ne bil viden, da bi se nič ne osredotočilo nanj, med same neznance se je usedel, da ne bi bilo treba govoriti (kakor otrok je bil, ki si pokrije oči, si ustvari temo in si predstavlja, da ga zaradi tega drugi ne vidijo), ko je v dvorano vstopila Julija. Prišla je na svečano večerjo in na govor gospoda ministra in na svečani ples. Ona rada pleše, ona dobro pleše. Prisedla je k sosednji mizi, še vedno je kar postavna, je rahlo kmetica, kakor vse ravnateljice na kongresu, vseeno pa … no, dobra ženska je.

Malo je pripomogla k Jožetovemu Jazstu, da je pozabil na omizje ministrstva, vendar njegovega položaja ni izboljšala. Skoraj poslabšala ga je. Spomin te preganja, spomin te uničuje, čutiš jo tam za hrbtom. To žensko iz Delfta in Amersfoorta (to je na Holandskem) bo(m), kot je prav, imenoval Julija, enostavno Julija, ker ima moža, slučajno ima moža, mora imeti moža, da se vrne domov, da ne obvisi komu na rami, da ni komu v breme, Julija bo za moj Jazst in za ravnatelja Jožeta, da je mož ne bi slučajno prepoznal. Niti slučajno, mora(m) ponoviti, niti slučajno; in da se ne bi kdo spomnil in povezoval mene, Jožeta, in moj ranjeni Jazst z njo, s tisto pravo, meseno in dobro žensko, da ji ne bo(m) škodil, kajti pravi kavalirji o teh zadevah nikoli ne govorijo, kakor ne prave dame. Hvala bogu. Ti pa si mazohistični kmetavz, ravnatelj Jože, tvoj Jazst pa je posebna ravnateljska beda – nisi, nisi za pedagoga, nisi za pedagoškega vodjo, za na smetišče si, za na sodišče, razgaliti te je treba.

Mogoče bi pa letos, na tem zadnjem srečanju ravnateljic in ravnateljev »Osnovna Šola na Slovenskem«, lahko popravil grenko izkušnjo z Julijo z neke strokovne ekskurzije ravnateljev na Holandskem, kjer se je zgodilo? Bilo je kakšnih deset let nazaj, ko je bil ves zjeban, uničen, ves pretepen, kakor uporabljen kondom je bil, neuporaben, nagnusen, izžet od bojev v domači spalnici in za domačo mizo, poln izcedka in mlahav, ves v strahu in poln maščevalnosti do vseh – tak je bil moj Jazst kakor tudi Jože, ko je spoznal Julijo.

Osvojil si jo, kolegico, Julijo, v velikem slogu, češ, pridi, midva, saj, kdo pa, če ne midva, ravno je dobro postala ravnateljica, in bum sta se zarila, skočila v hotelsko sobo nekje v Delftu ali v Amersfoortu, kaj le s(m)o ravnatelji iskali tam, kakšne cokeljce ali krožničke ali kaj, gledali s(m)o krave, kakor da bi bili ravnatelji kmetijskih šol – in je njegov Jazst pogorel. Slabo, slabo je bilo, ravnatelj Jože, slabo za mene in za moj Jazst, trpel je, kot bi ga žgali na ražnju, sramota, poraz, pa je vedno mislil, da je kar dober pri tem. In še vedno malo skeli. Vsako leto na tem kongresu »Osnovna šola na Slovenskem« skeli.

Skriti namen popraviti to slabo izkušnjo tam daleč nazaj? Ne, tega ne sme(m) jemati tako, nič ni popravnih tukaj. Oh, kako je bilo bedno. Vsa ta leta živi Jože kot kolega z gospo kolegico, ravnateljico, ki mogoče ni nikomur črhnila, kako beden je bil, kako nemočen, mlahav je bil njegov Jože, niti olaguma, kondom, niti prezervativ – nič ni tako ogabnega kot nemočni Jože. V Delftu ali v Amersfoortu na Holandskem so se mu prikazovale bivše, tiste, ki so ga varale, češ, sedaj bom tudi Jazst pokazal, kako to gre, tudi Jazst bom hodil okoli na poslovne poti in se dol dajal. Pa je šlo vse tako, kot ni šlo še nikoli do tedaj. Nič, zanič, na pol mu je prišlo, njej sploh ni, kako le, ko si bil mehka cura, Jože, nič, beden, nič, ta Jože. Delft je bil pokopališče duše ravnatelja Jožeta, njegovega ponosa, njegove radosti do teh stvari. Hotela nama je pomagati, mojemu Jazstu in Jožetu in mojemu Jožetu, da bi šlo, tako in tako, z roko in ustnicami, ni hotela, da bi šlo v nič, pa je šlo. Vse skupaj je bil debakel.

Letos, to leto, skoraj deset let po Delftu, se bo Jože na kongresu vseh ravnateljev osnovnih šol izkazal. Vse je tukaj in zdaj in vse je drugače. Ona bo morala spremeniti to mnenje o ravnatelju Jožetu in njegovem Jožetu in o njegovem Jazstu, kako so vsi skupaj v eni osebi zanič. Sinteza vsega je bila takrat, v Delftu, nekaj, na kar ne sme(m) več misliti, odmisliti mora(m). Če hoče(m) odmisliti, ne more(m) odmisliti. Moj Jazst ne uboga, ponavlja v svoj krožnik. Kako spizditi od misli na Delft ali Amersfoort? Kako spizditi s kongresa oziroma srečanja »Osnovna šola na Slovenskem«?

Ali pa, oh, ko ne bi bilo nič, bi bilo najbolje. Sicer spodrsljaj iz Delfta, no, iz Amersfoorta ne bo pozabljen, vedno se ga bosta spominjala, čeprav ga ne bosta omenjala – ostal bo, malo za nasmešek, kar tako.

Sedaj vsi čakamo na nagovor »aktualnega« ministra, joj, koliko smo jih že imeli, vsi nekaj blebetajo na takšnih kongresih in slavnostnih večerjah, potem pa izginejo z obzorja, s površine pedagogike, kakor da jih nikoli ni bilo. Vsi ga bomo poslušali in vsi vemo, da ga kmalu nikoli več ne bo. Poskušali bomo razbrati, kakor s(m)o se navadili v prejšnjem političnem sistemu, kaj nam (jim) pripravlja, kaj hoče, kakšne so usmeritve, kaj misli in kaj hoče narediti. Pozabi, ravnatelj Jože, na kolegico in na Delft in na sobo, ki čaka spodaj v hotelu, in na felacijo in ostalo. Pozabi. Prisluhni ravnatelju vseh ravnateljev, to je ministru za šolstvo.

Ravnateljev Jazst ne posluša, njegov Jazst se ukvarja z ženskami v dvorani, z ženskami v spominu, Jazst mora predrugačiti resničnost, da lahko živi z njo (kar počnejo vsi, ki so v dvorani, samo da tega ne vedo). Kaj si misli njegova kolegica iz Delfta oziroma Amersfoorta, ko gleda tega ministrskega kretena, ki se napihuje na odru? Da je večerja, da je ples, da brez moškega ne bo odšla v svojo sobo? Ne, verjetno ne. Živi v dobri veri, da bo tokrat zvesta svojemu možeku.

Če pa gre(m) v popravilo, v popravni izpit, potem mora(m) v akcijo. Mora(m) v akcijo, sedaj, skoraj deset let starejši, se sprašuje Jazst? Sprejeti njeno igro boginje, dobro rasle in ritaste, dobro grajene in nasajene, dobro vzdrževane in mogoče vseeno malo zanemarjene žene in matere, ki ji počasi bledi blišč mladosti, vseeno z akutno živečim dobrim mednožjem, ki se ji počasi lušči omet in ki se ji hoče na bokih in na trebuhu nabirati tolšča. In pomisli, ravnatelj Jože in najin skupni Jazst, kako je že bilo na preteklih podelftskih srečanjih oziroma kongresih »Osnovna šola na Slovenskem«, katere kolege je že zapeljala? Saj je bilo vsako leto nekaj, če se prav spomni(m). Gotovo se je kakšen tako slabo odrezal kakor on, no Jazst, tam v Delftu. In mogoče je še kakšen s popravnim izpitom, ki bi se rad pokazal v drugačni luči. Bi mu mogoče dal(a) midva, Jazst in ravnatelj Jože, prednost?

Jože gleda v svoj krožnik, še prazen krožnik, nič se še ni zgodilo. Še se bo skrival med drugimi, potem bo poskrbel, da bo neviden.

Minister je prišel na oder, odkrhal se je, vsi čakamo, vsi ljubimo svojega vodjo, ker brez njega ne moremo živeti, ne moremo vzgajati ne v ljubezni in ne v domoljubju, sami pedagoški vodje vesoljne Slovenije, države oziroma državice. In trenutni gospodar? Kaj le ve povedati? Kaj bodo iztisnila v prostor njegova usteca, njegov glasek – Jože ve, vedo tudi mnogi drugi prisotni v dvorani, da so največji absolutisti in najbolj kruti vladarji najbolj fantovski in nedolžni na pogled. In naš »aktualni« minister tokratnega srečanja je tak. Zadrt in bojevit, usmerjen v cilj. Pri tem pa povsem nedolžnega obrazka, otroške lokomocije, povsem mehak in kulturen, pravi pedagog.

Po ministrčku, postaranem birmancu, ki mu je njegov starejši brat vedno posodil obleko, da je nastopal na vaških proslavah in vaških političnih shodih (od koder je večina tu prezentnih ravnateljev, ki so iz vseh koncev Slovenije – iz Prekmurja, z Goriške, Dolenjske, Štajerske, tudi iz osrednjega dela državice – iz mest in vasi, s hribov, globač, resnično od vsepovsod), in ki se je samo preselil na podij v hotelu, s katerega sedaj prav važno, kakor na kakšnem pogrošnem akademskem simpoziju, razklada svoje globoke misli, naj bi se začela večerja. Vendar je treba prej dojeti: sam razum ga hoče biti, hoče biti učen in bister, pronicljiv, ustvarjalen, globok in človeški – v glavnem pa na vsak način pameten. Za to si najbolj prizadeva. Njegov diskurz, kakor se reče, je akademski, vzvišen – ravno dovolj, da naredi globok vtis na ravnateljsko rajo. Igra, da igra. Vsi morajo videti, kako se ima pod nadzorom, da je resnično pameten, vendar tudi moder, da ga lahko vsi razumejo, in vsi morajo vedeti, da zadržuje svoje globoke misli, da jih prevaja sam sebi in avditoriju, da so jasne in razumljive.

