Jurij Hudolin

PASTOREK

(Življenje na hudičevi

zemlji 1987–1990)

Vsebina

Prolog

Tina Kozin: Najdevanje nekega imena

Taras Kermauner: Je pastorek res vzgojni roman?

Prolog

Ko je imel Benjamin dvanajst let, sta njegova starša odšla vsak po svoje. Hitro sta opravila na sodišču in odpeketala iskat življenjsko srečo po neraziskanih kolovozih, kakor dva tekalca, zadeta od sončarice sredi ožganega vinograda. Valter Zakrajšek, Benjaminov oče, ekonomist in bonvivan, na zdravljenje od čašičarjenja načete vesti in v objem drugih žensk, mati Ingrid pa je ostala sama s svojim v adolescenco se pogrezajočim sinom. Pač, sama! Kmalu je na sindikalni zabavi administrativnih delavcev spoznala Lorisa Čivitika, premožnega gostilničarja in veleposestnika, ki se je napihoval kot žaba in razkazoval mišice na svojem posestvu v Panulah, majhni obmorski istrski vasici na hrvaški obali, ki je poleti živela intenzivno, pozimi pa kot luknja v enosmerni votlini brez dna.

Jugoslavija je bila sredi osemdesetih let dvajsetega stoletja še vedno država, na ošvrk tudi dokaj zanesljiva, in mogoče je bil poleg vroče zaljubljenosti tudi to razlog, da je Ingrid spakirala Benjamina, ga izpisala iz slovenske šole, pustila službo in se po nekaj strastnih obiskih preselila h gospodu Čivitiku na hrvaško obalo. Najbolj in edini je jokal Benjamin, njega ni nihče nič vprašal. Otrok je otrok in se podreja volji staršev. Pa čeprav je ta volja podložena samo z egomanijo, poživaljenim nagonom in odmahovanjem z roko, ko je treba skrbeti za drugega človeka in mu nemara tu in tam tudi prisluhniti. Takrat je bil papirnati sin, ki je kot vsak dvanajstletnik rad idealiziral in je bil najbrž še premlad, da bi ga opoteče kolo življenjskega kušanja naučilo uzreti hudiča v človeških očeh, ali pa ga vsaj zaslutiti, da bi si človek še lahko pomagal, preden mu pade v primež. Da, ko enkrat čas izlušči podobo železne roke hudiča, je nikoli več nič ne odplakne.

Zato moram povedati zgodbo o Benjaminovem življenju v Panulah.

1.

Naslonjen na pivovske gajbe, ki so se bohotile pred vrati skladišča za šankom, je gledal po svoji restavraciji, po svoji dediščini in, to je treba priznati, tudi po svojih žuljih. Gledal je bahavo in preroško, kakor da je lastnik celega sveta in vseh izrečenih usodnih besed, ki jih tlači možnar kozmosa, da se ga je kelner Senad bal pogledati v oči, kadar bi ga kanil kaj vprašati, večinoma glede računov, ki jih je Loris pisal po stopnji omamljenosti svojih gostov. Niti trenil ni z očesom, kadar je zarobantil in siknil »popopraj«, in Senad je vedel, da je cena storitev splezala navzgor za tretjino požrtega in zaduzanega. Kako se bo izvijal in nizal laži pred gosti, če se vtaknejo v nepredviden finančni posladek, je bila Senadova osebna mentalna turbulenca; Čivitiko je zaropotal samo, če jih je bilo treba z glavo naprej skoz nihajna vrata zadegati na parkirišče. Plačal je vsak in vedno, Loris je imel roko loparja pice in ni maril za razsodnost svojega zamaha. Tepel je na svoji zemlji in kričal na Senada: »Ne sili me v fafažo poraza,« ko ga je ta rotil, da je batin dovolj in da nad računom osupli gost še komaj daje znake utripajoče eksistencialije.

Zatohlega avgustovskega večera leta tisoč devetsto sedeminosemdeset, ko se je ferragosto že nagibal h koncu in je pregret in prašen zrak žegnal nevarno energijo nizkih nagonov, se je na terasi restavracije Terens Lorisa Čivitika v Panulah trlo Italijanov. Nočni črni ribiški ulov se je razkazoval po mizah, pa ácqua minerale, vino bianco, pelinkovec in amaro. Italijane je Čivitiko vedno nategnil, saj so plačali magari dvojno, samo da je bila požrtija korektno zastavljena. Italijanov mu ni bilo treba boksati. Zato jih je imel po svoje tudi rad, čeprav si je avgusta vedno popeval »Amara terra mia«, ko je gledal kakšno nemarščino so puščali za seboj na mizah, pod njimi in na posestvu. Senad je bil nervozen in razkoščičen, saj je s težko sapo dohajal s postrežbo, dvanajst dolgih miz za enega kelnerja in Čivitikove oči na pladnju v njegovih rokah.

»Dio porko, podvizaj se Senad, a si iz sladkornega trsa ali kaj?« ga je priganjal in se v času avgustovskih dopustov guštiral z italijanskimi kletvicami. Ko se je Čivitiko vrnil h gajbam iz kuhinje, kjer je rezine limon metal v vrče vroče vode, ki jih je Senad sproti odnašal, da so si po škampijadi Italijani prali roke, ga je za šankom čakal tolsti Italijan v lovski obleki, ki se je očitno mojstril tudi v lovskem turizmu. Pijan, kakor se za italijanske hedoniste ne spodobi, je že na daleč besno krilil z rokami in cvrčal: »Mèrda, mèrda, mèrda!«

Desno roko je imel mehurjasto in bolj rdečo od jastoga in svoje podkletene buče. Čivitiko je po krajšem pomenkovanju zatulil, da se je stresla cela terasa in so se obrazi v hipu navizirali vanj: »Senad!«

Ker je vedel, da bo fakanda, je Senad priliznjeno kakor podlasica priskakljal do šanka. Čivitiko ga je prijel za rever in ga mimo gajb sunkovito potisnil v skladišče.

»Prasec! Poparil si debeluha, da je čisto penast! In da ti že ves večer naroča travarico, ki mu jo še zdaj nisi prinesel!«

»Šefe, se zgodi, nisem vas hotel tunkati v blamažo, čeprav sem na travarico res pozabil. Ampak saj nisem hobotnica, samo dve roki imam,« je Senad celo nekoliko povišal glas, kar je bilo prvič in Lorisu v veliko invencijo kelnerjevega poguma. Čivitiko se je nagnil do veliko nižjega Senada in se s svojim nosom prislonil na nos podrejenega, da je Senadovo čelo v hipu postalo gojišče ledenih potnih kapelj.

»Opraviči se bajsiju, ali bo pa tole šlo,« ga je Loris stisnil za jajca, da je Senad zajuckal kakor psiček, ki sluti, da gre zadnjič k veterinarju.

Senad je nalil pol prsta travarice in stopil k bajsu debelobajsu, ki si je s kratkimi hrenovkastimi prsti popravljal z briljantino utrjeno pričesko in jamrajoče skovikal.

»Camerière, camerière,« je bajsi odkimaval z glavo in opičje opletal z rokama.

»Jebi se, svinja,« je ušlo Senadu, ko je predenj na trdo postavil travarico, da je celo pljusknila čez rob čašice.

Polomil ga je, ker ko se je zasuknil, ga je zadel lopar, da ga je vrglo na mizo, s katere se je zvalil pod drugo in od katere so ljudje že vstajali.

»Tu sem jaz lastnik! To je moje! Ti boš mene jebal!« je kričal Čivitiko, ne da bi maril za goste.

Za lase ga je vlekel v stranišče, iz katerega se je potem slišalo škrtanje keramičnih ploščic. Kakor da bi na celinko metronomiziranem ritmu stroj rezal keramiko.

Ko se je Čivitiko vrnil s toalete in si s papirnato brisačo čedil loparja, ni bil videti vznemirjen ali celo kako drugače psihično neurejen. Z miz je pobral lire, ki so jih Italijani v naglici paranoje zmetali iz žepov, popeval »Amara terra mia« in si za šankom natočil čašo mineralne vode.

Loris Čivitiko je pil alkoholne pijače le ob redkih in zanj slovesnih priložnostih, in še takrat korec ali dva malvazije iz svojega vinograda.

Ko se je približeval edini še zasedeni mizi na terasi, se je, navkljub svoji dvometraški mišičasti podobi, zdel krotek medvedek. Prijazno se je smehljal, se opravičil, da življenje prinaša tudi težo konfliktov, ki jih je treba reševati strpno, a s takim primitivcem, kot je Senad, ne gre drugače kot na silo. Da mu je dal odpoved, da bo poslej najemal natakarice in da se mu dozdeva, da si je mali bosanski pesjan v dveh letih, kolikor ga je hranil in ga nastanil v počitniški prikolici, dodobra nabasal žepe z njegovim denarjem. In da ga bo tole izučilo, da je življenje opoteče kolo, ki se lahko tudi preluknja, kadar nisi hvaležen za dobroto.

Poljubil je Ingrid, ki je drgetala v sveži zaljubljenosti, pobožal Benjamina in rekel: »Dobrodošla v Panulah.«

2.

V Panulah je stalo kakšnih petdeset hiš staroselcev in sorodnikov, ki so se med seboj po zakonu vaške logike prezirali in se pljuvali, če so imeli pred obličjem vsaj minutko drugega sovaščana, da so pohrakljali tretjega in obratno; vendar ko jih je hotel teptati tujec, magari kmet s sosednje vasi, so stopili skupaj. Kakšnih sedemdeset Čivitikov je živelo v Panulah, če niso bili Lorisovi bratje, pa vsaj bratranci, nečaki ali majhni strici in tete. Vas bi se lahko imenovala Čivitikovo. Nobeno posestvo ni bilo manjše od dvajsetih hektarjev, ki so bili ograjeni na meter natančno in bi brat usekal brata z rovnico, če bi mu odškrnil za opičjakovo dlan zemlje. Življenjski moto prebivalcev Panul je bil:

»Tukaj sem jaz lastnik!«

Septembra so se ljudje v Panulah iz turističnih delavcev spreobrnili v poljedelce, živinorejce, večplastne poslovneže, a Benjaminu nikoli ni bilo jasno, za kakšen biznis dejansko gre, saj od krav, konjev in prašičev ponavadi nimaš serije svojih hiš, lastni avtopark in vikend deset metrov od obale en kilometer iz vasi. Čeprav je Čivitiko v najboljših turističnih sezonah dinarje prinašal v sef kar v gajbi, pa bi nekdo v treh poletnih mesecih težko tja tlačil toliko, kolikor so imeli Čivitikovi v Panulah. Kasneje je izvedel, da so dediči. Dvanajstletnemu Benjaminu je to po svoje godilo, saj ga je, takrat očaranega z limonado Dinastija, vse skupaj spominjalo prav na to. Na Caringtone, toda ne v izmišljeni žajfnici ali v šundu, temveč v resnični pokrajini in zgodbi in življenjski beri Čivitikov. V Panulah ni bilo telefona, niti v sosednjih vaseh ne, prva pošta je bila v sedem kilometrov oddaljeni Rakični in tam si si lahko nič hudega sluteč privoščil klic. V Rakični je bila tudi osnovna šola, kamor so hodili otroci, zbrani iz okoliških vasi, in tudi tam je imel ravnatelj telefon, ki bo kasneje Benjaminu delal sramoto in mu silil rdečico nelagodja na lica.

Benjamin se je v šolo vozil z avtobusom, ki je nabiral učence po vaseh in zaselkih, upravljal pa ga je Nandu, zapiti in zavaljeni poklicni šofer, ki je vsaj enkrat na teden za kakšno uro zamudil, je že jasno, zakaj. Praznik pa je bil, kadar ga sploh ni bilo in je šele okrog enajste ure dopoldan z avtobusom trobil po Panulah, s cigareto v ustih in srčno flaško v žepu vedno razpetega delavskega kombinezona. Vseh teh zamujenih ur ni bilo treba nikoli nadomeščati, Nandu pa se je vehementno kurčil za volanom do konca svojih dni. Nanduja je odplaknilo v metafiziko, in to kar za krmilom v času, ko je Benjamin končeval osemletko – na ravnini je izgubil nadzor nad vozilom in zapeljal v kažun, kajpak v kombinezonu in s srčno, in so šele kasneje bojda zarobantili z anamnezo, da je šoferjevo zgodbo zaključil infarkt in ne srčna.

Prvi šolski dan sedmega razreda je v Rakično prišel otrok iz mesta, iz druge republike, ki je v Jugoslaviji, tudi v Panulah in v okoliških vaseh, veljala za najbolj napredno in bogato, skoraj sin vsem znanega Lorisa Čivitika, ki so ga čislali zaradi kinte in dedovine, Slovenac, in za nameček še odličnjak s spričevalom, štempljanim v velikem mestu, Benjamin Zakrajšek. Sam Loris ga je pripeljal pred vrata šole, lepo oblečenega in prestrašenega Benjamina, ki je že spretno barantal s hrvaškosrbskim jezikom, cepljenim z istrskimi spačenkami, to pa je bil tudi uradni jezik na šoli. Nekakšna nerazvozljiva jezikovna mineštra, v kateri so se ijekavščina, ekavščina, ćakavščina in italijanščina združile v demokratično artikulacijo.

Nič več ulic, semaforjev, trgovin za vsakim vogalom, nič več starih prijateljčkov, nobenih treningov nogometa, nobenega igranja klavirja več, nič več časa, ko sta z Ingrid čakala Valterja, da se bo pripeljal na kosilo; zdaj je v vasi, kjer se pred šolo pasejo krave, kjer je prvi semafor trideset kilometrov stran, kjer je osišče relevance vaška gostilna, ker drugega itak ni, ker ne obstaja, so pa živali. Benjamina je pred petnajstimi novimi sošolci prevzela čudna otroška melanholija, zabeljena z rdečico adolescence, ko se je moral predstaviti pred fantiči in deklicami, katerih očetje so gotovo vedeli, da je Benjamin postal sin Lorisa Čivitika.

Ker v vasi se vse ve, resnica pa je naklonjena železni roki in denarju.

3.

Ko je Nandu skipal šest učencev iz Panul v središču vasi, je Benjamina ponavadi na mizi že čakalo kosilo, saj je bila Ingrid po novem zaposlena kot gospodinja.

Penzionistične prispevke se ji je zavezal plačevati Čivitiko, a se je že po nekaj mesecih izkazalo, da je na to pozabil. Sploh pa je bil v Panulah popoln patriarhat. Finance so imeli v oblasti moški, moški so se ukvarjali z biznisom in hodili v službe, ženske pa so imele kuhinjo, živali in njivo. In batine, če je šlo kaj narobe. Hiša Lorisovega bratranca Dejana, ki je, tako kakor Loris Benjamina, posinovil in v podaljšku z ženo vzel Benjaminovega sošolca Dalena, je bila ves čas zaroletana, Dalen pa je šepal in nikoli ni igral nogometa. Njegove matere ni Benjamin videl nikoli. Dalena nisi smel obiskati, ker je Dejan zaklepal vrata dvorišča in vseh vrat. Videl si ga le na traktorju, ko je zlagal drva ali pa, ko se je namenil skidati svinjam. Dalen je imel prste na nogah sploščene, uležane in sprijete v soku sokrvičja, kakor mariniran ramstek, preden ga zadegamo na žar. Za vsako napako in za ne dovolj hitro opravljeno delo jih je dobil s toporiščem lopate ali sekirice po prstih. To se je vedelo, ampak o tem se ni smelo govoriti. To je bila bojda Dejanova specialiteta, endemična gurmanščina, in redko ga je tepel drugje in drugače in še to takrat, kadar se mu je mudilo. Niti v šoli se razen šušljanja ni govorilo o tem jasno in glasno, pa tam itak ni bilo ne psihologa ne socialne delavke. O tem se ni kvačkalo, ker to ni bilo res. Razen za Dalena. Benjamina je to čudilo, da se mu je Dalen večkrat zasmilil, toda takrat si je še vedno oblikoval vizijo, da je Dalen tako poreden, da jih mora dobiti. Da nekateri ljudje pač tako vzgajajo svoje potomce ali pritepence, ki jih imajo na hrani. Benjamin je pri kosilu vsak dan poslušal, kakšno delo ga čaka v plimovanju dneva proti sončnemu zahodu. Koze na pašnik, kidanje svinjam in sekanje drv, kopanje jarkov in nasipanje peska, ker je Loris ves čas širil svojo poletno teraso ali pa kaj zidal, samo da se imetje na oko veča. Zvečer pa delo v Taverni, ki jo je Loris posedoval v središču vasi in se s svojim bratom tožil na sodišču, kdo je v bistvu dedič tega gostinskega objekta. Tja so na klobase in vino hodili kmetje iz okoliških vasi, ki so zrli eden v drugega s prašičjimi očmi, kakor propadli demagogi. Jeseni in pozimi so sedeli ob ognjišču in v svoji leni melanholiji preklinjali svet in krivice, ki jim jih nanaša politika, bolj živi pa so igrali briškolo in se v svoji duševni pomanjkljivosti ob tem strastno psovali. Včasih je prišel Lorisov brat Mauro in se z njim prepiral, kdo je lastnik. Gostje so bili tega navajeni bolj kakor dolgih požirkov morskega zraka in so odmahovali z roko, najbrž tudi zato, ker do resnega pretepanja še ni prišlo. Benjamin je natakal malvazijo, jo v bokalih odnašal na mize in jih tu pa tam slišal od Čivitika, da je nespreten in da bi bilo najbolje, če bi bil pravnik. Čivitiko pač ni imel nobene šole, za policaje in vse ostale je bil tehnik. Vedno in vsakemu je rekel, da je tehnik, šele potem privatnik, gostilničar in poslovnež. Izkazalo se je, da Čivitikova nenavadna ljubeznivost izvira iz dejstva, da je bila Ingrid z njim v osmem mesecu in sta čakala sina. Čivitiko navkljub dvema zavoženima zakonoma ni imel potomcev in si je silno želel sina. Če kateremu od Čivitikov ni ustrezala ženska, ki si jo je privlekel v Panule, jo je spakiral in z grožnjami nagnal iz vasi. Ni bilo odškodnin, korektnosti, lepih spominov, nikoli ni bilo nasvidenje ali pa srečno, za to ni bilo prostora. Moral si se pokoriti. In roditi naslednika. Že stoletja je zemlja v Panulah pripadala Čivitikom, zato je bilo treba imeti žensko, da bi ti rodila sina. To je bilo gibalo in smisel eksistence. Ne otrok, temveč naslednik zemlje.

O ti prekleti, trdovratni rod.

Seveda Benjamin ni razmišljal na tak način, saj mu prve pol leta Čivitiko res ni nič hotel, kaj šele, da bi ga tepel, kakor je Dejan Dalena. On tepe samo barabe in lopove, kakor je bil Senad, si je mislil Benjamin in bil na Lorisa celo ponosen. Adolescenca ga je pošteno metala in v nasprotju z mestnimi prijateljčki iz Slovenije je bil prepuščen samemu sebi in delu na polju. Edini stik z ljudmi je bil, poleg šole, kjer nikoli ni imel pravih prijateljev, delo v Taverni, kjer je poslušal kmete, ti pa so bili več ali manj pijani in so jim po glavi rojile sanje o kakšnem spodobnem spolnem doživetju. Sanje, ki se v realiji nikoli ne materializirajo v dotik medene goljave mednožja, saj je baba doma zgarana in za nobeno rabo. Natepavali kmetje niso, še poleti turistke redko in še Loris je večkrat zarevsal, da katera bi pa šla s takimi prostaškimi nemarneži.

Bile so bolj besede, žaltave in ostre, pobožne želje, primarna oblika fikcije, metafizika najnižjega ranga. Onanija in sovraštvo. Zaradi svojih spokorjenih žena so ženske sovražili bolj kot svoja zavožena življenja. V svoji primarni naturi se niso zavedali, da so gibalo sovraštva in prepotence, ki ju imajo v sebi, oni sami, da jim svet okoli njih nič noče in kaj bi s pokoro svojih zgaranih in otopelih žena, ki nimajo več želje, ne moči po uporu.

4.

Ko je Ingrid pozimi rodila Friderika, se je Lorisu utrgalo, kakor da bi razkril oceanografski misterij, ki ga preučuje cel svet. Na zabavi so se razen Maura zbrali Loris in njegovi štirje bratje Corleonejevi iz Panul. Benjamin jih ni stregel z bokali, ampak jim je vino nosil kar v vedrih, saj so se z njim polivali in ga zlivali po svoji zemlji. Zdeli so se mu čudaška, močna in nerazložljivo obsedena družba.

Loris je dobil naslednika. Benjamin je prvič občutil neke vrste ljubosumje, bolečino, da je brez očeta, da je pritepenec, obesek, kelner pri mogočnih bratih, sluga in postrešček, lakaj brez listnice, dečko na poziv, smrkelj časa in vlečno kljuse, pa tako si je želel biti del njih, pa tako je iskal idola in ga hotel v Lorisu Čivitiku. Saj drugega tudi ni bilo. Biti tudi sam tako močen in mišičast in imeti kavbojskega pick-upa in se po okoliških vaseh ošabno prenarejati kakor Čivitikovi. Biti vzvišen in nedotakljiv, biti tisti, ki vse in vsakogar lahko zavitla po sebi in po svoji meri. In čeprav so ljudje in sošolci govorili, da je on Čivitikov, da je tudi on eden izmed tistih, ki so lastniki in gibalo vseh besed v regiji, da je on ta dedič, ki bo čez leta kvasil, kar ga bo volja, pa je Benjamin čutil, da ni tako. Da ga imajo za obesek objektu, ki je Lorisu dal naslednika. Da njegove petice v Rakični in delo na posestvu ne pomenita nič. Da je bistvo igre kri, da se zgodba o življenju rola po kopitu dediščine in da velja zgolj to. Druge je treba izkoriščati in jih zavreči, ko niso več od koristi, da se skotalijo v grmovje kakor kolešček, ki je odpadel z velikega stroja pohlepa in ga je treba takoj zamenjati. Da kar dobiš ali drugemu izpuliš iz rok, je že samo po sebi svinjsko, zato je to nemara včasih smiselno zadegati stran ali prodati, svoje dediščine pa ne, nikoli, taka pegula uniči rod. Toda Benjamin se je tolažil, da ga imajo mogoče vseeno radi, saj ga nihče ni tepel, to pa je bilo v oziru na to, kako se je Loris vedel do drugih, kako se je godilo Dalenu in kako hitro je zarenčal in pripravil lopar, nekaj nenavadnega in čez vso mero ljubeznivega, to je bil pravi tempelj nežnosti. To je bil kuriozum ali drugačnost, ki bi jo lahko požegnali za sveto ali pa jo uporabljali kot pozitivno in sugestivno motivacijo za duševno razrite ljudi.

Mali Friderik je najbrž nič hudega sluteč zarotil Lorisov odnos do Benjamina; zdaj ni bil ne ljubezniv, ne hudoben, ampak samo uraden. Ukazoval je kakor stroj.

Po treh mesecih je bilo treba Friderika krstiti. V Rakični je poleg šole stala mala zanemarjena cerkev z nekakšnimi nedoločljivimi freskami, bolj obrisi preteklega časa, za botro pa si je Loris izbral Ingridino sestro Filomeno, ki je živela v Nemčiji in so imeli doma precej pod žimnico. Najbrž zaradi svojega sina, vendar tudi in predvsem zaradi sebe.

Ko se je delegacija iz Nemčije pripeljala v mercedesu v Panule, sta Filomena in njena ter Ingridina mati vzkliknili:

»Pa kje si ti! Kje je to? Kje si našla te kraje, saj jih ni niti na zemljevidu!«

To je bila resnica.

»Dvakrat smo se povsem izgubili na blatnih kolovozih,« sta vseeno nekoliko pretiravali, kajti prezir se je rodil takoj, ko sta navizirali vukojebino.

Filomena, ki je bila spričo teže svoje denarnice in spomina na debele bančne račune nekoliko bolj samozavestna in ji je Čivitiko ves čas osladno lezel v rit, je svojo mlajšo sestro obdelala s celo pratiko zmerljivk, da je odšla bogu v ritne dlačice, v zarovtanost brez komparative, kamor še ni stopila noga normalnega človeka, kaj šele finega in uglajenega gospoda.

Ingridina teza o tem, da ljubezen sesuje vse, je v očeh matere in sestre izzvala posmeh in ogorčenje, saj je imela Ingrid za seboj več daljših zvez in zavožen zakon z veseljakom Valterjem Zakrajškom. Izkazalo se je, da je Čivitiko hrepenel in se tresel in potil ter lizal rit zaradi mark, da bi Filomena izplačala botrščino kar v denarju in njemu na roke, z verižico za Friderika pač ni mogel biti najbolj zadovoljen, kaj šele srečen.

»Izvolite, izvolite, a ni lepo tukaj pri nas, poglejte, tole sem s svojimi žulji ustvaril, tole je to, tole je moja hiša in tukaj ste vedno dobrodošli, tukaj imamo prašiče, koze, ovce, krave, pse in mačke, olive, paradižnike, vso zelenjavo, vinograd, ja, svoje vince delam, a ga boste, tukaj je, zdajle, v hipu vam bom natočil, le dajte, dobrodošli, veste, jaz vas imam rad, kakor mojo Ingrid in tale moja zlata otročička, to je vse za njiju, za njiju delam, to je naložba v prihodnost, to je utrip nesmrtnosti, a se ne bi še mi zmenili, bomo sodelovali, a bi vlagali v moje, jaz sem odprt, veste, jaz povem kar naravnost, naj vas to ne moti, jaz sem poštenjak, vse sem sam s svojima rokama, vrata so odprta tudi vam, tole bo še turistični raj, boste videli, vložite sem denar, ni ga treba imet na banki, saj ste botra, dajte nečakoma, bomo sodelovali, to bo lepo, dajte sem …« je kakor navit nizal besede Loris Čivitiko in drgetal kakor v predsmrtni vročici, le tu in tam se mu je nekoliko zataknilo zaradi sline, ki se mu je kopičila v ustih.

Filomeni je šel Čivitiko na živce in mu je to v odsekani povedi profilirala naravnost v obraz. Da so v poslovnem svetu vsi taki osladneži prašiči in prevaranti. Da če si iskren, ti ni treba biti še osladen. Niti prespati ni hotela v Panulah. Niti Ingridina mati ne. Botrščina se je že sredi popoldneva in še pred desertom, ki bi ga moral Benjamin znositi na mizo, sfižila v predstavo Lorisa Čivitika. Bil je namreč na svojem in na svojem lahko zahteva tudi tuj denar, keš na roke, ali pa pizdarija. In ko so vsi v konfliktu zaradi neuspelega Čivitikovega bezanja mark odšli, se je predstava lahko začela. Lorisu Čivitiku se je zmešalo in vihar se je lahko razbohotil. Poraza glede mark vendarle ni mogel zlahka prenesti. Poraz na svoji zemlji, pa še rit jim je lizal, zato tega ni mogel preboleti. Da bi komu zastonj rit lizal! Nekim gastarbajterskim kurcem napihnjenim za eno jebeno verižico. Za pobarvan pleh pa ne bo klečal! Bil je penast in ponižan. Nobenega poraza pač on ni mogel preboleti in maščevati se je treba takoj, prvemu, ki je na dosegu roke.

»Ingrid!« je zakričal in pogledal z belim, štiri čaše malvazije so bile zanj dovolj, da je gledal ves čas kar z belim.

»Poslušaj me dobro, ti: da ti jebem mater slovensko, a nisi rekla, da bo ta pizdetina švabska prinesla marke? In zdaj? Pa majku da ti razbijem i sve ća Bog vidi u Panulama!«

Potem je umolknil. Kakor ranjena zver je hodil gor in dol. Gor dol. Gor dol. Gor dol. Gor dol. Med gor in dol je nekajkrat mastno pljunil in renčal nekaj o skopuhih in slovenskih gastarbajterjih.

»Ingrid!« je spet zakričal, da je Benjaminu, ki se je skril za štedilnik v kuhinji, priteklo par kapljic urina v spodnjice.

»Bamf, puf,« je padlo po Ingrid, da se je zvalila pod mizo na travi pred hišo.

»Ti bom jaz pokazal prazne obljube. Kdo pa so teli drekači švabski, da bodo kar takole, meni nič, tebi nič, brez vsega šli iz Panul. Tu sem jaz lastnik,« je zarohnel, vzel torbo z malim Friderikom, ki je nič hudega sluteč vlekel tolažilni cucelj, in se zaprl v spalnico.

Ko si je Ingrid zbrisala kri, je odskakljala za njim, Benjamin pa se je v svoji sobi pod blazino utapljal v solzah strahu. Takrat še ni vedel, da tepež mame pred lastnimi očmi boli bolj, kakor če bi jo skupil sam; kako naj bi vedel, saj je bil tepež na Friderikovi botrščini tepež prvenec v Panulah in sploh prvi tepež matere, ki ga je Benjamin videl na lastne oči.

5.

Naslednje jutro, ko se je Benjamin zbudil, je v kuhinji trčil na mater s podplutim očesom in na Čivitika, ki je izmikal oči, kakor da bi mu bilo de profundis neprijetno pred obeskom. Prvič je v živo videl žensko, ki je imela modrico pod očesom, in če je to primerjal z Valterjevim razbitim nosom, ki ga je videl enkrat, ko jih je dobil zaradi predolgega jezika in postavljaštva po špelunkah, je bilo grozno. Čivitiko je gledal v drugo smer, ko ga je poslal v Taverno, Ingrid pa je bila dobre volje, kakor da je oblečena v kožo človeka, ki ga ni nihče nikoli udaril. Kot da ni bilo škandala, tepeža prvenca, kričanja in zamere, ki se je za vedno vgravirala v Čivitikov spomin. Loris ni nikoli odpuščal, to je bilo zanj slabištvo in pot, ki pelje v zaporedje felacij poraza.

Takrat je Benjamin že sam odpiral Taverno, obvladal je že marsikaj, tudi tisto tretjino na računu, ki jo je Čivitiko dopisoval po stopnji omamljenosti svojih gostov. Dokler se proti večeru niso nakapljali že od doma nekoliko pijani kmetje in vikendaši, ki so tudi pozimi obiskovali svoje parcele, ali bogati purgerji z velikimi vilami ob morju, je Benjamin zakuril ognjišče, spoliral kozarce, zribal ploščice v stranišču in skorje dreka iz školjke in umil kavni aparat. Denarja mu Loris za kakršnokoli delo ni nikoli dajal, tudi žepnine ne, če pa je kaj iz nevednosti storil narobe, mu je zagrozil, da mu ne bo kupil tenisk, ko jih bo potreboval. Kar je imel za žepnino, je bilo ali od Valterja ali pa mu je iz Lorisove denarnice, dokler je ni začel zaklepati v sef, dajala Ingrid. Tako si je sčasoma prihranil za kolo BMX, ki si ga je tako želel. In mu ga je bogati purger tudi pripeljal iz velikega mesta, še večjega, kakor je bilo Benjaminovo rojstno. Najbrž bi mu ga pripeljal tudi Valter, če bi mu dal prihranke, a Loris ni smel slišati zanj, kaj šele, da bi se prikazal v Panulah.

»Kaj se važiš,« mu je govoril Loris, ko se je res nekoliko postavljaško vozil z BMX-om po vasi.

»Delaj kaj, nič nisi podoben Slovencem,« ga je špikal Čivitiko.

Ker mu za kolo zaradi dela ni ostalo skoraj nič časa, se je odločil, da ga bo prodal; kupca mu ne bo treba dolgo iskati, saj so ga za en krog hodili prosit tudi mulci iz sosednjih vasi. In ga je res na hitro prodal, celo zaslužil je nekaj malega, denar pa spravil v nogavico v predalu. Ko je čez tri dni odprl predal, da bi pogledal, če je denar še tam, da bi kakor kak paranoični skopuh preveril, če ni izpuhtel ali pa da ga celo niso obgrizle miši, ga ni bilo več. Ingrid ni vedela ničesar o tem, Loris pa je bil nekje v Italiji. Tistega večera je s težavo začumel.

Ob petih zjutraj so vrata sobe s panti vred padla vis-à-vis Benjaminove glave.

»Pička ti materina, ti boš prodajal moje stvari! Lopov! Vrni mi denar!« je besnel Loris in ga z nogo ležečega brcnil v vrat.

Benjamin je skočil pokonci in se mu med nogami izhomotal na hodnik in po stopnicah navzdol iz hiše. Bosopet in v samih spodnjicah je tekel po posestvu in čez ograjo naprej, v sosedov gozd. Tekel je in padal po ščavju, se spotikal ob veje, dokler ni prišel do morja. Tam se je zavlekel v zapuščeno počitniško prikolico. Potem je začel razmišljati, kaj je storil narobe, da je Loris tako pobesnel; denarja ni kradel niti iz blagajne niti iz predala, kvečjemu je kdaj pa kdaj spravil kakšno napitnino v žep, čeprav mu je Loris zabičal, da tega ne sme. Toda konec koncev je bil denar od kolesa njegov, saj ni prišel iz Lorisove blagajne. Mraz ga je tresel, butanje valov in zavijanje burje pa sta mu v mraku nabijala strah, da je cmokal sebi v brk in se hkrati opravičeval, kakor da bi se mu v srce in možgane resnično vpečatilo nizkotno in sramotno dejanje, ki ga ne bo mogel nikoli opravičiti pred svetom. Čakal je, da zasliši Lorisovo kričanje – to je bilo strahotno in za življenje skoraj bolj skrb vzbujajoče od loparja. Pobrskal je po šari v prikolici in našel preperelo šotorsko krilo. Zavil se je vanj in zvit v klobčič poslušal, ali ni nemara Loris že pred prikolico in se spričo naivnega plena hahlja Benjaminovemu glasnemu utripu srca. A to je bila iluzija paranoje in razen burje in butanja valov ni bilo nikogar, le Benjamin je mislil, da stiska svoje srce v potnih dlaneh in se ves čas sprašuje: zakaj?

Takrat še ni vedel niti poznal Lorisovih trdovratnih in vztrajnih načel, da je treba žrtev čakati in ji takrat, ko najmanj pričakuje, vrniti vse za nazaj.

6.

Naslednjega dne se je Čivitiko s svojim pick-upom, v katerem je tovoril in vozil živali, gajbe, drva, mrtvo meso, ljudi, smeti in pomije, odpeljal proti Tesliću v Bosni. Tam je imel link in svojo malo borzo za najemanje sezonskih delavcev, ki jih je udomačeval v razpadajoči počitniški prikolici na robu posestva in jih vpeljeval v samosvoje postopke biznisa. Sezonci so delali vse, od jutra do večera. Poljedelstvo, turizem, strežba, pastirstvo, ribolov, malarstvo, kuhanje pomij za živali, obiranje oljk, ni bilo dela, ki si ga ne bi Loris domislil za drugega človeka, čeprav je sam obvladal vse, to je treba priznati, zato je najmanj toliko zahteval tudi od drugih, če so želeli mezdo. In od ljudi je zahteval, da bi bili že vnaprej o vsem poučeni, in da, hotel je, da bi obvladovali delo kakor staroselci, zato jih je večinoma hitro pognal proti domu z drobižem, ali pa še z večjo luknjo v žepu, kakor so prišli s trebuhom za kruhom in s slinastimi usti v Panule.

O Benjaminu in njegovi drznosti, da razprodaja stvari, da bi se mali Slovenac preizkušal v biznisu na njegovi zemlji, skorajda ni več razmišljal. Vzel ga bo bolj na kratko, če bo sral, ga bo pred hlevom potunkal v vroč in kadeč gnoj, da bo kakor kokoš sfrčal v objem resnega dela. Nobenih prijaznih pridevnikov več, delo in delo, če bo hotel jesti. Njegove petice v Rakični in vzhičenost vaških učiteljic nad njegovim znanjem, prinesenim iz slovenske šole, niso za njegovo dobro vredne ničesar, to ne prinaša nobene koristi, kaj šele profit. Kvečjemu obratno; malemu frfotajo peroti, misli, da bo kar obvladoval posle, ja, to si misli, mogoče si celo misli, da bo dedič. Pokazati mu je treba, da iz pedigreja pritepenskega pankrta nikoli ne nastane drugega, kot navaden hlapec, v najboljšem primeru dober hlapec, lakaj, ki ga gospodar včasih tudi potreplja in mu nameni celo lepo besedo, ne samo nagnusno žalitev in brce. Potem je pastorka odmislil, z lahkoto ga bo ukrotil, saj kam pa naj gre, če ga požene iz Panul, kamor sta z lahkoverno materjo priskakljala gola in bosa v njegov objem. In na povsem njegovo zemljo, kjer bo gorjačo vihtel po zamislih lastne ustvarjalnosti.