Ko je otvoritvenega govora gospoda ministra konec, vsi ploskajo, vstanejo, aplavdirajo, stoje aplavdirajo, res vsi vstanejo, tudi ravnatelj Jože premaga svoj Jazst in vstane, kakor so stali ravnatelji in ravnateljice na kongresu Komunistične partije Sovjetske zveze, ki ga je otvoril tovariš Brežnjev. (Kdo je Brežnjev, kdo še ve? Tisti, ki je nasledil Hruščova, tisti, ki ga je nasledil Gorbačov, ne, vmes je bil Andropov, nekaj časa, malo časa je bil Andropov. Kdo je Gorbačov? Tisti, ki ga je nasledil Jelcin. Kdo je Jelcin? Tisti, ki ga je nasledil Putin … no, Putina je nasledil Medvedjev – najbolj znani ruski priimek. Kakor bi naštevali vse papeže, vse Pije in Janeze in Pavle in Janeze Pavle in Aleksandre in druge, drugega za drugim, drugega namesto prvega …) Ovacije sledijo, tako je treba, živel naš minister, ki nas vodiš v svetlo bodočnost, hvaležni smo ti … znan je temelj našega dela, nujno ga potrebujemo, mi moramo vzgajati, mi moramo izobraževati za prihodnost! Povišal si naše dušice, dokazuješ, da so pomembne, omogočil si tak hotel, nismo več zgolj uboge učiteljske pare, ki upajo samo na sindikalne domove iz prejšnjega sistema, da pridejo na morje, da nismo nepomembni, odvečni ljudje v družbi, ti nam daješ občutek, da smo potrebni, da smo učinkoviti, daješ nam pomen in smisel.

Po pogledih ravnateljic je učinek njegovega nastopa še drugačen: »Saj si postaran birmanec, saj ti je brat posodil obleko, se vidi, prevelika ti je, saj si minister, naš minister, ampak si tudi otročji, mladosten, večni deček, ki se ga da enostavno samo pritisniti na joške, niti med noge ga ni treba vzeti, bi se ustrašil, bi zbežal, pa je potolažen. Nima več potrebe biti pameten, pronicljiv, iskriv, inteligenten, ni več treba izumljati globokih misli. Za ta srečni trenutek popusti njegova sla po oblasti. Tudi provincialnost, ki se je zaveda, za trenutek zgubi moč nad njim. Pa tudi naša materinskost je potešena. Malo se poteši ta naš večni in na novo prebujeni materinski nagon – osnovna šola na Slovenskem je rešena …«

Ravnatelji, tisti Jožetovih let, so navajeni vsega in z lahkoto zdržijo otročje napihovanje in nakladanje, mlajši težko doumejo teh nekaj tujk, ki jih je uporabil, tako da se ve, da je zelo izobražen, da se ustvari primerna distanca, so vljudni, bojijo se, da bi se izdali, da je to zanje lahko tudi preveč, posebno, če so športniki, če igrajo košarko, recimo – ampak saj je tudi minister za šport, si rečejo in ga razumejo.

Po tem navdušujočem večernem nagovoru, po pravi mojstrovini, ker je za pedagoške vodje osnovnih šol vse dobro, karkoli se reče, ko je minister(ček) dosegel želene in neželene učinke, je nastopil še oktet ravnateljev z dvema slovensko otožnima pesmima. Mogoče ima ta infantilni minister roza gate, še pomisli Jožetov Jazst. In je v kanotjeri. To je tista delavska majica. No – kaj ima v resnici povedati ta ministrski kljukec? Nič, prazen nič, aditivna pedagogika, naknadna in nakladna pedagogika, prevrednotenje sistema, revolucija, reforma (večno mrtvorojeno dete, večna želja vseh na tem položaju).

»Želim vam, da bi letošnje srečanje »Osnovna šola na Slovenskem« uspelo. Vi določate kvaliteto osnovne šole, vi skrbite za prihodnost naše države. Inovacije v procesih poučevanja, vzgojni modeli, kakovost šolskega dela, zaščita otrokovih pravic, delo z nadarjenimi učenci, delo s težavnimi učenci in seveda drugo, tudi druženje, to zagotavlja razvoj in napredek osnovnega šolstva na Slovenskem!« je pameten mali, šolarsko navdahnjeni minister(ček).

Ni se čuditi, ne smemo biti začudeni, tudi v akademskih krogih, pa naj bodo sami po sebi še tako bleferski, od koder minister prihaja, se slišijo posmehljivi toni, ta pa minister, oh, dajte no, pa tudi v seznamu bibliografije tega ministra se ne vidi nič – razen govorov in vizije, nič. On je preprosto tak, kot ga vidimo. Oh, kako uboga podoba. Da še zadaj, za tem ni nič? To vendar ne more biti res – da je res samo to, kar se vidi? No, ravnateljice se pač ne poglabljajo v globino misli in bedo podobe. Bolj naravne so, instinktivne, prave mesene babe so, čakajo na nočne delavnice, na vorkšope, na popravila in opravila, ki jih zmorejo kolegi. Saj se ve.

Kljub vljudnosti in naklonjenosti ministru ali pa ravno zaradi nje vsi komaj čakajo, da konča svoj večerni, drugi veleumni govor ta dan, lačni so že, kadi se toplo in dišeče iz posod, ki so pripravljene kakor korita za prašiče, kakor pitališče za divjad (izjemno delaven človek je, to je treba priznati, delavnost pa je vrednota, ki je najvišje na lestvici vrednot ravnateljic in ravnateljev, učiteljic in učiteljev na Slovenskem, kajti če si delaven, veliko dosežeš, in glej, glej, minister(ček) je primer tega, tudi njega so njegove učiteljice učile, da mora biti priden in delaven, ja, da se daleč pride, in naučile so ga – on je bil dober učenec, vedno je bil odličen, vedno je lezel v rit, še na provincialni gimnaziji se je izkazal s tem, kako dobro je vse znal in kako je mehko in neopazno lezel v rit, široko razprto pedagoško rit gimnazijskih profesorjev, kaj pa naj bi, stalno so ga učili, kako se motivira ljudi za delo, precej dober je pri tem, tudi na fakulteti je bil odličen posnemovalec svojih učiteljev – kako preživeti, kako uspeti; no, bil je res priden). Takoj, konec je vljudnosti, se zapodijo trume ravnateljic in ravnateljev najprej proti hrani, proti večerji, proti svečani hrani svečane večerje. Vse bodo izpraznili, postrgali in pomazali, vse bodo prebavili, z vsem, kar je ponujeno, se hočejo spoznati, kajti tudi zanje velja, da spoznavajo z usti in brbončicami, da mislijo, da so vse ostalo že spoznali, da drugega ni kakor odpirati usta in se basati, da je vrhunec spoznanja kongresa »Osnovna šola na Slovenskem« pravzaprav v tej večerji, v tej hrani, v teh okusih, v tem blišču. Vse je na mizi, redko redko si lahko kaj takšnega privoščijo, pridejo do česa takega – hobotnica v solati, popečena cvetača in bučke, goveji in ribji karpačo in drugo. Tisto drugo je nekaj riža in krompirja, zaviti goveji zrezki, polnjeni s slanino in popečenim kruhom, v nekakšni omaki, potem pa še povsem aseptične industrijske sladice, industrijske kreme, puding, nekakšne račke iz testa, paljenega, verjetno, nekaj sadja in slabo vino. Katero vino imate? Ah, nič, kar domačega prinesite. Če nimate cvička, v tem hotelu Bernardin, pa merlot ali teran. No, pa Enega starčka … Tak hotel, pa nimate tega odličnega vina? Ga ni? Ste že vsega spili? Kaj pa kindermaher ali kaj podobnega? Nekaj že morate imeti, da gre k tako mastni večerji.

Večerja med kolegicami in kolegi nikoli ne da odgovora, ali boš šel sam v svojo sobo ali boš šel s kakšno kolegico v njeno sobo. Za ta odgovor je treba poskrbeti potem, po večerji, medtem ko nekateri plešejo, po končani zabavi v dvorani zrcal. Treba se je odločiti, treba je zaznati, ali bi lahko bil povabljen, če lahko povabiš. Enostavneje je, seveda, če si že prej kaj napelješ, če se nekako dogovoriš. Potem se samo čaka, kdaj se bo izmuznilo v hotelsko sobo in se dalo dol, temeljito dalo dol. Če pa si prišel brez jasnega dogovora, potem je nekako težje. Da pa se. Da, seveda.

Julija bo nekaj časa plesala, videti bo, da obljublja, da plesalcu daje upanje, v resnici pa osvaja nas, gledalce, ne njega, h kateremu se pritiska, na katerega se odziva v gibanju. Jo je smiselno čakati? Kaj pa če je dogovorjena že vnaprej, obljubljena vnaprej, če se je obljubila komu drugemu? Če me moj Jazst ne vara, ne varata moja zaznava in spomin, pravi ravnatelj, se je zadnji dve leti dala dol z nekim obrobnim tipom (ampak priznaj, ravnatelj Jože, veliko bolj šarmantnim, zapeljivim, postavnim, nekaj mlajšim, to je res, vseeno pa tako moško samozavestnim, kot ti nikoli nisi bil in nikoli ne boš) tam nekje iz Posotelja, nekako med Podsredo in Podčetrtkom ali mogoče iz Sobote, Murske Sobote, seveda. Čudna imena, da zbode. Ti vaški plejboji so kar uspešni, uspešnejši od Jožeta. Oni se ne skrivajo za kakšno masko, oni ne govorijo iz trebuha, oni nič ne govorijo, oni nimajo maske, oni nimajo kaj skrivati, nimajo obraza. Bojiš se jih, Jože, sovraži jih tvoj Jazst. Na Juliji jih sovraži. Točno na njej in v njej. Težka je vloga ravnatelja, jebenti je težka.

Spodaj, globoko pod pečino, na katero je naslonjen hotel, buči morje. Letos, v času prehoda iz jeseni v zimo, na vrhuncu kongresnega turizma, buči, je nemirno, nespokojno je, hoče, da se ga sliši, hoče biti opazno. Ravnatelju Jožetu v njegovi sobi dopoveduje, da obstaja. In tam daleč mu mežika svetilnik. Menda to počne ljudem že kakšnih sto dvajset let. Sto dvajset let mežika enakomerno in vztrajno. Mogoče ga ne obvladujejo demoni, nobeno antično božanstvo se ne bo prebudilo, da bi zrušilo to Sodomo in Gomoro v morje, nobene svetopisemske pravičnosti ni več na svetu, da bi prekinila ta greh, razvrat, ki si ga je dovolilo slovensko učiteljstvo – ali pa ne bo dovolj hudo. Zgonila se bo, Julija, pa še kakšna, za dobrimi žrebci iz Podčetrtka ali Podsrede ali iz Sobote se kadi, tudi ministrske frače bi se dale dol, saj ni tako hudo, če se to zgodi, tukaj vendar ne bo anonimk, tukaj vendar ni otrok, ki bi doma zašpecali svoje upravičene sume.