Zdaj je dedič rojen, mali Friderik je tukaj, Ingrid pa bo morala počasi pljuniti v roke. Že, že, da je rodila, ampak to ni dovolj, delo kliče in najbolje bi bilo, če bi jo vtaknil v kuhinjo, pozimi v Taverno in poleti v Terensa. Baba se bo že znašla, videl je, da kadar zaropoče z loparjem, da se userje, da nič ne kontrira ali uveljavlja svoje in molče prikoraka v spalnico in da mu da, magari miže, njega ne briga, če miži, samo da nastavi. To mu je bilo všeč, to je gibalo odnosa, zaradi pizdakanja in kvakanja je že pognal par bab iz Panul, bo pa še njo, če bo srala, pičko ji bo utrgal, če bo treba. Dedič je tu.

Bil je zadovoljen, počasi je prestavljal in vozil, vedel je, da je lastnik, da mu nobeden nič ne more in da si bo izbral najboljše delavce. Dva moška in eno žensko, eno gajstno babnico. Mogoče jo bo še kje naslonil, če ga bo zasrbelo, ja, vzel bo tako, da se bo občasno sfrišal na hitraka in jo potem odrinil kakor garjavega psa, da ji pokaže, kdo je njen lastnik. Itak so mu vse sezonke vedno dale, magari matere z otroci, dale so in mižale, se krčile in ga rotile, naj že konča, ker jim je pred očmi plesalo tistih par sto mark. Tisti smešen drobiž, ki ga on mimogrede pripiše malo večji skupini pijanih gostov, z enim računom jih izplača, mrčes fehtarski. Zdaj ga že dolgo ni dal nikamor drugam na vroče kot v Ingrid, treba bo počasi začeti, da ne pozabi na različnost mesovja, razločevati med enim in drugim ženskim spolovilcem je bistveno. Vedno ga je vtaknil z občutkom zmagoslavja, takrat se je počutil, kakor kadar je gledal svoje katastrske knjige, mogoče malo slabše, le toliko, da po narisani dedovini ne bi nikoli pljunil, po človeku pa, človek ga lahko zajebe, dediščina pa ostaja in ga dela veliko boljšega od drugih ljudi. Dedič je rojen, zgodovina je zgotovljena, nov Čivitiko je tu.

Delavce bo prijel še bolj na kratko kot doslej. Ne bodo gledali naokoli kakor kakšni zadrogirani snobi na dopustu, nobeden ne bo skakal v morje, sredica trebušnega živčevja jim mora ves čas drgetati, utripati kakor človek strojček, ki se boji ustaviti tudi, kadar gospodarja ni zraven. Kdo še danes takole zaposluje ljudi, da jim potisne streho nad glavo in jedačo in včasih še kakšen dinar za sladico, kdo je danes tak? Kdo bo zakihal, da on ni dober? Kdo bo začivkal tako mastno in večplastno laž? To, da delajo od sončnega vzhoda do zahoda, tudi po največji pripeki in na najbolj izpostavljenih mestih, da najbolj intenzivno betonirajo ob enih, dveh, treh, takrat, ko žge po bosanskih neosončenih teleščkih, da včasih omedlevajo in padajo kakor zadeti srnjaki, to ni nič, naj ojeklenijo, zakaj pa on nikoli ne pade? Konec koncev pa ga to ne tangira, kaj se bo on ukvarjal s takimi drobnarijami, on je konec koncev lastnik, boss, šef, šerif, dedič, on je, kar hočeš. Loris Čivitiko.

Posel bo širil, to je enkrat ena. Zdaj je to bistvo, zdaj mora imeti oči na široko odprte in ušesa na preži. Nobenega popuščanja več, nobenih odpustkov, nobenega podarjenega dinarja nikomur, nič, ničesar. Vsi bodo delali, kakor bo on žvižgal, dovolj je bilo; če ga bo prijelo, ne bo nobenemu nič plačal, pa naj se kdo upre, če ima jajca.

Ko se je pripeljal v Teslić, ga je čakalo več kot trideset ljudi za fehtažo. Dvignil je sončna očala na sredo glave, se sunkovito zasuknil na petah zloščenih okovanih čevljev in pljunil pred njih, pizda jim materina, lena in brezposelna. Potihoma si je želel, da bi se stepli za njegovo mezdo.

Dedič je tu.

7.

Benjamin je drgetal od premraženosti in se skozi ščavje v samih spodnjicah, ogrnjen v šotorsko krilo, prebijal do Panul. Zavesice in zelene nočne zavese so se premikale, ko je hodil skozi vas, v hipu bo cela vas vedela, da se je malemu Slovencu povsem zdrobilo v glavi. Ob desetih zjutraj hodi nag po vasi, zakaj ne dela, zakaj ni na traktorju, ali ne hodi v šolo?

Zdaj imajo vsem na očeh dokaz, da je premaknjen, da je mungos, za šankom bere neke knjige o psihologiji, nekega lažnivega pustolovca Karla Maya, ki je v Nemčiji sanjal o Indijancih in podobne čudne stvari, zdaj imajo dokaz v rokah, da je bolan tja v glavo, je že čez eno uro krožil trač med ženskami v vasi, gospodarji pa bodo s tem počaščeni popoldan. Vedeli smo, da tale otrok nima počiščenega pred svojim pragom, kdo bere knjige za šankom in na paši? Komu gre to v račun in na čigav rovaš dobička? Čivitiko bi ga moral prijeti bolj na trdo, z vodovodno cevjo bi ga moral, kaj, s pipo bi bilo dovolj, zakaj ga malega še nismo videli na traktorju, da bi magari vsaj baliral in siliral? Naši otroci orjejo že v tretjem razredu, Dalen je celo v drugem, pa kaj, če se je zvrnil in jih potem dobil s toporiščem sekirice, pa kaj? Danes orje vsem, ki nimajo traktorja, in Dejan dobro služi s tem. Dejan Dalena vzgaja že desetletje, pa ni še čisto pravi. Kaj pa tale?

Se vidi, da ni Čivitikov, so govorili zvečer ob ognjiščih.

Benjamin pa si je rekel, da bo tvegal, šel bo skozi velika vrata posestva naravnost na hišna vrata, drugega mu ne preostane, tvegal bo batine, mogoče celo pohabo, gotovo pa rafalna poniževanja, takole pač ne more nikamor. Še policija je trideset kilometrov stran in če bi se zatekel tja, bi ga policaji, Čivitikovi zavezniki, gotovo pripeljali kot jagnje pod Lorisov nož. A je imel tokrat srečo. Ni ga bilo doma, šel je na poslovno pot, je rekla Ingrid in pometala listje pred hišo. Da ga ne bo usekal, je bojda rekel, da mu bo napisal opravičilo za cel prihajajoči teden. Kar ravnatelju ga bo dal, skupaj z delavci ga bo uvajal v delo, zvečer pa v Taverno. Vse bo še v najlepšem redu, ga je tolažila Ingrid, saj veš, da je Loris nagle jeze. Ampak v sebi je pa dober in pošten. Ja, pošten, je rekla, ker on bi ti kupil sto koles, samo da mu ne delaš sramote. Ljudje si bodo mislili, da smo čisto dekintirani, je rekla, Lorisa je to zbodlo, Loris pravi, da je treba paziti, kaj si bodo mislili drugi ljudje, da vsaka smet že ne bo nasladno tračarila na njegov rovaš. Ne delaj več tega in se naspi. Naspi se in premisli, ne delaj mi vrtoglavic, saj smo družina in družina mora skupaj držat, ne pa prodajat imetja drugim, se je postavila možu v bran. Saj ni bilo nič, je še pristavila, Benjamin pa se je tresel, pokrit s par kilogrami dek in ni in ni mogel začumeti, gledal je v krvav madež na zidu, ko je pred dnevi s tenisko ubil komarja.

8.

Ingrid je spodaj na dvorišču pometala in pometala, sop lop, sop lop, sop lop, ves čas v enakomernem ritmu, kakor stroj, dokler ni opazila, da pometa na enem in istem mestu. Da dela kakor robot, ki ga človek ni premaknil naprej. Za hip je pomislila, da je nora in je sedla v stol iz debelega protja na dvorišču. Glavo ji je prežarjalo in misli so ji uhajale in se nato sprijele v fokus anamneze življenja, življenjske bere in nekakšne rekapitulacije stanja.

Kmalu bo štirideset, dva otroka, dolgoletna služba glavne direktorjeve tajnice v velikem slovenskem podjetju, kaj tajnice, desne roke s precej spodobnim dohodkom, plesi, gosposki sprejemi in dobre poslovne večerje, poslovna potovanja in možnost, da bi se povzpela navzgor, saj ni bilo veliko fakultetno izobraženih tajnic z znanjem jezikov. Precej spodobno življenje, si je mislila, dokler ji ni kontemplacije prekrila podoba Valterja Zakrajška. Petnajst let življenja z njim, petnajst let žuriranja in čakanja, kdaj se bo prisvaljkal, kdaj bo legel v domačo posteljo in takoj zasmrčal, kdaj bo rekel, da bo skočil po paradižnikov koncentrat in prišel čez tri dni, ko ga bodo iskali že vsi direktorji in sosedje, kdaj bo privlekel kakšne prijateljčke in veselo družbo, ki bo v stanovanju hajkala naprej, kdaj, kdaj, kdaj? Pri Zakrajšku je doživljala samo, kdaj bo … a ni bilo nikoli pravega družinskega življenja, on je maril samo zase in svoje razvedrilo. Pil je ves čas, ne kronično šankiral, ampak žuriral, kitaro je imel za čudežni eliksir permanentno abonirano v prtljažniku nepogrešljivega amija 6, zabaval se je in ni maril ne za njo, ne za otroka. Tega ni mogla več vzdržati. Niti posmehljivega pogleda sosedov ne, ko se je vsak dan iz službe zapeljal kar mimo bloka naravnost v gostilno. Treznega ga je večinoma videvala samo, kadar se je peljal mimo bloka. Torej skozi več stekel. Tak odnos je ni samo prizadel, temveč jo je naselil z melanholično praznino, v katero je prijezdil Loris, ja, on je princ na vrancu s svojo življenjsko strastjo in ambicijo. Bila je prepričana, da je storila prav, ko je pustila službo in stanovanje v centru Ljubljane zaradi Lorisa, hotela je družinsko življenje in Loris igra na karto družinskega biznisa. Zdaj je bila njena kariera družina in tako je mislila, da je prav, tega v zakonu z Zakrajškom ni kušala. Potem je vstala iz stola iz protja in vzela metlo. Spet je zastala. Ampak Zakrajšek me ni tepel. Nikoli me ni udaril. Včasih je kričal, tepel pa me ni. Loris pa je po tem vprašanju drugačen.

Sop lop, sop lop, sop lop, je pometala listje Ingrid Čivitiko.

Ne bo naju več tepel z Benjaminom, ne bo. Človek se je pač razjezil in ima po svoje tudi prav. V drugi državi sem, tukaj so drugačne navade, ljudje smo različni, to je vas, idilična vas na morju, to so bile moje otroške sanje, da bi ušla iz ljubljanskega betona, si je rekla povsem mestna ženska Ingrid Čivitiko. Kaj bo Zakrajšek, petnajst let sem vrgla v nič, petnajst let sem ga čakala, da mi je na koncu pobegnil kakor zajec v zdravilišče za pijančke. On se je zlomil kakor trska, jaz pa sem prišla v raj, moj Loris je pač tak, kot je. Takoj je hotel otroka, to pa govori, da si želi trdno družino. Kdo pa še dela otroke kar tako, iz dolgčasa, si je rekla in se po dolgem času nasmehnila sama sebi.

Sop lop, sop lop, sop lop … je hotela z vso močjo objeti srečo varnosti in slasti družinskega življenja, samo to si je želela, to si je postavila za cilj življenjskega poslanstva in se prepričevala, da je na pravi poti. Da je na poti ljubezni, ki ni samo prazno pleteničje črk na papirju.

9.

Bosanci so bili prisrčni šaljivci, kakor je pri njih v navadi. Fikret in Nijaz sta naselila počitniško prikolico poleg štale, ki je ob nalivih zahtevala vedra, da voda ne bi pronicala skoz njo v zemljo, Đenana pa je dobila celo majhen apartma nad Terensom, se že sluti, zakaj je Lorisa popadla taka dobrota. Čeprav Loris Benjamina niti pogledal ni, da bi mu nakazal svoje trenutno razpoloženje, mu je Ingrid zvečer naročila, da je zjutraj ob šestih odhod. Da je Loris govoril z ravnateljem, da ga cel teden ne bo v šolo, da je zadeva urejena, da on to z lahkoto, da naj bo ponosen nanj.

Strmo pobočje so čistili cel dan. Strmina, da nisi mogel stati z eno nogo ob drugi, ščavje, brinje in kamenje. Tudi Loris je veselo delal, bil čudno altruistične volje nasproti drugemu človeku, tistemu, od katerega ne bo mogel cuzniti kinte, endemija brez primere, ob kratkih počitkih pa si ni jenjal mesti rok. Kakor da skuša svaljkati suho zlato.

»Do kamor seže oko, je vse Čivitikovo!« je vrgel med ljudi lastnik vseh besed v tisti družbici in nemara še kje drugje.

»A to ste kupili?« je previdno vprašal Nijaz.

»Kurac kupil, tole je šlo iz roda v rod naravnost na konto mojega dedovanja,« se je zarežal Loris.

»Potem bo tole enkrat tvoje,« je pobezal šaljivi Nijaz Benjamina, ki je zardel.

»A, to bomo še videli,« je Loris hitro presekal retoriko nesmisla.

»Veste, fantje, z zemljo je treba previdno. V njej je denarja kot brinovih iglic na mojih hektarjih. Ampak, treba je po pameti s tem. Tile kmetje iz sosednjih vasi so razprodali svojo pičlo dedovino za drobiž. Nič ščiščeno, nič urejeno, samo golo ščavje in robidovje so razprodali za par sto mark, raznim gastarbajterjem in podobnim pizdaklom, ki žrejo četrt stoletja konzerve, da bi si potem kupili zaplato, posejano s trdovratnim brinjem. Budale so eni in drugi. V tem ni smisel biznisa, kaj šele življenja. Najprej je treba zemljo uredit, jo ščesat in potem povabit kupce. Jim dati zaobljubo, da bo tukaj elektrika, voda in telefon in kajpak hišna številka. Jim dati zaobljubo, skoraj dokaz, da si bodo lahko postavili pravo hiško dva mastna pljunka od najčistejšega morja na Jadranu. Ne pa takole, kakor so tile sosedje zajebali čast in denar,« je modroval Čivitiko.

»A tole je potem za prodajo?« je vprašal Nijaz.

»Poslušaj me in zapomni si: nikoli več me ne sprašuj takih privatnosti. A sem te zato najel? Ne vrtaj v moje, ker če ne … bova sodelovala drugače in če bo treba z rorcangami! ... Pusti to!«

Nijaz se je zmedel, saj ni razumel … z rorcangami … Kaj z rorcangami? Saj je že delal z rorcangami? A ni!? Saj jih je že držal v roki, kako da ne!?

»Saj nisem nič hudega hotel …« se je opravičeval Nijaz.

»Nisi, si pa probal. Če povem sam, povem, če ne, bodi tiho. To velja za vse. Žvečite moj kruh in stojite na moji dedovini,« se je zakrohotal Loris.

»Amara terra mia,« je še priskledil h grožnjam.

V enem tednu so ščistili in do golega oskubili skoraj celo pobočje do morja, ustavili so se šele pri šljunku plaže.

»No, fantje, te zemlje se od mojega pradeda ni dotikal nihče, zdaj pa smo ji dali svežo podobo,« je zafanfaral Čivitiko.

Sončna lega pobočja je dala slutiti, da bodo poletja brez tega posekanega ščavja tukaj pravi pekel, a Lorisa se ni nihče več upal vprašati, zakaj taka silna želja po čiščenju nekega na videz za nobeno rabo strmega pobočja. Zadnji dan so s kamenjem zaznamovali hrib in smučino razparcelirali na dvajset kvadraturno enakomernih parcel. Zdaj so tudi Benjamin, Nijaz in Fikret približno vedeli, za kaj gre, le da jim nikakor ni šlo v račun, kdo bo to kupil in na tako strmo pobočje postavil prikolico ali pa celo zastavil temelje za hišo. Tam še človek ne more stati, ne šotor in se vsak večji kamen skotali do morja. A Loris si je žvižgal »A vitar puše« in bil ves čas nasmejan. Celo viski je ponudil Nijazu in Fikretu in Benjaminu namenil »de si mali«, kar je bil presežek njegove politikantske omike, da je Benjamin pomislil, da mogoče pa vseeno ni slab tale moj očim, da mogoče bodo pa odtlej, po nekaj debelih mesecih v Panulah, za vedno srečna družina. Pa saj so tudi doslej bili, kdo bo rekel, da ne, konflikti in nesporazumi so v vsaki družini, ni lahko, ljudje smo različni in imamo pravico do slabih dni in nenadnih izbruhov besa. Ta nenadna vzkipljivost še ne pomeni, da smo zares taki, pa saj tale moj očim mi v bistvu nič noče, nikoli me ni poškodoval, ni me razbil, še Ingrid ne, pa mu ni zrihtala mark, ona je kriva, da jo je lopnil, saj jo je samo lopnil, ni je sesul, ni ji utrgal uhlja ali razlil učke, počil lobanje ali zlomil kolka, kaj šele, da bi ji zdrobil roko, a to je potreboval, hotel je marke, je spet nekoliko skeptično Benjamin popravil sam svoje misli.

Dejan tepe Dalena vsak dan, on sploh ne more brcniti žoge, mene pa je Loris v času, odkar me je nastanil, samo enkrat hotel, pa me ni, ni me razril, če bi hotel, bi me, kaj sem pa prodajal kolo, tega mi res ni bilo treba, rad ga bom imel tega Lorisa. Sprejel me je kot sina, on je zdaj moj oče, rad ga bom imel, je bil na poti do Panul v kasonu pick-upa kontemplativen Benjamin.

Krvavo je potreboval očeta, metalo ga je, in Loris je mačo, Arnold iz vasi v bližini Gradca, tak je hotel biti tudi sam, ko jih bo imel osemnajst. Z velikimi mišicami, denarjem in velikim avtom. Konec koncev pa bo tudi dedič, saj ga je Loris vzel za svojega, če ga ne bi, bi ga že prvega dne pognal iz Panul. Sto posto jima z Ingrid ne bi prvega dne rekel: »Dobrodošla v Panulah!«

10.

»To zemljo mi je ded napisal na smrtni postelji in vedel je, da bo čez štirideset let vredna suhega zlata. Da bo navaden ščavjast hrib vreden več kot tale stoletna Tavernica, zaradi katere bom enkrat Mauru zmečkal lobanjo. Saj on niti ni tako hudoben, baba ga podpihuje v zavisti do mojih poslovnih uspehov, pa še kaj drugega bi verjetno rada, ker on ne more,« se je zarežal, da je skoraj zacvilil. Frcal je posušen smrkelj iz nosa v vse smeri in vedno v tistega človeka, ki ga je imel za manj od sebe. Torej: skoraj v vsakega.

Sedeli so za mizo in večerjali, Loris se je odločil, da jih bo počastil za uspešno opravljeno delo. Nijaz in Fikret sta jedla hlastno, objestno sta srebala juho. Loris je frcal kuglice smrklja v njiju in zavijal z očmi, ko pa je Fikret pri glavni jedi prijel pohan svinjski zrezek v roke in ga začel trgati kakor žival, je Čivitiku počila vrvica:

»Si ti žival, si pošast, kje si se vzel? A ste doma žrli iz korita, če ste sploh kaj? Mi tukaj smo fini ljudje, če še nisi opazil. Prasec!« je zakričal Čivitiko.

Fikret je zardel in odložil zrezek na krožnik. Oprijel se je vilice in noža. V tišini so jedli naprej.

»Veste,« je nadaljeval Čivitiko in si še naprej vrtal po nosu in nekaj sunkovito vlekel iz njega – najbrž si je pulil dlačice in nihče ga ni upal pogledati v obraz – »ta zemlja je zlata jama. Če boste še takole delali, bo še več takihle veselih obedov. Življenje imamo zato, da v njem uspemo, da pokažemo, da so vseeno nekateri ljudje več kot drugi. Recimo, jaz sem precej dosegel, vas pa to še čaka. Zato ni bistvo v tem, da samo brezglavo delate, da bi si zaslužili za eno samcato svinjsko požrtijo, temveč morate delati z glavo, ne pa kot živali po nagonu. Treba je včasih stopit čezse, včasih pa tudi čez drugega. Veste, ljudje so hudobni in bi te zajebali, če nimaš na široko odprtih oči. Jaz jih imam, zato pa smo zdaj tukaj. Vidite, mene nobeden ne upa zafukat, noben sosed ali kmet …« je modroval v monologu Loris.

»Šefe, a lahko nekaj vprašam?« je pomotoma zacmokal Fikret s polnimi usti in zardel.

»Saj ni treba odgovorit … če nočete … Kaj pa tale Mauro in njegova žena, a oni kar tako sušijo perilo pri vhodu v Taverno …?«

»To sploh niso ljudje. Jaz sem govoril o ljudeh. Oni so pa živali, tako kot ti, ki žreš tole jedačo, kakor da že od joške nisi žrl. V moji prisotnosti boš jedel lepo ali pa ne boš jedel. Žrl ne boš. In srebal tudi ne. Srebaj na svojem, če imaš kaj in kje kakšen svoj stol. Imaš ti mišji kurac! In sploh, kdo ti je dovolil, da mi vrtaš v privatno? Ali te nisem še opozoril, da mi ne vrtaj v osebne stvari in življenje, ki sem si ga izvojeval in pristrigel po svojih merah?« je Loris povišal ton.

»Pa saj nisem nič hudega hotel … Samo vprašam, zakaj živali sušijo tele ogromne gate pred vrati …« je skušal Fikret zvaliti zadevo s kvazidialogom v humoresko.

»Ti nimaš nobene pravice govoriti za mojega brata po krvi, da je žival. Še za svakinjo ne, čeprav ji bom enkrat osebno uhlje odrezal. Zapomni si nekaj: Ko jaz govorim, so besede moje. Moje besede stojijo kot stoletni kamniti oljčni mlin. In če boš sral, te bom namesto osla vpregel vanj, da boš izgubil svoj nesramni pogum. Boš ti za mano besede obračal in jih kvazi poudarjal ter jih istil s tistim, kar sem jaz kvaknil pred eno minuto! Najprej se poglej in se vprašaj o svojem življenju in presežku. Kje imaš presežek? Ti še povprečnež nisi. Nula. Zrak. Si lizal sploh pičko?! Se ti je kdaj zagovsala dlačica!?« se je zarežal Loris in vstal od mize.

Potem se je začela umazana pot navzgor: v štirinajstih dneh se je zvrstilo vsaj petdeset strank, zvonili so v hiši, v zaprtem Terensu, hodili po Taverni, klicali pod oknom, gastarbajterji, Zagrebčani, Ljubljančani, Mariborčani, Srbi, Makedonci, ni ga bilo jezika, ki ne bi hotel svoje parcele ob morju. Loris je spretno obljubljal, leporečil je kakor dež, vrstili so se rafali pridevnikov, cedila se je slina, trobental je, kaj trobental, fanfaral, da so parcele vpisane v zemljiško knjigo, da bo potegnil vodo in elektriko, to lahko uredi z lahkoto, zlobira kot bi mignil, teren pa bo tudi nekoliko nasul, da se vertikala vsaj na ošvrk približa horizontali. Takrat je Benjamin opazil, da so ljudje, ki jih hitro na finto, ki primejo vabo larifarija in leporečenja, da tudi če je stvar še tako sumljiva, primejo vabo. Da so ljudje taki, da je veliko takih, da so zaradi posestniškega hrepenenja zaslepljeni. Da drgetajo kakor mokre miši in živijo samo zaradi pohlepa.

Vsak bi bil rad gospod na svoji zemlji, to je Čivitiko dobro vedel, sploh ljudje, ki celo življenje varčujejo za svojo skromno sanjsko hišo, ki hodijo vsak dan na banko preverjat, če je denar še na računu in če je kdo že pripisal obresti, taki so bili Čivitikov cilj in ne bogataši. Loris je trdil, da denar veliko prej pobereš varčevalcu in revežu, kakor prašiču, ki ima polne malhe kinte. Zemlja je bila prodana, ljudje so plačevali večinoma kar na zaupanje in denar je bil v stabilni valuti na roke, nobenih dinarjev, bilo je ugodno in prijazno, kdo te bo nategnil v taki vasi, kot so Panule, če te vsi poznajo in mi vsak lahko pride na zvonec, je trdil Čivitiko. S tem denarjem je od Dejana kupil še drugo polovico Panul, tako da je bil poleg svojih bratov zdaj dejansko lastnik cele vasi; ljudem je pokupil vso zemljo in jim pustil skromne vrtove in zaplate zemlje okrog hiš. Zemlja, ki jo je prodal, je bila Čivitikova dedovina, vendar ni bila vpisana niti v zemljiško knjigo niti ni bila zazidljiva, bila je zemlja, žalostna zemlja, še za pašnik neuporabna, zemlja, na kateri nikoli ne bo vode in elektrike, zemlja, ki je ostala po več letih prepirov in fakand še zmeraj Čivitikova, saj je zanikal, da je prejel kakršenkoli denar. Kričal je na ljudi, ki so mu zaupali vse svoje življenjsko premoženje, jih preganjal po Panulah, spuščal rotvajlerja Maksa na njih in nekaterim neznancem popolnoma uničil njihova naivna življenja. Prijave in ovadbe na sodiščih in sploh pri navadnih policajih so v njihovih podmazanih žepih izzvale samo tihi posmeh in obljube, da bo vse urejeno in da bodo že posvetili temu Čivitiku z baterijo v bučo, da ga bojo, če ne bo šlo po zakonu, magari v temi in za vogalom, da ga bodo pretepli in vrgli v pekel, tako so obljubljali in dobili še eno kuverto, verjetno zadnjo, tisto najslajšo, postrgano iz vseh predalov in vseh hlačnih žepov, zadnjo marko ali frank, zadnji grižljaj, ki so ga premogli obupanci. Med kupci pa se je znašel tudi bolj pogumen mož, ki je podtaknil ogenj v Taverni in streljal s pištolo v zrak, da jih bo vse pobil, je naivno trobental, da bo Lorisu razparal trebuh in mu spustil podgano v drobovje, ne laboratorijsko, ampak tisto pravo, svinjsko podgano iz kanalizacije, in se še danes hladi v Lepoglavi. Čivitiko se je ob tem večkrat nasmehnil, da kdor ni priden, gre v zapor, kjer ga čaka zapor v zaporu, država znotraj države, imenovana lubrikant. Da bo zdaj imel podgano, kaj bo on grozil, zdaj jo ima podgano v riti, zdaj mu secirajo danko, zdaj ga operirajo, zdaj ga je fasal žilnatega v drob, zdaj je okopan v tuji spermi, zdaj ima slepilo šablonizirane zmote, da ne bezaj v stvar, ki je ne moreš spremeniti in na katero nimaš nobenega vpliva.

11.

Občutek moči in naslada nad poniževanjem sta v Čivitiku dobivala vse večjo hektičnost, ko se je bližalo poletje. V Benetkah si je kupil zlato uro in se v Taverni napihoval, da je on silos vseh besed. Če je imel kdo na izustu besedo, ga je prekinil in začel z monologom o svojih lovkah moči, o hobotnicah, o besedah, ki jih samo on lahko zavitla v pravo smer, torej je vsakih deset minut rekel:

»Čakaj zdaj ali kaj boš ti ali celo zapri, pizda ti materina, in tace z moje zemlje.« V nenadnih in nerazložljivih izlivih nežnosti, je Benjamina rad pobaral, če mu že kaj stoji, če si ga je že kaj mencal in če mu kaj mezi iz kurčiča. To je bil njegov diapazon nežnosti do pastorka. Najraje je stal pred Taverno, si popravljal z briljantino utrjeno pričesko in se zmerjal z Maurom. Enkrat je Mauro prišel nadenj z vilami, kar v notranjost Taverne, da so nizozemski upokojenci, ki so prek turistične agencije iz mesta hodili k Lorisu na obedke, bežali v sekrete in vreščali kot galebi, pa ga je Loris najprej spodnesel in mu vile iztrgal iz rok, za desert pa ga stisnil za jajca, da je Mauro zakašljal nekaj o grozljivem dejstvu večne kovnice sovraštva med sorodniki. Toda Mauro je bil zatabletan paranoik in se ni zavedal posledic, kakor žival je čutil samo trenutno bolečino, ta pa je bila neznaten pljunek v ocean v primerjavi s tistim, kakšne posledice bo ta trenutna bolečina prinesla. Preden ga je zadegal čez zid na njegovo, mu je še zasikal »tu sem jaz lastnik«, Mauro pa je s piskajočim glasom kontriral, »da bomo še videli«.

Ti konflikti in neverjetno dolgotrajni sodni spori so postali znani daleč naokrog, a se je na tiho vedelo, da ima Loris stvar podmazano in pod kontrolo, zato prevelikega pompa okrog teh škandalčičev in majhnih tepežkanj ni bilo.

Benjamin je šolo izdeloval z lahkoto in imel je občutek, kakor da spet hodi v tretji razred.

Resnica o šoli v Rakični je takale: vse gre po domače, učiteljice so včasih nadomeščali učenci iz osmega razreda, klobase so se vlekle iz zaseke kar med uro, učitelji so učence pošiljali po sendviče, kaj po sendviče, po pivo in včasih po resne nakupe v edino trgovino, po familiarne nakupe, šli so kar trije in se vračali otovorjeni z vrečkami, snov se je preskakovala in ker je Benjamin v sedmem razredu že vedel za Iva Andrića, Jureta Kaštelana, Tina Ujevića in druge, je imel hrvaškosrbski jezik definitivno pet, brez nadaljnjih preverjanj o njegovem znanju, čeprav je za te pisce slišal in samo slišal v slovenski šoli, natančneje na tekmovanju Vesela šola, kjer se je udeležil celo republiškega tekmovanja in popušil na devetem mestu. O matematiki se mu ni kaj dosti sanjalo, a je imel pet, ker je pač nov in Slovenac, se bo že še prilagodil, je rekla učiteljica, ki je poučevala tudi kemijo in včasih nadomeščala ure telovadbe. Edina resna inštanca je bil kvazipsiholog (za katerega se je izkazalo, da je faliran študent psihologije in ravnateljev nečak, ki ima težave z mamili), ki je občasno prihajal iz Pulja; če je on prišel v razred, so bile vedenjske težave, te pa so na šoli v Rakični edine obravnavali z vso dignitetno ali pritlehno resnostjo, kakor se pač vzame.

Ko ga je nekega aprilskega dne avtobus stresel v Panulah in je žvečil kosilo, mu je Loris prvič dotlej dal celo popoldne prosto, ker je priden učenec. To ga je razveselilo, čeprav ni vedel, kaj bi počel. Postopal je po vasi in se igral z namišljenimi prijatelji – to je večkrat počel, če mu slučajno ni bilo treba delati. Kmetje so se ga ženirali, ker je bil pastorek in konec koncev skoraj del Corleonejevih. Ko je pritaval do Taverne, kar ni bilo težko in daleč, je opazil, da so vhodna, masivna hrastova vrata priprta. Mar se je celo Lorisu zgodilo, da je pozabil vrata priškrnjena? Je mar sploh mogoče, da bi on storil napako in se spozabil in tako malomarno delal s svojim?

Stopil je do vrat in jih počasi odprl. Nikogar in niti glasu. Ko je stopil malo globlje v notranjost, pa je zaslišal nekakšen šumot in pritajeno vzdihovanje. Šum ga je peljal po stopnicah navzgor v kuhinjo. Ko je prišel do vrha stopnic in izza vogala pošpegal v kuhinjo, je videl prepletena stegna in zaripel Đenanin obraz nagnjen nazaj, da se je z glavo s hrbtne strani skoraj dotikala štedilnika; Loris je suval in kakor hudobni vrač sopel:

»Daj sad u pičku materinu, daj sad u pičku ... unutra ću ti prosuti, unutra prosuti … u pičku materinu, da te jebem, svinja prokleta … sad ću ti bijelo unutra …«

Pomislil je na Ingrid. Na Panule. Na mesto, iz katerega je prišel. Na Valterja Zakrajška. Prevevnil ga je čuden preliv, toda ne Sladki greh, temveč nekaj posebnega in nenavadnega in je šele v poznejših letih spoznal, da nekateri trdijo, da so zaznamovani z melanholijo, s tem lažnivim pesniškim izgovorom, da bi pisal, čeprav mlatiš prazno slamo, s to mimikrijo, ki jo največkrat omenjajo tisti, ki imajo polno rit vsega ali pa so zgolj načitani in naphani s šablonizirano zmoto teorije. In jim srce utripa v ritmu piarovstva besed drugega človeka, še večjega mentalnega invalida, kakor so sami.

»Aaaaa,« je zasoplo zagrgral Loris, da je Benjamina skoraj odneslo po stopnicah.

Stekel je skoz Panule in se zaprl v svojo sobo. Ko se je z deko pokril čez obraz, so mu v oči stopile solze, povsem spontane solze, brez primesi sentimenta ali natančno izrezljanega porekla bolečine. Tak je negibno ležal in brez hlipanja v temi najprej pomislil na Zakrajška, na očeta, ki ga je naredil, in takoj zatem na Ingrid Zakrajšek, zdaj Čivitiko.

Kot trinajstletni fant je že vedel za proces ločitve staršev, to je bilo v Ljubljani nekaj vsakdanjega in bolj kot pogledi sošolcev, ki jih je bilo več takih v razredu, je bilo čudno to, da naenkrat enega ni več. Takrat še ni bolela praznina emocije, takrat je bilo čudno samo to, da je eden izmed roditeljev naenkrat poniknil, čeprav je bilo vsem dobro jasno, da je živ. V Ljubljani ga zaradi tega nihče ni gledal postrani, v tej vasi pa je to zločin, če se dva, ki sta bila poročena, enkrat razideta. In čutil je te obtožujoče oči na sebi, čeprav za nič ni bil niti najmanj kriv. In Ingrid ga je namočila v ta drek, v to vas, ki bi jo po tem vprašanju prej lahko razglasil za ortodoksno muslimansko, kakor za krščansko najnižjega ranga, kar je v resnici bila. A je imel Ingrid po svoje rad, saj ga za časa zgodnjega otroštva ni nikoli pretepala, vedno ga je oblačila v lepe obleke in mu dala za sladoled, če je hotel. V Ljubljani mu ni nikoli manjkalo denarja, Ingrid je vedno izpolnjevala vse njegove želje in je vedno imela denar, čeprav na oko nič v primerjavi z Lorisom. Imela je pač tudi bogate starše in sorodnike, ki so ji najbrž tudi pomagali, čeprav to nima kakšne zveze z njenimi postopki do njega, ko ga je strgala iz mesta in stran od prijateljev, žoge in semaforjev. Ja, rad jo je imel, Ingrid, svojo mater, a se je ta sinovska ljubezen zdaj drobila in dobivala neprepoznavne razsežnosti čustev, tudi neprijetnih. Star je trinajst let in nima nikogar, da bi mu potožil, kaj potožil, da bi se z njim pogovarjal in nabijal žogo, nikogar nima, najbolj pa si je želel očeta. Zakrajšek je odpisan, on blodi po svoje in se leči, ni mu zaupal in ne bi šel k njemu, ker ga je zlomilo žuriranje, vsak hedonizem te zlomi, če je sprijet v vsakodnevno verižico, Loris pa mu je po svoje všeč, ker je močen in mišičast in vozi kavbojskega pick-upa. In Ingrid vidi samo Lorisa Čivitika in malega dojenčka, zdaj ni več edini in prvi, zdaj je pritiklina, tudi Ingrid mu daje to vedeti, čeprav mu tega še ni rekla. Jo ima res rad? Ima, čeprav se je počutil izigranega. Bo Loris njegov novi oče? Ga ima res rad? Pa saj mu je zaželel prisrčno dobrodošlico v Panulah. In nedvomno je bil več od drugih. Tako je tudi govoril. In Đenana? Kaj pa to? A nima rad samo Ingrid? Vedel je, da se ljudje zaradi takih stvari tudi ločujejo. Predvsem zaradi takih, kar je videl. Sta zmenjena z Ingrid? Ne. To mu ni šlo iz glave, na koncu pa je zmagalo dejstvo, da je Loris moški in Benjamin je potreboval moškost in moškega. Naslonil jo je, pa kaj, oni so še vedno lahko družina. Zdaj je tu Loris, novi očka, izbire nima, on je njegov idol. To odločitev je sprejel in z obraza odgrnil deko.

Solze se niso več nabirale.

Ob večerji si je Čivitiko požvižgaval »Amara terra mia« in sebi ter Ingrid nalival malvazijo, kakor da proslavljata kakšen velik dogodek. In sta ga res: bilo je dve leti, odkar sta se spoznala. In videti sta bila srečna, sploh Loris, ki si je ves čas popeval, žvižgal in se tu in tam popraskal po jajcih.

12.

Denar je Čivitiku začel radikalneje dotekati maja: v Terensu in Taverni je sprejemal skupine upokojencev, ki so mu jih vozili iz različnih turističnih agencij. Ker so bile večje turistične agencije takrat še pod državnim, »jugoslovanskim« lastniškim patronatom, raznimi Tozdi in Sozdi, je poslovodje podkletil s par sto markami, da se je znašel prvi na listi znamenitosti domače istrske kuhinje, ki jo morajo kušati tujci.

Delali so vsi, tudi Loris (čeprav samo nadzorniška dela), pa Ingrid, še Fikret in Nijaz, pa seveda Đenana. Benjamin je bil že več kot spreten kelner, Loris mu je v adolescentsko glavo vtepel, da nobeno delo, ki že čez pet minut flikne kinto v blagajno, ni nikoli jalovo iskanje smisla.

Vse, kar je bil zanj humanizem, je bilo pravo, ki si ga je predstavljal samosvoje, kakor kakšen študent s skopljeno domišljijo, katerega diplomska inavguracija je prisiliti drugega človeka, da bi čim bolj pristno zacmokal priznanje, da je pred njim grešil in si na glavo nakopal novo sramoto. O pravu je Loris govoril verjetno zaradi vsakodnevnih dopisov s sodišč in odvetniških pisarn, to ga je po svoje celo obsedalo, čeprav ob branju teh dopisov nikoli ni kremžil obraza ali zbesnel, kar je Benjamina čudilo. Je pa kajpak jasno, da je tudi tukaj videl zgolj denar.

»Delo je delo, jebemu boga,« je rad usekal po mizi, sploh kadar je frcal posušen smrkelj iz nosa.

Dva avtobusa Kitajcev, ki jih je Istratours pripeljal v Panule, sta bila hit majskega večera. V Panulah se je razvedelo, da pridejo Kitajci in kmetje so stopili iz svojih hiš ali pa so stali izza priškrnjenih zaves kakor prikazni, ljudje sence, saj večina njih še ni videla Kitajca v živo. Loris se je napihoval, da to niso navadni Kitajci, ampak nekaj več od tega naroda, pomembni Kitajci, ki lahko pridejo celo v Evropo na izlet. Da so to naši bratje po pravičniškem sistemu, ki da nosijo vsi iste obleke in bi nam morali biti celo za vzgled. Zraven se je hudobno režal in ošvrkoval Kitajke. Kitajci so jedli z vilicami, se smejali in čivkali, največjo fakando pa je imela Ingrid v kuhinji, ker so poleg istrskih specialitet zahtevali še goro riža. Loris je vsake toliko prirobantil v kuhinjo in pizdakal »še riža, še riža, jebo ja rižu i njihove oči.«

Nijaz, ki je pomagal v kuhinji, je Ingrid ves čas metal dovtipe v stilu:

»Ne hodi blizu štedilnika, se ti bo raztopil špeh«, ali pa »pripravimo se, ko bodo na streho oblasti sveta prišli Kitajci«, ali pa »ko bodo vsi Kitajci na Pamirju z rusko in ameriško zastavo« in take bebavosti.

»Poslušaj me dobro, Bosanec hlapčevski, primitivec muslimanski,« je v nekem trenutku zakričal Čivitiko, ko je pomolil nos v kuhinjo, če je riž že kuhan.

»Tako to delo ne gre, jasno? Jebi svojo sliko, na mojem že ne boš takole delal. Bodi tiho ali pa boš šel peš v Teslić. Da ti jebem mater, če se ni že zvalila v grob, pesjan, tu sem jaz lastnik in boš plesal, kakor jaz kikirikam! V mojem lavorju si ti ne boš nog umival,« je skušal biti prenikav v rdečici besa, čeprav ga je gotovo bolj od besedne onanije zanimalo psovanje.

Potem je Nijaz za kakšne pol ure utihnil. Ko je hotel spet malce pobezecati v Ingrid, je v svoji prostodušni veseljaškosti uščipnil Čivitikovo ženo in Benjaminovo mater v stegno. Toda Loris Čivitiko je stal za vrati.

In Čivitiko je bil bolestno ljubosumen, da so se mu vizije, kdo vse leze na Ingrid, kot kalejdoskop drobile pred očmi, tudi kadar je imel žilnatega v drugi. Benjamin, ki je takrat vstopil v kuhinjo, je zadrgetal od groze. Čivitiko je Nijazu z zidarskim selotejpom zaprl usta in mu roke namakal v krop, kjer se je kuhal riž.

»Ti boš meni babo fukal!«

»Saj ni nič hotel, je kričala Ingrid!«

»Kurac ni hotel, a misliš, da ne vem! To je resnica, to je resnica! In resnica me boli, ne pa tvoja mastna laž!« je kričal Loris.

»Ne, ne, prosim te Loris, saj nič ni bilo,« ga je rotila Ingrid.

Ko jo je usekal, se je zvalila na žaklje s krompirjem. Benjamin je stekel k materi in jo objel. Kri ji je obrisal kar z natakarsko krpo. Loris je spustil Nijaza, ki se je rdeč kot kuhan rak z mehurjastimi dlanmi valjal po kuhinji in prisolil klofuto še Benjaminu.

»Ne boš tega mazal, pankrt, to je drago ko prasica! To je kitajska svila! (Bila je navadna, celo raztrgana bombažna krpa.) Pankrt blesavi, kdo te je učil kulture!«

Čivitiko je zaloputnil kuhinjska vrata in v blagajno začel vtipkavati račun. Bil je drug človek. Miren in osladen. Preudaren in mil. Zdaj je šlo za denar. Za posel. Razdejanje v kuhinji je zgolj larifari. Na to še pomislil ni, ko je vodički Istratoursa pomežiknil in si v žep potisnil njeno telefonsko številko. Zvečer ga bo imel na toplem, to pa je poleg denarja gibalo sveta, si je mislil Loris, čeprav ni suval iz užitka, temveč iz objestnega zmagoslavja, da se mu lahko prikloni ali pa se pred njim uleže še tako fina dama. In nemara so kdaj, kaj kdaj, največkrat, legale pred njim tudi iz strahu in ne samo zaradi denarja, saj svet naseljuje veliko ljudi, ki bi za malenkost, za drobtine z bogato obložene mize zdržali tudi najbolj umazano ponižanje. In bi po vsem tem svinjarjenju in degradaciji zakorakali naprej v življenje kakor splašene miši po blatnem kolovozu, kakor prismuknjeni paranoiki, ki živijo samo zato, da jih ne pohodi okovani čevelj Lorisa Čivitika ali kašnega drugega, podobnega lastnika vseh besed, v kakšni drugi regiji in državi.

13.

Ko se je zvečer peljal proti Dori, turistični vodički Istratoursa, je razmišljal o Nijazu, Benjaminu in Ingrid. Nijazu bi moral glavo stisniti v starem oljčnem mlinu, v svoji dediščini, da bi mu oči skočile iz glave in ga zakopati v gnoju. Itak nima nobenih dokumentov. Itak ne obstaja. Nič mu ne bo plačal. Žre in pije na njegov račun, za desert bi mu pa še babo mečkal.

Če si je Loris umislil, da kdo šlata ali spi z Ingrid, je bila to resnica in ni ga bilo dokaza, ki bi to izbrisal iz njegovega fokusa.

Pankrt in Ingrid pa sta tudi vredna enega poštenega tepeža. Nič od njiju. Sama lenoba. Nobene koristi. Spita na njegovem, žreta njegovo in se hodita podelat na školjko, kjer voda drek splakuje v gnojno jamo, ki jo je lastnoročno betoniral. To tako ne gre več naprej. Njega ne bo nihče jebal.

Ko je iskal radijsko postajo in že nekoliko nervozno vrtel gumb ter celo pomišljal, da bi ga utrgal, so ga ustavili policaji.

»Dober večer, a ni šlo tole malo prehitro?« ga je vprašal golobradi miličnik.

»A ne, jebemu boga, jaz sem Loris Čivitiko.«

»Počakajte, me ne zanima, kdo ste, šlo je petdeset čez dovoljeno mero! Dokumente prosim!« je miličnik dvignil glas.

»Poklic?«

»Tehnik,« je odgovoril Čivitiko in mu zraven prometne zarolal sto mark.

»Drugič bolj pozorno, gospod, tukaj je nevarno,« je rekel golobradec in mu vrnil samo prometno.

»Ti boš mene, picek,« si je zamrmral Čivitiko in se odkadil kakor na reliju.

Ta z zarolanimi stotimi markami mu je vedno uspela. Če se je kdo upiral in je moral na postajo, pa je urejal na postaji. Skoraj kitajska ultralevičarska korupcija.

Pri Dori je dolgo zvonil in že preklinjal, da je šlo za nateg. Odprla mu je dobro ohranjena svetlolaska v kopalnem plašču, za svojih petinštirideset vrhunska seksulja, ki bi ji z lahkoto na oko zbili ducat let. Loris je bil nervozen. Ženska je hotela počasi in s konjakom, on pa se je kar slekel. Stal je tam na hodniku in gledal. Ni bil vajen počasi in s konjakom za aperitiv. Ko je videl, da ga Dora gleda postrani, je iz suknjiča potegnil šop bankovcev.

»Tole je zate,« je ponosno zagostolel Loris.

»A nisva že uredila to?« ga je začudeno vprašala vodička.

»Tole je za čez, za kozmetiko,« se je zarežal Loris Čivitiko.

Zdaj mu bo takoj dala, si je mislil podjetnik.

»Ni mi do take spolnosti, nisem kurba, jaz ne dam vsakemu,« je rekla vodička in dala bankovce v žep kopalnega plašča.

»A to pa ne gre tako, vsaka je kurba, ne boš ti meni prodajala kostanja. Katera ni kurba v poslu z denarjem?« je rekel Čivitiko in jo potegnil k sebi.

»Boš dala ali ne, pizda ti materina, ali pa bo šel biznis v kurac in k drugi agenciji!« je besno crescendiral Loris.

»A misliš, da drugi prašiči ne čakajo na keš? V vrsti stojijo za takle keš! Nelegalen. Prijavil te bom, prasica, sama si vedela, po kaj prihajam!« je zakričal.

V njegovih očeh je bila zverina, ki je že stoletja vrvrala v krvi Čivitikov in je ni stolkel noben macelj sistema niti upor ponižancev.

»Daj zdaj,« je zagrgral in jo povaljal po rdečem kavču. Dora je zaprla oči in pustila, da je par kratov grobo sunil, kakor da natepava grizlija, in si ga potem obrisal, saj je bila navkljub konjaku in kvazioriginalnim kubanskim cigaram, ki mu jih je ponujala, navadna pohlepna cipa, ki jo je Loris prikavsnil, kadarkoli se mu je dvignil in je imel opravke v Pulju, samo da je plačal. Denar za fuk mu ni bil mar; s tem je dokazoval, da je boljši od drugih ali pa si je vsaj tako mislil, ko je par kratov sunil in mu je špricnilo, da jo je magari, če ne drugega, ponižal in ji glavo potisnil v čebriček svojega finančnega razkošja. In čeprav je Dora vedela, da je Loris Čivitiko navadna primitivna svinja, žival, ki si ne umiva zob in pljune gosto, kakor lama, mu je dala. Tako kot Lorisu, ji je šlo zgolj in samo za denar, ta je bil motorček srčne mišice, pa če jo je Loris še tako nemarno pokavsal, da je gledal stran ali pa v cenen goblen z motivom družinske idile na steni, ko je tistih par kratov grobo sunil. Zato sta se razumela, poslovna simbioza je delovala, os se ni pretrgala in tako rekoč je bila stalna Čivitikova stranka in pralnica denarja verige turističnih agencij. V teku hitrakov pa se ji je Loris zagnusil, saj ji je zmanjševal provizije, a pomoči ni bilo, ker jo je že držal na šahovnici paranoje in nasilja. Dora je bila le ena izmed stalnih provizijskih sodelavk dvometraša iz Panul, ki ga slaba vest ni tangirala, etični kodeks še manj, najmanj pa poslovna korektnost, čeprav je prav slednjo neprenehoma ponavljal in mu je ta beseda kakor kača počivala na jeziku, čumela je in se sprožila v prvih stavkih novega poslovnega vrtiljaka in z njo je grozil ali pa lizakal. Najbolj pa se mu je jebalo, če mu je kdo kaj zameril in ga niti pozdravljal ni več, govoricam pa se je hudobno in naslajajoče režal. In Loris je obvladal, kako bo vse skupaj nategnil, to je definitivno znal in večkrat je ene in iste ljudi fliknil na isto finto zafuka, čeprav so se imeli za bolj pametne in izobražene, čeprav je za njimi zadišal Chanel ali Hugo Boss. V svojih glavah so mogoče tudi bili bolj pametni in snobovski, ampak Loris jih je nategoval in scuzal, najprej finančno, potem pa jih je, če je bilo treba, tudi mentalno zlomil, čemur je nemalokrat sledil še lopar. Šele čez leta bo Benjamin ugotovil, zakaj mu je ves čas repetitivno kvakal:

»Nemaš ti muda, da bi ispekao zanat, nemaš ti muda, nemaš ni krvi, da bi iz ljudi napravio još veče smeće, nego ća su več od rođenja!«

14.

Dnevi so bili že peklensko vroči in dolgi in zelenilo vse bolj ožgano, ko je Benjamin končal sedmi razred. Bil je najboljši učenec v razredu in je imel vse ocene odlične, kar pa v vukojebini Rakični zanj ni bilo težko. Sedmi razred v Rakični je lahko primerjal s tretjim v slovenski šoli, zato je ves čas mislil na nerazložljive napade melanholije (poznal je samo besedo, ni pa vedel, kako se to naseljuje v telo), na slovenske prijateljčke, na koš ali gol, ki ju je močno pogrešal, življenje pa mu je dodatno grenil nič hudega sluteči Valter, ki je telefonaril v šolo, kam pa naj bi, v tisti askezi telefonov. Kmečki pobje in dekleta ločitev niso bili vajeni, v Proštini, kakor se imenuje regija okrog Pulja vključno s Panulami, je haral trdi patriarhat, ločitve so si lahko privoščili samo nedotakljivi à la Čivitiko, drugod je bilo treba večinoma stisniti zobe, da ne bi osramotili rodu in še naprej lahko gledali sosedu v oči in treba je bilo požreti turbulence golih, nemetaforiziranih laži in batine. To je veljalo za ženske, kjer pa je bil, in tega je bilo največ, moški mornar, je morala ženska povečerjati in potrpeti tudi, če jo je počastil s kakšno kapavico, ki jo je prijadral iz kdove katere luke. Kadar je telefoniral Valter, ki se je lečil in ga je večinoma klical trezen, je v razred prišla zresnjena tajnica, kakor da bi ji pred petimi minutami umrla krava, in sošolci so ga nezaupljivo požirali s pogledom. Doma nihče ni imel telefona in dobiti telefonski klic iz Slovenije je bilo najbrž pregrešno, sploh, ker so potihoma vedeli, da ga kliče njegov pravi oče. Stiska rdečice, ki je preplavljala Benjaminov deški obraz, ga je peklila, da bi Valterja najraje zanikal, ga odmislil in ga za vedno razpršil v svetlobo, če bi le vedel in imel vehemenco, kako se temu streže.

Kako se človeka opsuje, če ti sistematično podarja sramoto.

Valter ga je po telefonu spraševal vsakdanjosti, če pride kaj v Slovenijo in to in ono banalijo in če je dobil njegovo pismo. V vseh letih, kolikor jih je Benjamin preživel v Panulah, je mogoče dobil pet pisem Valterja Zakrajška, čeprav Zakrajšek trdi, da mu jih je poslal prek sto. Kam so šla, ne bo izvedel nikoli. Pravi oče je skušal imeti Benjamina rad, a veliko oko Lorisa Čivitika tega ni dovolilo, te sramote, da bo žvečil njegov kruh in imel rad drugega človeka, ki je za nameček še lečeni kozarčkar. Zato je pisma, ki jih je Benjamin dobival iz Slovenije, verjetno metal v smeti in se zgražal nad Valterjem, ker ni plačeval alimentov, čeprav se je pri ločitvi z Ingrid bojda nekako dogovoril o teh rečeh, a tega Benjamin ni vedel in mu tudi ni bilo mar, saj ni on roditelj.

Čeprav je bil odličnjak in zaradi Čivitikove kinte v šoli na videz priljubljen, je bil nagrajen s tem, da je bil prav zaključek sedmega razreda začetek pravega prezira med Zakrajškom in Čivitikom, ki bo prerasel v mogočno kovačijo konflikta, tepežne dni in prepir za Benjamina, ki se je takrat prvič ovedel, da je človek že sam po sebi pijon, da pa je lahko tudi predmet ali stvar, prgišče dreka ali kup zlata, kakor se pač vzame, jabolko spora med ljudmi prav on, tisti človek, ki ga ni nihče nikoli nič vprašal. Prav tako pa ni nihče nič vprašal Ingrid, čeprav je bila mati, a bila je papirnata mati in po poklicu sužnja, pa tudi Zakrajšek se je v tem fajtu izkazal za nestrpneža in skorajda profesionalnega primitivca, čeprav je imel precej lucidnega izrazja pod kapo in je ves čas kalil jeklo precizne žalitve. Zakrajšek je bil verjetno osamljen, a je svojilne zaimke uporabljal preveč intenzivno, kar pa Čivitiku seveda ni bilo preveč pri srcu. A o tem nekoliko kasneje.

15.

Prišel je čas počitnic in trdega garanja. Čivitiko je poleti zaprl Taverno, ker je Mauro ves čas zlival scalino po gostih s svojega balkona, njegova Dalmatinka pa je nad njihovimi krožniki ožemala in sušila svoje ogromne gate. Brata sta se kljuvala z nenavadno trdovratnostjo, da je še naključneža preveval občutek, da v življenju počneta samo to, kako bo eden drugega bolj prekanjeno zajebal, kar pa de facto ni bilo daleč od pristne realije. Delo je potekalo samo v Terensu, gostov se je trlo in so se mungosi tudi po eno uro žgali na soncu, samo da bi kasneje za prosto mizo v treh minutah zeksali svojega pivaka in pozobali prgišče giric. Ingrid je bila glavna kuharica in v kuhinji sta ji pomagala Fikret in Nijaz, Đenana in Benjamin pa sta za šankom trepetala, kdaj jima bo Loris namenil žalitev ali celo več njih, povezanih v rafalno serijo. Loris je poleg tega, da je delavcem ves čas špegal pod prste in neprenehoma štel denar v blagajni, ki jo je vsako uro praznil, bil tudi nabavni. Pijačo in jedačo je nabavljal v Pulju, kjer je počel še druge poslovne in lobistične vragolije. Njegova brata Moris in Mauricio sta kot direktorja obvladovala dve največji puljski podjetji in sta najmlajšemu Lorisu velikokrat svetovala kakšen prefinjen nateg in mu kajpak na hrano pošiljala svoje poslovne partnerje. Njih ni smel boksati, to je dobro vedel in bil vedno tudi obveščen, katerih kalibrov ne sme po pički, niti klofutati ne, tudi če so nagravžno tečnarili in se duvali z denarnico, njih ni smel zadegati skozi nihajna vrata z glavo v pesek.

Nekega dne je Čivitiko v svojem pick-upu pripeljal iz Pule rdečega Tomos avtomatika. Rekel je (kajpak se je norčeval), da se z njim sme voziti tudi Benjamin, ker je priden učenec in dober kelner. To je bila prva in edina nežnost v smislu materialne dobrine (in Loris je priznaval samo take vrste nežnost) Lorisa Čivitika za časa Benjaminovega življenja v Panulah. Kasneje je Benjamin ta moped kradel ponoči, da je spoznaval prve čare adolescentske erotike v bližnjem turističnem naselju, nekaj mastnih pljunkov stran od veličastja Panul. Ko je Loris pripeljal moped, ga je imel Benjamin prvič resnično v čislih, mislil je, da ga bo Čivitiko počastil s pozornostjo in ga za njegovo trdo garanje tudi pravično nagradil. In takrat je Ingrid vzhičeno zavzdihnila nad vsem tem pritajenim prekletstvom rdeče jebice:

»Vidiš, kako te ima rad!«

Benjamin je takoj pomislil na dekleta, ne na sošolke, temveč na turistke, te so se mu zdele bolj sproščene in urejene, bolj seksi in z lepšimi poletnimi krilci. Zdaj jih bo lahko zalezoval in zapeljeval, ko se bo postavljal na mopedu, tako mlad, pa že s takim mopedom, zdaj se bo lahko delal bolj bijočega v oči, zdaj bo pomanjšani Loris, ki se baha s svojim terencem. Benjamin je že na veliko treniral onaniranje, v garaži je našel cel kup italijanskih pornografskih revij, Rappresentazione so se imenovale, in jih je uporabljal za pospešek svoje fantazije, kadar je imel tistih odmerjenih pet minut časa med drugimi opravki. A ni mislil zgolj na goli najstniško domišljijski seks, želel si je tudi božanja, pozornosti deklet in lepih besed. Že takrat je imel rad žensko naravo, žensko lepoto in čeprav je iz gostilne poznal maksimo, da ženske ves čas nekaj paprajo med seboj in razpihujejo lažnive trače, je v svoji adolescenčni vročici najbolj oboževal žensko urejenost, lepa telesa in nabrekle prsi pod lahkimi bombažastimi majicami. Vedno, kadar Lorisa ni bilo v Terensu, se je spogledoval z mlajšimi gostjami, celo dvajsetletnicam se je drznil zazreti v oči in tako vztrajati nekaj sekund, zardeval je, a se je vseeno spogledoval, to je bila takrat njegova najbolj živahna in svetla življenjska preokupacija in odrešilno gibalo, ki mu je dajalo voljo do življenja in preganjalo permanentni strah pred prihajajočimi urami. Tuje, neznane ženske, ki jim Benjamin ni vedel niti imena, so mu vbrizgavale generalni impulz adrenalina vere v življenje, tiste vere v boljše dni, ki so mu jo bližnji s kladivcem egomanije stolkli do minimuma.

16.

Z mopedom se je Benjamin sprva lahko vozil samo po Čivitikovemu posestvu, iz njega ni smel, dokler ne naredi izpita zanj. Takrat mu ga bo resnično posodil, da se bo popeljal po Proštini, sploh, če se bo pankrt kurčil z njim, si je mislil Čivitiko. Denarja je v tistem času Terens nosil toliko, da ga je Loris v gajbici odnašal v hišo, kjer ga je po deviznih in dinarskih bankovcih zlagal v veliko črno harmonikasto mapo, ki jo je zaklepal v sef.

Mauricijev sin Mladen, ki je že takrat, pri osemnajstih, veljal za največjega dilerja in izterjevalca v Pulju, kar ga bo leta kasneje izstrelilo na vse prve strani hrvaških časopisov, se je ves čas smukal okrog Terensa, si spil pivico ali dve in se na začudenje vseh ponujal, da bi namesto varuške kak dan on popazil na svojega malega bratranca po krvi, Friderika Čivitika. Da bi znana baraba, ki nima niti osemletke, imela čas in živce in nežnost za tako majhnega otročička, ki ima mravlje v riti in si brez možnosti, da bi mu karkoli racionalno pojasnil?

»Dober človek je Mladen, vam ves čas govorim, da so le laži in natolcevanja to z mamili in z izterjevanjem,« je razpredal Loris.

In zaupal malega Friderika Mladenu, ki je obljubil, da bo cel teden pazil nanj. A že po dveh urah, ki jih je Mladen prebil s Friderikom v hiši, je naznanil, da je dobil iz Pulja obisk in da gre nazaj v mesto, da sorry in take. In izginil kot kafra. Pred večerom je Loris že nervozno hodil med polnimi mizami gor in dol, prežal na napake in za vsako malenkost kričal na Đenano, če je naredila prav ali narobe. Ko je ob polnoči preštel večerni izkupiček in v blagajno zložil menjalni drobiž, je k sebi poklical Benjamina.

»Poslušaj me dobro, prasec zahrbtni!« je zasikal skozi zobe.

»Spet si bil na svoji umazani nalogi, ali pa boš zanikal, kakor pravnik, mar ne? Tisoč dvesto mark si brezbrižno pljunil, ker samo ti in Ingrid vesta, kje je črna mapa in ključ od sefa,« je kričal in nagnal Bosance spat.

»Jaz nič ne vem, sploh ne vem, o čem govoriš, cel dan se niti premaknil nisem izza šanka, razen, če sem nesel pijačo na teraso. Še jedel nisem,« je sključeno in prestrašeno Benjamin strmel v tla in viziral nemarno zafugirano režo med keramiko in kaj šele bo, če bo Loris zdajle opazil še to. Noge so se mu tresle in kakor vedno, kadar je Loris kričal, mu je v gate kanilo par kapljic urina.

»Lažeš, pička slovenska, to si prinesel od zgoraj in ti bom že jaz zbil pokvarjenost iz tvoje piflarske buče,« je zdaj popolnoma zbesnel Čivitiko in mu z loparjem primazal tako klofuto, da se je opotekel in s komolcem razbil steklenico vina, ko se je hotel prijeti za šank.

»A zdaj mi boš pa še vino po tleh polival, pankrt pritepeni, Ingrid!« je Loris popolnoma izgubil nadzor nad razsodnostjo, če se pri njem sploh lahko uvedejo taki normativi.

Ingrid je pritekla iz kuhinje in kriknila na Benjamina:

»Vrni denar!«

»Nisem jaz, nisem jaz, prisežem pri tebi in očetu …« je juckal Benjamin.

Zdaj je Loris čisto popenil in pogledal z belim. Z nogo ga je zadel v brado, da je Benjamina vrglo vsaj dva, tri metre po zraku in ga zabrisalo ob tla, da je na kratko izgubil zavest.

»Ne omenjaj mi tega pijanca, ki te je vzgojil v lopova, kakršnega Panule še niso videle! Ne boš ti meni sramote delal! Nobenih tenisk jeseni, nobenih hlač, ničesar ne dobiš, pankrt!« In ko ga je hotel na tleh še obrcati, se je vanj zakadila Ingrid.

»Samo tepi ga ne več, prosim, ne tepi ga!«

»Marš, kurba prekleta!« jo je odrinil, da se je zvalila pod mizo.

»Privil vaju bom, dokler ne izcedim iz vaju te lopovske krvi, pizda vama materina nesramna! Vsi bi bili radi taki kot jaz, delali pa nič,« je še zakričal Loris in se odpeljal v noč.

Ingrid in Benjamin sta odšepala v hišo.

Ingrid je Benjaminu spirala kri, sama pa je tiho ihtela. Govorila nista nič. Benjamin je skušal zaspati, a mu ni uspelo. Bal se je nočnega napada in je nepremično in s srcem v spodnjem delu pižame gledal v zid do štirih zjutraj, ko je Čivitiko za seboj zaklenil vhodna vrata in za čuda odkorakal mimo Benjaminove sobe v svojo spalnico. Čez čas je Ingrid Benjaminu povedala, da se je razkrilo, da je bil na delu Mladen. A Loris je o tem molčal kot grob. Molčal je in si resnico prikrojil tako, da bo Benjamina odslej krivil za vsak izginuli dinar in za vsako drobnarijo, krivil ga bo in na koncu vročično obseden začel verjeti, da je Benjamin resnično mali tatinski pes, da krade, kjerkoli lahko, in odtlej je bilo njegovo najbolj intenzivno opravilo v Terensu in Taverni štetje denarja do zadnje kovine.

17.

Tisto poletje leta tisoč devetsto oseminosemdeset je bilo potem pravi pekel. Loris je sumničil in vohljal naokrog po posestvu, denar pa dvakrat na dan nosil v banko. Niti Benjamin niti Ingrid nista dobivala niti dinarja, Ingrid je morala za ženske pripomočke in osnovno higieno navrtati, kakor je vedela in znala. Kriva si je bila sama, saj smrkavcu ni primazala desertne klofute, ko ga je Loris z mavašijem, da ga je neslo par metrov po zraku. Za tako nelojalnost je morala plačati. Gostov se je trlo in Loris je res samo še štel. Tu in tam je Benjaminu rekel »lepo se obnašaj« ali pa »ne kurči se pred gosti«, čeprav je bil on po tem diapazonu človeške mentalne arhitekture gotovo endem non plus ultra. Včasih ga je za šankom brcnil v rit, kakor zadnje tele v poslednji noči pred dolgim rezilom in se hudobno zarežal, ko se mu je čaša ali steklenica zamajala na kelnerskem pladnju. Če bi mu kaj padlo na tla in se celo razbilo, bi ga sto posto z loparjem, si je mislil Benjamin. Zato je bil skoncentriran večinoma na to, da mu kaj ne pade. Ko sta Nijaz in Fikret zlagala gajbe krompirja v garažo, je Nijazu podstavil nogo, da je telebnil in krompirji so se kakor bele laboratorijske miši kotalili naokrog. Ko je hotel vstati in reči »oprostite gazda« ali »kakšna budala sem jaz«, se mu je ob potresavanju očesnega živca zgodilo najslabše: Loris mu je z okovanim čevljem izbil sprednja sekalca, no, niti ne izbil, lažem, temveč mu jih je zgolj odlomil, da je imel zdaj v ustih malo manj kot četrtino zgornjih sekalcev. Potem ga je klical Zeko. Njegova natura je počasi začela prebijati lupino in se kazati v resnični podobi, čeprav Benjamin še vedno ni hotel verjeti, da je prvič in resnično spoznal hudiča. Bosanci so garali kakor živali, Loris pa jim je ves čas govoril:

»Nič od vas, nikoli ljudje iz vas, če ne bi bil jaz tako dober, bi vas že zdavnaj pognal nazaj, da se parite z ovcami, kakor ste se doslej!«

In da bo še premislil, če bo kaj kinte, da ga hrana in pijača in voda za tuširanje preveč udarijo po žepu.

Nekega popoldneva sredi avgusta se je v Terensu trlo pijanih slovenskih turistov, vikendašev, ki so si na Čivitikovi zemlji ali zemlji njegovih bratov postavili počitniške prikolice. Varuška je zbolela ali kaj že in malega dediča Friderika, svojega polbrata, je pazil Benjamin. Po dolgem času je Loris stregel goste. To je znal, bil je okreten in hiter, govoril je bolj malo ali nič, očitno je bilo, da so mu šli pijani ljudje na živce. Neki pijani železničar iz Pragerskega je polil prt in Đenana ga je prijazno opozorila, da šef to računa; pranje prta namreč, če si ga polil nalašč. Kdo je nalašč in kdo ne, je ocenil in določil Loris in vedno je bilo nalašč. Železničar se je nekaj upiral, da ne in ne, pa mu je Loris zgolj navil ušesa, pa je kajpak plačal, saj mu je bil do popka. Ni se pretirano razburjal. Potem sta se z železničarjem celo rokovala in slednji je kupil vso zalogo krofov za svoje otroke, celo rekel je, »da on ni tako grdo mislil in da bo zdaj kupil krape, vse krape v Terensu,« kakor Štajerci pravijo krofom.

Ko je z distance kakšnih štiridesetih metrov od hiše do Terensa Benjamin opazoval to malo jebico od dogodka, se mu je Friderik zmuznil. In potem pok, pa jok. Dretje! Ingrid je pritekla iz kuhinje, Loris pa je spustil pladenj in kakor srnjak skočil čez živo mejo. Ne da bi gledal, kje je mali Friderik, ki ga je med tem časom že pobrala mati in ni bilo nič posebnega, zgolj majhen udarec, ko je malega spodneslo na stopnici, je usekal Benjamina s pestjo, da se je polulal v hlače. Takrat mu ni ušlo samo par kapljic, kot ponavadi, takrat se je čisto poscal. Ko je Loris to opazil, se je zarežal in mu jokajočemu adolescentu zapridigal:

»Ti si res baba, pizdek, za nobeno rabo nisi!«

Stopil je do ležečega in krvavega Benjamina in ga stisnil za jajca:

»Če se malemu kaj zgodi, bo tole šlo, da ne boš sejal svojega slovenskega planšarskega semena po svetu! Če ti bo sploh kdaj stal,« je hudobno kliknil, kakor da bi bil pratika vsega zlega, in tokrat za čuda pri svojem tepežnem opravilu ni pogledal z belim.

Vzel, skoraj strgal je Ingrid Friderika iz rok, šel z njim v Terensa in tisti večer do konca prebil z njim, ne da bi maril za goste. Vse, kar je še naredil dobrega v Terensu tistega večera, je bilo obvezno štetje denarja ob polnoči in zmerjanje Đenane, da ga je manj kot včeraj.

18.

Poletje je izdihovalo in trava na posestvu je bila že popolnoma ožgana, da ne govorim o kamenju, ki se je surovo bleščalo, ožarjeno z večtedenskimi pripekami. Finančna bera Lorisa Čivitika je bila vrtoglava. Zadnji Italijani so se še valjali po Terensu in Loris je sedel v hladu z redkim, a strastnim kozarčkom malvazije iz svojega vinograda pred seboj. Benjamin se je v hiši tuširal in se pripravljal na popoldansko izmeno.

Naslednji teden gre v osmi razred in kakor je govoril Loris, ko mu je navijal uhlje, bo moral življenju kmalu resno pogledati v oči.

Bil je mir in spokoj in teden brez batin. Lorisa je denar prežarjal s takim zadovoljstvom, da je celo Bosancem zvečer tu in tam namenil steklenico malvazije za v prikolico. V Terensu ne, lahko sta jo odnesla v prikolico.

»In nobenega petja ali bab v prikolico,« jima je žugal, čeprav sta Bosanca opazno kopnela tja v fizis in jima najbrž ni bilo ne do petja ne do kakšne turistke, ki bi se prisvaljkala v Panule samo zato, da bi se zabezecala v svet orgiastičnega dopustovanja.

Znano cviljenje zavor amija 6, ki ga je Benjamin poznal iz zgodnjega otroštva, in počasno odpiranje vrat te rumene puščice, kakor jo je imenoval Zakrajšek, se je zgodilo okrog treh popoldne. Takrat, ko je Benjamin že skoraj nastopil službo.

»Vi ste Čivitiko,« je bil direkten Zakrajšek, ko je samozavestno stopil v Terensa in se zasuknil na teniskah, kakor da bi bil osovina historičnega organa in bo prav zdaj izbrisal vse svoje življenje za nazaj.

Čeprav se je lečil, je bil tokrat za spremembo hudobno okajen.

»Pa kaj,« je rekel Loris, ne da bi vedel, da ima opravka s pritepenčevim očetom.

»A je Benjamin Zakrajšek mogoče tukaj?« je mirno in samoljubno nadaljeval v slovenščini Valter Zakrajšek.