Jazst govori izza maske, govori iz trebuha – pogovarjaj se, poslušaj svoje glasove, ne glej, kako jo bo odpeljal tisti. Jebenti, kaj je vse to? Odmisli skoraj upravičene klevete zoper tebe iz anonimke, izniči svet, Jože.

Mogočna država, zastarela država, ideološka država, mlada država Slovenija se je spravila nadte in nad otroke in jih secira, tepta, zaliva, maže s svojim raznobarvnim ideološkim blatom. Saj je ideja vsakega kongresa, da začrta smernice razvoja in da definira idejne platforme? Tako nekako smo podedovali ideje kongresov in šolstva. Če se pri tem pleše in daje dol, je stvar samo še bolj zabavna.

Nenadoma sliši Jože rahlo trkanje po vratih. Sobarice prihajajo dopoldne, ponoči lahko pridejo samo naročene dame, drugi rumservis ne deluje več. Strah spreleti telo ravnatelja Jožeta, drget se prenese na najin Jazst. Nekdo je, nekdo, ki trka na vrata sobe, njegove duše. Navleče si gate, navleče si srajco, tekst Pedagoški triptih s pripadajočimi podnaslovi zapre in vrže v odprti kovček.

Zunaj stoji Julija. Samoumevno smukne noter, mimo njega, mimo mene, gleda ga (me) v oči in gre naravnost noter. Čuti(m), kako je potrebna, kako drhti, kako se hoče dotakniti, kako hoče sleči gate, kako ni drugega izhoda kakor popravni izpit iz Delfta. Vendar ne misliva več na to, ni preteklosti, ni zunanjosti, niti ni Portoroža in kongresa in ni več hotelske sobe, ni šumečega in bučnega morja, ki se pripravlja na nevihto, ni vorkšopov za naslednji dan in ali nekih takšnih neumnosti, ni Kazimirja Bogomolke in njegovih ljubezenskih anonimk. Sama vesela narava človeka je spregovorila iz naju, iz vseh štirih, mojega in njenega Jazsta, ravnatelja Jožeta in nje, mogočnejša od vsega. Ponovi se, kakor v vsaki pravljici, temeljno vprašanje. Sedmič se lahko ponovi, odgovora pravega ni. Ogledala v kopalnici niso lagala, niso bila iz zgodbe: Zrcalce, zrcalce na steni povej, kateri najboljši ravnatelj (jebač) v deželi je tej. Star sem, zamaščen sem, povešen abdomen imam, ritnici že postarani, skupaj stisnjeni, zmanjšani, maščevje, kosmato maščevje sem, to je govorilo – vendar je ni motilo, ni naju motilo, nič se ni več čutilo telesa, čutil se je samo pohotni Jazst, ko so se prhali skupaj, Julija in Jazst in ravnatelj, ko je voda oblivala njeno telo, čudežna voda je dala čudežno moč, svetloba je prihajala samo od stoječe svetilke tam v sobi, tam pri velikem balkonskem oknu oziroma vratih, bila je mehka in blaga, tako da se podrobnosti niso videle, pa se niti niso več gledale, moj Jazst se je poenotil z menoj, kako nenavadno, slekel sem kožo ravnatelja Jožeta, sedaj je bilo vse v redu. Kakor da bi pri tem početju, ko se dotikaš ženske, pozabil na vse ostalo: na Šolico tam v Ljubljani, na to, da je Julija poročena, da je bilo nekaj v nekem Delftu ali Amersfoortu, da ima minister roza gate, pozabiš na Prokrustovo posteljo biti ravnatelj. Stalno je prevelika ali premajhna, stalno te nategujejo nanjo, pozabiš … vse pozabiš.

Ravnatelj Jože je takoj, ko je odšla, nadaljeval z redakcijo teksta in zabeležil njene besede:

»Zakaj si začuden, da sem prišla? Kaj ne veš, ti si vendar tisti iz neke Podsrede ali Sobote ali Podčetrtka. Ti si znan med kolegicami, da rad in dobro ustrežeš, ti nisi kakor minister otroške lokomocije, minister za motivacijo in govore, ki so ga v mislih med njegovim govorom, kadar so ga videle, četudi na televiziji, pritiskale kakor učenca šestega razreda, ko se še pustijo, na prsi, med joške, in tolažile, češ, saj bomo naredile vse, kar si želiš, samo da ne boš žalosten. Ti si Podsredčan ali Podčetrtčan ali Sobočan. Ti jih pritisneš kar v dvigalu, ki polzi dol proti morju, vedno nižje od plesne dvorane proti sobam, potem pa jih dobro nasiljuješ še v postelji. In to vedno: tudi na kongresih osnovnošolskih ravnateljev, po konferencah, na sestankih ravnateljev in ravnateljic občin ali mogoče regij. Bog si ga vedi, kod vse se srečujete. Ti nasiljuješ tudi kokoške iz učiteljskega zbora, saj vsi vemo, stisneš jih, one počepnejo in to je dovolj, kar v pisarni, saj se ve, to je dobro, to je potrebno, to je nujno početi. Učiteljice obiskuješ v šoli v naravi, na domovih, vdove in ločenke, poročene in zaročene, zveste in nezveste, hodiš k njim domov, vlačiš jih po avtu in po grmovju, kar zdrav kmečki fant si, kmečki ravnatelj si. Od nekdaj veš, kako z ženskami.«

Tipična učiteljica, pomisli ravnatelj Jože, tale Julija. Zamenjala ga je s svojim plesalcem tega večera, zamenjala ga je. Kakor da gleda nekega učenca in si po svoje si razlaga vse, kar vidi, in misli, da ima prav. Ne opazi, da se je zmotila. Fiksirana je v svoj prav. Prišla je, kakor da sta domenjena, prišla je, kakor da se je ves čas vedelo, da zapeljuje njega, da je zapeljan, da jo čaka. Pojma nima, h komu je prišla v sobo. Pa saj je tudi ne zanima.

Ali pa je vse skupaj pravljica, laž tako Julije kakor ravnatelja Jožeta. Začne se prehod v drugi dan tradicionalnega, vsakoletnega strokovnega srečanja ravnateljic in ravnateljev z naslovom »Osnovna šola na Slovenskem«. Jazst je s prvim dnem srečanja zadovoljen.

II. dan: »Osnovna šola na Slovenskem«

Zjutraj je morje mirno. Bleščati se bo začelo, ko bo dovolj svetlobe, pramen svetlobe onega starega svetilnika, ki mežika čez cel zaliv, bo izgubil moč, svet se bo ustvaril na novo, rodil se bo na novo. Sem pa tja se skupinica zablodelih udeleženk in udeležencev kongresa vrača v sobe, utrujena in izčrpana, večina pa jih spi in niti ne čaka na nov dan, sam bo prišel in jih zbudil. Takoj se bodo ovedli, kje so, takoj, hitro se bodo uredili in nadaljevali s svojo udeležbo na kongresu. Njihovim pedagoškim srcem radost ne dopusti drugega.

Nastopil je drugi dan terminalnega stanja ravnatelja Jožeta in njegovega Jazsta, ker je treba zaključiti to pisarijo z naslovom Pedagoški triptih in s podnaslovi PEDAGOŠKI ESEJI ZA GOVEDA, SPOKORJENA PEDAGOGIKA in IZPOVEDI POKVARJENEGA PEDAGOGA. Zaključiti tukaj na morju, tukaj na kongresu, tukaj v hotelski sobi, tukaj v samem sebi. Saj, neskončno ima rad hotelske sobe, če le ne bi bila miza vedno postavljena pred ogledalo. Ta drugi dan bo krajši kakor prvi, veliko krajši. In potem tretji dan, ta bo najkrajši. Ne ve, zakaj je bilo vedno tako. Vsa pričakovanja so živela prvi, nepopolni dan, drugi dan se je vedno prevesil v pohajkovanje ob obali in moraliziranje, tretji, dejansko najkrajši dan, je bil vedno resnično najkrajši. Vse se je zaključilo.

Tega tretjega dne se Jazst boji. Ne ve, kaj mu bo prinesel. Redakcija bo končana, zadnja faza tega obupnega početja bo končana, nikogar ne bo, ki bi mu to povedal. Vse ženske in vsi moški, trume in horde, se bodo počasi prelevili nazaj v svoje vaške podobe, nazaj v realno kožo, kjer se ne bo treba pretvarjati. Odpeketali, odleteli, odfrleli bodo iz tega hotela na pečini, sami se bodo raztrosili po vseh koncih Slovenije – v Prekmurje, na Goriško, na Dolenjsko, Štajersko, nazaj tudi v osrednji del državice –, v mesta in vasi, na hribe, v globače, resnično tja, od koder so se zgrnili, nagrnili. Umaknili se bodo kakor morje v času oseke. Odneslo jih bo nazaj, v notranjost. Komaj čakajo, kajti konfrontacija z bogatim svetom, z bogato večerjo, zajtrkom ni zanje, oni si to zaslužijo, pa se temu lahko odpovejo, zanje je vsaka teoretičnost, ki bi si jo dovolil kdorkoli, tudi minister, odveč, oni bi radi šli nazaj lenarit na delovno mesto, njim je dovolj tega morja, tega hotela, tega časa. Oni bi radi spet delali, kakor rečejo svojemu vladanju in izpolnjevanju obrazcev na svoji šoli.

Jazst pa bi se moral izključiti iz teksta, nastopiti bi moralo obdobje same narave, same vidne resnice, deskripcija bi morala biti čim bolj nevtralna. Nastopiti bi moralo pisanje v pedagoškem pluralu (odšli bomo, prizadevali si bomo, bomo delali, bomo dosegli, lepo se bomo vedli, bomo ponovili …), v znanstvenem majestetičnem pluralu (ugotovili smo, spoznali smo, podatki nam kažejo, naš cilj je, bomo dognali, bomo dokazali …), da bi se doseglo učinek objektivnosti. Vendar ne gre. Jožeta definira do sedaj zapisano, osebno je, preveč osebno. Samemu sebi je dolžan pregledovati naprej, vztrajati pri redakciji zapisanega in tudi končati. Čeprav ni nič dognal, čeprav ni nič novega povedal? Seveda. To je bistvo pedagogike – da se ne pove nič novega. Vse staro se pove novim ljudem. Kajti če ponovimo: mladi ljudje so na šoli konstanta, osebje se stara in je zato spremenljivka.