Tudi on ni bil od muh in je imel jajca, sploh, če ga je imel natočenega v glavi.

»Kdo si ti? Kaj ti bo mali? Kaj ti bo zadnja luknja na piščalki, ki jo jaz rezljam? Tu sem jaz lastnik,« je mirno nadaljeval Čivitiko in odpil za prst malvazije iz svojega vinograda.

»Jaz sem Valter Zakrajšek in sem prišel po svojega sina,« je zabasiral Zakrajšek in kalil se je zanimiv dvoboj.

Čivitiku je šinila kri v glavo, presuknil se je na stolu in sunkovito vstal, da je pastorkovega očeta naviziral vis-à-vis.

»Kdo ti je dovolil, da se kar tako pripelješ na moje posestvo? Si prinesel denar od alimentacije? Zaostanki? Mali žveči moj kruh in čas je, da plačaš,« je še vedno zanj presenetljivo umirjeno artikuliral Loris Čivitiko, čeprav bi normalen človek pomislil, da je potres.

»Pusti ti kurčev denar! Kje je mali? Prišel sem ponj. Osemletko naj konča v Ljubljani, tam, kjer jo je začel. On ne bo več tvojih koz pasel, niti tvojim svinjam dreka kidal,« je načel bistvo vsebine Zakrajšek.

»Hahaaaahaa,« se je zakrohotal Loris Čivitiko.

»Glej ga junaka zapitega. A ti misliš, da ti ga bom kar takole dal, ti ga odstopil, ti ga zastonj potisnil? A ti sploh veš, koliko dobrega je mali tukaj pojedel? Mali je moj, življenje mu bom ukrojil po svoji meri,« se je zakrohotal Loris.

»Jaz sem njegov oče, moj je, sploh pa ne boš ti nič krojil!« je rekel Zakrajšek.

»Je kurac tvoj, jaz ga hranim in leži na mojem,« je zarobantil Čivitiko.

»Sploh pa; tole ni pogovor za v takole fino restavracijo in se prestaviva tjale, v hišo,« je zajedljivo dodal Loris in s prstom pokazal na stanovanjski objekt, ki se je bohotil čez živo mejo.

Pred hišo so v stolih iz protja sedeli Loris, Ingrid in Valter Zakrajšek.

Ingrid je jokala.

Govorila sta samo moška, Benjamin pa je pogovor poslušal skozi odprto okno v kopalnici.

»Benjamin je moj sin in prav bi bilo, da osemletko konča v Ljubljani. Tam bo tudi študiral,« je začel Zakrajšek.

»Kaj boš ti govoril, vidiš, da si pijan,« se je režal Čivitiko.

»In vrni Ingrid stvari, ki si si jih prisvojil ob ločitvi. Daljnogled in to …«

»Pustimo stvari in ločitev, kje je Benjamin?« je skušal biti miren Zakrajšek, kolikor se je lahko brzdal v svoji okajeni vročici.

»Mali je v hiši. Naj se sam odloči. Če gre s tabo, njegova noga ne bo več stopila na moje posestvo. Bom spustil rotvajlerja na njega in nate, če se boš še enkrat prikazal,« se je še naprej režal Čivitiko.

Ingrid je bila lavor solz.

Benjamin je jokal in se v kopalnici skrčil v klobčič kakor kača, ki ne more pičiti nikogar.

»Kje je otrok v pičku materinu!« je kar naenkrat vzrojil Zakrajšek.

»Mali, mali,« je zaklical Čivitiko.

»Daj sem fanta. Jaz sem oče, a imam kakšno besedo pri stvari ali kaj! Ne bom poslušal teh vaših primitivnih izvijanj! Saj, kje pa živite, v umazaniji božjega nohta in se pitate z religijami krapinskega pračloveka! Vi ste praljudje, kralji nagona!« je besnel Zakrajšek.

»Tiho bodi, pizdun pijani, ti na mojem ne boš kričal! Kdo pa si ti? Pokaži denarnico,« se je zakrohotal Loris, čeprav mu je trznil očesni živec, to pa je bil znak za eksistencialijo v nevarnosti.

Toda Zakrajšek tega ni vedel in najbrž mu ni bilo niti mar, tudi če je slutil.

»Kakšno šolo imaš sploh ti?« se je poskušal na drugo karto izvijati Zakrajšek, čeprav ni bil revež.

»A bo fant v takemle gor poganjal? A bo kelner! Profesionalni kelner, bo pijancem rit brisal za medzo, hahaha!« se je zarežal Zakrajšek.

»Kaj ti veš, kaj je delo, vsako delo je častno, sebe poglej, preden druge sodiš in če se boš res pogledal, se boš razjokal, še preden ti bom uspel čestitati za poraz. Sicer pa, naj se mali odloči, jaz sem svoje povedal. Če gre, ga ne poznam več. Ni ga. Ni ga več. Ali pač. Je sovražnik. Je izdajalec, je vojno napovedal,« je rekel Čivitiko in si brskal po nosu.

Benjamin je prestrašen in v solzah prikorakal pred hišo.

»Greva iz tega živalskega vrta,« je rekel Zakrajšek.

Čivitiko se je začel krohotati.

Potem je Ingrid vstala in objela Benjamina.

»Ne dam ti otroka, ne dam,« je hlipala.

Prijela ga je za roko in odpeljala v hišo.

Čeprav je bil Benjamin že trinajstletnik, je bil po rasti majhen in je res izgledal kot kak šolarček začetnik.

»Loris pravi, da če greš, ni več vrnitve. Da te ne pozna več. Ostani tukaj, Loris ti bo napisal polovico posestva, boš že še videl. Življenje si boš rešil tukaj. On itak pije, vidiš, da je Valter pijan,« je Ingrid sugerirala sinu.

»Pojdi lepo dol pred hišo in povej očetu, da boš ostal tukaj,« je rekla Ingrid Benjaminu.

Mali je šel dol in v solzah izdavil, da bo v Panulah. Čivitiko se je zakrohotal.

»Si videl, pijanček, prišel si zastonj. Lahko pa ti počastim kakšno kurbo, dol v naselju, če imaš jajca polna,« se je še naprej režal Čivitiko.

»Primitivec,« je siknil Valter.

»Ti si primitivec. Poberi se. Da te ne vidim več. In vrni Ingrid daljnogled, če ne te bom poiskal,« je zarenčal Čivitiko in pospremil Valterja do Amija, da ne bi morda zavil v Terensa.

»Kaj boš ti otroka preživljal, če se voziš v takih jajcih,« je rekel Loris.

»Ti še zase nimaš, a ti dam vrečo krompirja za s sabo? Ali magari flašo ruma, da se ti ne bo treba ustavljati na poti. Na obrazu ti piše, da se boš ustavil v prvi beznici. Boš ti otroka vzgajal, po moje sploh ni tvoj! A si ga ti sploh kdaj vtaknil? Si bil na toplem ali si toplovodar? Prej bi rekel, da si pederčina!« se je zabaval Loris.

»Poslušaj me, pes: a misliš, če si večji, da te jaz ne bi prefukal do nebes! Da bi si pred vrati raja končno sezul opanke in iz njih stresel slamo, ker pameti itak nimaš!« je zaropotal Zakrajšek.

»Bejž,« je Loris odrinil Zakrajška.

»Se bova že še videla, boš človeške ribice iskal!« je rekel Zakrajšek in zaloputnil vrata amija 6.

Speljal je z ročno in je za njim ostal samo dim makadamske poti.

Loris je prišel pred hišo in Benjaminu rekel:

»Da se to ne ponovi več. Malo je manjkalo, pa bi še tebe pognal z mojega. Kako si en navaden človek sploh drzne kaj takega. Da pride na moje kričat name zaradi nekega x faktorja in mi kvačkat, da sem krapinski in take. Bombo mu bom dal podstaviti pod tista jajca!« je rohnel in sedel v stol iz protja.

V pičlih dvajsetih minutah, kolikor je trajal prepir za Benjamina, se je Benjaminu zarolalo vse življenje za nazaj, kolikor se ga je le spominjal. A to za nazaj je bila malenkost proti sekiri, ki jo je ta dogodek brusil za prihodnost.

Mali si je obrisal solze, kakor da bi bil on kriv za prepir in Valterjev prihod, kakor da bi bil on gibalo njunega prepira.

A bil je motiv in gibalo in stvar.

Obesek za ključe, ki odklepajo vrata namišljenemu smislu že zdavnaj v nerazpoznavno anarhijo zdrobljenega življenja drugega človeka. Človeka, ki je kakor kukavica podtaknil jajca in se čisto na dnu življenjskega prebivanja spomnil, da bi jih rad nazaj na lažji in bolj enostaven način kot vrečo krompirja, ki jo kmetje darujejo svinjam.

19.

Po tej Zakrajškovi veleumni očetovski potezi se je Loris ves čas norčeval iz njega. Nova žalitev na rovaš Benjaminovega salda je bila, če mu je rekel »isti kot tisti pijanec« ali pa, da bo za polnoletnost dobil amija 6. Zraven se je režal in mu tu in tam celo osebno potisnil kak kovanec. Terensa je s koncem septembra zaprl in odprl Taverno, izletniški raj upokojenih tujcev in klientelistični eldorado Lorisa Čivitika, Dore in drugih poslovodij turističnih agencij. Bil je za odtenek bolj radodaren, saj sta Ingrid in Benjamin po hiši najdevala večje kovance deviz in tu pa tam celo kak papirnat bankovec v zadnjem hlačnem žepu. Kajpak je Loris ta denar puščal namenoma in si najbrž mislil, da s tem izpolnjuje življenjsko poslanstvo, katerega nekaj veličastnih odstotkov naj bi namenil dobroti.

Kupoval je za Friderika, zato je bil hladilnik ves čas poln otroške hrane, lakote takrat še ni bilo. Ni bilo pa novih tenisk, niti hlač, te zarote se je Loris držal.

Vendar je Benjamin dobil iz Nemčije Filomenin paket, poln oblek in tenisk, ki si jih je dotlej lahko ogledoval samo na italijanskih televizijskih kanalih, zato je bil rešen. In rešen je bil, ker paket ni prišel v Lorisove roke, saj se je Loris v tistem času vsaj po štirinajst dni v nizu zadrževal v Splitu, kjer je bojda ustanavljal turistično agencijo. Vsaj tako je pravil. A to je bila seveda izmišljija, kakor tudi večina stvari, ki jih je Loris retorično mečkal v možnarju svoje hudobije na redkih skupinskih kosilih z Ingrid in Benjaminom. Izkazalo se je, da je v Splitu spoznal, ali pa jo je že poznal od prej, tega Benjamin ni nikoli izvedel, Vedrano Cikatić, grdačo non plus ultra, in kdo ve, kaj je videl na njej on, ki je lahko pohodil in si prisvojil še kaj mlajšega in lepšega. Toda baba je dobro lezla okobal in imela dobre linke za biznis in ta simbioza je ustrezala z vso možno mimikrijo pohlepa premazanemu Lorisu.

Zdelo se je, da nje nima zgolj zaradi zmagoslavja in zaničevanja, po tistem, ko bi ga bil že vtaknil in bi mu že primezelo.

V Panule je prihajal dobre volje, iz njih pa odhajal slabe, saj niti Bosanci niti Ingrid niti Benjamin zanj nikoli niso izpolnili pričakovanj, kako mora delo potekati. Ko je prišel, je prešteval denar in ves čas sumničil, da je Taverna vrgla manj, kakor je pričakoval in da mu pesjani lakajski kradejo. To ga je spravljalo v bes, zato so se bali njegovih prihodov, ki jih je včasih izvajal nenadoma in nenapovedano, da bi ja koga zasačil, kako si mane roke in si baše žepe z njegovim denarjem. A kradli niso, to je vedel tudi Benjamin, bilo jih je preveč strah, da bi tvegali glavo za par sto ali tisoč mark.

Snov osmega razreda je bila smešnica, skoraj popolna humoreska in za kakšnega zagrizenega šolnika celo balada, žalost vriskaj, učitelji pa lenuhi, ki jih v Pulju niso hoteli ali pa so v mestu dobili odpoved.

Večina pouka je minevala v nekakšnih grožnjah in obljubah, da bodo že še videli, ko pridejo v mesto, v srednjo šolo. Največ so delali pri tehničnem pouku, izdelovali so nekakšne okraske, suvenirje puljskih znamenitosti in ocena se je merila po številu izdelane bižuterije. Zakaj tako, je Benjamin videl že v prvem letniku srednje šole, saj je žena učitelja tehničnega pouka te izdelke ali nekakšne rokodelske preizkuse mozoljastih najstnikov, prodajala na puljski tržnici. Večina sošolcev Benjamina Zakrajška še nikoli ni bila v pravem mestu, če so bili dva-, trikrat v življenju v Pulju, so bili že veliki kozmopoliti in gospodje med pastirci. Zato je večina njih v strahu ali v gnusu pred mestom že v prvem letniku opustila srednjo šolo. Fantje so postali pomožni mornarji, dekleta pa gospodinje za štedilnikom, ki se jim je morda godilo za odtenek bolje kakor Ingrid.

Prav v tistem času je Benjamin, vohljajoč za namerno zavrženimi kovanci mark, v shrambi nabasal na leglo praznih steklenic ruma, gina in vinjaka znamke Rubin. Kaj počnejo te prazne steklenice v hiši in ne v skladišču Terensa ali Taverne, najprej ni mogel odštrikati. Sčasoma pa je posumil Ingrid, da ga skrivaje cuka, da ga počasi liže in v žganju utaplja svojo žalost in celo presenečenje nad vrlo naturo privatnika iz Panul. Po kosilu je vedno nekoliko zalegla, velikokrat je jecljala ali pa molčala, da iz nje nisi mogel izvleči odgovora tudi na najbolj banalno vprašanje.

In Ingrid je res pila, dotakala si je žgano v čaj ali sok, to je Benjamin kasneje videl tudi na lastne oči, ko je resignacija postala globlja. Od začetka in tudi kasneje ji ni nič rekel, kaj pa si je mogel, gledal je svoja posla in si skušal življenje čim bolj olajšati nepotrebnega tepeža, zmerjanja in poniževanja, čeprav ga je tolažilo, da vse skupaj le ni taka beda, kadar je videl šepati sosedovega Dalena.

In včasih si je celo mislil, da mu bo Loris res napisal polovico posestva, da mu ga bo napisal in ga inavguriral v dediča, to si je mislil in bil živ dokaz, da se v glavi ljudi rojevajo hrepeneče utopije in smešne zablode, ki nimajo nobene zveze z mislimi drugega človeka, ki si ponavadi misli nasprotno, kaj šele, da bi vse skupaj lahko povezali z realijo. Da kadar pijon na lestvici človeške hierarhije pričakuje darilo drugega, večjega človeka in ga bog ne daj za to tudi prosi, bo oni drugi naredil nasprotno, kaj, še zajebal ga bo, to je bilo vrlo gibalo vseh Corleonejevih iz Panul.

20.

Prvi sunki burje so že rezali mračno zapuščenost Panul, kjer je bil edini dogodek prihod turistov z avtobusom katere izmed turističnih agencij, ki je parkiral pred Taverno. Takrat se je zbrala cela vas in opazovala tujce, sploh, če so bili azijati, in kmetje se niso mogli zadržati, da se ne bi smejali ali celo negodovali, kakšen se vse lahko rodi človek in najde pot do Panul.

In bili so mnenja, da je Loris velik svetovljan, ki bo enkrat še razsvetlil Panule, zato so bili pred njim pohlevni, čeprav jim je dedovino pokupil za smešen drobiž. A to so jemali kot davek za skupno stvar, saj bodo njihovi sinovi, zahvaljujoč Lorisu Čivitiku, v svojih hišah, kolikor jih bo še ostalo v njihovi lasti, imeli telefone in bodo morda kdaj v kakšni izmed sob – če bodo sami prenočili v hlevu ali pod borovci – lahko gostili celo kakšnega turista in potem preštevali novce.

Tokrat so bili na obisku Japonci, ki so bili seveda drugačni od Kitajcev, čeprav so kmetje potihoma šepetali, da so tile »neki strašno fini Kinezi«.

Oktobrski Japonci so bili videti kot žuželke, ki neprenehoma letajo po Taverni s kamero in fotografskimi aparati in gledajo v pršut, olive in kozji sir, sploh pa v star kamnit oljčni mlin, kot v na novo izumljeno galaksijo. A bili so prijazni in uvidevni ljudje, takih Benjamin ni videl niti v Ljubljani, če ga niso varale njegove otroške in adolescentske oči. Ob njih si je končno spočil, končno nekdo, ki ni nasilen ali depresiven ali morda zaduzan, čakal je te petke, ko so v Taverno prihajali avtobusi in tudi, če so bili Nemci, Nizozemci, Italijani, Avstrijci, Danci, Švedi in celo Angleži, je bil srečen, da sreča nekoga, ki daje videz zadovoljstva, pa čeprav je star ali na vozičku in slednjim je Loris v smehu pravil »ljudi s suzama u očima bez žešće jebačine.«

Celo Loris je bil zadovoljen s temi avtobusi, keš je bil v kosu in veličastno popopran račun je bil spisan vnaprej, nič hudega sluteč. Komaj pa so se japonske žuželke posedle, je v Taverno planil Mauro v samih gatah in kričal:

»O moja Dalmatinka, kam si šla, ooo Dalmatinka, kaj bom jaz brez tebe! Prekleto bilo tvoje življenje, ki si nam ga uničil,« je kričal na Lorisa in po ljudeh in solze so lile iz njega kakor v poletni nevihti.

Kakor da bi mu rojstno morje izpralo obzorje in se spremenilo v eno samo solzo.

»Ooo, da si mi storila to, kdo te je pognal na ta nebeški prestol, kdo je naredil razvalino iz naju, ti, ti, ti …,« je kazal s prstom na Lorisa.

»Marš ven! Ven! Tace stran!« je kričal Čivitiko.

»O moja Dalmatinka, o moj rod in družina,« je jokal Mauro in legel na kamnita tla.

Loris ga je prijel za roke in poklical Benjamina, naj se brž zasukne in mu pomaga.

»Vleci, vleci ga, vleci ga ko truplo!«

Vlekla sta ga pred Taverno, Mauro je imel sto dvajset svinčenih kil in videti je bil pijan kakor mina. A ni bil, Loris je bil strokovnega mnenja, da je to od tablet. Ko sta ga zvlekla iz Taverne, sta imela kaj videti.

Na stari figi pred Taverno je visela Dalmatinka, Maurova žena.

»Uf, da mu jebeš boga!« je zakreketal Loris.

»Uuu, ti si kriv opičjak! Ti si kriv in tvoja umazana posla! Uuu …« je kakor volk zavijal Mauro.

»Jaz nisem nič kriv, da je šla z roko nase, kvečjemu si ti kriv, s svojimi tabletami … kaj bom jaz kriv, še pogovarjamo se ne, pizda lažniva …« se je razburil Loris.

Mauro se je opotekel do obešenke in ji začel poljubljati noge.

Sosedje so ga zvlekli na kup sena in tam je zavijal kakor volk:

»Uuu, uuuu, uuuu, uuuu …«

Benjamin je gledal obešenko in ni se mogel načuditi njeni modri barvi, ki se je stapljala z odžarom sončnega zahoda. Ko je prišla prva pomoč, na katero so čakali dve uri in odpeljala Maura in njegovo mrtvo ženo, je Loris stopil za šank in si nalil dva prsta malvazije.

»Zdaj bo mir in biznis bo boljši,« je suho kvaknil in eksal vince na mrtvo svakinjo.

»Si videl, kaj naredi hudobija iz človeka?« je požugal Loris Benjaminu.

»Da jebeš cel svet okrog sebe, sušiš svoje ogromne gate pred tujo gostilno in ves čas razglašaš, kako boš koga uničil, potem pa tole … In eni so tudi šibki, šibki v božju mater in se hitro zlomijo in naredi prask, kakor tamle v mojem gozdu, kadar hodim po trstičju. Zlomijo se in se zvalijo kot vreča dreka.

In tako je z njo; čas med joško in tistole figo je preživela kot drekoborka. Nič od nič. Nič ne bo ostalo in videl boš, da bo tale nič koristi od mojega brata naredil isto,« je z nasmehom na ustih govoril Loris, kakor kakšen prerok.

In seveda lastnik vseh besed.

Ni minil niti en mesec, ko so kmetje v ranem jutru na isti figi našli tudi Maura, ki si je pred obešanjem za vsak primer prerezal še žile, kakor da bi bil kak Sergej Jesenin ali nemara kak drug stihotvorec, bolj osladen in manj znan, ki bi svoj šibak opus napapral in si biografijo podkletil s samomorom, češ, tu me imate, dal sem se za liriko, zdaj me ovekovečite, imam jajca, da sem se s krvjo in štrikom zavihtel v nebo, kaj boste kvakali, da jaz nisem nič.

In Maurov pogreb je bil še večja beda kakor Dalmatinkin; trije pijančki iz okoliških vasi, ki so stavili na karto malvazije na sedmini in njun sin Alen, temen mladenič na horsu, ki so ga klicali Cigo, majhna baraba in droben zmikavt, ki je od roditeljev podedoval tožbe proti Lorisu Čivitiku, ki so v igri še dandanašnji in gredo iz roda v rod.

Tako se je Loris znebil svojega motečega brata in svakinje, ne da bi resneje položil lopar na njiju, ne da bi resneje zaropotal, in računal je, da bo njunega heroinskega potomca izplačal z drobižem ter ga, nečaka, za vedno izbrisal z zemljevida Panul.

Vendar se je mali žilavi Cigo nekako izruval iz objema horsa in, kakor sem že povedal, se za Taverno bori še danes. Njegove možnosti za kakršenkoli uspeh ali celo zmagoslavje pa so pičlega upanja, da bi morda kdaj zarobantil: to je moje! in se kot srečni dedič še enkrat podal na predvidljivo pot špikanja.

21.

Petki so se nizali v sprijeto verigo dobrega biznisa in tiste zime je imel Loris navado, da je prihajal vsak četrtek ponoči in odhajal nazaj v poslovni svet Splita ob sobotah dopoldne. Včasih je vzel še malega Friderika, zanj je skrbel in bil neznosno ponosen nanj, ljudem ga je kazal kot svoj čudežni amulet, ki bo čez leta haral po Panulah, Proštini in Pulju, kakor naj bi se šikalo za edinega sina Lorisa Čivitika. V svoji vznesenosti ga je ljudem predstavljal kot: »on je lastnik«, kakor da bi bilo to njegovo pravo ime in priimek.

Benjamin in Ingrid sta tako z Bosanci sama preživljala dneve, pravzaprav niti ni bilo tako slabo. Benjaminu je zaradi Čivitikovih splitskih dni in noči urin redkeje pronical v gate, največja sreča v njegovi adolescenci pa je bila zdaj ta, da se že dolgo ni od strahu poscal v hlače.

Delo, ki mu ga je vsak teden Čivitiko natančno začrtal na listu papirja, je poleg šole urejal skorajda filigransko, zakaj bi tvegal in se izpostavljal loparju, si je mislil in redko, a včasih le, celo doživel ekstazo optimizma.

Tako mu je ob popoldnevih, ko je v Taverni delala Đenana, ostajala tudi kakšna prosta urica, da se je lahko svaljkal po vasi in se vozil z rdečim avtomatikom, čeprav je tvegal, da bi ga vaške čenče izdale Lorisu. A nekaj je moral tvegati. Živeti z glavo na Lorisovem tnalu je bila edina možnost, da ga ne zlomi zlovešča tišina, ki so jo tu pa tam cefrali glasovi lačnih udomačenih živali.

Nekega nedeljskega jutra se je odpravil nabirat polže, ki jih je kasneje prodajal v kmečko zadrugo in si tako zaslužil žepnino. Bera je bila tistega jutra reprezentativna, hodil je po rosi in zemlji vaškega posebneža, nekoliko retardiranega in daleč za realnim časom zaostalega Boška Natezala. Hodil je po zemlji, ki jo je Loris bojda že zaaral, a Natezalo je to trdovratno zanikal, zato sta bila kajpak na sodišču.

Pobiral je sluzavce in si požvižgaval »Amara terra mia« – Lorisova šola –, ko je zaslišal nekakšno juckanje in grgranje.

»Meee, meeee, meee,« je šlo naenkrat skozi jutranji hlad, da se je zdrznil v tisti popolni samoti in dolini miru.

»Felatio, felatio, felatio,« je slišal šepetanje iz gostega ščavja.

»Gelato, gelato, gelato,« je slišal naprej.

Stopil je korak naprej in počepnil. Kdo ob tej uri, v dolini dva kilometra iz vasi, daleč stran od vsake žive duše, prodaja sladoled? Se mu mar blede? Ima prisluhe? Pogledal je naokrog, pa po ščavju, po robidovju in ga naposled razmaknil. Na travniku, za pregrado ščavja, je zagledal Natezala. Bil je popolnoma nag in v roki je držal kilogramsko škatlo morske soli. Vtiral si jo je v glavico močno nabreklega in kakor roka od komolca navzdol dolgega falusa.

»Gelato, gelato, gelato,« je grgral in ducat koz je zvončkljalo okrog njega. Benjaminu resnično ni bilo prav nič jasno, čeprav je vedel, da je Boško retardiran.

»Gelaaato, Gelaaato,« se je zdaj iztrgal krik iz Natezalovega grla.

Izgledal je kot hudobni moteni vrač, ki mu bo zdaj zdaj špricnila vodica nonsensa iz falusa.

»Gelato, dio porko, Gelato, dio porko,« je klikal nori starec in legel na hrbet. Zdaj je Benjamin iz trave videl zgolj štrleči ud.

Koza je prizvončkljala do Boška in ga začela lizati. Stari se je posipal s soljo, da Benjamin ni vedel, ali liže sol ali ud. Videl je kozo in slišal grgranje:

»Gelato, dio mio, Gelato, dio mio, o bog porko, o bog porko!«

Natezalo se je zvijal kakor kača, ki si slači kožo.

S polnim nahrbtnikom in vrečo polžev se je vrnil v Panule. Zaslužil bo za cel teden, a še vedno mu ni bilo jasno to z Natezalom. Mar je stari nori Boško čarovnik? Je bila to kakšna iniciacija?

In kadar si je odtlej kupil in lizal gelato, je vedno pomislil na starega, včasih se mu je tisto, kar je videl, zdelo normalno in po svoji želji, včasih gnusno in, kakor tudi Boško, moteno. Do kam seže človeško hrepenenje in želja po potešitvi, pa si Benjamin ni razjasnil vse do danes in če je Boško v tem užival, se bi mu morda zdel celo normalen, saj ni nikogar v nič silil, še tepel ne, kaj šele ubil, čeprav je Benjamin kmalu po tistem v Glasu Istre bral, da je tisto početje bojda kaznivo dejanje in greš za to na sodišče. In sodišče je bilo pri njihovi hiši večkrat v obtoku, kakor dober večer ali dobro jutro.

Starega Boška Natezala pa se je od tistega krata izogibal, še kadar je Loris rekel, zdaj ga bom pa zajebal ali pa konec je z njim, je mali obrnil glavo stran in o tem ni nikomur pripovedoval, najmanj pa Lorisu, saj bi zaradi takih laži in svinjskih kontemplacij od Lorisa zagarantirano dobil klofuto, težko, kakor da bi se moral ena na ena soočiti z avtobusom, ki bi ga upravljal Nandu. Ta pa je zaviral samo pred gostilno.

22.

Vedrana Cikatić je bila rojena Splitčanka, ki razen spletkarjenja ni nikoli nič delala. V obraz je bila grda in kozava in folio pa s spodobnim telesom in seksistično koketno držo, ki je izžarevala »nekaj usodno privlačnega«, kakor pravijo ljudje. Bila je vlačugarica za denar, v ozir je jemala debelo denarnico, razkošen avtopark ali serijo nepremičnin, drobtine in ostaline pa zanjo niso bile vredne ciganskega špricerja, da ne govorim o njeni percepciji mentalne arhitekture človeka, ta ji je bila najmanj mar. Pač, lažem, tudi človeško naturo je znala ocenjevati, toda zgolj po šelestenju; bogati so več od drugih, bogati delajo, bogati so pametni in spretni, bogati si zaslužijo teptati siromaka in ga končno pomečkati kakor mravljo, saj so siromašni ljudje, ki skorjo kruha hranijo tudi za jutro prihodnjega dne, vsi po vrsti lenuhi, zajedalci, bedaki, zgubidani in bi jih bilo treba kaznovati še enkrat, to, da se borijo od svita do mraka za vsak krompir, to ni bilo dovolj. Treba bi jih bilo odmisliti, jih zapreti v geto in osamiti, in čeprav tega ni kvačkala na ves glas, si je mislila, da bi jih bilo treba vse po vrsti zadegati v peč. Vendar je bila Vedrana Cikatić prebrisana in zvita kot presta, znala je biti tudi osladna in zlesti v rit marsikomu, ne samo dobesedno.

Na splitski rivi je imela podedovano stanovanje, s svojimi »posli« in spolovilcem pa si je permanentno in zelo spodobno oplemenjevala račun. Loris nje ni boksal in brcal, do nje je bil spoštljiv in je njeno mnenje upošteval ter ga skorajda fundamentalno čislal, saj ga je ženska vpeljala v svet najdonosnejšega posla s parcelami.

Loris Čivitiko in Vedrana Cikatić sta po splitskih restavracijah, barih in nočnih pribežališčih raznoraznih barab prek Vedraninih zvez ponujala Lorisove parcele. Gostilničarji in hkrati samosvoji nepremičninski agentje, so seveda zastrigli z ušesi: Lorisova zemlja v neobljudeni in neomadeževani čistosti takrat še divje istrske obale, njemu in Vedrani sedemdeset procentov, posrednikom pa za novačenje in prepričevanje žrtve trideset. Žrtve zato, ker so jim na karto leporečenja pobrali denar, predujem, vso vsoto, kolikor je pač kdo dal na golo zaupanje. Vzeli so vsak prispevek in ko je bil denar izročen, človeka niso poznali več.

Loris je pod vplivom Vedranine poslovne žilice tokrat nastopil drugače kot v Panulah, kjer se je z ljudmi prepiral in jim grozil, delal je čim bolj skrivno in se skušal strankam ogibati, posredniki so ponavadi kazali samo fotografije parcel, Čivitikov pa je itak veliko, če so razjarjene žrtve besnele po Proštini. V tem splitskem novačenju je bil skorajda inkognito, pravzaprav je posle zaupal Cikatićevi, ki je z bando sodelovala tudi v drugih akcijah, bojda tudi v dilanju heroina. Vsak, ki je vplačal denar, in teh je bilo veliko, je najebal večplastno. Posredniki so jim že pri prvem povpraševanju, zakaj se zadeva ne premakne, zakaj ni papirjev, zakaj ne vpišejo v zemljiško knjigo, zakaj jim ne razkažejo lepote Istre, zakaj in zakaj, posredovali še jasen znak in opozorilo, da je enkrat dovoljeno vprašati, drugi krat pa bo vse drugače, življenje se bo obrnilo na glavo in dobilo mračnejše obrise in morbidno konotacijo, življenje bo naenkrat sveto in odšteti denar ne bo vreden ničesar več, saj si je treba ohraniti zdravje.

Tudi trdovratni varčevalci in zagrizeni borci za svoje imetje so odstopili od vsakršnega nakupa in želje po parceli v Istri, saj so bili ti splitski nepremičninski agentje in Vedranini partnerji s samosvojo licenco drugačni od Lorisovega loparja. Kupcev jim ponavadi sploh ni bilo treba predelovati, jim v kašo drobiti zapestij ali stopal in jim spreminjati zunanje podobe, tiste bolj vztrajne, ki so imeli jajca povprašati še drugič, so po klišejski mafijaški metodi dve uri vozili v prtljažniku avtomobila in to je bilo dovolj. Kupcem je bilo jasno, koliko je ura v njihovem življenju in kazalce je bilo treba obrniti v drugo smer. Naivneži, ki so namesto drugega vprašanja izbrali policijo, pa so bili počaščeni z dvojno porcijo, saj so podmazani kriminalisti brž locirali stanovanja kupcev, da jih je lahko nepremičninska agencija popeljala na izlet, kasneje pa so jih na sodišču pod pretvezo nelegalnega preprodajanja tujih zemljišč ali pa razpečevanja mamil, ki so jih dobili podtaknjene v avtomobilih, obravnavali še sodniki, prav tako ljubitelji denarja in hedonizma. Opcije, da bi v tej verigi dobil kvadrati meter vplačane zemlje, ni bilo nobene.

Je pa Loris Čivitiko z darilno pogodbo in legalno podaril nekaj parcel, in to tistih najlepših – dobili so jih posredniški šefi in visoki državni uradniki.

Cikatićeva pa je imela v tem poslu z Lorisom kmalu tudi težave, saj pravega in svinjskega mafijašenja Loris ni bil vajen in o njem ni bil poučen. Loris je bil pač človek kmečke mafijaške provenience, ki je mislil, da če z loparjem po mizi, da če odpre denarnico ali pokaže svojo legalno katastrsko knjigo o imetju, zapre usta vsakemu sleherniku. Navkljub anarhiji v državi pa ni vedel, da o tem ne sme razpredati in javno groziti. Zato ga je Cikatićeva opozarjala, naj ne časti celih restavracij in se važi, naj bo tiho in si baše, naj jo pelje na Sejšele, na Maldive, tam je to hvalisanje bolj varno. Split je vseeno majhno mesto in kdor zastavi na veliko in na široko, bo hitro znan, tega mu ni treba razglašati še samemu. A fakande takrat ni bilo nikoli, posel je cvetel in bera je bila obilna. Lagal sem, ko sem izrekel sodbo o Vedrani Cikatić, da ni nikoli nič delala. Obvladala je niti svinjskega natega in jih je znala vedno zaštrikati v pravo smer. Poznala je hierarhijo pravega podzemlja in je morala Lorisa večkrat umirjati s spolovilcem ali fafažo, da ni opsoval ali treščil kakšnega izmed posrednikov, če je zamujal z izplačilom denarja ali pa če ni nič plačal. Ženska je pač vedela, da sta potem oba z Lorisom v najboljšem primeru v prtljažniku. Ženska je obvladala delo in se spoznala na umazano pot navzgor drugače od Lorisa. Čivitiko pa je prezrl to, da mu Vedrana občasno reši glavo, no, ni prezrl, v svoji mogočnosti niti ni opazil, da bi ga v Splitu lahko tudi zmleli, če ne bi imel Cikatićeve. Split vseeno ni Proština, Panule niso Split, Split je mesto kakor Ljubljana, v mestu pa Loris ni bil doma, čeprav je po mestih trobental in mahal z denarnico, kakor da je lastnik vseh besed. In Vedrana je večkrat dobila namig, naj ga umiri, naj ga stiša, če ne da jim bo moral prepisati svoje imetje in da se stvari hitro lahko obrnejo, da tudi nje ne bodo prepoznali več, saj se je sama odločila, da bo del njega, na pa več njih vseh. Loris si je mislil, da ni v podrejenem položaju in ženska ga je peljala po pravi poti, znala ga je miriti in tolažiti njegove napade besa, po tisti poti, kjer si je debelila saldo, a debelil si ga je tudi on in Vedranini stari znanci. Dvomim pa, da je bila med njima ljubezen in zakaj bi konec koncev tudi bila, saj kdo lahko koga na tem svetu prisili v ljubezen do drugega človeka, če se človek povsem udomači v svetu ljubezni do denarnice, če je to gibalo in strast, če je to lestvica, ki določa odnos do partnerja v kakršnemkoli smislu, če je to edino, magari prek trupla in uničenih življenj drugih ljudi.

23.

Čeprav je bil Benjamin vajen ljubljanskega dežja in megle, se mu je zima na morju priskutila za vse večne čase. Burja in burja, včasih jugo z drobnim, kot iglice pršečim dežjem, šola in v tisti že zjutraj napol mračni sivini Valterjev klic, pogledi po izobčencu, po sinu tistih, ki so se ločili, ki so storili ta smrtni greh in to za njegove sošolce nepojmljivo dejanje in ga pahnili med pastirce. V Panulah ni bilo žive duše, oja, bila sta Nijaz in Fikret, pa Đenana in Ingrid, vsi molčeči in v oklepu paranoje pred prihodom gospodarja in novega cunamija očitkov. Zimsko mrlaščino je od ponedeljka do četrtka izkoristila Đenana in s šefovim dovoljenjem odšla v Teslić. Kajpak ji je Loris zabičal, da jo bo odpustil, če ne pride v četrtek zvečer ali najkasneje v petek do dvanajstih, ko bo avtobus s skupino tujcev že na poti v Taverno.