Julija je že odšla, odtihotapila se je v svojo sobo, bog vedi, kje, v katerem nadstropju tega kolosa, naslonjenega na pečino, šla je v mislih h kdo ve komu, mogoče k možu, k nekomu, ki je izven vedenja, poznanstva z Jožetom. Z njegovim Jazstom pa ne več tako nedvoumno, skoraj skupaj sta; nista se poenotila v tej ženski, v užitku z njo pa. Nedvomno.

V Jazstu je z nje odpadel ves omet, nobene podobe ni imela več, ostajalo je samo telo ravnatelja Jožeta in mežikanje oddaljenega svetilnika, samo dotik tople ženske. Kaj bi moralo biti boljšega na takšnem kongresu z naslovom »Osnovna šola na Slovenskem« in katero doživetje bi bolje ustrezalo naslovu Pedagoški triptih kot doživetje in spoznanje telesa, svojega telesa in telesa ženske ob tebi. Vsa načela pedagogike: nazorno, konkretno, jasno, doživeto, z erosom. In na koncu vsaj sled razodetja.

Zato bi danes, ko je drugi dan velikega srečanja ravnateljev in ravnateljic, velikih pedagoških vodij, lahko bil prijaznejši do sebe in okolja, moj Jazst, nasmešek z Julijo bo dobil drugačno podlago, skorajda ni več madeža na tvoji spolni karieri, sedaj bi moral biti pomirjen, sedaj bodi tak, kot so drugi, lepo pojdi na zajtrk in na delavnice, ki vabijo, ki vabijo, ki vabijo. Pojdi na zajtrk, ki vabi, ki vabi, srečal jih boš, dali ti bodo svoje svetove, v katere boš videl, boš pogledal, se boš nasmejal.

Ravnatelj Jože mora v kopalnico, mora se pripraviti na zajtrk, mora urediti samega sebe, mora si natakniti masko in spraviti želodec v dobro stanje, v kondicijo, da bo lahko zopet govoril iz trebuha, da ne bo pozabil svoje vloge, da bo pokoren, ravno prav pokoren in ravno prav pokončen.

Stopi v ta na pol granitni svet kopalnice, oprha se, pogleda se – ne, vse je v redu. Prevzel je nocoj identiteto tistega Julijinega soplesalca, namesto njega jo je nabrisal, ji ga tiščal, jo nasiljeval, zabijal ga je vanjo, namesto njega je naredil vse, kar je treba, kakor je treba – saj, njej, Juliji, je vseeno, kdo to opravi, da le opravi tako kot tisti vaški plejboj iz Podsrede ali Podčetrtka ali iz Sobote, ona bo že našla pot nazaj v svojo sobo in k svojemu možu, nič se ne bo poznalo, ni treba, da se kaj pozna.

Ampak, ravnatelj Jože, ali si zadovóljen, ker si zadovoljèn – ali nisi postal nekakšen vibrator za to žensko, za te ženske, razvedelo se bo, postal si vaški plejboj, enak si onemu iz Podsrede ali iz Podčetrtka ali iz Sobote, izgubil si čar človeka, ki ga razum zaustavlja, ki si ustvarja distanco. Zakaj se greš vse skupaj, če imaš potem drugačne težave?

Ravnatelj Jože se odpravi nazaj, gor, v kristalno dvorano, ki postane zajtrkovalnica. Ponovi se pitališče iz prejšnje noči. Vsega je dovolj: prekajen losos, kaviar je v posodicah, več vrst sirov, več vrst suhomesnatih izdelkov, pršut, vse je zloženo v okrogla sonca na velikih krožnikih, podstavkih, v posodicah več vrst oliv – prekajene črne olive, polnjene olive, olive iz Italije, Španije, Grčije, zelene olive, potem v posebnem, velikem ležečem hladilniku navadni jogurti in skuta, sadni jogurti, jogurti iz Grčije, jogurti z medom, in sadje, potem žitarice, posebej ovseni kosmiči, leča, soja, vse za na žlico, pa narezano sadje in zelenjava, paradižnik, pa paradižnik z mocarelo, na posebnih, lepo pogrnjenih mizah toplotne posode s pečenimi jajci, klobasicami, pečeno slanino, hrenovkami, kašo. Vse čakajoče na brigade s hribov in globač, od vsepovsod, čakajoč na delavne ljudi, ki so si s svojim ravnateljevanjem prislužili nekaj tako razkošnega (vsaj dva zajtrka na leto, ko je turistična sezona že mimo, seveda, ko vse ostalo mine). In prišli bodo in se bodo nažrli. Saj so si zaslužili.

Tudi Jože si je zaslužil, seveda, tudi on gre naravnost tja, izbere si kavo in izmed sokov sok grenivke. In nekaj za na krožnik, nekaj je treba pojesti, seveda, seveda. Pojesti. Treba je užiti dobrote sveta, ki se ponujajo, seveda, vsega, kar se ponudi, kar je ponujeno. Zaslužil si si, ravnatelj Jože, najej se in napoji se. Hlapci države imajo do tega pravico. Potem pa na svoje mesto, daleč od prehranjevalnih jasli, k oknu, da se vidi dol, na morje, na bučeče morje.

Na tem defileju do mize, skorajda bi se reklo do stalne mize v vseh teh letih, ko se je najedel vsega dobrega, ko se je naužil tudi pogleda na morje, ta pogled na morje med prehranjevanjem je za ljudi s celine kakor blaženost, pa je ravnatelj Jože opazil pri kolegici, ki je že imela odprt časopis, naslov Šikaniranje in ustrahovanje učiteljev. Nadnaslov pa Nezadovoljstvo z ravnateljem na osnovni Šolici, potem pa spodaj njegova slika, slika ravnatelja Jožeta, in slika gospoda Kazimirja Bogomolke, kot da se prepirata. Obraza drug proti drugemu. In nekaj teksta, nekaj teksta še potem v posebnem okvirčku.

»Vzporedni svetovi ne obstajajo samo v tebi, ravnatelj Jože, vzpostavljajo se neprestano, na novo, obujajo se stari, vozijo se kakor avtomobilčki po cirkuškem platoju, menjavajo smeri in se zaletavajo, kakor razporeditev krogel na biljardni mizi so, vedno znova in znova drugače,« si mora Jazst v skoraj paničnem begu ponazoriti situacijo, zato da bi se pozneje lahko rešil.

Ravnatelj Jože je stopil v zanko. Tudi on bi rad bil pomemben. Časopis na mizi kolegice v hotelu, do katerega mora priti, ni prinesel samo športa, kriminala, nekaj politike, gospodarstva, pač pa tudi novico, da je na šoli Šolici ravnatelj nadlegoval snažilke in uslužbence v straniščih, v knjižnici, da jih je ustrahoval, da je nasilen in da je tudi sicer na Šolici vse narobe. Tudi njegova slika, madona, tudi slika nasilnega Jožeta je notri, da se vidi urbi et orbi, kakšen je ta nasilnež. In napoved: SKVIZ bo pokrenil, lepo prosim, pokrenil, piše v časopisu, vse potrebne postopke, da se nepravilnosti na šoli Šolici nehajo, ovadil je ravnatelja Jožeta za kazniva dejanja, da se prekine mučna pedagoška klima, ki zagotovo vpliva na vzgojo in izobraževanje. Že dlje časa spremljajo prek anonimnih klicev dogajanje na šoli, kjer so učiteljice izrecno nezadovoljne z vodenjem šole. Tako piše: učiteljice. Generični naziv za zaposlene, za vsakogar.

To objavo je izsilil gospod Kazimir Bogomolka, Kodrasti imenovan, ker naj bi to od njega zahtevalo članstvo velikega in mogočnega tridesettisoččlanskega sindikata, ki se imenuje SKVIZ (ni potrebno interpretirati kratice, seveda jo vsi poznajo).

Na glavnem odboru je bilo vse jasno:

»Tokrat je šlo vse skupaj resnično predaleč – to so laži, to so žalitve, to je zaničevanje, to je posmeh, kar si dovoli ravnatelj Jože, tega ne bomo dopustili, tega ne bomo prenašali,« je trdil gospod Kazimir Bogomolka in ukrepal.

»Končno, kdaj bi se to že moralo zgoditi, zakaj šele zdaj, saj smo vedeli, ne more biti drugače,« bodo komentirali vsi okoli, vsi na glavnem odboru, vsi na vseh zavodih ministrstva in vsi v tem hotelu. In tudi malemu velikemu ministru bo prav: »Ta Jože je preveč nadut, preveč se posmehuje … moti me, zelo me moti. Ni primeren za ravnatelja. Končno se ga je lotil Bogomolka, kot je treba!«

»Nihče se ne bo norčeval iz inovacij v osnovni šoli, v procesih poučevanja, iz novih vzgojnih modelov, nihče ne se ne bo norčeval iz merjenja kakovosti šolskega dela, zaščite otrokovih pravic, dela z nadarjenimi in nadnadarjenimi učenci, dela s težavnimi učenci in seveda vsega ostalega, nihče se ne bo norčeval iz nas, mene ministra, mene sindikalnega vodje, mene ravnateljice in mene ravnatelja. Nihče nam ne bo oporekal, posebno ne tale Jože. Tale Jože pa že ne,« vijejo roke kvišku delavni ljudje ljudskih šol na Slovenskem. V en sam glas, glas preko dolin in hribov, gmajn in globač, blata in krasa in močvare.

In notri pod sliko, podobno kakor v anonimki, seveda, kaj pa naj bi drugega pisalo, piše: da je preganjal in ustrahoval snažilko (niso napisali Gertrudo Fuerst, niti niso uporabili njenega pravega priimka) v straniščih in učiteljico (niso napisali Jovanko Šulc, da je sindikalna konfidentka, no, rekli so zastopnica SKVIZ-a, njeno cenjeno mnenje je v posebnem okvirčku) na hodnikih, da je bil nasilen, da je izvajal mobing na straniščih in na hodnikih tudi nad drugimi, ki pa se ga bojijo, da je utišal vsako razpravo na učiteljskih konferencah; niso napisali, da je uporabil besedo scat in srat javno, da pa se na Šolici vulgarno govori, da je rekel, da morajo te potrebe toliko stari otroci že nadzirati. S svojo sliko, ki so jo objavili, pa je Jože kar zadovoljen (tudi on mora, kakor njegov Jazst, najti neko oporo, nekaj dobrega, da bi se lahko pozneje rešil). Nekako kot stara miš zgleda, ki je posuta z moko. Malo začuden in malo presenečen. Gospod Kazimir Bogomolka je lep, vidijo se njegovi kodri, nekoliko šilast nos, nekakšen rilček. No, tudi on je lahko kar zadovoljen s svojo podobo.