V šoli je Čivitiko uredil z ravnateljem, da je Benjamin dobil teden dni prosto, saj je itak odličen učenec, jemali pa tako ali drugače ne bodo kakšne pretirano težke snovi, je skušal pred Lorisom z vso dignitetno resnostjo napihniti pedagoški delavec. Kakor da bi se hotel postavljati in z oblaki na nebo nad Istro napisati, kakšna veleumna ustanova je Osnovna šola Vladimir Nazor v Rakični. Loris mu je kar pred Benjaminom zarolal dvesto mark, da bo za kavico, se je hudobno zarežal, ravnatelj se je seveda branil, ko pa mu je Loris potisnil bankovca v stranski žep suknjiča, pa se je samo nasmehnil in rekel – spoštovanje, kakor da ni bilo nič in kakor da bi ga Loris zgolj potrepljal.

Ko ga je iz Rakične vozil v Panule, je Loris Benjaminu govoril o tem, da bi ta ravnatelj za tisoč mark vsakemu dal odlično za vse razrede osemletke, da ga pozna, da je navadna pohlepna svinja, da ni nič, da živi v bloku, kakor da bi bilo živeti v bloku isto, kot biti pokrit s kartonom za kakšnim vogalom na Čopovi v Benjaminovem rojstnem mestu. Da jih bo on vse kupil, prašiče pedagoške, da se tukaj kaže, kje je gibalo rdečega križa tega sveta, je bil besedno in vragolansko navdihnjen Loris Čivitiko.

»A ni to kaznivo, mislim, a ne greš na sodišče, če jemlješ denar takole pod mizo?« je previdno vprašal Benjamin, čeprav je tvegal, da bo Loris izgubil kontrolo nad vzkipljivostjo.

»Hahaha,« se je zarežal Loris.

»Poslušaj me dobro, naj ti bo jasno za vse večne čase, to, kar ti bom povedal, naj ti bo življenjska biblija ali kako se že reče tisti knjigi, naj ti bo to resen poduk, s katerim se boš morda kdaj prifafal do denarja. Ljudje živijo v svinjaku in samo največje in najbolj močne svinje so pri koritu. Druge svinje čakajo na ostanke, na drobiž, če ga kaj ostane. Ali pa na izbruhanine močnih. Na pomije. Na drek. In tale bizgec od ravnatelja je mala svinja, mali prašič, ki mrzlično drgeta, če vidi bankovec za sto mark. Mali človek. Takih imam jaz nešteto na seznamu. Korist, ki jo imam jaz za teh ušivih sto, dvesto mark, je petkrat večja. On bi rad bil gospod, pa ne bo nikoli, ker v prosveti ni mark in dolarjev in lir za v gajbico. Tam so ostanki. Zato se pazi prosvete in prosvetarjev. To so muhe, ki ves čas brenčijo okrog kupa dreka, ki smo ga mi, velike svinje, nasrali. Vidiš, da je postrešček čisto prešvican, če mu pokažem drobiž, sploh pa se mu srage potrojijo, ko mu zarolam bankovec v žep. Jaz delam za to deset minut, on pa cel teden. Pa si poglej onega pijančka Nenada, ki te uči tehnični. V svoji revščini je čisto nesrečen in priganja vas, mularijo, ki pojma nimate, da mu izdelujete bižuterijo, ki jo njegova ogromna in debela žena, ki je v bučo nenavadno podobna pelikanu in bi jo lahko celo istil s to živalco, prodaja na tržnici. In da boš vedel, da jaz vedno kaj kupim in za prvim vogalom fuknem stran. Kupim zaradi tebe, da ne bi pomislil na kakšno drugo sanjo. Vse, kar je vrednega na tej šoli, je tista Radmila, tista Bosanka za gospodinjstvo … Ona pa je …« se je zarežal Loris.

Mali je samo kimal, kaj pa naj.

»In da boš vedel, ti boš odličnjak, in to z lahkoto. Slišal sem od tega smetja prosvetarskega, da si odličen. In pravijo, da si tudi po darilu narave brihten, v kar jaz dvomim, saj jaz nisem tvoj pravi oče. Edino to je tvoja prednost, da greš skoz mojo šolo. Ta je edina prava in možna in če se boš kaj naučil, se boš od mene. Drugo ne velja. Drugo je poraz. Padec na dno in še globlje, v pekel bede in brskanja za drobižem in pomijami. Zato me poslušaj in se ne zajebavaj, kakor si se doslej; če se boš zajebaval, bom moral s tabo drugače, v Panule nisi prišel frajerja izigravat. Tega ne mislim prenašati in moral boš pokazati veliko več, kot si doslej. Zresni se in bolj skoncentrirano delaj, hitreje in bolj natančno, če ne te bom moral na silo ukrotit. Povem ti, že zdaj ti povem, da te bom zbil kot garjavega psa, če ne boš delal.«

Benjamin je torej dobil teden dni prosto, zato da je od osmih zjutraj do desetih zvečer delal v Taverni, saj bojda res ne bo ničesar pomembnega zamudil pri pouku, kjer so pri urah zgodovine, ki so jih imeli kar vse v enem dnevu, štiri ure v paketu, sekali drva učiteljici, ki je živela v hiši poleg šole, pri tehničnem pouku pa tudi vemo, kako je bilo. Testov, ki so jih pisali pri kemiji in biologiji, nobeden izmed učencev ni videl nikoli. Učiteljica je z majhnega popacanega lista, najbrž servete, s katero si je brisala raztopljen puder z obraza, prebrala ocene. Da bi se bil kdo pritožil ali hotel videti kriterij ocene, ni bilo mogoče. A Benjamin je vedno pisal odlično, vedel je da zna in imel ta občutek, le enkrat v osmem razredu ni nič znal, pa je bilo štiri do pet. Takrat je vedel, koliko je ura s to popacano serveto. To je bil resnično Divji zahod, drugačen kakor si ga je predstavljal Loris Čivitiko, a bil je, saj je imel Benjamin za seboj skušnjo ljubljanske osnovne šole in ta ga je opozarjala, da bo v Pulju, v srednji šoli, najbrž vse drugače in da si učiteljica geografije ne bo rezala klobas na katedru in si na kruh na debelo mazala zaseko.

Zjutraj je v Taverni Benjamin naprej zakuril kamin, star ogromen kamin, ki je gorel cel dan in so si tam okoliški kmetje greli od burje premražene noge in roke ter iz bokalov srkali istrsko supo, vino s pečenim kruhom, oljem in sladkorjem.

Včasih so si naročali klobase, ki jim jih je Benjamin pekel na istem kaminu, in zraven jedli surovo kislo zelje s česnom in olivnim oljem. Kmetom iz okoliških vasi je lahko pekel klobase, to je Loris dovolil, saj so žrli tudi, če so bile nekoliko zažgane ali pečene samo navzven. Jebalo se jim je, kakor tudi za redke zobe, posejane v ustih, saj kadar je ostalo nekaj rjavega in zobu podobnega v klobasi, ni nihče kliknil niti besede v opazko.

Stari Pino, ki ga je Benjamin zaradi dolgega nosu klical Pinokio, je vsako jutro prikorakal ob pol devetih in do dvanajste ure izpraznil dva velika bokala črne supe, torej je bil že ob dvanajstih komiran in je dremal na stoliču pred kaminom. Tistega petka dopoldne – Đenane še ni bilo in je Loris pičkaril po hiši ter tu in tam iz čistega miru namenil Ingrid celo čelno – je stari začumel že ob pol desetih. Ko je bila ura dvanajst in je Benjamin že poliral kozarce in natakal šilca dobrodošlice za goste, ki jih bo avtobus pripeljal v Panule, se mu je stari zazdel sumljiv, pa še smrdel je, saj je bil posran.

»Pinokio, Pinokio,« je par kratov stresel Benjamin starca za ramena.

Stari se ni odzival. Stopil je do hiše in besnemu Čivitiku povedal, da stari spi in da ga ne more zbuditi.

»Pizda mu materina, pijanec prekleti, zdaj mi bo pa še on sramoto delal,« je zakričal Loris.

V Taverni ga je Loris parkrat pocukal za lase in ga nato še pošteno zlasal in sklofutal, potem pa lakonično konstatiral:

»Pizda, mrtev je.«

Poklical je njegovo ženo, upognjeno starko pri petinsedemdesetih, in ji zabičal, naj ga odnese kamor hoče, da noče videti te vreče dreka pred uglednimi gosti.

»Mrtev je, Pino!« je zahlipala stara.

»Boli me kurac, sam je kriv,« je rekel Loris in starega zvlekel čez cesto v hlev.

»Same težave s teboj,« je rekel Loris Benjaminu, ki je takrat prvič videl mrtvega človeka, ki je umrl naravne smrti in sam po sebi, in včasih po tistem je Loris svojim bratom razpredal, da mu je Benjamin gotovo kaj podtaknil v vino ter se pri tem glasno krohotal.

Benjamin je zdaj v živo videl že dva mrliča, ona Dalmatinka se mu je zdela grozna, stari pa ne; popil si je dnevno dozo in zaspal. Grozno je bilo opazovati staro, stari pa se mu je zdel krotek in prijazen človek, ki pač ne bo več zahteval svoje doze.

»Ena stranka manj, pa da ga jebeš,« je še pristavil Loris Čivitiko.

24.

Benjamin je bil zgaran kakor kakšno shirano govedo, toda zaključnega izleta osmošolcev v Dubrovnik mu Loris ni hotel plačati. Bil je mnenja, da je preveč len in da je zajebal preveč resnih stvari, da bi zdaj izigraval frajerja po dalmatinski obali. Hudobno ga je tolažil s tem, da so Istrani narod čist in marljiv, Dalmoši pa pizde, kurbirji, lenuhi in smeti, iz katerih ne bo nikoli nič in da se bo zaradi tega Istra slej ko prej osamosvojila.

»Kaj se boš klatil med Dalmoši, tam je sama umazanija. To so prašiči in lenuhi. Spomni se gat pred Taverno, kdo bi ti tako delal, če ne Dalmoš, to so sami primitivni desničarji, leglo ustašev, veš kaj so bili ustaši, če je bilo s pištolo, je bilo neveljavno in so mrtvega človeka še parkrat zaštihali, da je bilo po ustaško, oči lastnega naroda so nosili v vedrih po Splitu. Tam je prava domovina Pavelićevcev, ti se sploh niso borili za Lepo našo, ampak samo za svoj nož, za rezilo in uživanje, če je kri tekla v potokih. Še zastrupil se boš s hrano, zdaj ni sezona, te bodo s pokvarjenim pitali, pusti ta izlet, se bom jaz zmenil …« je govoril Čivitiko.

Benjamin je jokal, to bi bila največja sramota in izobčenje, če ga Loris ne bi pustil na izlet. A Čivitiku se je najbrž zdelo škoda dni, stran vržen čas in denar.

»Sploh ne vem, zakaj rinete tja in kateri pizdakar na šoli je to predlagal. Naj ti izlet plača oni pijanček iz Ljubljane, če že rineš v to nemarščino. Saj bojda hodi v službo,« se je še režal.

»Loris, prosim te, omogočiva fantu pot, saj je priden učenec, celo najboljši na šoli,« ga je rotila Ingrid.

»Ti mu daj denar,« je rekel Loris Ingrid.

»Saj veš, da jaz nimam, da delam za družino. Saj cele dneve delam, daj mu iz mojih dohodkov,« je prosila Ingrid.

»Kakšnih tvojih dohodkov? Si na glavo padla ali kaj? Kje pa so tvoji dohodki? Saj živiš v moji hiši in ješ moj kruh. Kdo je pa zidal? Kdo bo pa renoviral? A to pa nič ne zašelesti, a je to kar tako, za hec? Odkod gre pa ta denar? Iz mojega žepa!« se je razburil Loris.

»Že, že … ampak, a nisva domenjena, da sem jaz pri tebi v službi?« se je Ingrid zavzemala za sina.

Takrat je prvič načela to vprašanje, bil je prvenec, da se je z gospodarjem udarila za malega.

Slab prvenec.

»Čakaj, v pizdu mater!« je zakričal Loris, da je Benjamina stresla elektrika.

»A to, da ti plačujem vse prispevke – nikoli ni vplačal niti enega samega obroka – in razne jebe in ne vem še kakšne tvoje ciganske in bolestne želje, da ti nabavljam Diemon in tiste otrobe, ki še za prašiče niso, a to pa nič ne pomeni? Ali ne bi bilo bolje, da bi ti bilo ime Odhodek? Gospa Deficit?«

»Že, že, sem ti hvaležna za to …« je bila spravljiva in pohlevna Ingrid, čeprav Benjamin v hiši nikoli ni videl nobenega Diemona.

Ko ga je hotela pobožati po obrazu, ji je roko zvil na hrbet.

»Zajedalca, obeska, lenuha!« je zakričal Čivitiko.

»Samo daj sem, samo to! Daj sem in najdi, kjer češ! Nič ne bo! Dovolj sem dal! Pa delaj še kaj postrani, pa bo!«

S tem je bila debata zaključena.

Plačal ga je s polži, ki jih je nabiral ob zgodnjih jutranjih urah, po rosi, slinavce je nabiral kakor kak osladni vaški lirik, kakor najbolj zavržena in marginalna karikatura od človeka.

Loris je bil zaradi tega jezen, na vsak način je hotel, da bi izlet plačal Valter. Hotel je njegovo plačo, no, vsaj pol na mesec. Ker tega denarja ni videl, pa je Benjamina ob odhodu pobaral, da je mogoče zdaj resnično ugotovil, da je »v delu rešitev.«

Morda ne bi bilo treba dodati, da se je ob tem gromoglasno in sarkastično zakrohotal, da se je Ingrid in Benjaminu zledenela kri v žilah, malemu pa je spet ušlo par kapljic v gate.

To s kapljicami urina je postala kronična Benjaminova težava, ob vsakem dogodku, ki je bil stresen, magari spraševanju v šoli in celo malo večjem hrupu, mu je ušlo par kapljic v gate. Tako je po svetu skoraj ves čas hodil z okroglim mokrim madežem okrog spolovila in uporabljal cel niz različnih trikov in zvijač, da ga je prikrival, zato srajce ali majice nikoli ni zatlačil za hlače in zato se je že takrat najraje oblačil v črno, da ta njegova večna težava ne bi bila tarča posmeha pastircev, kajti njihov posmeh je bil trdovraten in madeža sramote zlepa nisi mogel sprati iz fokusa zabadanja igle žalitve v glavo. Tega je bil sicer krepko vajen iz veličastne sage družinskega življenja, vendar si ni želel, da bi njegovo starčevsko težavo razkrinkali sošolci, da bi ga šikanirali in nasajali na kol ponižanja, saj je bil zaradi Lorisovega denarja deležen strahospoštovanja ali pa vsaj primerne distance.

Izlet je bil za Benjamina prava polomija in prva in edina sramota v njegovi osnovnošolski karieri v Rakični. Dobival je nekakšne napade hipohondrije in se je pet dni izogibal hrani. Peti dan v Splitu pa so adolescenti objestno eksali steklenico ruma. Štirje so kozlali in jih je kasneje v Rakični ravnatelj lasal in z glavami tolkel v šolsko tablo (njihovih staršev se ni bal, ker niso mogli ali pa niso hoteli zarolati v suknjič), Benjamin pa je padel v nezavest, da so ga prepeljali v splitsko bolnišnico. Tam so mu modrijani v belih medicinskih haljah, ki so ga spominjale na kuhinjske halje iz Terensa in Taverne, delali raznorazne poskuse in bili prepričani, da je dobil paralizo, zato so ga že prvi dan punktirali, saj se nikakor ni mogel postaviti na noge.

Panični učitelj tehničnega pouka, majhen in zaduzan poslovnež, ki si je mislil, da ga Loris spoštuje in ki je bil dodeljen za spremstvo osmošolcem, je skušal stopiti v kontakt z Benjaminovimi roditelji, bolj z očimom, z njim si je želel stika in mu je bilo za Benjamina najbrž vseeno, saj ga je napol mrtvega v bolnici ves čas spraševal, če Loris načrtuje kakšne nove poslovne operacije. Ni šlo drugače, kakor da je ravnatelj osebno potrkal na vrata Lorisa Čivitika v Panulah. A Loris je bil v istem času v Splitu, kjer se je pod pretvezo sicer resničnega biznisa rekreiral z Vedrano, ki je vlekla zahtevne poslovne niti za oba, in se važil po raznoraznih nočnih barih. Po štirih dneh so ga le izvrtali iz Vedraninega večplastnega varnega zavetja, da se je s pick-upom pripeljal v bolnico po Benjamina, prikazal se je kakor motorček, ki osmišlja samaritanstvo.

Benjaminovo bolehanje mu ni bilo prav nič všeč, sploh, ko so modrijani v belem postavili anamnezo o živčnem zlomu.

Loris se je samo režal, ga napakiral v pick-upa in ga odpeljal v Panule.

»To mi ni prav nič všeč, pizdek,« mu je tumbal na poti v Istro.

»Zdaj se boš nadihal istrskega zraka in zavihal rokave v Taverni, pa boš hitro zdrav. Niso take poti zate. Sem ti lepo govoril. Po moje si se zastrupil s hrano, kaj bojo teli zdravniki kvačkali, če bi jim dal vsakemu po orla, bi ti diagnozo postavili v eni uri. Ti pravim, da so isti kot prosvetarji. To ni noben poklic, to je en sam pohlep, ki se rojeva v bedi. Ti si človek, da stojiš za šankom, ne pa da se prevažaš po jebeni Dalmaciji,« je govoril, kakor da ne bi prav on ves čas visel v Splitu, kjer so ga, čeprav ni popival, poznali vsi natakarji in samostojni podjetniki.

V Panulah sta kasneje Benjamina obiskala ravnatelj in učitelj tehničnega pouka osebno ter Lorisu požegnala, da je mali lahko štirinajst dni v hišni oskrbi, to pa je seveda pomenilo kelnarjenje v Taverni. In čeprav so vsi vedeli, da je Benjaminova hišna nega in fizična krepitev delo v Taverni, je ravnatelj zaradi zarolanega bankovca mižal. Bankovec ravnatelju pa se je v Lorisovem finančnem orisu izplačal veliko bolj, kakor da bi najemal domačo delovno silo ali pa da bi moral po njo celo v Teslić. Tako je tistega popoldneva, ko sta ga obiskala ravnatelj in učitelj tehničnega, stregel prav njiju. Družbo jima je delal sam Loris Čivitiko.

Viski, vino, klobase, pršut in sir za začetek in brancin za čez. Vse to na Lorisov račun. Ker je učitelj tehničnega pil viskije s kokakolo, mu je Loris pomežiknil. To je pomenilo, da je moral Benjamin mešati dvojni viski. Tehnik je bil vse bolj pijan in je naposled bruhal po Taverni. Kozlal je kakor najstnik, kakor Benjamin, ko se je prvič napil iz same objestnosti, da mu ja ne bi kdo izpred nosa odplaknil pijače, stal je vzravnano, kakor da bi pogoltnil metlo in bruhal v vodoravnem curku, ki je po dveh metrih evoluiral v parabolo.

Ravnatelj se je opravičeval, da se to zgodi, da oni itak preveč pije in da ga bo moral na disciplinsko. Ko sta odhajala, je tehnični v opravičilo in za poribana tla pomolil Benjaminu bankovec za deset tisoč lir in takrat je Loris pobesnel:

»To pa ne, v pizdu materinu! Tukaj sem jaz lastnik in jaz častim,« je zakričal in ga odrinil.

»Ti boš dajal tistih par lir s tržnice, ki sem jih jaz potisnil pelikanu … Ti boš, ja, se s tujim denarjem postavljal! A imate plačo v lirah?! …« jih je slišal zapiti delavec v prosveti in Loris je že pripravil lopar.

»Čakajte, čakajte, naj ima mali, mali je najboljši učenec na šoli. On je naš ponos!« je, kakor da bi bil duševno pomanjkljiv, zbezljal traparijo v svojo obrambo učitelj tehničnega pouka.

»Tiho bodi,« ga je opomnil ravnatelj in ga prijel za pobruhan rever.

»Se oproščam, pa dajte no malemu. Mali je perspektiven. To je itak drobiž, pljunek v morje, to midva mimogrede potisneva fehtarju,« je pomežiknil ravnatelj Lorisu.

»Nema ništa,« je še kreketnil in ju spodil.

Ko sta se odcijazila, je ironično dodal:

»Vsi so isti, ti šolniki, beda, drek in drobiž, sama ciganščina! Se spomniš, kaj sem ti pravil? Si ju videl, prasca? Z enim brancinom in par viskiji? A zdaj veš in upam, da ti je to jasno, da ti jaz krojim spričevalo,« se je še zarežal in se odpeljal nazaj v mesto Benjaminovega živčnega zloma in napadov skorajda lirične melanholije.

25.

Ni bila melanholija, kaj šele senzitivna lirika, bil je en sam strah pred tepežem. In ta strah je največji strah. Ko se enkrat realizira in začnejo padati udarci, da si glavo pokriješ kakor prestrašeni ptič, ki si jo potisne pod perut, je življenje znosnejše. Čas v pričakovanju batin pa je peklenski. S seboj prinaša tiste svinjske kapljice urina, tresenje rok, nenadno rdečico v licih, ko ti neznani slehernik vošči nič hudega sluteč dober dan in na koncu živčni kolaps, ki je Benjamina prvič premagal pri štirinajstih blizu splitske rive, kjer je stanovala Vedrana Cikatić.

Loris je bil permanento hudoben in je ves čas sikal skozi zobe:

»Čas je za spremembe!«

Te pa so se zgodile kmalu in so bile radikalne.

Najprej je Loris privlekel veliko Adriino počitniško prikolico, take doslej Benjamin še ni videl. Bila je kakor kakšen hotelski apartma. Potem so jo Nijaz, Fikret in Benjamin prebarvali in počistili notranjost, kakor je rekel Loris, »da se vidi vsaka pršica«. To prikolico so po tednu dni trdega dela, remonta in čistilne akcije, v katero sta bili za finese vključeni tudi Đenana in Ingrid, odpeljali na Lorisovo zemljo med Panulami in turističnim naseljem Duga Uvala. Stala je nekako na pol poti, kilometer sem, kilometer tja.

»Treba se je pripraviti na turistično sezono, letos bo biznis peklenski,« se je režal Loris Čivitiko.

Potem je nekega sončnega popoldneva vanjo naselil Vedrano Cikatić.

Pripeljal jo je tudi v Taverno, kjer jo je bil predstavil tudi Ingrid in Benjaminu in vehementno trdil, da je to njegova poslovna partnerica iz Splita, da bo nekaj časa v prikolici, da bo on doma, ker bi rad več časa preživel z družino in še nekaj podobnih biserov, ki so bili mojstrovina privatnikove banalne retorike. A ta laž je trdno stala, kakor najbolj natančno razsvetljena resnica, saj je vendar jasno, kaj bi se zgodilo, če bi mali ali pa Ingrid ugovarjala ali pa postavila kakšno balastno vprašanje. V tem primeru bi verjetno padlo tudi, če bi Lorisa kdo vprašal, koliko je stara ali pa če bosta turistično agencijo (ki je seveda nikoli ni bilo) preselila v Panule.

Tako se je pričel pekel, kakršnega Benjamin še ni doživel, secirnica jebanja v glavo in poniževanja, »če jaz fukam, morajo drugi nafukati,« prav je imel Čivitiko, ko je enkrat kasneje v napadu besnila s tem orožjem kričal na svoje lakaje, kakor da bi hotel povedati, da kadar je rdeče po tleh, ni zaradi krvi pritepencev, temveč zaradi njegove življenjske rdeče niti.

Posel s prodajo parcel v Splitu je skorajda usahnil, saj je eden izmed posrednikov pretiraval, in so ga morali navkljub zvezam in povezavam z vso možno podkupljeno hierarhijo za nekaj let ohladiti v Lepoglavi. Zato je bilo treba naropani denar nekam naložiti, čeprav sta si Loris in Vedrana pred velikim vlaganjem in spopadom z novo poslovno ekspanzijo za začetek omislila mično hišico v Vrboski na Hvaru.

Cikatićeva po svoji prebrisani poslovni strategiji nikoli ni vlagala vsega, temveč pol v nepremičnino ali »resnično« zemljo, pol pa v posel.

In hišica v Vrboski, ki takrat ni imela kakšne posebne cene, je bila pisana na Vedrano Cikatić, to je Loris dovolil, saj je bil mnenja, da to ni nič proti njegovim katastrskim knjigam, da se bosta že dogovorila, Cikatićeva pa si je želela predvsem to, da se ji ne bi zgodilo, da bi končala kot kakšna revna starka, ki živi sama in v samoti in si v brk žužnja nerazložljive in nerazpoznavne skrhanine preteklega časa.

26.

Tako je svoj čas do poletja Loris Čivitiko preživljal v počitniški prikolici na svoji parceli. Podnevi je hodil po posestvu in kričal na ljudi, ponoči pa se je zatekal v prikolico.

Ingrid je bila vse bolj zapita.

Včasih si jo srečal na dvorišču, kjer je stala kakor lunatik in ni mogla izgovoriti niti besede, niti a niti mu. Sploh ni komunicirala z ljudmi. Zaprla se je v lupino, iz katere je tu in tam zakričal obup in razočaranje nad vero v družinsko življenje, ki ga ni bilo ne prej ne zdaj. A upanje v človeku umre, ko ne koraka več po zemlji, večji je pekel, močnejše je upanje, če ga hočeš videti, Ingrid pa ga je verjetno videla vsaj v potomstvu, če že v Lorisu ne. In najbrž je hrepenela, da ji bo potomstvo enkrat spet omogočilo zbližanje s Čivitikom. Njeno obnašanje, ki ga ni bilo in tudi če bi bilo drugačno ali celo osladno, je Lorisa spravljalo v bes. Ingrid bi mu v vsakem primeru parala živce. Sprva ni posumil samo na pijačo, temveč tudi na tabletomanijo. Njuna komunikacija je potekala samo v obliki Čivitikovih žalitev, poniževanj, mastnih pljunkov v obraz, najbolj pa jo je s paranojo phala nepredvidljiva in otožna invencija udarcev po že itak uničenem ženskem telesu.

Zdaj ni puščal niti kovancev po hiši, da bi se kasneje naslajal, ko je videl, da jih Ingrid in Benjamin pobirata za najnujnejše potrebščine. Zdaj je zategnil pas in se hudobno režal. To je bil čas njegove velike zmage, s katero je hotel dokazati, da si on nikoli ne misli obleči kože tistih ljudi, ki jih abonirano pljuva in ponižuje, da je on tiste vrste zmagovalec, ki bo vedno samo tlačil, drobil, mečkal in batinal.

Bil je spokojen popoldan in zahajajoče sonce je prijetno mezelo v podkožju, ko je od Benjamina zahteval, da mu opere pick-upa.

Ko ga je mali temeljito spoliral, je poklical Ingrid in ji zabičal, naj se notranjost sveti, da če ne, ne bo kruha, ki ga itak ni bilo, vsaj od njega ne.

»Loris, Loris,« je s skrhanim in odsotnim glasom poklicala Ingrid.

Čivitiko je stopil do pick-upa.

»Kaj kvakaš? Kaj se dereš, krava!« je povišal glas, čeprav se njegova žena ni drla in jo je komaj slišal.

»Kaj je pa tole?«

V rokah je držala bele in nekoliko krvave ženske gate, v katere je bil zavit natopljen tampon.

»To je tvoje, pizda ti materina nemarna!« je zakričal Loris, ko je zagledal spodnjice Vedrane Cikatić.

»Ni moje, jaz nimam takih in sploh se že več kot leto dni nisem peljala s pick-upom,« se je prestrašila že itak razkoščičena Ingrid.

»Lažeš. Ves čas si pijana in zadeta od tablet! Ti sploh ne veš, kaj kvakaš! Lažeš, ves čas mi lažeš,« je kričal Čivitiko.

»Niso moje, res niso,« je znižala ton Ingrid in nesla gate proti kanti za smeti.

Ko je odprla kanto, da bi zavrgla od menstrualne krvi omadeževane spodnjice, je popolnoma zbesnel.

Zajel je sapo, kakor da bi mu v pljuča vdrl predolg požirek gostega nočnega zraka.

»A ti takole enkrat uporabiš in fukneš, jaz naj pa nove kupujem,« je kričal Čivitiko.

»Niso moje, to si se ti spet kje kurbal,« je rekla pogumno Ingrid, čeprav je bilo v njenem odsotnem glasu zaznati strah.

»Ti boš to govorila, tebe pofuka vsak Bosanec, vsak pomožni delavec, ki ga privlečem v Panule, kurba slovenska!«

»Nisem bila z nobenim, razen s teboj!« je zahlipala Ingrid.

»Jebem ti mater, ko greš scat, slišim, kako ti bosanska sperma špukne v školjko,« je popolnoma nor zakričal Loris Čivitiko.

Ko se ji je približal, si je glavo pokrila z dlanmi.

Spodnesel jo je z nogo in jo brcal. Potem ji je razmaknil roki in jo pograbil za lase. Z glavo jo je tolkel v kanto za smeti. Tolkel jo je toliko časa, dokler ni imel popolnoma krvavih rok. Potem se je odpeljal.

Ko je Benjamin ob desetih zvečer prišel iz Taverne, jo je našel ležati zraven prevrnjene kante za smeti. Bila je pri zavesti. Ni jokala. Rekla ni ničesar, tudi ko jo je zvlekel v hišo. Potem je napol odsotna izdavila:

»Odpeljal je Friderika.«

27.

Po tistem je Loris Friderika ves čas vlačil s seboj. Včasih so prišli Lorisovi bratje in jo zmerjali, da pijana ne more skrbeti za otroka. A vendar nikoli ni bila toliko pijana, da bi padala, da ne bi skuhala kosila, da ne bi delala od jutra do večera. Bila je zgolj zgarana razvalina življenja pri štiridesetih, skopnela je do te mere, da bi neznanec dal roko v žerjavico, da taka trska ne more roditi potomcev. In bila je ruševina življenja, ki je delala od jutra do večera in živela brez dinarja plače, brez zdravstvenega zavarovanja, da o nekakšnih pokojninskih prispevkih sploh ne govorimo, ti pa človeku v stiski gotovo niso niti najmanj mar, kaj boš mislil na jutri, če je jutro prihajajočega dne bosopeto in adrenalinsko samo zaradi strahu.

»Kam naj grem, če zbolim, če bo treba v bolnico, kdo me bo pa vzel, kdo me bo lečil, kateri lečnik, nobeden! A naj grem k padarju, k zeliščarju, k vraču, k astrologu, h kateremu mazaču naj grem, če se mi kaj zgodi?« je v redkih trenutkih poguma iz defetizma govorila bolj sama sebi kot Čivitiku.

»Samo ta mesec nisem plačal, kaj kvačkaš. Bom jutri, da boš nehala otresati gobec,« je vedno odgovarjal Loris, pa če je bila naslednji dan nedelja ali praznik.

In bila je mati, ki ji je Loris začel prepovedovati kazati neposredna čustva do lastnega sina.

Friderik je ves čas racal za Lorisom in že takrat je bil popolnoma na njegovi strani, čeprav niti njegov precej starejši polbrat ni natančno vedel, za kaj v resnici gre. Benjamin si je predstavljal, da je to zveza, sicer nekoliko bolj turbulentna, a da je vendar zveza. Da se partnerja lahko pogovarjata tudi na tak način.

In vendar je Benjamin počasi opažal, da je nekaj narobe, saj po tistem tepežu zaradi spodnjic Lorisa nikoli več ni videl tako prijaznega do Ingrid kakor prvega dne, ko jima je zaželel dobrodošlico.

Tri dni po butanju z glavo v kanto za smeti je Ingrid vsa v podplutbah in s sončnimi očali stregla skupino Italijanov v Taverni. Odprl jo je Benjamin in ko so gostje prišli, je hitel poklicati vsaj Ingrid, če že Lorisa ni bilo. Nekdo je moral vreči brancine na žar, tega Benjamin ni znal in se je tresel, kadar je pekel ribo, da mu ne bi razpadla ali pa se celo prijela na žar. Če je to videl Loris, je dobil silovit napad besa in ga je skoraj vedno treščil kar pred gosti, če je utegnil in če to ni bil tisti čas, ko bi pisal račun.

Ko sta delo že finiširala, se je prikazal Loris. Bil je nejevoljen, ker ga Benjamin ni prišel klicat na parcelo. Ko je v kuhinji zagledal Fikreta, kako lupi krompir, je začel kričati:

»Tvoje delo je svinjaku in pri kozah, ne pa tule!«

»Kdo mu je dovolil v kuhinjo?« se je obrnil proti Ingrid.

»Saj veš, da ne morem vsega sama, če je toliko ljudi,« je bila živčna Ingrid in zaposlena s tisoč stvarmi.

»Kaj imata vidva?« je vrtal Loris.

»On te podpira v tvoji lenobi in še kaj drugega, še kaj za zraven, priboljšek, fafažo, mar ne? Dlačice?« je še zarobantil.

Odgovora ni bilo. Potem je prijel Fikreta za majico.

»Jebeš mi ženo, a ne?«

»Čakajte šefe, jaz delam za vas, kaj vam pa je?« se je tresel Fikret.

»Zdaj je jasno. On te jebe, potem mi pa ti nastavljaš gate v pick-upa, da bi lahko kazalec obrnila vame kakor v največjega kurbirja, kakor da bi bil jaz tisti prašič,« je rohnel sredi kuhinje Čivitiko.

Tepel ni nikogar, saj je mu je na rokah spal dedič.

Stopil je za šank.

»Tvoja mati je navadna kurba, je vse jasno?« je rekel Benjaminu.

»Jasno, jasno …« je mencal Benjamin.

»Vaju so oba sto posto spočeli iz norosti ali pa zaradi nemarnosti,« mu je še požugal Čivitiko.

Loris Čivitiko je bil bolestno ljubosumen.

Bil je skrajno ljubosumno napadalen. In dlje časa, ko je preživljal na parceli, bolj je bil ljubosumen.

Zdaj je Ingrid ves čas obtoževal, da jo poriva cel svet in vsak, ki ima pet minut časa. A v Panulah ni bilo spodobnega moškega, razen dveh prestrašenih Bosancev, ki sta si vsak mesec želela zgolj zaslužiti svojih dvesto mark za lačna otroška usta v Bosni in nič drugega. In Ingrid ni imela časa, da bi kogarkoli pošteno pozdravila ali pa se zgolj rokovala z njim, kaj šele, da bi s kom popila pijačo, da ne govorim o tistem, kar je namigoval Loris Čivitiko. Bila je tako rekoč v Lepoglavi, kakor tudi Benjamin, čeprav se je med tednom vozil v Rakično, kjer so najbolj intenzivno delali pri tehničnem pouku, saj se je bližala sezona in čas suvenirjev in bižuterije.

28.

Ko je v Rakični čakal avtobus, je Benjamin večkrat videl Lorisa in Vedrano, kako sta brzela v središče vasi, kjer je bila pošta in dve beznici. Pošta je bila velika dva krat dva in v njej je vedno smrdelo po mešanici rib in nog razkoščičene in živčno razrvane uslužbenke, ki je na razglednice, ki so jih v Proštino pošiljali mornarji, dopisovala razne opolzkosti in svinjarije na meji literarne sproščenosti.

Žene mornarjev so potem jokale in večkrat mislile, da je zakon končan, da se je mož zagozdil na Filipinih ali na Japonskem. Bila je ena največjih zdraharic v regiji in je imela kot poštna uslužbenka z navadno osnovno šolo, glorificirano v Rakični, neverjetno moč in vpliv na zakonska življenja kmetov. Pošta je delala od osmih do dvanajstih in to je bila vsa zunanja povezava s svetom iz Rakične, vključno še s petnajstimi ali nemara celo več vasmi, ki so tvorile Proštino.

Če je Loris opazil Benjamina, se je prenarejal, da ga ne pozna.

Sošolci so ga cukali, »glej, očka gre, glej, očka gre,« Benjamin pa je strmel v tla in v ušesih mu še danes doni tisto priklicevanje hudiča:

»Glej, očka gre, očka gre!«

»Delo ima, delo,« jim je odgovarjal, da bi potlačil laž.

»Kdo pa je ta ženska z njim?« so spraševali.

»Je to tvoja mama?«

Benjamin je samo kimal in hotel spremeniti smer pogovora.

Če vate vrtajo štirinajstletni vrstniki, je to težji retorični spopad od obrambe literarnega dela, ki se je že krepko obdržalo v stoletjih in se tu pa tam še vedno najde kdo, da bi ga izbrisal.

Po šoli se je začelo govoriti, da naj bi Loris najel eno izmed dveh beznic v Rakični, ki je bila v Zadružnem domu, in da bo iz nje naredil veliko restavracijo, kjer naj bi nastopali ugledni hrvaški pop zvezdniki. Benjamin o tem kajpak ni vedel ničesar, Loris pred Ingrid in Benjaminom nikoli ni govoril o svojih poslovnih načrtih, ko pa se je tega početja lotil, pa je nastopal z lažjo, to pa je itak ves čas, in to patološko, da je verjel sam sebi.

In res: ni minil niti mesec, ko so beznico v Zadružnem domu zaprli in jo začeli renovirati. Zdaj je bil Lorisov pick-up ves čas parkiran pred pošto v Rakični in govorice so se uresničile. Petega junija bo odprtje velike restavracije Gurman, na katerem naj bi nastopal Oliver Dragojević. Da bi tak as prišel v to vukojebino, seveda nihče ni mogel verjeti. Če bi to uspelo Lorisu Čivitiku, bi ga bilo potrebno razglasiti za častnega občana. To bi bila ena najbolj svetovljanskih potez v zgodovini Rakične in sploh bi spremenila podobo kraja in mnenje ljudi iz velikih mest o Rakični, se je šušljalo. Lorisu je ugled naglo zrasel in obnašati se je začel temu primerno tako. Pobarval si je lase, se začel oblačiti kakor kak najstnik in se z Vedrano zalizoval pred Zadružnim domom, pred pošto in v pick-upu.

Zdaj ne bo več šerif v Panulah, zdaj bo nastopil in zaropotal tudi v Rakični, v kraju s pošto in nekaj pomembnimi ljudmi, konec koncev se je tukaj rodil celo Mijo Mirković álias Mate Balota.

Proces sanacije Zadružnega doma je potekal hitro, zadaj je bil precejšen denar, to je bilo enkrat ena. V Panule Lorisa skoraj ni bilo več, edino le, kadar je prihajal po izkupiček v Taverno ali pa po malega Friderika. V vasi se je resno pogovarjal samo še z Borčetom, mornarjem, za katerega se je govorilo, da je skupaj z Lorisom in Vedrano vtaknil vse svoje prihranke v Gurmana. In to se je kmalu izkazalo za konfliktno resnico, v kateri eden izgubi življenje, drugemu pa se to zdi drobnarija, malenkost, vsakdanjost, gost pljunek na asfalt, ki ga temeljito zbrišeš z okovanim čevljem, da ne bi ostale svinjske sledi za teboj.

Da za teboj ne bi ostal madež primitivizma, ki vedno pozna samo eno dimenzijo.

29.

Prvega junija tisoč devetsto devetinosemdeset je Benjamin Zakrajšek dobil spričevalo o zaključeni osemletki v Osnovni šoli Vladimirja Nazorja v Rakični. Spričevalo je bilo odlično in Benjamin se je vpisal na gimnazijo že imenovanega Mateta Balote v Pulju, kjer je opravil tudi izpit za rdečega avtomatika, s katerim se je zdaj skoraj ves čas fijakal, saj Lorisa v teku tistega časa nikoli ni bilo doma, da bi mu ga zaklenil v garažo.

Čeprav se je Loris norčeval iz njega, da je to spričevalo njegovo delo in da je njegovo resnično spričevalo nezadostno, saj z njegovim delom na posestvu in v Taverni ne more biti zadovoljen, tudi če bi zamižal na obe očesi, je bil Benjamin po svoje srečen, da bo spet vsak dan v mestu.

»Kaj je to?« je zgolj ošvrknil spričevalo Loris, ko mu ga je Benjamin pomolil pod nos.

»Spričevalo, poglej, kakšno je moje zaključno spričevalo,« je žarel Benjamin.

»No poglej, no, Loris, kako pridnega fanta imava,« je pristavila Ingrid, čeprav se je Benjaminu zdelo, da se tudi njej gladko jebe.

»To nič ne velja. Vemo, kako je bilo in zasluge so predvsem moje. Sploh pa si mi v Rakični večinoma sramoto delal. Spomni se Valterjevih telefonijad, pa na Split in tvoj sloviti izlet. Sramotiš me, fant,« je zarevsal vanj Loris, mu strgal spričevalo iz rok in ga fliknil po tleh.

»To je nula, to nič ne velja. To lahko vsak kupi za drobiž, upam, da vama je to jasno. Podobnih papirjev jaz kupim za celo regijo in to z eno skupino Italijanov. Kaj se boš s tem postavljal, če še sardel ne znaš vlagat! Kaj mi boš, kurac, to molil pred nos, če si samo škodo delal! Zresni se, pa naj se izkaže, če kaj veljaš. Ob zaključku osemletke ti lahko povem samo to, da si me razočaral in prepričan sem, da ne bo nikoli nič iz tebe. Deluješ, kakor da bi te dva pijanca spočela po nemarni pomoti na kakšnem zapacanem sekretu, kjer normalen človek bruha, ne pa poriva vnemar in misli, da fuka. Onemu lastniku amija 6 ga pokaži, tole svoje delo, da se bo ovedel očetovstva, prasec zapiti,« je zapraščal Čivitiko.

»Loris, ne bodi no tak,« je rekla Ingrid.

»Ti pa tiho, drolja. O tebi je pa itak vse jasno kakor beli dan. O tvoji kurbariji vsaka kura kokodaka še preden zjutraj prvo zrno najde. Da mi ne bi kakih bolezni privlekla v hišo,« je še zarobantil.

»In poslušajta me oba, in to z ušesi na preži: tale vajina zajebancija se bo počasi končala! Tega propadanja, fukarjenja naokoli in lenobe ne mislim več prenašat! Marš, da vaju ne vidim! A jaz naj se pretrgam, razbijem ob svojih poslih in raznim pizdaklom rolam bankovce, zato da se bo en mali slovenski pankrt postavljal s spričevalom, ki ga štempljam sam, če češ! Jaz sem Čivitiko, meni je uspelo v življenju, ti pa mi boš tale kurčev papir kazal!« je bil že totalno razkurjen Loris, ki s šolami nikoli ni bil preveč na ti.

Ta spomin ga je togotno razburil in udaril v ahilovo peto preteklega časa.

»Kaj kurac se boš s tem važil pred mano, poglej naokoli, to je vse moje, kaj pa ti, vidva? A imata kaj? Pokažita denarnice!« se je čeperil, čeprav je bilo čutiti bes s kancem grenkobe, zaradi enega ubogega osnovnošolskega spričevala, ki bi si ga najbrž tudi sam kdaj želel imeti z odliko.

Konec koncev pa bi si ga res lahko kupil. Pravega, štempljanega še kje drugje, kot v Rakični, in ne samo osnovnošolskega.

»Samo pokazati sem ti ga hotel, ker te imam rad!« je rekel Benjamin.

Nastal je molk. Ingrid je zajokala. Jokala je tako glasno, da je take še ni videl, niti slišal tako glasnega in obupanega joka, tudi kadar jo je boksal ne. Potem se je Loris zakrohotal.

»Jebe se meni, če imaš ti mene rad. Ko boš izpolnil moja pričakovanja, potem kvasi take neumnosti. Rad, rad, rad te imam! A si pička ali kaj, da mi govoriš take! Delaj kaj, v božju mater, ti pa se ne cmeri, saj ti nisem nič hudega naredil,« je spet zaropotal Loris in odkorakal v hišo.

Benjamin je stal kakor vkopan in v očeh so se mu nabrale solze, a je zdržal in objel razrvano mater.

Avtobusa iz Panul za Pulo sicer ni bilo, moral bo štiri kilometre peš, do križišča, kjer ustavlja dvakrat na dan avtobus iz Rakične. A to ga ni skrbelo, samo da bo spet v mestu, da bo hodil mimo ljudi, ki ga ne poznajo in ki mu jih ni treba poznati.

V tistem času se je Benjamin drugič v življenju napil, s sošolci so se napili jajčnega likerja, ki ga je ukradel v Taverni, čeprav vemo, kaj je tvegal. Pili so pred šolo in seveda pokozlali šolsko zelenico. Zadnjič v življenju je bil tam in nekatere sošolce, večino njih, je videl zadnjič v življenju. In pozabil njihove lastnosti in obraze, izgubili so se mu hitro, kakor da jih nikoli ni bilo. In pijačo je tokrat celemu razredu častil Loris, saj je zaradi priprave na bližajočo se otvoritev Gurmana nadzoroval zgolj gole finance, da bi risal črtice na steklenicah in tako primerjal popito s prihodki, zdaj ni imel več časa. Ni imel pod kontrolo vsakega dinarja, zato si je tudi Benjamin končno nekoliko oddahnil. Prvič je imel vsaj urico ali dve dnevno svojega miru, ne da bi ves čas drgetal in oprezal, da ga lastnik čaka za vogalom ali pa da ga celo nadzoruje z lovskim daljnogledom, trofejo, ki jo je Ingrid zbezala od Valterja Zakrajška. Poblajhanega in sveže zaljubljenega Čivitika je v Rakični videl skoraj vsak dan, a tam ga ni poznal. Kakor da ga ni nikoli videl. Čivitiko ga ni jebal, zdaj dosega svoj poslovni zenit in nima časa za take, kot je on. A Benjamin je včasih še vedno pomislil, da bo dedič, čeprav se je ob pomisli na Lorisa zdrznil in dvignil uhlje kakor nemški ovčar, da bo dobil vsaj polovico, da bo tudi sam zajadral v svet biznisa, svojo prihodnost je povezoval s Panulami, s čim drugim pa bi jo lahko, svojo prihodnost je še vedno povezoval s Čivitikom, on je bil takrat njegov edini vzor, on in biti v življenju deležen takega strahospoštovanja med ljudmi, kakor ga je deležen Loris.

Seveda se je motil.

30.

Dan pred odprtjem Gurmana, za tiste prilike in razmere proti ostalim objektom v Proštini res vrhunske restavracije, predvsem na oko in na obljube, je Loris Čivitiko sklical sestanek v Taverni. Obvezna udeležba za Ingrid, Benjamina, Fikreta, Nijaza in Đenano.

»Kakor veste, jutri odpiram največjo restavracijo v zgodovini Proštine,« je sijal Loris.

Narezal je celo nekaj pršuta in na pladenj zadegal par oliv, kar je bil novum par exellence, kar se tiče delovnih sestankov z njim.

Da bi sam narezal in postregel svojo služinčad.

Ni se še zgodilo, da bi častil lakajščino na tako velikodušen način, da bi s svojima golima rokama bosopetcem, ki jih je držal v kleščah kakor kuhane jastoge, postregel jedačo, katere lastnik je bil. Olive so bile sicer nagnite, a je, ne da bi ga kdo pobaral, o tem pripomnil, da to ni nič in da zdaj je, kar je.

»Veste, da poleti Taverna ne dela,« je nadaljeval slovesno, čeprav je bil videti skurjen in je bil po srajci polit s kavo.

»Fikret, Nijaz in Đenana, kaj naj rečem, hvala vam za vse …« je inventivno zajebal poslušalce, ki so pričakovali serijo žalitev, neresničnih podtikanj in tisto najhuje, da jim bo plačo skrojil do minimuma ali pa da jo bo za ta mesec odmislil, da bodo morali vzprhutati kakor golobi, brez vsega z lastnikovega posestva. No, Ingrid in Benjamin do nje nista bila upravičena, plača je bila za njiju enaka postrgani menažki, ki jo je najprej polizal Čivitikov rotvajler Maks.

»Torej: Fikret, Nijaz in Đenana … od jutri vas ne potrebujem več … delo v Terensu bosta prevzela Benjamin in Ingrid …«

Benjaminu se je v goltancu zataknil pršut. Da bosta delo, ki ga je komaj zmoglo delati pet, šest ljudi, zdaj morala opravljati sama z materjo?

»Kako to misliš,« je zajuckala prestrašena in malce odsotna Ingrid.

»Tebe ni nihče nič vprašal,« je rekel Loris in dal Đenani dvesto mark, Fikretu in Nijazu pa vsakemu po sto petdeset.

»Vidva dobita malo manjšo plačo, ker zadnji mesec nisem bil zadovoljen z vajinim delom. Lenoba vama ni tuja, v pičku … sicer pa bodita vesela, da sem vama sploh kaj dal, ker bi vama priliv glede na rezultate moral stolči do nule … ampak jaz sem dober človek …,« se je režal Loris.

»Tole je za na pot,« je zabrundal in stopil do terenskega vozila.

Iz pick-upa je prinesel tri vrečke, v katerih so bile po ena steklenica vina iz njegovega vinograda in v katerem sta Fikret in Nijaz dan za dnem scala kri, sendvič s pršutom in majice z napisom:

RESTAVRACIJA GURMAN, Rakična 9, 52278 Rakična; in čisto spodaj, pod podobo obnovljenega Zadružnega doma – lastnika: LORIS ČIVITIKO, VEDRANA CIKATIĆ. To slednje je bilo natisnjeno z največjimi črkami.

»Na, še za vaju,« je Loris malomarno in naravnost v glavo zadegal majici Ingrid in Benjaminu.

»Ajde, šefe, da popijemo sad po jednu,« je Fikret vstal in dvignil kozarec kakor prekaljeni zdravičar.

»Kaj si rekel? A misliš, da boš z mano kar takole govoril? A sva ovce pasla skupaj ali kaj? Ti si jih že pasel in še kaj drugega, se mi zdi, ko te takole pogledam, prašiča zanemarjenega. Ne boš ti meni v moji gostilni s svojim jezikom opletal. Nič se nisi naučil. Še žal mi bo, da sem ti sploh kaj dal …« je zakričal Loris.

»Da vas jutri ne vidim več na moji zemlji,« je še sporočil trojici iz Teslića in poklical Benjamina in Ingrid v kuhinjo.

»Zdaj imata priložnost, da pokažeta svoje sposobnosti. Stisniti je treba, čim več denarja mora ostati za družinski proračun, mar ne?«

»A bo zdaj tudi plača, če bova več delala?« je vprašala Ingrid.

»Plača bo in že zdajle vama bom nekaj dal. Vse bo, samo rokave je treba zavihat. In ne mi sramote razkazovat, zdaj postajamo veliko podjetje v turizmu,« je pogledal najprej Benjamina in potem še Ingrid, kar je bilo prvič ali drugič, da ju je med pogovorom pogledal naravnost v oči.

Na bolje bo šlo, na bolje, sta si mislila priseljenca.

»Vsega bo dovolj za vse, če se bo resno pljunilo v roke. Pijačo in hrano bo nabavljal moj partner iz Rakične Borče, jaz se bom oglašal na nekaj dni, da vidim, kako poteka delo. Večje skupine gostov z zahtevnejšimi naročili bosta pošiljala k meni v Rakično. Je vse jasno? Aha, še tole,« odprl je listnico in dal Benjaminu deset, Ingrid pa dvajset mark, in čeprav se Lorisovih redkih daril ne zavrača, sta se počutila veliko bolj ponižana, kakor če bi jima rekel, da bo denar malo morgen.

31.

Petega junija se je zgodila ena največjih prireditev, kar jih pomni Proština. Na odprtju Gurmana so bili župan Pulja, vsi malo večji veleposestniki, nekateri kupci Lorisovih parcel, ki so jih kupovali direktno od njega in so še vedno upali na vpis v zemljiško knjigo, ravnatelj Osnovne šole Vladimir Nazor in celo razrvana in razkoščičena uslužbenka pošte v Rakični, za katero se je čez leta izkazalo, da je tudi Ingrid pošiljala pisma z opolzkimi vsebinami, ki so živo pričale o tem, kako je zlezla Lorisu Čivitiku okrog pasu in z usti pod popek. A njo je samo mimogrede, zaradi nje se ni poblajhal in spremenil sloga oblačenja, kakor zaradi Vedrane Cikatić. Pel jim je resnični in bojda na smrt pijani Oliver Dragojević, za katerega je Loris trdil, da brez steklenice konjaka ne gre na oder.

Še danes, po slabih dvajsetih letih, se ljudje sprašujejo, kdo je to plačal, to renovacijo in te drage pevce, gaže teh popevkarjev so bile znane. Za šankom je delala Vedrana in še neki neznani kelner iz Splita, ki se je nastanil v turističnem naselju v Dugi Uvali, v kuhinji pa je delal nek vrhunski kuhar, ki je zaradi tega pustil službo v znanem hotelu v Pulju.

Kratko je potegnil Borče, mornar, ki je četrt stoletja plul, da bi potem ves denar kot Lorisov partner vtaknil v Gurmana. Začudeno je gledal, ko ga v otvoritvenem govoru Loris niti omenil ni, vse zasluge je pripisal Vedrani Cikatić in sebi, ki da to dela za prihodnost Proštine, za prihodnost odpiranja novih oken v svet. Borče je bil tiho, njega je bolj zanimal zaslužek, zaropotal bo, če ne bo kinte. Da bi imel fotografijo v Glasu Istre ga ni tangiralo, kakor tudi ne, da bi županu ali Oliverju lizal rit in se sluzil okrog njiju. Težko prigaran denar in življenje na naftni ploščadi sta mu dala vetra, bil je tih in nekoliko zagrenjen, zanj so govorili, da so ga na naftni ploščadi obdelovali hudobni Filipinci, ki tudi sicer slovijo kot najbolj zajebani mornarji. Niso ga obdelovali s pestmi, temveč po pasje, bojda, tako se je govorilo, ljudje v vasi pa lažejo in napihujejo trače še bolj kot oni v mestu, saj je časa v dolgih zimskih večerih na pretek in ni rumenih časopisov, ki bi ti lajšali čas in vest na sekretu in dokazovali, da so na svetu še veliko večji prašiči, kakor so sami. A Borče je bil trdoživ in bil je poštenjak, bil je dober človek, ki je pomagal Benjaminu in Ingrid, čeprav se ni hotel v nobeno stvar preveč zaštrikati. Lorisa je poznal od malih nog, o njem je marsikaj slišal, toda o Lorisovi nepreklicni uspešnosti je pričalo njegovo imetje in več kot dvajsetletno vzpenjanje navzgor. Če je pot poštena ali umazana, ga ni zanimalo, niti ga ni zanimalo to, če je Loris kurbirček; bil je na ladji in skušal veliko težje stvari, kot je varanje žene in podobno kršenje običajnih in nemara za lase privlečenih kanonov. Da je vložil denar, ga je prepričal Loris, pozna ga tako rekoč od rojstva, zato ga ne bo zajebal, konec koncev sta tudi soseda iz Panul in daljna sorodnika. Kam pa naj bi Loris pobegnil, za tristo tisoč mark si ne more zabrisat sledi niti v Južni Ameriki in tam večno izigravat frajerja.

Toda Borče ni vedel, da bi te Loris zajebal tudi za veliko manjšo vsoto, zajebal bi svojega brata, očeta in kajpak tudi ženo za veliko manj, tako rekoč za drobiž. Uštel se je, ker navkljub bogati življenjski izkušnji ni poznal usodne čarovnije človeškega pohlepa. V šali je poznal pregovor, da imaš denarnico namesto srca, ni pa si mislil, da so resnično tudi taki ljudje, da so še bolj nori in zajebani, sploh tisti, za katere si prepričan, da jih poznaš v dno duše.

Borče je bil samski in brez potomcev, ženske ga niso pretirano zanimale, moški še manj, za časa svojega prihodnjega življenja je hotel zgolj človeško eksistirati in ga preživeti v miru, zaslužiti denar na domačih tleh, da mu ne bo treba več na morje. Bil je enostaven človek, ki si je mislil in bil celo prepričan, da nobeno človeško življenje ni vredno več od drugega, in mogoče bi imel v kakšni bolj kompleksni filozofiji od tiste, ki je vladala Proštini, celo prav.

Loris je bil popolnoma iz sebe in ljudje so govorili, da je ponorel. Ne samo, da je poblajhan, temveč da ga v svojem lokalu večkrat vidijo pijanega in razposajenega, kakor še nikoli poprej. Na otvoritvi sta z Vedrano plesala in se proti jutru tudi zalizovala, kar tam, za šankom, med pijanimi domačini in razkravatanim županom. Na vratih Gurmana so vedno stale tri gorile, trije najbolj znani pretepači iz Proštine. Gurman je bil v očeh domačinov velika Lorisova zmaga, tako velika, da si svoje zavisti niso upali širiti niti v pritlehnih govoricah zunaj svojih ognjišč.

32.

Loris je napovedal serijo znanih pevcev, kakor je bil obljubil na otvoritvi. Že prvi teden obratovanja se je v Gurmanu trlo ljudi, izgledalo je, da bo iz razpadajoče beznice v Zadružnem domu nastala zlata jama. In vsak mesec en znani pop zvezdnik, da bo dokaz moči popoln. V Panule skoraj ni hodil, včasih je prespal in zjutraj spet za par dni izginil. V hiši je bilo moreče zatišje in Ingrid je vse bolj skrbelo, kako bosta z Benjaminom zmogla vse delo v Terensu. Za zdaj še gre, a ko bodo konec meseca pritisnili vikendaši in parcelaši, bo nemogoče.

V Gurmana jima je Loris prepovedal hoditi, tudi Benjaminu ni dovolil na koncert Jasmina Stavrosa, o katerem je krožil trač, da se bojda leči od horsa in da se mu je od vse slave popolnoma odkrušilo od realne percepcije. Tračev o Čivitiku v Panulah ni bilo na uho, tisti, ki jih je podjarmil, so bili tiho, z drugimi pa je bil boj po sodiščih. Poštar je itak nosil zgolj pisma odvetnikov in sodišč, pisem naslovljenih na Ingrid ali Benjamina skoraj nikoli ni bilo. Benjamin nikoli ni izvedel, kje so se zataknila in kje so se zataknile sicer izjemno redke poštne nakaznice Valterja Zakrajška. V vsej zgodbi je nekdo lagal, kar pa niti ni tako pomembno.

Največji koncert v zgodovini Proštine je priredil že omenjeni popevkar Jasmin Stavros, za katerega so govorili, da je priljubljen celo v Sloveniji in da je s svojo vižo prodrl široko v srca mas. Bojda se je tam pokazal vsak, ki je hotel nekaj pomeniti in se potrkati po prsih jarega gospoda. Zabava je trajala celo noč in ljudje so puščali cele plače v Čivitikovi in Vedranini blagajni. Za blagajno je delala Vedrana, Loris se je več ali manj rokoval z ljudmi ali pa se je zgolj razkazoval, naslonjen na šank, in okrog sebe frcal kuglice posušenega smrklja.

Proti koncu junija – Gurman je bil vsako noč poln do jutra – pa je Borče prosil Lorisa, da bi naredila mesečni obračun. To, da ga Loris cel mesec ni jebal pet posto in ga včasih pozdravil samo s hudobnim leskom v očeh, je pripisoval njegovi zaposlenosti. Posel je bil dober in Borče je bil nadvse zadovoljen, računal je, da če bo delo teklo tako naprej, da si bo hitro povrnil vloženo in začel delati plus. A ga je Loris zavrnil, češ da nima časa, čeprav je pijuckal na terasi pred Gurmanom in se norčeval iz mimoidočih z lokalnimi pijančki.

»Prišel bo čas, ko bova poračunala, ne skrbi, Borče, sedi in popij kaj z menoj,« je nekoliko ironično zakreketal Loris.

»Čakaj, vsaj polovico denarja, da ti tukaj sediš in se delaš frajerja, je mojega. Dvajset let garanja in odrekanja, ti pa takole, kakor da igrava briškolo za supo. Povej, kako je na stvari!? Obljubil si, da če bo delo potekalo, kakor predvidevaš, da bodo obračuni in izplačila vsak mesec. Ne se zdaj delat norca, šest mesecev si me prepričeval, da vložim denar, ne denar, vse kar imam, ti pa zdaj, kakor da gre za kilo fig. Povej, kaj je na stvari,« je Borče nekoliko crescendiral artikulacijo.

»Ne napadaj me, Borče, vidiš, da sem do vratu zaposlen, ti pa visiš tukaj, kakor da bi bil sam predsednik Lepe naše, namesto da bi Vedrani pomagal polirati kozarce. Delaj kaj, kaj serješ!« je nekoliko glasneje zarevsal vanj Loris in srknil požirek špricerja.

»Nisva tako zmenjena, dobro veš, da sva si pošteno segla v dlani in hočem, da igraš, kakor si obljubil!« je odbil mornar.

»Pa kaj ti je, človek božji, kdo je danes v kakšnem poslu pošten? No, povej mi enega?« se je režal Loris.

»Čakaj, se pravi, da ne boš sploh izplačeval, kakor sva domenjena,« je bil nekoliko zaskrbljen Borče.

»Bom, če ne boš preveč sral.«

»Nisem vedel, da si taka pička od človeka!« je zakričal Borče.

»Daj ga Bruno, kaj bo on grozil na mojem!« je zakričal Loris in pomahal redarju.

Potem jih je Borče dobil in čeprav se je upiral, ga je Bruno najprej položil z jiu-jitsu finto in si potem nataknil bokser, s katerim mu je premaknil čeljust.

Ko je ležal pod Čivitikovimi nogami, so ga lokalni pijančki obmetavali s čašami. A jih je Loris hitro ustavil, da ne bi njegovemu cenjenemu poslovnemu partnerju preveč predelali podobe.

Dvignil je okrvavljenega Borčeta in ga posadil na stol.

»Vidiš, dragi kompanjon, tako bo to, če boš mešal drek, da bo še bolj smrdel. Nihče ne ve, kaj imava midva, čeprav je overovljeno na sodišču. Tisto se lahko tudi izgubi, če še ne veš. Ne serji ga in popij kaj na moj račun, za obračun bo slej ko prej prišel čas,« je zmagoslavno zagostolel Čivitiko.

Loris je poklical Vedrano.

»Daj mu viski, na račun hiše. Ne, celi gostilni daj rundo in Brunotu dvojno,« je zagrmel in bziknil masten in melasat rjav pljunek, ki mu je po nesreči ali pa nalašč pristal na Borčetovemu čevlju, kdo bi to vedel.

Počutil se je močnega, usmiljenega in dobrega do Borčeta, da ga ni spravil v prosekturo. Takrat je pomislil, da je dober človek. Potrepljal je Borčeta in odpil požirek špricerja, čeprav tisto vino ni bilo iz njegovega vinograda.

33.

Konec junija sta Ingrid in Benjamin že komaj dohajala delo. Ingrid je morala poleg vsega prevzeti še računovodska posla, na način à la Čivitiko, on je samo preštel in sumničil, koliko je šlo v njun žep. A zmanjkalo res nikoli ni nič, to Benjamin ve, ker ju je bilo preveč strah. Strah je bil veliko močnejši od pomanjkanja, čeprav jima pijače in hrane ni manjkalo. To se je dalo vzeti, kajti prodanega je bilo veliko in pri tristotih porcijah ni mogel ugotoviti, če sta šli dve v njune trebuhe. Ni pa smel Benjamin jesti sirovih rogljičev, teh je bilo vsak dan dvesto in je moral izkupiček od prodanih dajati v posebno vrečko. Rogljiče je pekla Vedrana v Rakični in jih je poleg drugih stvari vsako jutro ob pol sedmih pripeljal Borče. Čivitiko je Benjaminu zagrozil, da mu bo odsekal roko, če bo kakega pojedel. Prodati mora vse, naj se znajde, kakor ve in zna, denar mora biti zvečer v vrečki. Delo je bilo zafukano, delavci, ki celo leto varčujejo, da gredo za štirinajst dni na morje, so bili najbolj zajebane stranke. Moški je bil pijan, žena z dvema ali tremi otroci pa tiho. Ena porcija za vse ali pa vse po pol porcije. Benjamin ni imel nič proti takim, saj so bili konec koncev na boljšem od njega, toda strežba takih dopustnikov je bila najbolj zapletena in mu je kradla dragoceni čas, poleg vsega pa je ves čas trepetal, da ga ne bi kakšen izmed stalnih gostov zatožil Čivitiku, da je nesposoben, počasen ali pa, da se ne bi kdo izmislil, da se grdo obnaša. Za obliž na vse dobro so taki z minimalističnimi porcijami naredili največ smeti in prinesli najmanj denarja. Denarja je moralo biti v blagajni čim več, če je bil slab dan, je bil tepež zagarantiran.

Potem se je nekega dne Borče zadržal dlje kot ponavadi. Z Lorisom da sta se dogovorila, da lahko poleg nabave pomaga tudi pri delih v Terensu, da bosta že kako s plačilom, da mu bo prištel k obračunu, ko bo čas za to. Borčetu sta se Ingrid in Benjamin zasmilila, ne zaradi tepeža, to je Čivitiko pazil, da je počel na samem ali pa čim manj pred ljudmi (pred ljudmi ju je pretepal samo, če se mu je mudilo) in če se je le dalo v mraku, temveč zaradi garanja. Dobila sta hvalevrednega pomočnika, Borče je bil res priden in prijazen mož, naivnost je posebna zgodba. Pri tej pomoči je najbolj oklevala Ingrid, saj je vedela, da ne bo dolgo, ko jo bo Čivitiko obtožil, da jo Borče poriva in ji ob dobrem dnevu namenil zgolj par klofut.

Potem so garali: Borče, Ingrid in Benjamin, ljudje brez plače in fičnika v žepu. Terens je dobro nesel in to je bilo zlato Čivitikovo poletje. Bil je zaljubljen, poblajhan, oblečen po modi najstnikov in za nameček še slaven, saj si je pobasal par fotk z estradniki in celo z županom v družabni kroniki Glasa Istre. Bil je edini Čivitiko, ki mu je to uspelo, poleg nečaka kriminalca, ki mu je to uspelo že pred njim, a le na straneh črne kronike in ne z županom ali kako lokalno in celo državno zvezdo. Bil je gibalo vsega v Proštini in tudi najbolj terorizirani so zdaj upali, da se bo spremenil, da bo postal dober človek, čeprav je zase že zdaj mislil, da je dober in usmiljen, saj hrani več ljudi, na čelu z Ingrid in Benjaminom, ki mu nista nič, še daljna sorodnika ne. Zdaj je lahko ljudem še bolj skrojil eksistencialijo, zdaj je imel dejansko škarje in platno, bil je tisti, ki je določal, računal in ukazoval. Tudi tepel ni razen Ingrid in Benjamina nikogar več, ni več tepel svojih gostov in ljudi, ki so se mu z namenom poštene igre postavili po robu, takih ni več tepel, take so prebutali njegovi redarji z opozorilom, da bo drugič prosektura. Lahko rečemo, da je Lorisu Čivitiku uspelo, začeli so ga iskati razni zakravatani podjetniki z registracijami glavnega mesta, njegov glas je šel tudi po državi. Saj vendar glas o človeku kroži veliko bolj, kakor človek sam, Loris pa je za nameček še krožil in si dober del ozemlja Proštine spremenil v svoj lastni fevd. Ali pa je bilo samo videti tako, da si Loris resnično želi, da bi se moral vsak kmet pred njim opravičiti za svoje življenje in prihuljeno prežati, kdaj se mu bo lahko dovolj osladno priklonil, da mu ne bi Loris sredi največje pripeke priredil februar, kakršnega v Istri še nikoli ni bilo.

34.

V času Lorisove osebne inavguracije v velikega poslovneža, naduteža in človeka, ki si misli, da lahko izniči vse in vsakogar, kar si je seveda mislil že prej, vendar ne s tako intenziviteto, Čivitiko sploh ni premišljal o Benjaminu, če mu ni slučajno stopil na nogo. Z Ingrid je uredil predajo denarja in izginjal v noč. Ingrid je samevala v kakšnem kotu in razmišljala svoje stvari, najbrž o turbulencah na svoji življenjski poti, kakor to počne vsak kolikor toliko normalen človek. Videti pač ni bila najbolj zadovoljna, a Benjamin se v žaru adolescence in svojih težav ni veliko brigal za to. Skrbel je za mater, kolikor je lahko, a pred Lorisovimi udarci in poniževanji je ni mogel ubraniti, kakor tudi sebe ne. Je pa začel kušati nočno življenje.

V Terensu je spoznal veliko ljudi, domačinov in turistov, krog njegovih znancev je bil zares velik in ti so ga ves čas vabili v diskoteko Paličica, ki je bila v turističnem naselju Duga Uvala. Zvečer je počakal, da se Loris odpelje z izkupičkom in se okrog pol enih ponoči splazil čez balkon do garaže in se z avtomatikom vozil v Paličico. Vračal se je ob pol šestih zjutraj, preden se zbudi Ingrid, splezal v svojo sobo čez balkon in spal uro, dve, ko je moral zavihati rokave. Denar je imel od napitnine in je jemal samo tisto, kar so mu dajali direkt v žep. Ostalo, kar je šlo čez račun in so gostje zaokroževali navzgor, je puščal v blagajni, kakor je naročil Loris, že s tem, da je sprejel privatno drito v žep, je preveč tvegal, saj bi se lahko kakšen izmed gostov Lorisu pohvalil, da malemu pa vedno potisne za kak sladoled, to pa bi podobo darila spremenilo v ekspresionistično sliko s kapljicami urina, loparjem in velikim rdečim madežem.

V Paličici je z znanci začel tudi nekoliko piti, spil je recimo tri, štiri štok kole ali pa dve pivi z badlovim konjakom na eks. To je bilo dovolj, da je nekoliko čutil omamljenost, ki mu je presenetljivo lajšala življenje in ga delala samozavestnega, prijaznega in komunikativnega. Imel je prve punce, večinoma turistke, vseh barv las in narodnosti in v tistem času ga je imel tudi prvič na toplem, kakor so se med seboj pomenkovali adolescenti. Zaljubil se je vsak dan v drugo, prisege na večno ljubezen so se izmenjavale iz dneva v dan, včasih je mislil zares, včasih pa samo zato, da bi mu pustila z roko za hlačke, z dekleti se je večinoma spogledoval že v Terensu, v Paličici pa dokončal delo. Če se mu katera ni pustila niti poljubljati z jezikom, se je naredil užaljenega in se lotil druge. Čeprav je takrat komaj slutil, kaj je to kurbarija, kaj šele, da bi vedel kaj o razvratu, se mu je morje za vedno vpečatilo v spomin kot tisti trenutek v prostoru, kjer boš z lahkoto zapeljal neznano žensko. In čeprav je Benjamin Zakrajšek pozabil večino obrazov in imen vseh teh morskih deklic, so bili to njegovi edini srečni trenutki, ki jih je preživel v Panulah, edina podoba lepega, ki je ne bo nikoli odplaknil noben hudič.

Tako je nekega večera iz Paličice zajadral v Arizono, to je bil nočni klub, kamor so smeli starejši od osemnajst let, a je poznal redarja in ga je spustil. V Arizoni so bile Rusinje, toliko denarja ni imel, a si je vseeno mislil svoje. Računal je, da bi lahko kaj natvezil in bi ga mogoče kakšna izkušena Rusinja popeljala v svet erotike. Najprej je stopil do šanka in si naročil pivo. Razgledoval se je po Arizoni, ženske so bile res lepe, take je prvič videl ponoči in skoraj nage. Tipi so bili kravatarji ali briljantinarji, poznal ni nikogar. Sem so najbrž prihajali iz Pulja ali pa so bili jahtaši z barkami, zasidranimi v luki poleg Duge Uvale. Sami starejši, vsi bi bili lahko njegovi dedje ali najmanj očetje. Sedel je v fotelj v kotu, odpil požirek piva, odložil steklenico na mizo in prekrižal noge, kakor da je njegova podoba vseobsegajoč krik narcisa.