Novinarke na sliki ni. Zagotovo je grda, odurna, debela, stalno liže sladoled in drugo, stalno se naceja s kokakolo in žre čips, sovraži šole, njen dedec jo tudi sovraži, zašpehana je in nemarna, nevrotična, njenega otroka teptajo v šoli, ne vidijo, kako je inteligenten, genialen, sproščen, ljubek, kako je vsestranski, že pri štirih letih je bral, kaj morem, res, bral je knjige, takšne debele, prisega novinarka, tudi flavto igra, sedaj gre na klavir, pa na jahanje smo ga vpisali, otrok se mora naučiti ukazovati, veste, no, genialen je, na šolo Šolico hodi, ravnatelj je prezrl njegovo genialnost, tudi njene noge je prezrl, pa njeno hojo, strog je in preveč važen, preveč avtoritaren, preveč se ukvarja z ženskami. Ta novinarka je opravila svoje – z mastnimi naslovi prav rumeno urbi et orbi, kot je potrebno, kot je prav, javnost mora izvedeti: Na šoli Šolici ravnatelj Jože nadleguje učiteljice in snažilke na straniščih! Treba je vzbuditi gnus družbe do tega tipa, ki bo uničil pedagogiko, kolektiv in otroke. Vse, kot je treba, kot je načrtovano. Lokalna skupnost ga mora odstraniti, tega ravnatelja Jožeta, vedeti se mora, da ga družba zavrača, da ni primeren za ravnatelja osnovne šole.

Vendar ravnateljev Jazst, ki sedi v podobi ravnatelja Jožeta ob oknu velikega hotela na srečanju ravnateljev, vidi zadevo drugače, čisto drugače: vidi povezavo ravnatelja s sekretom, fekalijami – za to novinarko in za gospoda Kazimirja Bogomolko se sekreti, pravi sekreti, kjer naj bi preganjal učiteljice in snažilke, vežejo na moralo, ne na feces (drek, blato, iztrebke, scanje in sranje, če se sme ponoviti) in ne na higieno, vežejo se na pedagogiko, ne na preprosto sanitarno dejstvo. V tem je napaka, ki se ji smeji ravnateljev Jazst. Mora se smejati, mora se, da preživi. Na svetu staršev in svetu Šolice so in bodo vedno govorili tudi o sekretih in papirju. No, seveda, kaj pa naj bi, gospod Kazimir in gospod Veljko Dripelj sta tovariša v iztrebkih (oh, kako primitivno pisanje in izpoved nekega pedagoga, ravnatelja osnovne šole, kako odurno, kako primitivno – ni čudno, da ga hoče SKVIZ izločiti iz pedagoške srenje).

Saj danes piše v časopisih, cela zbornica že šušlja, cela Ljubljana že šušlja, cele jate in krdela ravnateljev in ravnateljic bodo dodatno uživala tukaj v Portorožu, se naslajala, se hahljala, kaj vse je na šoli Šolici narobe, da je učiteljstvo nezadovoljno, ki ga vodi ta ravnatelj Jože, da se ravnatelj spravlja nad učiteljice, jebenti, prav nad učiteljice, da jih preganja po straniščih, madona, prav po straniščih, da tako ne bo šlo več naprej. Govorilo se bo in pisalo se bo in se bo prijelo, si pravi gospod Kazimir Bogomolka, imenovan Kodrasti. Tudi on uživa ob jutranji kavi v svojem salonu, na sedežu SKVIZ-a. Pa sem ga, pa sem ga, tega naduteža.

Ne boš nas več žalil, ti ravnateljček, ne boš se več norčeval, da smo ostanek prejšnjega režima, da smo še vedno v drugi ali mogoče že v šesti internacionali, da ščitimo lene, da smo skurbani s politiko; ne, tega ne boš več počel. Stopili ti bomo na prste, dobil jih boš po prstih, ti ravanteljček – ker vsega tega, kar si dovoliš, pa res ne bomo prenašali. In zadnja faza: tožili te bomo. V treh fazah je, boš že še spoznal. Prva je bila inšpekcija, sedaj mediji in potem še zatožna klop. Za velike denarje te bomo tožili, ker si povzročil duševne bolečine naši članici, za velike denarje, seveda. Kaj si pa mislil? In milostni strel ti bomo dali javno, ko te bomo odstavili. Nikoli več se ne boš norčeval iz SKVIZ-a, učiteljev in učiteljic, nikoli več iz svetosti našega poklica, iz prizadevanj za boljšo šolo. Nikoli več!

Posadili so te na zatožno klop, ne za udobno mizo, polno dobrot, z razgledom na morje, v oslovsko klop, v črno pobarvano klop, klečal boš v kotu in pred cerkvenimi vrati, ko bodo drugi hodili k maši in se od nje vračali (pa naj govorijo, kar hočejo, da ni cerkvenih vsebin v šoli) – podedovali so jezuitsko pedagogiko poniževanja in kaznovanja. Drugi ravnateljčki in ravnateljčice bodo vpisani v zlato knjigo odličnjakov, ker so ubogljivi in pokorni, ker izvršujejo vestno svoje naloge, ker se trudijo, ker vedno vse naredijo, kot je treba. Odpusti ubogim na duhu, ravnateljček Jože, če ne vedo, da so si inkvizicijo, zlato knjigo in oslovsko klop izmislili ravno – jezuiti.

Ne moreš se iti upora zoper pedagoško znanost na Slovenskem, zoper vzgojne načrte, ki jih imamo z ljudmi. No, lahko, če si pripravljen iti na zatožno klop. Kazimir bo poskrbel zate, on je tvoj rabelj, on je član tajne politične lože velikega imperija, on hoče upravljati z učiteljskimi množicami, on je določen za to. On ima v rokah orodje discipliniranja – on samo pokliče državne uradnike in ti, zvesti vsakemu režimu, kakor učitelji, da se ve, poudariti je treba, uporabijo pravo in moč nad tistim, ki ga označi on, gospod Kazimir Bogomolka.

Mogoče je kje na kakšni drugi strani časopisa poročilo o delu in prizadevanjih ravnateljev na tem srečanju v Portorožu, poročanje z delavnic delavnih in delujočih ravnateljev in ravnateljic: inovacije v procesih poučevanja, vzgojni modeli, kakovost šolskega dela, zaščita otrokovih pravic, delo z nadarjenimi učenci, delo s težavnimi učenci, mogoče je kje še minister(ček) in njegove velike ideje. Ampak, prosimo vas, to je vendar obrobno. Najpomembnejše je, da je slika gospoda Kazimirja Bogomolke in ravnatelja Jožeta in seveda naslov Šikaniranje in ustrahovanje učiteljev.

Ne zatekaj se v svinjak svoje sobe, ne razmetavaj, ne boj se iti mednje. Ne boj se napisanega v časopisu, ne boj se svoje slike v časopisu, ne boj se mrmranja in kazanja s prstom za hrbtom, ne boj se privoščljivosti kolegic in kolegov, ne ukvarjaj se z njimi, z nikomer se ne ukvarjaj. Mirno glej vse te ljudi, ki so se najedli, naspali, mogoče nakavsali, mogoče nasanjali, mirno se sprehodi mimo njihovih svetov in jim znotraj sebe lepo prizanesi – saj niso sami krivi.

Jazst razume sedanjost: delavnice vabijo v znane dvorane velikega hotela. In seveda bi bilo obupno, če bi navajali, kaj vse so si tam namislili ti ravnateljčki in ravnateljčice, kaj vse modrega so izrekli.

Jazst jih je že slišal, naposlušal se jih je: razpravljali bodo, kakor vedno, o enem in istem, vedno enako: o kvaliteti šole, o inovacijah, o vzgojnih problemih – vse konkretno, jasno, da se kaj naučijo. Šli se bodo morju in hotelu primerno realitetno teorijo, potem bodo uvajali na sebi gestalt teorijo, šli se bodo pravne osnove in duha zakonov o šolstvu na konkretni ravni, kako se reagira na primere, igrali bodo vloge svojih podrejenih, otrok, predstavljene jim bodo novosti in norosti tekočega šolskega leta, sami pravilniki in uredbe, predstavljene bodo dobre šolske prakse (kakšna obrobna šolica iz vasi na robu pragozda kje na Kozjanskem ali kje na Dolenjskem, iz vasi v ilovici ali s kamnitega krasa, se bo predstavila kot svetovna inovacija v vzgoji in izobraževanju, kot primer dobre prakse) in tako dalje. Kovali bodo vzgojne načrte, sestavljali jih bodo, lepili, kopirali, prirejali, razlagali jih bodo, razpravljali bodo – zato so prišli, privalili so se, prikotalili.

Jazst ve: zelo učeni in pametni stavki bodo zaokrožili nad kolonijo ravnateljskih mravelj, globoke misli se bodo mislile, sladkor, med, prevreti sladkor, karamelni sladkor, glukoza in fruktoza, vsi sladkorji se bodo cedili iz ust, skozi možgane vsem tem pedagogom in pedagoginjam, ne bodo se mogli obraniti napada sentimentalnosti, zaradi usode, ki jim je dala to možnost, da tako lepo skrbijo za deco, dečico na šoli šolici. Res, v teh hribih, globačah in drugod so doma pridni in delavni pedagogi. Old bojsi in dekleta bodo resni. V avlah pred dvoranami (ali je treba ponoviti čudovita imena Europa, Mediteranea, Adria, Pharos, Daphinia, Nautilus, Larus in Esmeralda?), kjer so se šli delavnice, vorkšope, bodo padali težki pedagoški stavki, polstavki, pedagogika se bo razlivala kakor lava, kakor čokolada bo oblila vse notranje stene hotela, vso recepcijo, vsa stopnišča, oblila bo dvigala in sobe, zalila bo sleherno poro v zidu, zamašila bo kanalizacijo in vodovod, tudi telefonske in elektronske linije bo izolirala in zablokirala, tudi osebje, vse sobarice, kuharice, natakarice, receptorke, lift boje oziroma nosače prtljage, depilatorke, maserke, šoferje, vzdrževalce notranjih bazenov, savn, vrtnarje in vrtnarke, hotelsko gospodinjo, glavnega menedžerja hotela, direktorja uprave hotelov in nadzorni svet. Vsi bodo pošpricani s pedagogiko kot znanostjo in načinom življenja, povsem obrizgani z idejami, kaj vse se da ustvariti v šoli in v človečku, vsi bodo deležni tega, kakor da bi imeli ošpice, skupinsko urtikarijo, ekcem, koprivnico. Pedagoška influenca bo okužila vse, celo navzven, proti morju, proti tistemu večnemu svetilniku, bo hotel oblečen v pedagoško stroko, še morje se dolgo ne bo moglo znebiti pedagoškega madeža, ki se bo razlil pred njegovo obalo oziroma hotelsko plažo.