Spomnil se je na krasne nore urice v Terensu, ko je užival v spogledovanju z dekleti, ko so se mu tu in tam od iskrenega navdušenja nad lepoto skoraj ovlažile oči, ki so gotovo izžarevale mešanico nelagodja in pristne želje po ljubezni, ki si jo je predstavljal, kakor si jo pač pri svojih letih lahko. Nekega popoldneva se je tako strastno spogledoval s sedemnajstletno Švedinjo, ki ji je v viski kolo brez njenega vedenja dotakal dvojno dozo in je bila z vsako novo popito čašo bolj pohotna, po glavi so mu rojile različne razsežnosti spolnih variant, ki jih je videl v pornorevijah in predstavljal si je to Švedinjo zvečer v svoji postelji, dokler ga ni presenetil Loris.

»Kaj delaš?« je zarobantil, ko se je prikazal iz skladišča, da se ni mogel pripraviti na prihod lastnika.

»Delam … Zdajle ni preveč gostov, pa si bom malo oddahnil …« je zardel Benjamin.

»Ti bom jaz na glavo skočil, pa si boš oddahnil,« je zarenčal Loris.

»Kaj buljiš ves čas v tistole tamle? Si na tržnici ali kaj? Kaj se nasmihaš gostom, si v svoji dnevni sobi, pička ti materina, pridi sem!«

Stopil je do Lorisa, ki ga je s celim loparjem prijel za uho in ga potegnil v skladišče, kakor da mu ga hoče utrgati.

»Če bi rad prikavsnil, si najdi svoje. Na mojem ne boš takole gledal bab. Kaj pa misliš da si? Vedno bolj si predrzen, prasec križani, kdo te je učil takihle nespodobnih svinjskih gest na delovnem mestu?« je v skladišču robantil Loris in mu s členki potrkal po glavi, da se mu je oglasil kembelj vrtoglavice.

»Še eno tako, pa te bom spakiral v Ljubljano, če imaš kaj tam,« mu je zagrozil in šel v kuhinjo, kjer je ozmerjal še Ingrid, kako nevzgojenega pankrta da ima. Če jo je tudi boksal, Benjamin ni videl, niti slišal krika, saj se je vrnil za šank in naviziral prazne mize v Terensu.

In zdajle, zdajle je miren, zdaj si lahko privošči vsaj ogleduštvo, če mu ne bo uspelo celo pregovoriti kakšne Rusinje.

Potem se je pozorneje zagledal v tipa v kotu. Tudi on je gledal njega. Bil je obkrožen z dvema Rusinjama, eni je držal roko med nogama, drugo pa objemal okrog vratu. Pred njimi je stalo nekaj steklenic šampanjca. Bil je on. Sam Loris Čivitiko.

Sranje, si je zabrundal. Sranje! Kje vse lazi ta prašič!

Opazil je, da je Loris poklical natakarja in mu nekaj kazal v njegovi smeri. Kelner je samo kimal, kaj pa naj.

Ni minilo pet minut, ko ga je isti redar, ki ga je prej na karto znanstva spustil v bar, brez besed porinil skozi vrata in mu s hudobno zarežanino zatolkel:

»Ne vračaj se, pastorek!«

Pred barom si je popravil srajco, ki mu jo je zmečkal redar in mu potrgal skoraj vse gumbe, in zakorakal proti bližnjemu grmovju, kjer je imel skrit moped.

»Slovenac, Slovenac!« je zaslišal glasove.

Obrnil se je. Nikogar.

»Slovenac, Slovenac!« se je oglasilo kakor kukavica in iz grmovja je stopilo pet dvajsetletnikov iz Rakične. Poznal jih je samo na videz. Eden je sedel na moped in ga turiral. Ko je dodajal in odvzemal gas, pravzaprav do fundusa zategoval ročko z gasom in jo potem sunkovito spuščal, so ga štirje obstopili.

»Kaj se ti postavljaš po Paličici s temi ženskami? Misliš, da so vse tvoje? Kakšna značka je to?« je zarenčal eden med njimi, oni na mopedu pa je blaznel na ročki.

Benjamin je imel na srajci značko »Slovenija, moja dežela«, ki jo je v enem izmed redkih pisem dobil od Valterja Zakrajška.

»Nič, navadno značko. Spomin iz Slovenije,« je posrano rekel Benjamin.

»Pa nisi tu v Sloveniji, dio porko,« je rekel eden od njih.

»Pa saj nič nočem s tem, pač značka, kot vsaka druga,« je skušal odbiti Benjamin.

»Kurac značka, provociraš, misliš da si več od nas, a?« je rekel največji med njimi.

»A misliš, ker si Čivitikov pastorek, da se boš važil in mimo nas hodil kot pav in nam boš zaradi tega, ker si gostilničarjev, speljal vse pičke? Motiš se, pederčina! Kaj pederčina, navadna pičkica si …«

Podajali so si ga v krogu, oni pa je še vedno navijal in spuščal gas.

V bistvu je boleče drkal mašino.

»Da si ne bi mislil, da se mi bojimo Lorisa Čivitika. Enkrat bomo tudi njega in če češ vedeti, magari še Brunota in vse njegove redarje. Enkrat jih bomo prefukali, da bo mir s tem napihovanjem. Misliš, da si ti nekaj več, a! Da si lastnik vseh besed, kakor na nas kriči tvoj vrli očim? Spizdi v Slovenijo, v Ljubljano, pa se tam kurči! Tole je zemlja naših dedov in ti nimaš kaj vohljati tukaj! In se kurčiti! Dobil ji boš!«

»A misliš, da se te bojimo?« so rekli v en glas, kakor da bi bili zmenjeni.

»Nič ne mislim, daj moped,« se je ojunačil Benjamin.

»Evo ti moped!«

Dobil je par krepkih po obrazu, da mu je kri v hipu zalila obraz, kakor da bi počilo napeto gasilsko črevo. Potem nekaj časa od krvi ni videl ničesar. Slekel je srajco in stal tam okrvavljen ob mopedu.

Ni bolelo. Loris je tepel bolje, močneje in bal se je zares samo njega, telih se niti ni preveč ustrašil, sploh, ko si je doma obrisal kri in videl, da je lilo iz nosa, ki ni bil niti zlomljen. Krvi je bil vajen skoraj kakor vode, bal pa se je, kaj bo rekel Loris na njegov obisk Arizone, čeprav jih je dobil tudi brez Lorisa in prvič od drugih ljudi zaradi svojega porekla.

»Slovenac … Slovenac … Slovenac …« mu je petpedikalo in potem še zvončkljalo v glavi, preden se je vročično čumenje s težavo zvalilo v nemiren sen, v katerem se je sanja drobila v sanjo, da se je naslednjega jutra počutil, da je na svet poslan samo in zgolj zaradi tega, da ga od jutra do večera šolajo s korobačem.

35.

Po tistem ga je redkeje zaneslo v Paličico in še takrat z več starejšimi znanci. Nekateri domačini so ga pač prezirali, ker je bil Slovenac.

Lorisa zdaj že štiri dni ni bilo v Panule in ves čas je trepetal in si razbijal glavo z viharjem, ki ga bo povzročil njegov prihod. Bil je prepričan, da bo tepen in tisto prekleto čakanje na batine ga je peklilo veliko bolj, od kasneje večinoma realizirane serije udarcev, ki so bili vedno drugačni, zato je bilo nesmiselno premišljati, kaj si bo moral najprej zaščititi.

Lorisov brat Mauricio se je redko oglasil v Terensu, tistega dne pa se je priklatil. Popoldne je žgalo in Benjamin se je s peščico gostov hladil v senci. Ko ga je videl prihajati, je začel polirati kozarce, da ne bi Loris izvedel, da poseda. Še to. Mauricio je bil pijan, Benjamin ga je videl pijanega le enkrat, ko se je rodil Friderik. Po napihovanju z denarjem in sumljivih poslih, ki jih je obvladoval v Pulju, je bil večji od Lorisa, a je večinoma živel v mestu, tam pa ni bil edini tak primer, kakor Loris v Proštini. Ni hotel biti prvi v vasi, toda bil je eden večjih v mestu. Pred kratkim mu je za infarktom umrla žena, čeprav je Ingrid povedala Benjaminu, da je popila dvajset tramalov in še nekaj drugih tablet, skratka celo domačo lekarno, ki pa spričo njenih neštetih kroničnih bolezni ni bila majhna. V njenem telesu so našli skladišče tablet. To s smrtjo Mauricijeve žene ni Benjamina niti najmanj turiralo, bal se je, kaj bo, ker ga ni poznal pijanega, vedel pa je, da se ponaša s strupeno žalitvijo do ljudi, ki jih nima za svoje. Da z njo operira tudi trezen in da kletev stresa predvsem po podrejenih. Nič novega ne bom povedal o Čivitikovih, če zapišem, da to pomeni skoraj po vseh.

»Pastorak, daj biru, beštija prokleta,« je kričal še preden je odsunil nihajna vrata.

»Prekleto življenje,« je rekel Mauricio, sedel za mizo, še prej pa pljunil skozi zobe, kakor da bi se hotel otresti prijazne besede.

Benjamin mu je prinesel pivo. Bilo je hladno, to je posebej pazil.

»Kaj je mali, fukaš kaj? Ti stoji? Ali si tak kot ti slovenski kurci, ki ga namočijo samo v temi in se zvalijo z olesenele babe, ko sunejo par kratov,« se je kislo nasmehnil starejši brat lastnika Terensa.

Žensk tudi Mauricio ni imel rad.

»Delam, delam, vidite, da cele dneve delam,« je odgovoril Benjamin.

»Kurac ti delaš. Ti si ena navadna pritepena pizda. Naslinila sta se z ono kurbo v Panule in mojemu bratu odjedata kruh in živce. Svinje zajedalske!« je pobesnel Mauricio iz čistega miru.

»To je zemlja Čivitikov!«

Steklenico je vrgel ob tla, da so koščki steklenine porezali žensko za sosednjo mizo.

»To je scalina, daj mi ledeno pivo!«

Benjamin si ni mislil, da je tudi ta tak psihopat, a moral je zdržati, izhoda ni bilo.

Iz kuhinje je prišel Borče.

»Kaj je narobe, Mauricio?« je mirno in vljudno vprašal.

»Ooo, poslovnež, kdaj bomo poračunali?« se je bolestno zakrohotal Mauricio.

»Ne veš, kaj govoriš, a? Vem, da ti je hudo, a ni treba zmerjati fanta niti mene, saj ti nobeden nič noče. Spij si pivo, čeprav bi ti ga odsvetoval,« je rekel Borče dobronamerno in potrepljal Mauricia.

»Ti boš odsvetoval, ja. Ti, ki porivaš ženo mojega brata, pa za njo mi je itak vseeno, za njo se ve, ve se, da je navadna cenena drolja, fukara in nič koristi, ki jo lahko prikavsne vsak, ki ima pet minut časa. Ti, mornarček, boš nam Čivitikom pamet solil,« se je grenak smeh bremena bolečine zvalil z Mauricijevih pleč.

»Jaz ti nič ne prepovedujem, delaj, kar hočeš, ampak za gospoda tvojega kova tole ni nikakršno obnašanje. Da maltretiraš otroka, ki ti nič noče … in se sploh ne more braniti,« je skušal odbiti napad Borče.

»Kaj se ti mešaš v to! On žveči Čivitikov kruh in ne tvojega. Ti ga vzemi, če ti je toliko do njega. In ne pozabi na droljo, če se ti zdi vredno ukvarjati s smetmi in bosopetci. Sicer pa si že dovolj star, da bi si lahko izvohljal kaj konkretnega in naredil kakšnega Istrana. Kaj boš s to Slovenko, mi moramo mislit na naš rod …« se je nekoliko pomiril duševno zmečkani Mauricio.

»Sploh ne vem, o čem govoriš. Jaz tukaj samo delam. Ingrid je Lorisova žena in Benjamin njegov pastorek. Oni so družina, jaz sem pa Lorisov poslovni partner. Ne vem, kaj je v tem narobe. Imaš privide ali kaj, morda prisluhe? So se ti možgani skisali?« je bil kontra hudoben Borče, česar Benjamin še ni videl, a bil je ponosen nanj.

Mislil je, da ima pravega prijatelja in prvega resničnega zaščitnika.

»Ti si imel skisane že, ko si se skotil v oni vaši štali na robu vasi,« se je režal Mauricio Borčetu.

V tistem se je od nekod pripeljal posvaljkani in utrujeni Loris.

»Kaj se dogaja? Kričanje se sliši dol, v vas,« je rekel in si dvignil sončna očala na sredo glave.

»Toplo pivo mi strežejo, pa še žalijo me, pizde lakajske,« je bil v zavetju mlajšega brata še bolj samozavesten Mauricio, ker so Corleonejevi držali skupaj kakor smola, če odštejemo pokojnega brata.

»Ne pij Mauricio, greva, te peljem na kosilo,« je bil pokroviteljski Loris. Mauricia je nekako zvlekel do pick-upa in ga polegel na zadnje sedeže. Potem se je vrnil v Terensa. Bil je totalno skurjen.

»Ingrid, Benjamin, Borče!« je zaklical in vsi trije so bili v hipu pri šanku.

»Jutri ob pol devetih zvečer imamo poroko. Sedemdeset ljudi. Pridejo ugledni poslovni ljudje. Tudi jaz bom prisoten.«

Bilo je telegrafsko sporočilo, med katerim nobenega izmed njih ni niti za trenutek pogledal v oči. Borčetu je dal spisek s stvarmi, ki jih mora nakupiti, in se z bratom odpeljal neznano kam. Speljal je po kavbojsko, z ročno, in Benjamin si je oddahnil, ne pa tudi gostje, ki so najprej dobili črepinje pod nos, zdaj pa še dim s peska pred Terensom in se niso mogli načuditi in se spraševati, kdo neki je bil ta pasant in primitivos, ki je speljal kakor na reliju.

Je pozabil? Ga je mar s kom zamenjal? To pravzaprav sploh ni bilo pomembno, čeprav se mu je zdelo čudno. Mogoče pa mu pripravlja presenečenje, ali pa celo cel niz presenečenj? Spet je bil potrt, a vzel je metlo in odstranil črepinje ter se opravičil gostom.

36.

S porokami in podobnimi deli je bila vedno jeba. Predvsem priprava, več različnih spoliranih kozarcev, raznašanje predjedi in posebne zahteve gostov, ki jih niso brigale kvaziznamenitosti. A ta poroka je, vsaj po tistem, kar je nabavil Borče, ciljala drugam. Poroka z malo hrane in veliko pijače, sploh raznih konjakov in vodke je navlekel pred skladišče za običajen delovni mesec. Utrujeni so bili že pred sedmo zvečer in čakala jih je dolga noč. Tudi noč strahu pred Lorisom. Benjaminova noč strahu pred anamnezo krušnega očeta zaradi njegovega obiska Arizone.

Prvi kravatarji so začeli kapljati okrog osmih. Nekateri so imeli že na začetku čudežne zahteve; ko je Benjaminu kdo naročil vodko in mu jo je nalil, recimo vodko 0,5, se je smejal. Vzeli so mu celo steklenico in si nalivali po dva decilitra čiste vodke. Borče je nekatere med njimi poznal in mu povedal, da so čudni ljudje, znani in ugledni v poslovnem svetu, za nobenega od njih pa ni vedel eksplicite povedati, kaj naj bi bila njegova primarna dejavnost. Sekundarna je bila gotovo omama, saj takegale še niso imeli na terasi. Okrog devetih, ko so že postregli juho, je prišel Loris. Bil je z Vedrano in Benjamin ga je takrat prvič videl v kravati. Vedrano je predstavil vsem, ki je še niso poznali, kakor poslovno partnerico, ki ima levji delež pri odprtju Gurmana. Borče jo je kajpak poznal in je zavijal z očmi, jasno da skrivaje, da ne bi poglobil konflikta z Lorisom.

Borče je bil v svojem upanju eden najbolj trdovratnih ljudi, brezpogojno je verjel v poštenje in pravico in zato je bil od vseh najmanj nervozen, bil je skoraj lirik, zavit v tančico sončnih žarkov, čeprav bi si najbrž mislil, da sta Jure Kaštelan ali A. G. Matoš kakšna mornarja iz sosednje vasi ali v najboljšem primeru lastnika majhne trgovine z živili. Čivitiko je bil v svojem obnašanju sila preudaren in skorajda senzibilen, takega Benjamin še ni videl. In sploh je bilo pri njem veliko stvari prvič, enkrat in nikoli več tako. Z Vedrano sta sedla za mizo poleg šanka, par kurjih zakrempljajev od dolge mize svatov in v nobenem oziru nista dajala videza ljubimcev, kaj šele zaljubljencev. Loris je za njiju naročil brancina in pol litra malvazije in v miru sta kramljala kakor dve osamljeni živali.

To je bil čudež v takratnem percipiranju Lorisa, bil je čudež, ki pa seveda ni trajal dolgo.

Svatje so bili živali. Ne samo, da so bili že ob polnoči pijani in so ležali povsod po posestvu, ženske so skakale po mizah in urinirale po njih, to je bil še večji čudež, kaj takega si Benjamin, ki je bil pijancev in njihovih izpadov vajen, ni predstavljal. Da se lahko elegantne in lepe ženske spremenijo v take svinje in pošasti. Med njimi je bila tudi Dora, ki se je zalizovala z nekim tipom in ni marila niti za Lorisa, ne za Vedrano. Jebalo se ji je, dokler ni tipa pobruhala po hlačah in celo po obrazu in moški je planil kvišku in zakričal:

»Ti svinja!«

Odrinil jo je, da se je zvalila pod mizo kakor bala sena.

Bili so skrajno razuzdani in razkoščičeni, a so bili Benjaminu po svoje všeč, saj ga nihče ni brez razloga drkal v glavo in ga maltretiral iz čistega dolgčasa. To so bile hvale vredne endemije in zlate urice v njegovi kelnerski karieri. Ko se je zabava prevešala v spanec in so si nekateri že vzeli ključe Čivitikovih apartmajev ali pa se odpeljali v noč, je Loris pospremil Vedrano in rekel, da pride kmalu. Se pravi, čez tri dni ali pa morda že jutri, za pet minut po denar. Toda vrnil se je čez pol ure in je celo osebno zaklenil vrata Terensa. Ko so se porazgubili po svojih sobah v hiši, je Benjamin slišal nekakšno prerivanje in stokanje v spalnici, ki sta jo imela zakonca Ingrid in Loris Čivitiko. Njegova mati in njegov vrli krušni tatko. Po prstih je šel do vrat njune sobe in poslušal:

»Boš dala ali ne?«

Ni bilo kričanja, saj vpričo malega dediča Loris ni kričal.

Bile so pritajene grožnje in čeprav pastorek tega ni videl na oči, je bil prepričan, da je lopar že pripravljen.

»Daj zdaj, v pičku materinu, not ga vzemi!«

Verjetno si je Loris v tistem trenutku mislil, da ga mora cel svet čakati kakor najbolj zakrknjena in zvesta devica, da morajo biti vsi ljudje okrog njega vsak hip na preži, kdaj bo on pohodil pedal svoje nemarne pohote in jih torpediral.

»Ne, Loris, ti tako svinjsko delaš z mano in z Benjaminom,« je hlipala Ingrid.

»Nima to veze s tem zdaj!«

Ingrid je hlipala, Benjamin pa je slišal škripanje postelje. Ko se je hotel splaziti nazaj v svojo sobo, je zaslišal:

»Ne, ne, Loris!«

Friderik je zajokal.

37.

Pred prvim šolskim dnem na gimnaziji Mateta Balote je Benjamin dobil velikodušno dovoljenje, da obišče Valterja Zakrajška v Ljubljani. To mu sicer ni dišalo, ker je vedel, da bo Loris po takem obisku še veliko bolj hudoben, saj ga bo imel za izdajalca. A Ingrid je rekla, da je to obveza, čeprav bo v Panulah zaradi tega hudo.

Terensa je Čivitiko zaprl in poslal Ingrid in Borčeta na čakanje, v katerem pa sta itak živela ves čas. S Friderikom sta se potepala po Pulju in Proštini, Čivitiko pa je nemalokrat s seboj jemal tudi Vedrano. Čas pred zimsko burjo ni obetal nobenega priboljška v življenju Ingrid Čivitiko in Benjamina Zakrajška, obetalo se je bolj vprašanje, kako bo Vedrana pozimi preživela sunke burje v počitniški prikolici.

Valter Zakrajšek je živel v majhnem stanovanju v središču Ljubljane. Odkar je bil Benjamin v Panulah, ga je obiskal dvakrat, če odštejemo Zakrajškov obisk Istre. Čeprav je bil Zakrajšek diplomirani ekonomist, je imel stanovanje zabasano s knjigami. Bral je vse po vrsti: romane, klasiko in tekste sodobnih avtorjev, različne priročnike in celo šund psihologijo, tudi kakšno pesniško zbirko si našel na njegovih policah. Ker se je zdravil v terapevtski skupnosti, ki je za ozdravitev od prepogostega prijemanja za čašo vključevala tudi rekreacijo, je vsak dan pretekel vsaj deset kilometrov. In čeprav se je ukvarjal z racionalnim delom in je imel službo, povezano z obračanjem denarja, je bil Valter samotar in skorajda čudak. Govorila sta bolj malo, ne toliko zaradi odtujenosti, kot zaradi nekakšnega čudnega nelagodja. Zakrajšek je bil trdoživa dvoživka, ki se je navkljub lečenju, ki prepoveduje vsako kapljico alkoholne pijače, tu pa tam krepko zapil v seriji dni in metal lečečega zdravnika in psihoterapevta na finto, da on pa že ne.

»Kaj bi pa ti, sine, rad počel, ko boš odrasel? Vidim, da ti gre v šoli dobro,« je konstatiral Zakrajšek, ko je listal spričevalo štempljano v Osnovni šoli Vladimirja Nazorja v Rakični in vprašal sina po željah prihodnosti.

»Ne vem še. Verjetno bom natakar ali pa poslovnež v turizmu. Tam je največ denarja,« je nekoliko zardel Benjamin.

»V redu,« je bilo nerodno Valterju Zakrajšku, ker se mu je zdelo, da ima njegov sin pritlehne in preveč enostavne želje, ki so pod vplivom krušnega očeta.

Zanj pač ni bilo vsako delo častno.

»Pa se ti ne zdi, da si ti sposoben več. Tukaj je zaznamovano, da imaš same petice. Kelnerji so ponavadi tisti, ki komaj zdelujejo šolo,« je še odebelil svoj bas Zakrajšek in ni bil videti preveč zadovoljen.

»Pa saj ne mislim natakarja v kakšnem podjetju ali hotelu. Imel bi svojo gostilno in bi tam poleg drugega dela tudi kdaj koga postregel.«

»A se ti ne zdi, da si pod vplivom tistega primitivca iz Panul? Če je on navaden kelner, ki ima, kolikor vem, samo tečaj strežbe in še natakarske šole ne, a ti bi pa isto? Ne smeš se tako poniževati,« se je razburjal Zakrajšek.

»Veš ati, Loris pravi, da je vsako delo častno in da je v delu rešitev. Mi delamo od jutra do večera in smo tako navajeni. Drugače se Loris jezi.«

»Kako jezi? Te pretepa? Te suva v predel žličke? Te je boksal? Ingridina mati, ki sem jo zadnjič naključno srečal na tržnici in se odlično drži, pravi, da je Loris njeni hčeri že večkrat predelal obraz in da je tudi tebe že večkrat zmikastil. Da dela z vama slabše kot z okupatorjema. In da to niso diverzantska jebanja v glavo, po tihem in skrivaj papranje, temveč kar direkt na nos ali pa kamor pade pade, samo da pade in da si na tleh. Bo to držalo?«

Zdaj je bil Zakrajšek že precej razburjen in razkurjen.

Benjaminu se je zdelo, da ima mačka, saj si je vsakih pet minut natočil novo čašo vode in jo eksal, takoj ko je bila polna, zraven lavaboja in mu je nekoliko teklo celo po srajci. Ko je zeksal, si je oddahnil, kakor da bil bil za njim edini in osnovni življenjski izpit, ki bo zdaj takoj osmislil njegovo vijugavo pot, na kateri ga nikoli ni nihče preveč oviral. Tega Zakrajšek ni dovolil, saj je lastno bolečino pred ljudmi skrival z imenitenjem, zato so ga ljudje v različnih krajih po svetu večkrat oskubili in mu z obraza izbili naduto grimaso.

»To ni res. Loris je dober človek in najbolj znan v Proštini. On je velik podjetnik in uspešen poslovnež, ki nam in še mnogim drugim daje kruh,« je rekel Benjamin in rdečica se mu je razlila vse do ušes.

Zakaj se je to zlagal, mu še danes ni jasno, toda strah pred Lorisom je bil močnejši od Zakrajškovega ponujanja varnosti.

»Si prepričan? Jaz pa mislim, da je on navaden primitiven prasec. Se spomniš, kako se je obnašal, ko sem se pripeljal pote? Kot kak barbar, ki ga ne more zlomiti nobena samokritika nad lastnim obnašanjem in si nikoli ne bi pustil veje na drevesu za lastna vešala, ampak bi kar vsa drevesa posekal. Taki so nevarni in hudobni. Taki ti lahko uničijo življenje!« je že skoraj kričal Valter Zakrajšek in v roke jemal knjige, jih listal ali pa zgolj pogledal naslovnico in jih vračal na knjižno polico.

Ti nisi nič boljši, samo na drug način, si je mislil Benjamin. Enkrat ena pa je, da so vsi samo kričali in kalili žalitev. Sprti ste vsi po vrsti.

Zazrl se je besnega očeta.

»A nisi ti zagovornik tega, da smo ljudje različni in da moramo biti strpni in potrpežljivi eden z drugim? A mi nisi tega pisal v enem izmed svojih pisem?« ga je po tihem vprašal Benjamin.

»Že, že … kajpak, seveda, ampak ne moreš strpnosti graditi na tem, če ubijaš boga v drugem človeku. To naredi porodne krče upora. Ne moreš biti strpen s svinjo non plus ultra,« se je zdaj zarekel Valter Zakrajšek, ki ga je gnal prezir in svojilni zaimki.

»Pa česa je on vse lastnik?« je bolj mirno vprašal Benjamina.

»Uuuhh, to bi moral videti. Gurmana, to bi moral videti. Take restavracije še nisi videl. Pa Terensa, Taverne … saj v Terensu si bil, no videl si ga. Pa zemlje imamo, zemlje, veš koliko zemlje! Loris pravi, da je zemlja ob morski obali suho zlato … biznis s prodajo parcel … potem ima še turistično agencijo v Splitu in še neko drugo podjetje …« je še malo dodal Benjamin, čeprav ni vedel in si še dolgo ni bil na jasnem, zakaj je takrat Lorisa branil in ga častil kakor svojega edinega mesijo. Verjetno zato, ker se je Zakrajšek razburjal in je hotel na vsak način tekmovati. Oče je hotel biti večji in boljši od krušnega očeta.

»On je navaden primitivos. Kurac od človeka. Razbil ga bom,« je rekel Zakrajšek in iz predala potegnil škatlico cigaret. Takoj je enega zasmodil.

»A ti še kadiš?« je vprašal Benjamin in si še po tihem rekel, da bi ga malo morgen razbil Čivitika, saj se je videlo v Panulah, da je cincal in ga ni upal usekati.

»Včasih. Kakšno zvezo ima to s temle pogovorom? Cigareta je larifari proti vseobsegajočem,« je v površnem stoicizmu konstatiral Zakrajšek.

»Pa ja ne boš kelner … to je propad duha … tam te ja vsak pijanček, ki ima pet minut časa, pelje v pralnico možganov,« je rekel Zakrajšek, ki je tudi sam imel empirično skušnjo s tem.

»Če si kelner, si profesionalni postrešček in moraš biti prijazen do tistih iztrebkov, ki nimajo drugega dela, kakor da čivkajo nebuloze, ki se jih naslednjega dne ne spomnijo več …« je modroval Zakrajšek.

»Ampak jaz ne bom navaden kelner, a razumeš. Ingrid pravi, da mi bo Loris napisal polovico svojega posestva. Pol meni, pol bratu,« se je začel bahati Benjamin, čeprav je pogosto, prepogosto dvomil v to dediščino.

Toda kontriral je nalašč, ker ga je jezilo Zakrajškovo obnašanje.

V Ljubljano je prišel po pet minut miru, ne pa na novo torturo izpraševanja in serijo klevet.

»Hahaha, prav, če misliš tako,« je bil ironičen in hudoben Zakrajšek.

»A si ti misliš, da si kar tako dedič? Da ti bo on kar dal? Taki zlepa ne dajo, dragi moj. On je pizda, jajca mu bom zdrobil,« je zbesnel ljubosumni Zakrajšek in si prižgal novo cigareto.

No, pa sem te, si je mislil Benjamin, ki je imel podrkavanja z vseh strani dovolj, saj je slutil, da bi bil Zakrajšek na vsak način rad oče, ker je bil najbrž osamljen in bi zdaj kompenziral, kakor mešetar na tržnici; v enem kosu osebe študiozen borec za obstoj sveta, v drugem kosu egoman in prašič od človeka.

»Ti bom jaz dal knjige, boš bral, se boš spremenil, boš videl,« je umiril žogo Zakrajšek in končno prestavil na bolj zvijačno in inventivno taktično zamisel pridobivanja sina na svojo stran.

»Konec koncev se boš pa sam odločil. Tako bo najbolje. Kaj in kako boš, jaz ti bom že pomagal, če bom le lahko. Če boš gostilničar, boš pa gostilničar. Mogoče bom zaradi tega nesrečen, a to ne pomeni, da te bom imel manj rad,« je presenetljivo zaključil Valter Zakrajšek, saj ni bil pijan, da bi rinil tja, kjer bi si naredil nepopravljivo škodo.

A ta je bila narejena že zdavnaj prej, še preden je Benjamina spočel, ko je vso emocijo stavil samo na doživljanje lastne egomanije in ga je najbolj tangiralo takrat, ko ni bi zadovoljen sam s seboj. Šlo je samo zato, da bi Zakrajšek vsevprek po sebi, čeprav se je šel libertinca, a če je šlo za šolo, da bi drugega učil živeti, se je hitro spreobrnil v skrajnega desničarja, tistega, da bi vsi tako kot on, no, najbrž nekoliko slabše, in to se je najbrž naučil tam, kjer so ga lečili od pretiranega nizanja kozarčkov in izgubljanja omikane razsodnosti. V pralnici možganov, ki jo verjetno potrebujejo tisti, ki jih mentalno zlomi in zdrobi, da se sami po sebi nikoli več ne sestavijo, toliko ga je Benjamin že poznal in razumel.

Benjamin je tiste dni pred začetkom prvega letnika gimnazije prvič posegel po nekoliko resnejši literaturi. Poezije ni kaj dosti razumel, razumel pa je nekatere klasične romane in šund psihologijo. Ta ga je še posebej zintrigirala, najbrž zaradi težav, ki jih je imel sam s seboj in z občutkom manjvrednosti.

V tistem času in še cel prvi letnik srednje šole se mu je dogajalo, da je ves čas zardeval.

Tudi če mu je kdo rekel, recimo: »Dober dan« ali pa za šankom »kje si, mali«, torej ob povsem običajni in nič hudega sluteči opazki, je zardel. Pogrevalo ga je ves čas, zraven pa so se mu še nenavadno tresle roke. Verjetno običajen adolescentski kompleks, ki pa je bil pri Benjaminu izražen do fundamenta, saj je ves čas mislil samo na to. Na občutek, da je niko i ništa, da je obesek iz Panul, zajedalec in slovenski hlapec v Istri.

Zakrajšek je opazil, da je Benjamin v slovenskem jeziku postal že popolnoma neokreten in nepismen, okoren kot dementni starec, zato ga je založil s knjigami, kakor je tudi obljubil in to je ena redkih kart, na katero je stavil pravilno. Ne samo za na pot, temveč na zalogo. Po tem vprašanju je bil dobrohoten in ne posesiven, še najmanj pa posestniški, o knjigah mu ni tumbal, kaj kakšna govori in kaj v njej piše, v tem primeru ga je pustil na miru in se ni vtikal vanj. In čeprav je veliko popival s slovenskimi pisatelji in jim častil potoke pijače, ni nobenega izmed njih nikoli ozmerjal za navadno samoljubno prasico, ki ne vidi dlje od svoje pisalne mize. Toda Benjamin tega ni mogel razumeti, saj je ves čas razmišljal, kdaj se bo vrnil v Panule in kaj bo rekel Loris. Loris ga je omrežil in zasužnjil do te mere, da se je pacal v kotlu zakompleksanosti in, razen tu in tam na kakšno žensko, ni pomislil na nič drugega, kot na to, kaj bo rekel on.

Zakrajškove navade so se mu zdele čudne, jedel je biohrano in kuhal na pari ali pa jedel kolikor se je le dalo surovo hrano, vsak dan je pisal dnevnik ali pa bral tiste svoje debele knjige, včasih pa se je popolnoma razpustil in taval kakor mesečnik po Ljubljani in pil, kar mu je prišlo v roke.

Čivitika je poznal cel Split, Pulj in Proština, Zakrajška pa cela Ljubljana. A v tistih knjigah, ki mu jih je dal Valter Zakrajšek, je Benjamin našel marsikaj zanimivega, lajšale so mu čas strahu in pričakovanja v Panulah.

38.

Zjutraj je vstajal ob petih in pešačil tri kilometre do križišča, kjer je vstopil na avtobus. Vreme ni bilo pomembno, če je bil dež ali neurje, mu je Čivitiko v smehu rekel, da se bo zdaj končno v skušnji realije izkazalo, če je iz sladkorčka. Na mesto se je spet hitro navadil, to ga je na svoj način razveseljevalo, čeprav je moral za trideset kilometrov porabiti skoraj tri ure. Včasih si je privoščil, da je kar cel dan lutal po Pulju, bral kakšno Zakrajškovo knjigo in včasih spil kakšno pivo. Ponavadi se je kaj zlagal, da ni bilo avtobusa ali kaj podobnega, dokler ni nanizal serije takih dni, je to vžgalo. Če ga ni bilo cel teden, si je vedno izprosil opravičilo pri šolskem zdravniku, tudi ta laž mu je nekako uspevala.

Benjamin je bil samotar, najraje je taval sam ali v parku bral knjigo, če pa ga je kdo ogovoril ali ga nemara prosil za ogenj, je zardel, a ne zaradi tega, ker ni kadil, temveč zaradi tega, ker ga je nekdo nekaj vprašal. Zdaj je že rad bral, na knjige se je navadil in bile so terapija za njegovo paranoično pričakovanje naslednje ure in naslednjega dne. Po glavi so mu rojile raznorazne neumnosti, stkane predvsem iz življenja z Lorisom Čivitikom, pa o njegovi prihodnosti, kaj bo z njim, bo nemara res ostal vaški natakar? Bo sploh končal šolo, in končno, to ga je najbolj razjedalo, če ga bo Loris v svojem znamenitem krohotu pognal na cesto in ga pred tem še pošteno premikastil. In čeprav je šele kratek čas živel z resnimi knjigami, kje kratek, minila sta komaj dva meseca, odkar mu je Valter podaril paket knjig po lastnem (čez leta se je izkazalo, da vrhunskem) izboru, je že imel tolažnika v njih, bile so prvi zaveznik, s katerim se je pravzaprav lahko pogovarjal, ne da bi se ga bal. Zato je bil Valterju Zakrajšku neskončno hvaležen.

Idiot Dostojevskega mu je bil tako všeč, da ga je bral tudi na avtobusu do Pulja in nazaj, bral ga je večkrat, tako da so se delavci in mladež začeli spraševati, če je kaj narobe z našim natakarjem iz Terensa in Taverne.

Kje si videl, da tako bogat dedič in s takim krušnim očetom bere knjige nekega Dangubića ali kaj že, kam te bo to pripeljalo, drži se šanka, ne pa tele neumnosti, so govorili.