Jazst se zaveda, od kod vse to. Modrosti, ki se jih izreče, so plod občutka dolžnosti teh ljudi do države, do nacije, do otrok, plod prakse in znanja, ne paralelnih svetov, pač pa skupne vede – pedagogike, vseobsežne pedagogike. Kar naenkrat se pojavijo, razsvetljenje so, na delavnicah, pred delavnicami, po večerji, na zajtrku, na peripatetičnih sprehodih, v foteljih foajejev, v čudoviti razgledni kavarnici, kjer se pijeta kava in sok. Ravnateljska drhal iz cele Slovenije – iz Prekmurja, z Goriške, Dolenjske, Štajerske –, iz mest in vasi, s hribov, resnično od vsepovsod, je istih mislih: treba je delati in delati red, treba je vzgajati in treba se je pri otrocih boriti, danes, sedaj, ta trenutek, za boljši svet v bodočnosti. In nadihali in najedli se bodo drug drugega. Oni vodijo male svetove, njihov svet je sestavljen in stoji na malih svetovih, na šolicah, ki so kakor tista želva, na kateri stoji svet. Na čem pa stoji ta želva, na kateri stoji svet? Na drugi želvi, in želva tudi stoji na želvi, in ta želva na drugi želvi – v neskončnost, v sam začetek. Tako te šolice stojijo ena na drugi, razvejane so povsod, skupaj držijo državo ali državico, veriga so, mala drevesca modrosti so, posajena po celem teritoriju, mali svetilnički, ki ljudem dajejo vse – od znanja do vrednot, vse prebivalce predelajo, vsem vcepijo isto cepivo, ki ga določa velika in mogočna oblast države. Na njih in njihovih pedagoških vodjih stoji svet! Ilovnata in kraška podlaga, vsa muljasta in močvirna podlaga, na kateri stojijo pedagoški vodje šolic, je dodana kvaliteta te pedagogike. Iz same zemlje rastejo, pedagoški vodje.

Da ne bi mogli za dva dni in pol napolniti nekega hotela ob obali z modrostmi? Če kdo misli, da ni mogoče, se moti, se moti. In podcenjuje pedagoško stroko na Slovenskem.

Danes zvečer, drugi dan srečanja ravnateljic in ravnateljev »Osnovna šola na Slovenskem«, tradicionalnega, vsakoletnega srečanja, ne bo skupne večerje, ki jo je s kotizacijo plačala šola oziroma tvoja Šolica; drugi in obenem zadnji večer je namenjen druženju. Po celem dnevu delavnic, ko so se res nadelali, nagovorili, naposlušali, najedli drug drugega, bosta dve možnosti za udeležence. Ali – ali.

Prvi ali je kulturni program, kar bo za mnoge, ki se ga bodo zaradi občutka dolžnosti udeležili, edini kulturni dogodek v tistem letu. Mogoče je to vse, kar sploh slišijo in vidijo od kulture, saj se trumam z vseh koncev Slovenije – resnično od vsepovsod – ne splača voziti na koncerte kam drugam kakor na posvetovanje »Osnovna šola na Slovenskem« v Portorož.

Zato bodo med dvema stavkoma kakšnega skrajšanega in prirejenega simfoničnega dela amaterskega orkestra katere od glasbenih šol zaploskali, ali pa se bodo od srca nasmejali največjim budalostim in primitivnostim katerega od pogrošnih igralcev, ki so na trgu, ki so kupljivi za en večer, v za ravnatelje in ravnateljice skrajšani monodrami. Pridni morajo biti, upravičiti morajo ta hotel, to morje, ta dva dneva in pol in morajo nekaj pridobiti. Ta Jože, ta pa zabušava in zajebava. Nihče ne ve, da mora končati ta tekst, da je to terminalna faza njegovega dela, tukaj, na srečanju. On se norčuje, čeprav smo brali, kako je v njegovi šoli, saj, končno se ga je razgalilo, se ve, nekaj že mora biti. Nasilen je na straniščih, pomislite, na straniščih! Jazst pa ve: dve noči zapored se ne bo šel seksa, dovolj je bila lekcija, dovolj je bil popravni iz Delfta, dovolj je tega. Nič več ne preži na seks. No, včasih je bilo to bolj aktualno. Sedaj, ko se je postaral, niti ne. Ali to spada v Pedagoški triptih? Da, seveda, vsekakor.

Udeleženci teh kongresov, njihovi načrtovalci, izvajalci (ljudje iz državnih zavodov, ljudje iz umetno ustvarjenih institucij, ki imajo samo to delo) bodo planili po teh trditvah in spoznanjih, da so površinska, da so provokativna, planili bodo po tebi, ti, ravnatelj Jože, da si cinik, da ti tako vidiš, da si ti kriv, da je zate tako, tudi ravnatelji in ravnateljice, tvoji kolegi, ravnatelj Jože, bodo proti, oni vendar ne morejo pristati na dvom, da je nekaj, kar jim je dano, ponujeno od zgoraj, votlo, izpraznjeno.

Drugi del ponudbe ali – ali drugega večera organizatorjev srečanja je ta, da bi se lahko pridružil drugi skupini ravnateljev, ki jim gre za šport. Prava moška stvar vendar. Končno. Ta drugi večer je za moške, ne kristalna dvorana in gala večerja in ples, pač pa šport. Tukaj smo mi doma. Pridružiti se ravnateljski ekipi za košarko (no, saj te ne bi vzeli, ti si pač predebel, premalo športen, dovolj je športnih učiteljev med ravnatelji) ali pa si vsaj ogledati košarkarsko tekmo med ministrskimi ljudmi, ekipo, ki se ji pridruži včasih celo sam minister, in ekipo ravnateljev v šolski telovadnici bližnje osnovne šole. To, da se drgnejo pod koši – vsi potni, razgreti – drug ob drugega, da gredo potem skupaj pod tuš, to ustvarja enakost, posebno tovarištvo, pravi bruderšaft.

To so korenine revolucije in zdravja – tako telesnega kakor duševnega. Tvoj Jazst pa blodi po votlini, po hotelski sobi, po postelji, čaka, da bo kakšna prišla, če bo, v votlino. Čaka, da bo vsega konec in uživa v lastnem soku, premetava se po rjuhah in gre sem ter tja na balkon, da pogleda na morje, ki je še vedno tam. Jazst se ne pomiri, razčistiti mora, izpovedati se mora. Ne, tovariši, zdrav duh v zdravem telesu, pod koši in pod tuši, v telesu in duši … Si predstavljaš, da vešče pomakaš palec svoje desnice proti ritnicam gospoda ministra ali državnega sekretarja za osnovno šolstvo, da mora ritni mišici stisniti in ne more skočiti v višino, da bi ujel žogo! Pa saj to ustvarja pravo tovarištvo, resnično tovarištvo. Samo to, nič drugega (mogoče še skupni grehi pri finančnih podporah kakšnim projektom, sodelovanje v kakšnih komisijah za pripravo pravilnikov in drugih aktov večno se spreminjajoče šole, to mogoče tudi, seveda). Ali pa, da razširiš roke, dvigneš jih v višino in ga za boki, s svojo sprednjo stranjo, s sprednjikom, bi rekel, tiščiš v zadnjico, da ne more prodreti z žogo pod koš? Rekel bi celo, da ne more penetrirati skozi obrambo … Veličastno prijateljstvo se lahko sklene. Žareči od boja, dehteči od znoja, v moškem boju rama ob rami – prava podoba kongresa. Skoraj celostna podoba, bi se reklo.

No, naslov kongresa je dober, ker je večen. Vse šolske prakse vseh časov, vseh politik, vseh ideologij – noben povsem ustrezen, noben res dober ne bi presegal tega. Tako obče, da je vseeno, kaj se bo dogajalo. V tem primeru sistem daje plačo. Tudi tebi, ravnatelj Jože, je torej lahko vseeno, kakšen je.

Najprej so se tresli na teh kongresih, da bi se politični sitem ohranil (ancien režim, bi mu rekli), potem so se tresli, kako se bo spremenil, in ko se je spremenil, so se začeli tresti, kaj naj se naredi. In se je naredilo. Moralo se je skoraj deset let glodati eno in isto kost – permanentno revolucijo, ki je bila zrasla skupaj v simbiozi z dušami sistema. Tako so šli potem v reformo, Jože je bil živa priča, ki je bila povsem podobna šolski reformi, ki so jo v starem režimu izvajali nekaj let prej za srednje šole.

Noč bo odšla, začelo se bo svetlikati tam na obzorju, luč večnega svetilnika na oni strani zaliva se bo stopila s sončno svetlobo, vsi ti pedagogiki, ki so morali pospati kot navadni ljudje, se bodo zbudili v realnost. In njihova prva misel bo – Jazst sem ravnatelj(ica) osnovne šole. Moram se obleči, moram oddefilirati na zajtrk, moram pokazati svoj voditeljski stil, moram dostojanstveno izbirati hrano med vsem tem, kar je ponujeno, moram izkoristiti, kar mi je dano, kar je plačano, moram si nabasati krožnik, se nažreti, kajti kongres ali posvetovanje ali kar že je »Osnovna šola na Slovenskem« se za eno leto končuje. Povsem jasno, nedvoumno, in treba je nazaj v svoje globače in na svoj kamen in na svojo ilovico in na svoja močvirja – na Dolenjsko, Štajersko, Gorenjsko in Primorsko in kar je še nekakšnih pokrajin. Nazaj med svoje ljudi, kjer se nastopa nekoliko lažje kakor tukaj, enak med enakimi. Seveda tja, kjer so vsi delavni in pošteni.

III. dan: »Osnovna šola na Slovenskem«

Lepa tradicija je, da se srečanje konča z okroglo mizo. No, tako, po podobi pedagoških konferenc na šolicah. Vse se da strniti v to okroglo mizo. Zgoraj za mizo sedi prezidij, ministrsko omizje (sestavljajo ga oblastniki direktorata za osnovno šolstvo, nekega zavoda za šolstvo, šolskih državnih inšpekcij, nekakšne šale, pardon, šole za ravnatelje) s svečane večerje se razporedi levo in desno od glavnega, kakor na neki sliki poslednje večerje, samo da je tukaj vsak med njimi Judež, vsak bo tudi križan za svoje grehe. Prezidij je zelo pameten, vse ve, razpolaga za vsakega med ravnateljicami in ravnatelji, ki sedijo spodaj in so lepo tiho, s podatki, tudi iz anonimk in poročil, ki jih mora pošiljati, iz inšpekcijskih pregledov, kajti vsi so pod nadzorom, vsi vedo, da so natančno pregledani in vodeni, pa to nikogar ne moti, saj imajo vsi čisto vest, seveda.

Jazst ne more reči, da sta ga slika in članek z naslovom Šikaniranje in ustrahovanje učiteljev kakor koli vrgla iz tira, iz običajnega dojemanja vsega dogajanja na kongresu. Zakaj pa bi ga? Danes je že nov dan, nov časopis. Mogoče so včeraj v hotelski trafiki prodali kakšnih deset časopisov več, ker se je začelo šušljati, kaj vse tam notri piše, to je pa tudi vse. So prebrali, vedo, imajo stališče? No, in? Mrmrajo in opravljajo, so privoščljivi? No, ne vsi, gotovo ne vsi. Vse skupaj je pravzaprav nepomembno. Mogoče je zanje še najbolj zanimivo, kaj se dogaja na straniščih. Da preganja ravnatelj Jože ljudi po straniščih? No, možno, kje pa naj bi preganjal snažilke, če ne ravno na straniščih?

Ravnatelja Jožeta zanima njegov tekst o pedagogiki. Končati mora, končati. Sklanja se nadenj, išče laži, najde jih, pa jih pusti živeti, kajti mogoče, prav mogoče so resnica. Najde trditve, ki so zelo blizu dejstvom in resnici, pa niso nič drugačne od laži. Hotel in ljudje, saj so čisto navadni ljudje, kaj potem, če so učitelji, živijo naprej. Gospod Kazimir Bogomolka in drugi ne bodo mogli spremeniti ničesar. Tudi svojih laži ne. Sestavljeni so iz njih.

Minister otroške lokomocije, utrujen po košarkarski tekmi na strokovnem srečanju »Osnovna šola na Slovenskem«, sklene sam pri sebi modro in globoko: »No, nekaj smo pa le uspeli, sem kar dobro speljal vse skupaj, res, dobro sem speljal, nekaj več jih bo volilo zame, saj so zlati, dobri so, malo so omejeni, malo so neumni, kakšni pa naj bi bili, če hočejo opravljati to delo. Reforma je res potrebna, samo paziti je treba, da ne bodo opazili, da se dela, da se napreduje. Kam? No, nekam že. Sledili mi bodo, dober govor sem imel. Paziti pa, paziti, da ne bodo videli, da je to džuok ali joke ali kako že. Navaden džouk.«

In minister je razcepljen vsaj na dva dela. To je, da se ne sme opaziti, da je vse en dober džouk ali joke, ki mora uspeti, ko si v svoji revi predstavlja lastno superiornost (pa je le odličnjak nekje s kmetov, pokorni sluga stranki in velikim idejam velikega vodje), in na del, ko bi vendarle rad stopil v zgodovino kot reformator, kot človek, ki je premaknil svet – kajti kdor premakne pouk in izobraževanje in vzgojo, premakne svet. In minister v roza gatah si želi tudi tega. Urediti nekaj tako, da bo večno, da bo večen spomin nanj. Mogoče je v dvomu, da mu je to vsaj malo uspelo, in je zato mogoče slabo spal. Joke oziroma džouk, ta mu je nedvomno uspel. No, verjetna tretja plat, ki zjutraj preganja ministra, ko si navleče roza gate, je dobiti sindikate na svojo stran, nategniti jih, politično in strokovno (kar v primeru glavnega tajnika, gospoda generala Kazimirja Bogomolke, ne bo težko, glede na njegovo strokovnost, seveda, da ne bo zamere, da bo precizno), ustvariti klimo, da ne bo težav, da ne bo izgube volivcev.

Tega dne, ko bodo končali tam doli na obali oni ravnateljčki in ravnateljčice svoj hotelski kongres »Osnovna šola na Slovenskem«, se bosta dobila z gospodom Bogomolko, Kodrasti imenovanim, in se malo pogovorila. Grozila si bosta, saj sta po definiciji na nasprotni strani bregov te državice, vsaj morala bi biti, in tovariša bosta, smejala se bosta, hahljala se bosta, pila bosta pivo in oba pretkano vedela, za kaj gre pri tej pedagogiki: za oblast vendar, za njuno oblast. Vsi teoretiki, vsi njuni duhovni očetje jima nalagajo to odgovornost, to poslanstvo – pedagogiko je treba ohraniti v službi sprememb in politične oblasti, kajti le skozi njo se da spreminjati svet. Pedagogika sama, kot stara pohabljena in zlorabljena baba, brezzoba, z enim seskom, lahko neverjetno pripomore k permanentni revoluciji, se bosta strinjala, ne da bi spregovorila.

Ravnatelj Jože pa se boji prav vsega tega. Čemi v hotelski sobi hotela Bernardin, njegov Jazst mu ne dovoli, da bi prestopil prag sobe, da bi šel ven iz brloga in votline. Vse pedagoško se mu kaže kot vzgojno in izpraznjeno, vse se detajlira, atomizira in napihuje. To je prava vsebina vsako leto – balon pedagoških prdcev, balon izmišljenih in nepotrebnih inovacij. Odkar smo v demokraciji, moramo svoj razlog za kongres najti sami, partija ali zdrave sile ga nimajo več, ker jim je stvar ušla. Balon je skoraj enak, mogoče malo drugačne barve, plin, s katerimi je napolnjen, pa je treskavec ali metan, ki se porazgubi v ozračju. Samo zapirati in stiskati se ga ne sme. Zato stopi ven iz sobe, na balkon. Tam je še nekaj prostora.

Posvetovanje »Osnovna šola na Slovenskem« izzveneva otožno, potonilo je v mirno morje. Samo pol dneva življenja še ima tokratni posvet. Potem bo zamrl. Vsi bodo šli domov. Samo domov bodo šli. In na svoje šolice.

Ravnateljska maksima na teh javnih nastopanjih: če si tiho, ga še najmanj polomiš. Oni zgoraj, v prezidiju vedo – ravnatelji in ravnateljice se bojijo, da bi ga kaj polomili. Tako so bili vzgojeni in tako vzgajajo, tako se vedejo do učiteljev in učiteljic – ni napake, ni zmote, samo tišina nas obvaruje, da se ne zgodi. To je prava maksima: če si tiho, ga ne moreš polomiti. Na okrogli mizi pred vsemi ravnatelji in pred modrimi ljudmi z ministrstva je najbolje biti tiho.

Zato Jože končuje tekst, ki pa je samo hipen, samo preblisk, ki se vsak trenutek spreminja. Zato je potrebno slediti vsemu. Ravnatelj Jože se dvigne iznad svojega teksta in gre z dvigalom gor, na vrh, v veliko konferenčno dvorano, en kurac je pomembno, kako so jo imenovali, bedarija, kakor gore so te dvorane, nihče jih ne pokliče po imenu, da bi se odzvale, pa vendarle imajo ime, gor gre, zapelje se gor. In je tiho. Končal bo ta Pedagoški triptih, gledal bo kolege in kolegice, ta otožni zaključek, mirni, pomirjujoči zaključek vsakoletnega srečanja.

Prezidij je tam gori. Nepremakljiv je. Trden je, mogočen je, v prihodnost gleda. Kdo so oni, ki ga sestavljajo, se sprašuje Jazst, kdo so vsi ti ljudje?

»Opusti svojo pot, moj Jazst, potuhni se, ne zmerjaj jih, ravnatelj Jože, ne razgali jih, preveč so bistri zate, pokopali te bodo, ne bodi nagajiv, ne norčuj se, ne spravljaj jih v zadrego z vprašanji, z dvomom. Oni vedo več od tebe, o tem se ni treba slepiti. Oni so šolani pedagogi, oni so teoretiki, rijejo po šolskem polju, da je že vse preorano, ti pa si priučen, okužen s sovraštvom do šole. Predvsem pa, ne spravljaj nam te ravnateljske in pedagoške črede v dvom, ti sporočajo, ne skrivaj se za demokracijo, ne uporabljaj je za ščit, da lahko nasprotuješ, pridi na delavnice, ki jih imamo, pa se boš prepričal, postal boš del sistema – reforma je odvisna od tega, ali nam bodo sledili, ali bodo to sprejeli. Ne uničuj nam avtoritete znanosti in politike obenem, ne bodi opozicija, učiteljstvo tega ne razume. Za njih obstaja samo prav, ki jim ga dodeli oblast. In to smo mi. Sedaj smo to mi, ki imamo idejo, ki imamo moč. Tako je vedno bilo. Mi smo nasledniki partije in centralnega komiteja, mi smo nasledniki srezke školske oblasti, mi smo nasledniki šolskega sistema stare Avstrije. Mi smo še od Blaža Kumerdeja in dvorne pisarne, iz časov dvornih dekretov. Mi, na oblasti, vedno zmagamo.

Zmagamo, ker je učiteljstvo vedno enako. Zapomni si to. Koleno upogne pred oblastjo. In tudi ti ga boš! Če hočeš biti ravnatelj! Poleg tega pa tvoji argumenti ne sežejo preko praktičnih pomislekov, za njimi ne stoji teorija in nobena velika ideja. Bojiš se jih, napisali so gore praznih člankov, pregledal si njihovo bibliografijo, vse se vrti znotraj istega. Temeljna dela so zanje že napisali njihovi idoli. Dali so jim smeri razvoja. Ti otroci revolucije v novem sistemu so samo zato na svetu, da interpretirajo svoja sveta pisma. Pismouki pač,« si je rekel moj Jazst, ta ravnatelj Jože, pa vseeno ni zdržal.

Ženske se vračajo, nekatere osrečene, med njimi Julija, ki se bo kakor prava konjska mrha otresla misli na dogodke, ki so bili tukaj, ki bodo ostali tukaj, ki se bodo lahko ponovili, domov, v svoje kamre in čumnate. Julija se vrača k svojemu možicu, ki se lahko še tako trudi, pa hotela Bernardin ne bo mogel doma nikoli zgraditi. Ravnateljčki se bodo zadovoljno ali manj zadovoljno odpravili domov, k čakajočim ženskam, ženkam; žene ravnateljev vendar ne skrunijo njihovega ugleda, so zveste, dobre gospodinje in so tiho o impotenci, nasilništvu, o intelektualni lenobi svojih spoštovanih mož. Vračajo se torej v varno zavetje, doma bodo rekli, da so z ministrom, celo z ministrom, igrali košarko, da so mu povedali svoje, kar mu gre, kar je nujno urediti na nivoju države, ne samo njihove šole. Tako je, in potem se spet ne bo nič naredilo in bomo v težavah, bodo dodali. To bodo povedali svojim ženam in one bodo srečne, da je njihov možek ravnatelj in da je govoril z ministrom. Ko bodo gledale televizijo, bodo videle na ekranu ministra in bodo ponosne, tudi moj mož je govoril z njim, veste, bodo razlagale po vasi in v službi. In celo sam predsednik združenja ravnateljev, tako imenovane civilne iniciative, bo zadovoljen: dobro je odplesal prvi ples, kolegice in ravnatelji so poslušali, kar je imel povedati na okrogli mizi zadnji dan strokovnega srečanja, potrudil se je, da je imel lep sonoren glas in da je govoril v knjižni slovenščini, kakor morajo govoriti učitelji, ne pa scat pa srat pa podobno, pa kurac, tudi vljudni morajo biti, pokorni morajo biti, ne pa jebite se, potrudil se je, da je naredil vtis in da se ni zameril ministru, da pa je vseeno izrazil nekaj pomislekov, kar je potrebno, celo nujno potrebno.

Ne ravnatelj Jože ne njegov oziroma moj Jazst pa ne moreva (ne moreta) nikamor. Nočeva (nočeta) domov, nočeva (nočeta) v šolo Šolico. Tam je vse znano, tam je vse popisano, tam so ljudje, tam je reka, ni morja, no, pač ni morja, je reka, je ulica, so glasovi. Vse je ponavljajoče.

Iz hotela, iz sob, z vseh ljudi bo takoj po koncu posveta oziroma kongresa, po okrogli mizi zdrknila pedagogika kakor kondom s penisa, kakor morska pena s skale. Nihče več ne bo vedel, da so vse to namleli in nasekljali, skuhali, pogrevali, kaj so kakor galebi pivkali, kaj vse so naumili in sproducirali. Tudi ti in tvoj Jazst ne.

Ravnatelj, izven šole si, na svobodnem ozemlju (ne general sindikatov, gospod Kodrasti Kazimir Bogomolka, ne minister v roza gatah, ne gospod Veljko Dripelj, ne učiteljica Jovanka Šulc, ali kako ji je že ime, ne snažilka Gertruda Fuerst, ne stalno, že zjutraj rahlo vinjena upokojena učiteljica angleščine ne morejo za tabo), zato lahko rečeš, pizda, kakšen posvet neki, kakšne delavnice neki, kakšna okrogla miza neki! Delati, delati – samo da se dela na teh osnovnih šolah, samo delati, nič misliti. Ministrovi oprode, večni ljudje tam, proizvajajo novosti, potrjuje jih tako imenovani strokovni svet in sistem jih požira, tvori lastno sluz in peno, da bi se ne videl, da bi se ne uzrl v norostih. Delati, delati, delati – to ravnatelja Jožeta spominja na zadnjo stran njegovega osnovnošolskega spričevala, kjer so besede velikega tvorca in sina narodov in narodnosti Jugoslavije: »Prvič: Vaša naloga je, da se učite. Le kdor se uči, bo kaj znal. In le kdor kaj zna, bo lahko koristil domovini. Drugič: Naučiti se morate ljubiti svojo domovino. Domovina je prelivala kri za svobodo. Tretjič: Postati morate takšni, kakršni so bili vaši tovariši mladinci med bojem. – Tito« Prijelo se jih je, pedagogika starega režima je bila močna, železna, nepremagljiva je še danes, ta dan, ko se končuje kongres oziroma srečanje na temo »Osnovna šola na Slovenskem«.

Ne, ni možno, ni resno, nikoli ni verjel, da bi to rekel Tito. Kot otrok tega ni verjel. Za domovino naj bi nekaj znal? Sedaj ve, kako grozno je to teleološko sporočilo: biti koristen član družbe, drugega nič, to te osrečuje, to je tisti namen tvojega bivanja, ki mu v socializmu ne smeš uiti – postaneš izdajalec tiste pedagogike, je zapisano na zadnji strani osnovnošolskega izkaza (ko pogleda noter, v staro obledelo knjižico, vidi, da je komaj izdeloval, da je bil vedenjsko moten, spomni se, da se je rad tepel, da se je rad norčeval iz sošolk in sošolcev in iz učiteljic – če so si le zaslužili, po njegovem, vidi podpise svoje matere za vsako leto posebej in vidi, kdaj mu je priskrbela očima, kdaj se je drugače začela podpisovati, spremenila je priimek, tudi njemu je spremenila priimek, neprepoznavnega ga je naredila). Njega so odstavili kot predsednika razredne skupnosti, ker je verjel v red drugačne vrste – no, v Titov red terorja in ukazovanja (mogoče je tudi sedaj sam tak, povsem tak, identičen, no, tak). Mogoče so verjeli v geslo na zadnji strani izkaza ravnateljevi vrstniki, ki so sedaj ravnatelji, in tisti, ki so na ministrstvu za šolstvo in šport. Skoraj gotovo, drugače ne bi organizirali takšnih kongresov. Delati in se učiti, koristiti družbi in jo vzgajati. Kako bolno, kako ponižujoče!

No, kakor koli, da bi se zadostilo naslovu Pedagoški triptih, je k otožnemu, resigniranemu, tihemu, iztekajočemu se strokovnemu srečanju na rob, ko se veliki hotel na pečini nad morjem, nad pomirjenim morjem, ki ga preletavajo galebi, prazni in osvobaja pedagogov in pedagoginj, dodati podobo, ki je prav tako resnična. Konec je, mar ne? Konec je resnično resničen.

Ravnatelj Jože po uspešnem posvinjarjenju (kot se vidi, ima v poudarjanju tega dejstva to za posebno zadovoljstvo in vrlino) svoje hotelske sobe velikega luksuznega hotela, ki mu postane pravi dom, ostaja v sobi in ne more domov, ne more v Šolico, ne more nikamor, ker je pripoved končana. Ve, hotelski menedžerji, kaj ti, njihovi podrejeni iz recepcije bodo rekli – ali plačajte, da boste še naprej bivali v hotelu, sedaj so ugodne cene, posezonske cene, ali pa, žal, morate, ponavljamo, žal, morate zapustiti hotel.

UTRJEVANJE, PONAVLJANJE IN PREVERJANJE

Ravnatelj Jože teče po neskončnem hodniku (traku) Šolice, Jazst ga komaj dohaja, ko je polno otrok, med odmori, ko je tisti znameniti bazenski živžav. Tudi ko so hodniki prazni, ko so vsi v svojih učilnicah oziroma kapelicah, ali ko ni nikogar na šoli, ko je vse nemo in ne priča o ničemer, se ravnatelj Jože in njegov Jazst trudita, da bi ne zaostala, da bi živela svoje pedagoško življenje dalje. Ampak na šoli nima(ta) sogovornika. Z nikomer drugim se ne pogovarja(ta), kakor s temi otroci. Pa še ti ga imajo za molčečega. On z Jazstom jim nima kaj povedati, samo oni lahko pripovedujejo njemu. On(adva) si ne upa(ta) več odpreti ust in spregovoriti. Ne več, ne več.

Kdor ni razumel, kdor ne more narediti sinteze, mora prebrati in predelati vso snov Pedagoškega triptiha s podnaslovi PEDAGOŠKI ESEJI ZA GOVEDA, SPOKORJENA PEDAGOGIKA in IZPOVEDI POKVARJENEGA PEDAGOGA še enkrat, na novo, narediti si mora tudi izpiske, miselne vzorce, podčrtati temeljne pojme, dokler ne bo osvojil vsebine in zakonitosti, dokler ne bo znal sam napraviti sinteze, dokler ne bo prepričan, da zna za pet.

Kot e-knjigo preberite tudi:

Jurij Hudolin:

VRVOHODEC

Beletrina, 2011

Cena: 9,90 €

Vrvohodec prikazuje svet Franka Konečnika, »čašičarja« in »lažnivca non plus ultra«; ta ima okoli sebe podobne izobčence in iztirjence družbe, kot je sam, vsi se zatekajo v umišljeni boljši svet, ki pa ga v resnici ni mogoče doseči z delom in znanjem, temveč zgolj z drogami vseh vrst ali nezakonitimi dejanji, od kraje do goljufanja, od ustrahovanja do umorov.

Goran Vojnović:

ČEFURJI RAUS!

Beletrina, 2008

Cena: 9,90 €

V petek so sporočili, da bo v nedeljo konec sveta je zmešana knjiga, najprej, ker je sijajna mešanica odpičenih zgodb, potem pa, ker je skoraj boleče umešana naravnost v življenje, v svet, v ulico, kjer je glavni pripovedovalec ravno diplomiral in je vse skupaj pripravljeno na novo poglavje, na nove avanture in predvsem na uspeh. Ampak ...

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas Lastna smrt, Skrbna opredelitev kraja

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner Navzkrižna srečavanja

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal Oglas za hišo, v kateri nočem več živet

204. Lars Gustafsson Ne zdaj ne potem

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

301. Virginia Woolf MED DEJANJI

302. Ilma Rakusa MORJE MODRO MOJE

303. Zorko Simčič POSLEDNJI DESETI BRATJE

304. Franz Kafka DNEVNIK 1915–1923, POPOTNI DNEVNIKI

305. Stendhal MEDENKA

306. Roberto Bolaño DIVJI DETEKTIVI

307. Gorazd Kocijančič PRIMOŽ TRUBAR ZAPUŠČA LJUBLJANO

308. Milan Kleč TROJKE

© Študentska založba 2012

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Ilustracije za ovitek in risbe v knjigi so dobrohotno v objavo odstopili učenci in učenke OŠ Prule.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: www.studentskazalozba.si

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

821.163.6.09Merc D.(0.034.2)

MERC, Dušan

Pedagoški triptih [Elektronski vir] / Dušan Merc ; spremna

beseda Eva Vrbnjak. - El. knjiga. - Ljubljana : Študentska založba,

2012. - (Knjižna zbirka Beletrina)

Način dostopa (URL): http://www.zalozba.org

Način dostopa (URL): http://www.itunes.com

ISBN 978-961-242-455-8 (ePUB)

259903232

Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Jelka Ciglenečki, Mitja Čander, Aleš Čar, Dražen Dragojević, dr. Ignacija Fridl,

Jurij Hudolin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Gorazd Trušnovec, dr. Gašper Troha

Jezikovni pregled

Eva Vrbnjak, Jernej Županič

Korekture

Jerneja Zajc

Oblikovanje

Andreja Brulc

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izhajanje knjižne zbirke Beletrina

podpira Javna agencija za knjigo RS

Ljubljana 2012

Table of Contents

V hotelski sobi s pogledom na morje: pogledovanje nazaj

Zgodbe, pripovedi, prikrivanja in laži

Vse je pedagoško, vse je koristno za vzgojo in učenje

Pedagoška učna ura z razlago in motivacijo

Udejanjenje podobe ravnatelja Jožeta

Drobci in drobtinice

Ravnateljev Jazst ne prečka zlatega mostu

Mali Matej O. in drugi

Hospitacija v templju I.

Votlina v pečini, visoko nad morjem, v hotelu Bernardin

Svet mnogoterih svetov na neskončnem traku pedagogike

I. dan: »Osnovna šola na Slovenskem«

II. dan: »Osnovna šola na Slovenskem«

III. dan: »Osnovna šola na Slovenskem«