»Kaj je s teboj, Benjamin?« ga je enkrat na avtobusu vprašal Dalen, ki je vsak dan bolj šepal.

»Nič, kaj, kaj je z mano? A je kaj narobe? A ti kaj hočem?« je vznemirilo Benjamina vprašanje, saj ni nikomur nič žalega hotel, kaj šele storil.

»Pravijo, da se ti je sfukalo tja v glavo. Da ljudi na avtobusu niti ne pozdravljaš več in da bereš neko knjigo, celo ko tolčeš pešaka iz Panul do križišča,« je bil v svoji resnični nesreči zajedljiv Dalen.

»Vsakega pozdravim, a te kdaj nisem?«

»Že, že, samo da bi ves čas bral neko knjigo … A je za šolo?«

»Ni za šolo, če bi rad vedel. Berem knjigo, a ti bereš kaj?«

»Kje, si nor, jaz sem tako utrujen, da komaj čakam, da avtobus spelje, da vsaj malo zadremam. Pa tudi, če bi bil spočit, ne bi bral. Dejan pravi, da so knjige za lenuhe in da so pisatelji, ki pišejo izmišljotine, brezvezniki, ki bi zato, da te neumnosti objavljajo, radi še denar. Kdo pa bere to nakladanje. Kje je denar, jamrajo in se pritožujejo, da so lačni kruha. To je eno navadno smetje, ti pisatelji, ti povem, še Dejan pravi, da zakaj bi ljudem plačevali za mastne laži in popisovanje osebnih zmot, da je treba to črtat s šolskega programa, da je treba ljudi učit delat, ne pa kvakat neumnosti, da so umetniki največji gadje med ljudmi,« je govoril Dalen Dejanove besede in ves čas sukal glavo, če ga kdo posluša.

Benjamin osebno ni poznal Dalenovega očima, si je pa te besede o pisateljih zapomnil in mu še danes ni jasno, kje jih je Dejan pobral in si celo ustvaril lastno svinjsko mnenje o pisateljih in umetnosti.

Ubogi Dalen pa se ga je tako bal, da je bil popolnoma paranoičen tudi takrat, ko je ponavljal besede za krušnim.

»Zakaj pravi, da so to same laži? Zame niso, pa tudi poklici so različni. Tale piše zelo dobro o psiholoških profilih ljudi,« je pokazal Benjamin na Idiota.

»Kaj je to za eden? Dostojevski? A je iz Makedonije? Tam imam teto, jo bom vprašal, če ga pozna,« je tumbal Dalen.

»Glej svoja posla,« je hotel presekati Benjamin in bral naprej.

»A je ta Idiot on? Je res tak bedak? Bom teto vprašal, kakšen je. Sto posto je kakšna zguba. Idiot, pa kaj to bereš, si fuknen,« se je zarežal Dalen.

Benjamin ga je prvič videl, da se je smejal in še to sarkastično.

»Veš kaj, Dalen, sem ti rekel, da glej svoja posla. Bom povedal Dejanu, da si grdo govoril o njem,« se je vznemiril Benjamin.

»O ne, samo to ne, stari, veš kako me je zadnjič nalomil, imam vso rit klobasasto, pa še za nohtom na nogi se mi gnoji. Samo to ne, prosim te ne, še ubil me bo,« ga je rotil Dalen.

»No, potem bodi pa tiho in glej zase. Če me boš še naprej drkal, te bom zatožil,« je rekel Benjamin, čeprav ga ne bi zatožil, saj ga bo Dejan že popoldne nalomil brez vsakega razloga, zato, ker se je pritepel, in zato, ker so njega po novem pretepali vsi: krušni oče, krušni ded, mati in kdove katera žena krušnega deda.

V tem je bila med njima razlika, čeprav je Loris ves čas govoril, da če samo pihne ali odpre denarnico, da Dejana in njegovih ni več.

In bojda mu je enkrat, še preden je Benjamin prišel v Panule, celo Loris osebno primazal klofuto, ki pa se jo je, čeprav vsega hudega vajeni Dalen, zelo nerad spominjal, saj je trdil, da ima od tistega krata nenadne vrtoglavice, ki se pojavljajo ob najbolj neprimernih trenutkih.

»A tako,« je rekel Benjamin in imel odslej mir pred komentarji nad njegovim branjem v avtobusu.

Vsak se je pač vtaknil v vsakogar, kaj pa naj, staroselci so že stoletja živeli skupaj v Proštini, kjer ni bil greh, če sta se vzela bratranec in sestrična, če sta spočela nov rod mornarjev in ribičev, ljudje pač, ki vidijo temelj eksistencialije v golem preživetju in spočetju dediča, magari na še tako siromašnih temeljih. Kar samo po sebi seveda ni nič narobe, po želji pač, pa čeprav fundamentalno sprevrženi želji, da je vsak na novo rojen človek že genetsko usekan in ga ne more odrešiti nobeno psihološko oblanje ali taboriščniški proces udomačevanja.

39.

Oktobra leta tisoč devetsto devetinosemdeset je Loris prvič povabil Ingrid na dopust, kar je bila neverjetna gesta privatnika iz Panul, da bo šel na dopust z gospo Čivitiko, ki ji že lep čas ni namenil prijazne besede, kaj šele kaj drugega. Skupaj s Friderikom naj bi odšli za štirinajst dni v Dubrovnik.

Benjamin bo doma, kjer bo hranil prašiče, kokoši, ovce, koze in rotvajlerja Maksa.

Iz Dubrovnika pa se je po štirih dneh vrnila samo Ingrid, ki je bila vsa zabuhla v obraz, roko pa je imela v mavcu.

»Tri dni je bil normalen, potem pa je dobil napad besa. S človekom, ki nam je za štirinajst dni oddal apartman, sva se razgledovala po njegovem čudovitem posestvu. Nisem vedela, da naju je Loris ves čas zalezoval. Jure, tako je bilo temu starejšemu gospodu ime, mi je v nekem trenutku šel z roko prek ramen, ker sem pobrala pajčevino in mi jo je dobrodušni možicelj hotel samo odstraniti z majice. Ko sem se vrnila v apartman, je znorel, kaj, z belim je gledal!«

»Kje sta se porivala, prasica slovenska? Taki so tvoji vsakodnevni sprehodi, a ne? Jaz naj plačujem dopust in pazim Friderika, ti pa se takole kurbaš naokoli, da ga jaz zvečer namakam v močefit starčkov in hlapcev!« je besnel.

»Nič ni bilo, z barba Juretom sva šla na sprehod, kjer sem nabrala rožmarin,« sem rekla in mu ga pokazala.

»Lažeš, kakor ves čas, je kričal in me udaril, da sem padla po stopnicah in si zlomila roko,« je z vlažnimi očmi in do temeljev resignirano izdavila pastorkova mati.

»In kje sta zdaj Loris in Friderik?« je vprašal Benjamin.

»Potem je rekel naj spakiram. Peljal me je v bolnico po mavec in nato na Ćilipe. Tam ga je čakala ona iz Gurmana, kako ji je že ime?«

»Vedrana,« je vskočil Benjamin.

»Skupaj so se odpeljali nazaj proti Dubrovniku,« je končala svojo pripoved o nesrečnem dopustu Ingrid Čivitiko.

»Plačal mi je samo karto, tako da sem morala od puljskega letališča do Panul štopati z vso prtljago,« so Ingrid solze že lile po obrazu.

»Ti pa res nimaš sreče,« je rekel Benjamin.

»Pejd stran še ti,« je zdaj že v histeričnem joku zakričala Ingrid.

»Vse bo še v redu, mama,« je kliknil Benjamin, saj ni vedel, kaj naj reče drugega, kako naj potolaži mamo, kaj naj končno ukrene, saj je bila Ingrid čisto razdražena in zlomljena.

Vendar ji mali ni mogel pomagati, lahko bi si pa sama, če ne bi bila tako trmasta in če je ne bi nek hudič gnal, da se je oklepala Čivitika. In seveda otroka. Otroku, ki ga rodiš, se najbrž ne odrečeš kar tako, čeprav bi vsak tujec takoj videl, da Friderik nikoli ne bo šel iz Panul in iz Lorisovega objema. On je dedič. Loris bi ubil vsakega človeka, ki bi mu ga hotel iztrgati iz rok.

Ingrid je razmišljala samo o Frideriku in Lorisu, Benjamin je bil za njo odrasel. Odrasel v smislu, da se bo že kako znašel. Razmišljala je o drugih ljudeh, sebe pa je uničevala. Z glavo skozi zid je hotela družino.

Cele dneve je ležala v viseči mreži na vrtu in premišljala:

Kam naj grem, naj pustim otroka, ki diši po svežih piškotih? Loris me samo še pretepa kakor boksarsko vrečo in hodi mimo mene kakor skozi svetlobo v avgustu. Pa tako ga imam rada, zaljubljena sem bila vanj, drgetala sem zaradi najine dvojine! Popila bom, vzela tablet, ksanaks, tramal, apavrin, heleks, domača lekarna, švedska grenčica, kopriva, baldrijan, pa še malo bom popila, vino, pivo, žganje vseh vrst, pomirila se bom, pa bodo prišli lepši dnevi, spet bova ugnezdena v ljubezni, potrpela bom, pa bodo prišli dnevi, ko bom jadrnica v Lorisovem morju. Če sem vzdržala vsa ta leta z Zakrajškom, bom pa še malo, saj me tako dolgo Loris še ne trpinči in se bo že še razvedrilo. Vsako nebo se razvedri.

Potem sta bila skoraj en mesec sama.

Ingrid je odsotno ždela v kotu, ni mu bilo jasno, ali je pijana ali zadeta od tablet. Benjamin je kar šprical, obljubila mu je napisati opravičilo. Veljalo naj bi tudi od staršev, če ne bo šel pa k zdravniku. Bral je knjige in gledal mater, kako skoraj neprenehoma gleda v neko nerazvidno in nedoločljivo točko, ki jo vidi samo ona, dokler ne zakinka in spet sunkovito trzne, vstane, stopi do hladilnika, ga odpre in potegne dolg požirek laži in potem nekaj vročično išče v omarici, naphani s škatlicami tablet.

40.

Pred novim letom mu je tajnica kar med uro zgodovine prinesla pismo, ki mu ga je na gimnazijo poslal Valter Zakrajšek.

Slutil je, kje se zatikajo pisma. Pisal je, da bi mu rad podaril starega amija 6 in dva kartona knjig, da se bo naslednji teden pripeljal v Pulj in mu osebno izročil ključe in knjige. Benjamin je bil tega vesel in zaskrbljen. Vedel je, da bo Loris ponorel, zakaj mu je privlekel ta jajca na dvorišče. Za knjige mu bo najbrž vseeno, temu gotovo ne bo dajal nikakršnega pomena, skril jih bo le zato, da ne bi Loris z njimi kuril kamina. Na ogromnem Lorisovem posestvu ni bilo niti ene knjige, pač, bila je, bila je knjiga o predelavi zemlje v humus z glistami, nekakšen proces, v katerem gliste zemljo spreminjajo v ekstra kvaliteten gnoj, kajti Loris se je pečal tudi s tem. A Benjamin je tvegal in privolil v Valterjevo darilo, pa tudi knjig bo vesel. Tako se je Valter Zakrajšek pripeljal pred gimnazijo Mateta Balote z amijem 6 in dvema težkima kartonoma knjig na zadnjih sedežih. Benjaminu je izročil ključe in se s prvim vlakom odpeljal nazaj v Ljubljano. Potem je Benjamin prosil sošolca, ki sicer ni imel izpita, a se je ob ponedeljkih hvalil, kako je v petek in soboto iz garaže ukradel očetov avto in se vozil po Pulju, da bi mu amija 6 zapeljal do Panul. Dal mu je dvajset tisoč lir, ki jih je imel prihranjenih še od napitnine, in sošolec je pristal. Celo pot mu je govoril »pa kje ti živiš, bogu jelenu v riti« in včasih prestavljal iz druge v četrto, da ju je cukalo in premetavalo po luknjičasti cesti. Toda uspelo je. Ob treh popoldne, dve uri pred avtobusom, je bil ami 6 pred hišo Lorisa Čivitika v Panulah.

Loris je bil doma, kakor da bi bil posebej naročen.

»A niso to tista jajca od onega pijanca iz Slovenije?« je Loris stegnil kazalec v amija 6 in zasikal.

»Kaj to pomeni?« je zapivkal.

»Nič …Valter je rekel, da mi podari avto … da se bom vozil … tukaj … po vasi …« je jecljal Benjamin.

Čakal je, da ga bo usekal in urin mu je že nekoliko ušel.

»Aha. Pa tista budala ve, da ti nimaš izpita? Ta je res brez glave. Sicer pa: kakšnih petsto mark bi lahko iztržili za tole podrtijo. Naj bo. Dokler ne narediš izpita, ga bom imel za razvažanje cementa. Zadnji sedeži gredo ven, pa bo. Jasno? Aja, ti je dal kaj denarja?«

»Ne … denarja mi ni dal …« je zevnil Benjamin.

»Pizda mu materina primitivna, tale jajca ti je dal, s katerimi bom imel samo strošek, denar pa naj da Loris! Pa da te jebem v rit slovensko in še takega pizduna!« je že kričal Loris.

»Nisem jaz kriv …«

»Kurac nisi, ti si kriv!«

Potem je Loris nejevoljno odšel v hišo, kjer je iskal neke papirje v zvezi z davkarijo in kričal na Ingrid, da mu je spet vse zajebala, čeprav ženska sploh ni vedela kaj. Benjamin se je komaj ognil batinam.

Potem je iz amija 6 odnesel kartona s knjigami v svojo sobo. V enem je bila bolj psihologija, skorajda plehki šund new agea, priročniki kako uspeti, kako se boriti s stresom in podobna hitra prehrana, ki pa najstniku dobro de.

V drugem, ta je bil bolj skrivnosten, saj je Benjamin le redko koga poznal, in to samo po imenu, pa je Benjamin dobil sledeče knjige:

1. ARISTOTEL: POETIKA

2. DUŠAN PIRJEVEC: IVAN CANKAR IN EVROPSKA LITERATURA

3. IVAN CANKAR: PODOBE IZ ŽIVLJENJA IN SANJ

4. E. A. POE: PESMI

5. FRANCE PREŠEREN: PESMI

6. DANE ZAJC: UBIJAVCI KAČ (ta je bila celo s posvetilom)

7. ANTOLOGIJA AMERIŠKE POEZIJE

8. TOMAŽ ŠALAMUN: POKER

9. LAUTRÉAMONT: MALDORORJEVI SPEVI

10. IVO ANDRIĆ: TRAVNIŠKA KRONIKA

11. TOLSTOJ: VOJNA IN MIR (v štirih knjigah)

12. KNUT HAMSUN: POTEPUHI

13. SHAKESPEARE: HAMLET

14. THOMAS MANN: ČAROBNA GORA

15. PUŠKIN: JEVGENIJ ONJEGIN

16. JOSIP VIDMAR: KULTURNI PROBLEM SLOVENSTVA

17. THOMAS BERNHARD: DER KELLER (Ta je bila v nemščini in tudi najbolj drobna in najbrž je Valter mislil, da bi bilo dobro, če bi Benjamin kakšno knjigo prebral tudi v originalu.)

Vse knjige je zložil na tla. Nekatere so bile popolnoma nove in že na oko je bilo videti, da jih Valter sploh ni bral, druge pa so bile že zguljene in popisane s svinčnikom ter opombami, ki si jih je v knjigo pisal Valter Zakrajšek.

Potem je v sobo vstopil Loris, ki je vstopal edino, če je bilo treba naložiti batine.

»Kaj je to? A mi boš hišo zatrpal s tem papirjem?« je zarenčal in si brskal po nosu.

Smrkelj je v loparju svaljkal v kuglice, ki jih je potem frcal v malega.

Potem je v roke vzel zbirko E. A. Poeja.

»Kdo je ta peder? Čudno ime ima,« je zajedljivo konstatiral.

Zagledal se je v njegovo sliko na platnici in se zarežal:

»Uuff, kakšne podočnjake ima. Ta sto posto pije na puf po Sloveniji! Da ga ne bi slučajno vabil v Panule! Takoj vaju poženem! Niti kisa mu ne bi natočil v svinjsko korito! Ne nosi mi tega v hišo,« je bil nervozen.

Prijel ga je za uho in mu ga navil:

»Marš svinjam skidat!«

Ko je šel po stopnicah, da bi si nataknil gumijaste škornje, ga je Loris brcnil v rit:

»Ne boš mi stroškov delal, pička ti materina!«

In vendar se Benjamin nikoli več v življenju ni ločil od teh knjig, ki mu jih je pred novim letom vstopa v zadnje desetletje dvajsetega stoletja poslal Valter Zakrajšek.

41.

Benjamin je natančno bral in tehtal Valterjeve opombe. Kar je Valter čečkal po knjigah s svinčnikom, ni skorajda nič razumel, verjetno je šlo za refleksije, ki jih je razvijal ob branju. S šundom si je pomagal proti zardevanju in namišljeni tresavici rok, to je enkrat ena. Potem ga je opustil, ker je vsa psihologija tumbala eno in isto. Vsaj tako se mu je zdelo.

Škatla s pisatelji in pesniki in misleci pa ga je naravnost očarala. Bral je po večkrat in vsak prosti trenutek in pri tem pazil, da ga ne bi zasačil Loris. Prek teh knjig so ga pritegnile tudi ure srbohrvaškega jezika. Hrvaškosrbskega, da ne bo pomote, ker če bi se zmotil v šoli in pred katedrom po tem vprašanju, ga nič več ne odreši velikega cveka. Da boš najprej rekel hrvaški in šele potem srbski, si moral posebej in najbolj paziti.

Kmalu je začel razumeti tudi poezijo.

Najbolj so ga pritegnili A. G. Matoš, Gustav Krklec in Tin Ujević. To je opazila tudi profesorica in pri njej je zablestel z odlično oceno. Pri ostalih predmetih je pazil, da je zvozil, saj je bila gimnazija res neprimerljiva z osnovno šolo v Rakični in izdelovanjem suvenirjev. Ves čas pa ga je jebal stari profesor geografije, za katerega so šušljali, da je peder. Najbrž se je po kakšnem kazenskem ključu znašel na gimnaziji, saj je bil znan strokovnjak in doktor znanosti, s kolumnami in podlistki pa je permanentno haral v Glasu Istre. Ali pa je pred penzijo mlatil kinto še na gimnaziji, a to je že preveč minorno, da bi vrtal še v to.

Ta mu je dal negativno, tudi če je znal vse. Skoraj vse, saj mu je vedno, ko je vse znal, postavil dodatno vprašanje, na katerega nihče od dijakov ni znal odgovoriti.

»Zakrajšek Benjamin, od kod ste vi?« ga je spraševal doktor.

»Iz Ljubljane, iz Slovenije, no tam sem se rodil in živel, dokler se nismo preselili v Panule,« se je že tresel Benjamin, ker je vedel, da ga bo hudobni starec zajebal.

Stari se je obnašal kakor Napoleon, ki iz svojega fotelja pometa narode in spreminja zemljevid.

»Pa kakšne Panule, a se ti norčuješ iz mene!« se je režal stari.

»Panule, Panule, to je vas blizu Rakične,« je drgetal Benjamin.

»Nič ne vem o tem in teh krajih, če so to sploh kraji in ne kakšne na črno postavljene barake,« se je krohotal stari in zraven cvilil kakor morski prašiček.

»Pa kaj delate tam?« ga je spraševal kar privatno pred celim razredom, čeprav naj bi bil vprašan snov.

In vprašan je bil vsako ali pa vsako drugo uro.

»Kaj delamo? Delamo. Jaz se učim, pa gostilno imamo …« je drobil Benjamin Zakrajšek.

»A tako praviš. Kako se pa piše, tvoj oče, ki ima gostilno? Ne vem, če ima kak Zakrajšek kje v okolici gostilno … Ali pač, sem se mar zmotil? Ali misliš, da je možno, da bi se bil jaz zmotil, da bi jaz s takimi življenjskimi referencami in dodeljenimi državniškimi častmi in priznanji, storil napako?« se je naslajal starec.

»Čivitiko se piše, moj oče … no očim … pravijo tudi krušni oče … Loris Čivitiko, saj je znan gostilničar,« se je skušal nekoliko duvati Benjamin, čeprav je bil rdeč kakor jastog iz Lorisovega kropa.

»Dajte no, nehajte no. Kakšen Čivitiko, nikoli slišal. Ste vi malo lažnivca, a ne? Se lažete kakor voda teče iz pipe, kajneda … kakor curek mlačne vode iz puljskega starodavnega rimskega vodovoda. In vaše znanje je, se mi zdi, vredno prav toliko ..., curek, curek … mlačne vode …« se je nasmihal stari in si popravljal naočnike.

»Res je, res, terasa Terens, gostilna Gurman, moj očim je bil celo v Glasu Istre na fotografiji skupaj z županom,« se je tresel Benjamin.

»Bejžte no, nikoli nisem slišal za to beznico. A se vi, Zakrajšek Benjamin iz Ljubljane, sploh zavedate, s kom se pogovarjate? A vi veste, da sem jaz največja avtoriteta za geografijo na Hrvaškem in najbolj znani izvedenec za turistične migracije na hrvaški obali? To vam govorim vsako uro, vi pa gledate skozi mene, kakor da bi bil navaden učitelj! Pa kaj se vi greste in mi lažete o nekem Čivitiku in takih restavracijah, ki jih sploh ni na zemljevidu, kakor tudi Panul ne. To vam težko oprostim, dajva zdaj, greva k stvari. Povejte mi oz. naštejte, koliko hrvaških slikarjev hrani madridski muzej Prado?«

»Auu, tega pa nismo jemali, gospod profesor,« se je uprl Benjamin.

»A vi kaj delate na sebi, gospod Zakrajšek, ali boste ostali tepec iz Pizdul ali od kje ste že?« se je zakrohotal starec.

»Tega nismo jemali, gospod profesor,« so rekli tudi Benjaminovi sošolci, ki so se kajpak naslajali nad takim jebanjem.

»E, zapomnil si boš profesorja Blaževića, moj Zakrajšek,« je rekel in si naočnike potisnil visoko na nos.

V redovalnico mu je zapisal ogromen cvek, in to kar za polletje, čeprav je imel pisno štirico. Zaključil mu je oceno. Ena.

Zaradi tega je zbesnel tudi Loris, ko je ob polletju domov prinesel negativno iz geografije.

Na šoli je naredil škandal, ki bo Benjamina zaznamoval do konca prvega letnika. Ne da bi Benjamin vedel, je zaščitniški Loris prišel na šolo in v zbornici s primitivcem zmerjal ter zlasal profesorja geografije. Baje mu je rekel tudi, da mu bo zašil danko in take nemarščine, zaradi katerih ga bodo imeli kasneje vsi profesorji, razen profesorice hrvaškosrbskega jezika, na udaru, kakor kanto za smeti. Zaščitniški Loris mu je naredil medvedjo uslugo že ob polletju prvega letnika. Govorilo se je, da je to največja sramota v zgodovini gimnazije Mateta Balote, da so morali enega od staršev policaji bezati iz zbornice. Loris se je po zbornici in kasneje po Proštini kajpak hvalil, da malega pa že ne bojo jebali. Da vsi vedo, kdo je Loris, in da je zdaj dokazal pred celim Puljem, kakšen pravičnik da je.

Po tistem so se z Benjaminom, ki se je že krepko zaljubil v literaturo in je večino časa premišljal o Hamletu ali o kakšnem izmed pesnikov, hotele družiti samo barabe. Neprenehoma so ga spraševali:

»Kdo je tvoj stari? On je nor! Tako je treba,« in ga s takimi pripombami spravljali v zadrego, saj niso vedeli, da je do njega še petkrat hujši in da to ni nobena obramba pastorka, temveč obratno. Potopiti pastorka v težave, ga zmaličiti, ga narediti sužnja, mu do konca uničiti prihodnost, ga narediti pohlevnega postreščka, ki bo gostom Lorisa Čivitika lizal pete. Loris pa jih bo boksal, če z njimi ne bo zadovoljen. Narediti Benjamina Zakrajška za mladeniča, ki ga nihče ne bo jemal resno, ko bo garal v korist Lorisa Čivitika. Loris mu je nafeferonal, da je moral zdaj resno poprijeti za učenje, če je hotel dobiti pozitivno oceno, za katero je prej komaj kdaj odprl zvezek z zapiski ali učbenik. In to mu je pred vsemi rekla tudi razredničarka, čeprav da ga razume, da tega ni naredil on, temveč je ustvaril Loris Čivitiko. In dokler je živel z Lorisom, mu je ta vedno, s trdovratno repeticijo ponavljal, da če ne bi bilo njega in njegovega poguma, da se je tako uprl nekemu pedru, on nikoli ne bi izdelal nobenega letnika niti osnovne šole ne, ki jo je itak izdelal on. Se ve. In seveda mu je moral Benjamin prikimati, kaj pa naj bi, požegnal podplutbo?

42.

A na batine ni bilo treba dolgo čakati. Loris je namreč za vikend v hiši nastanil Vedrano. Ko je v petek popoldan Benjamin vprašal Ingrid, zakaj pripravlja sobo v pritličju, ki je bila namenjena zgolj za Lorisov počitek ali pa za kakšnega izmed posebnih poslovnih partnerjev, je odgovorila, da pride na obisk poslovna partnerica, ki ima v Gurmanu levji delež.

Benjamin ni mogel razumeti slepila Ingrid Čivitiko, pa če si je še tako razbijal glavo.

Vsak čriček ve, vsi vedo, kaj dela Loris, samo ona ne, si je mislil, bila je v Dubrovniku, in videla je, v katero skodelo mleka si mačka taco namaka. Mogoče pa ve in nemara zanalašč noče vedeti, zato jemlje apavrine in jih splakuje z različnimi vrstami pijač. Z žganim, z vinom in s pivom.

Benjamin je slutil, da se to ne bo dobro izteklo.

Ko je Vedrana zvečer res prišla z vrečko bonbonov in čokoladic za Friderika, je bila Ingrid že popolnoma odsotna in skregana z realijo. Govorila je v nepovezanih stavkih, ki niso imeli nobene resne zveze z dogodki v hiši v Panulah.

Ležala je v viseči mreži na vrtu, Vedrana in Loris pa sta sedela v stolih iz debelega protja in se zabavala s Friderikom.

Pila sta malvazijo iz znamenitega vinograda Lorisa Čivitika.

O ti prekleti trdovratni rod.

Benjamin je v svoji sobi prisluškoval pogovoru na terasi.

»Si pijana ko krava, a?« je Čivitiko vprašal Ingrid, ki ni odgovarjala.

»Pijana je, da niti kvakniti ne more,« je tokrat rekel Vedrani.

»To ni moj problem, ne vem pa, kako naj tako vinjeni ljudje skrbijo za majhnega otroka,« se je delala gospo solastnica Gurmana.

»Take bi bilo treba zapreti v zdravilišče ali pa vsaj v norišnico,« je še konstatirala Vedrana Cikatić in srknila požirek endemičnega vinca.

»Enkrat ji bom roke zdrobil, jebeš mu boga, da ne bo mogla prijemati kozarcev,« je pizdakal Loris Čivitiko.

»Ne bodi nasilen, no, dragi, rabiva delovno silo, sploh, če je zastonj,« se je režala Cikatićeva.

»Se Borče kaj oglasi?« je vrnila pogovor na posle.

»Ne. Nič ga ni na spregled. Misliš, da sluti, da ne bo denarja? Da ne bo nič, le gorjača, če bo popeval,« je mlel Loris.

»Po moje ne. On je idealist. Budala,« je bila stoična solastnica.

»Če bo sral, mu bom redarje na vrat nakopal.«

»Ne bo sral. Daj mu nekaj drobiža, pa bo mir.«

»Kaj? Nič mu ne bom dal! Kvečjemu redarje.«

»No, ne bodi no tak, Loris,« se je režala.

»Daj mu nekaj drobiža, par sto mark, pa bo dal za nekaj mesecev mir. Si bo mislil, da bo vse dobil. Da bo dobil tutto insième, videl pa bo tisoč, mogoče dva jurja,« se je zakrohotala Vedrana in se z nalakiranim nohtom počohala po pički.

»Ma, preziram ga. Ne vem, če mu bom kaj dal. Najraje bi se zakačil z njim, pa da vidimo mornarja. Da mu jebem mater,« je bolj sam sebi govoril Čivitiko in gledal proti Ingrid.

»Tile popevkarji ga pa srkajo, a? Še bolj kot ona tamle?«

»Razlika je v tem, da popevkarji prinesejo goro kinte, tistale v mreži pa kvečjemu par jurjev,« se je spet zarežala Cikatićeva.

»Ej, dvigni se, pizda lena. Dvigni svoj rit zaležano!« je zakričal Loris proti Ingrid.

Ta ni odgovarjala. Ali je bila čisto odsotna ali pa ni hotela slišati.

»Pusti jo, kaj bova z njo?«

»Naj kaj dela, pička ji materina, neuporabna!« je zarobantil Čivitiko.

»Naj vsaj pleve poskubi na vrtu, pošast sakramenska zaduzana!« je kričal.

»Ne kriči name, dragi, to se ti z njo zmeni na samem. Če si jo že tako želiš stolči do neprepoznavnega, jo daj, magari v kašo jo stolči, ampak bova imela enega delavca manj. Danes bo težko kdo več let delal zastonj. Kaj težko, ni takih. Uniči jo, ampak … do gostov moraš biti prijazen, pa saj to obvladaš,« je modrovala.

»To že, ampak take zaležanine pa še nisem videl.«

»Konec koncev pa lahko delaš, kar hočeš. Tukaj si popolnoma na svojem. V Gurmanu pa ne boš delal čisto po svoje.«

»Vem, draga,« se je nekoliko pomiril Čivitiko.

»Veš kaj, razmišljam, če bi ti rekel Dori …«

»Kaj draga?«

»… da bi šla njena agencija za poroka, da bi dozidala koncertno dvorano … Vidiš, da ne morejo vsi ljudje …«

»A za kredo, misliš? Da bi vzela kredit za dozidek? Ni slaba ideja. Bom govoril z njo. Z njo se vse da. Jo bom magari na trdo prijel, če ne bo šlo,« je modroval lastnik.

»To bi bilo čudovito … Kmalu bo že cela država vedela za Gurmana. Ti bi lahko kandidiral za župana …«

»Kurac. Ne bom župan Rakične … Pulj, to je pa že druga zgodba. Tam bi pa zašušljalo …«

»Ti bi res lahko naredil veliko politično kariero … Zdaj, ko Jugoslavija takole poka po šivih, bi bil pravi čas. Zdaj se da …« se je režala.

»Da se tudi drugače. Saj si videla, kako sva Borčeta peljala scat.«

»Sva ga, ampak jaz hočem več.«

»Prav imaš. Čim več. To je moto. Zato te ljubim.«

Benjamin se ni mogel načuditi zadnjemu stavku Lorisa Čivitika. Da on ljubi koga, razen dediča?

»Ne govori mi takih, dragi, saj nisi pederčina. Veš, da jaz ne maram takih slinastih izlivov. Ljubiš ali ne, rad gor ali dol, to nima zveze s poslom. Imava se fino in več ko bo denarja, bolj slastno ti ga bom pofafala, če boš hotel. Če ne, pa ne. To je spremljevalni program,« se je režala Vedrana Cikatić.

»No, pač sem ti rekel morda besedo preveč. Mi je ušlo, oprosti, ampak delava pa dobro, a ne?« je Loris stisnil rep med noge, čeprav se je Benjaminu zdelo, da se Vedrane ne boji niti se je ne ženira. Slišati je bilo bolj, da so se posli tako razrasli, da ga lahko samo ona odštrika ali pa potopi na dno.

»Nič se ne opravičuj, dragi. Sam veš, da preziram te osladne izjave, ki se čez eno uro lahko sprevržejo v pizdarijo. Tako je v velikem poslu. In midva sva v velikem poslu, ne pa v neki majhni delavnici. Tega se zavedaj. Družina in take, to pa mene ne zanima, dobro veš, da se nikoli ne bom poročila z nikomer. Jebe se to meni, jaz gradim kariero. In to poslovno, ti se kar fotografiraj za Glas Istre, mene to ne zanima, pa saj veš, kaj ti to sploh kvačkam …« se je razgovorila Cikatićeva.

Potem se je Ingrid nekako skobacala iz mreže.

Opotekaje se jima je približevala.

»Poglej, poglej, roko ima v gipsu!?«

»Ja, padla je zadnjič po stopnicah v Dubrovniku. Dvojni zlom. In potem so ji še enkrat dali mavec, čez tri tedne v Pulju, ker je padla na dvorišču in ji je oni prvi počil, roka pa se je zlomila še nad laketjo. Kaj dela alkohol iz človeka! Karikaturo!« je rekel Loris.

»Kam pa kam, madam?« ji je namenil vprašanje.

»Prasec, prasec … prasec umazan … življenje si mi uničil …« je šla Ingrid do malega Friderika in ga pobožala po laseh.

»Pusti malega, pizda pijana!« je zakričal Loris.

»Marš!«

»Kaj marš, moj sin je …« je zajuckala Ingrid.

»Ti boš meni!« je planil Loris nad njo in jo večkrat udaril, da je padla po tleh.

Benjaminu je ušlo par kapljic. Ni vedel, ali naj gre dol in ga napade ali kaj? Bi ga lahko? Ko so mu misli švigale po glavi, se je oglasila Vedrana.

»Dovolj si jo! Še ubil jo boš! Potrebujem te tukaj, ne v zaporu!«

»Ma kakšen zapor, zakopal jo bom kje na parcelah, kdo bo pa vedel …« je besnel Čivitiko.

»Nehaj Loris! Bodi no pameten! Pelji jo v norišnico in povej, da se ji je strgalo. Tako boš ubil več muh na en mah. Otroka ji ne bodo dali, pa itak nima nobenih sredstev za preživljanje. Je brezposelna! Pelji jo v norišnico! Nobeno sodišče ji ne bo nič več verjelo. Poznaš kakega zdravnika? Če ne pa …« nekaj je brskala po torbici.

»Na, tukaj imaš dva tisoč mark, jaz častim zdravnika!«

»Ma nič ne bova dajala, tole vzamejo zastonj, vidiš, da je popolnoma utrgana in stolčena,« se je na koncu zakrohotal Loris Čivitiko.

Tako je Ingrid Čivitiko pristala v norišnici dr. Mladena Mitrovića v Pulju. Vzeli so jo takoj in kakor je izvedel kasneje Benjamin, je bilo stanje zelo resno. Še en zlom roke, otečena jetra in vneta trebušna slinavka. Dejansko je izgledalo tako, kakor da bi ji Loris Čivitiko in predvsem Vedrana Cikatić rešila življenje.

43.

Po tistem so Vedrana, Loris in Friderik odpotovali v Split.

Gurmana je prevzel Borče, s pooblastilom, da si lahko daje ves čisti izkupiček, dokler se ne vrneta, v žep. Tako sta Vedrana in Loris skrojila stvari po svoji meri. Pred očmi vseh sta izvedla prezentacijo dobrotništva. Partnerski tandem, ki človeško obvlada posle in s podrejenimi dela v rokavicah, kar je bilo na Hrvaškem in najbrž v celi Jugoslaviji v začetku devetdesetih prejšnjega tisočletja res endemija non plus ultra. Že če je bilo videti samo navzven, čeprav so vsi vedeli, da je navznoter sadež resnice gnil, je bil presežek. Država se je vidno drobila in konflikt, ki bo prerasel v eno najbolj umazanih in svinjskih vojn v dvajsetem stoletju, se je napovedoval, čeprav bolj v Dalmaciji, kot v Istri, Istra je bila polotok samosvojega nacionalizma, ki se je z večjim veseljem spogledoval z Italijo, kakor s tempirano bombo matične države.

Benjamin je bil zdaj sam v Panulah. Sam od sebe in po svoji volji je hranil živali in čakal, kaj bo. Navduševal se je nad Antejem Kovačićem in njegovim romanom V registraturi. In nad Krležo. Sploh je v Kovačiću videl indolentnega mužeka, kot bedno sliko sebe.

Komaj je izdelal prvi letnik. In celo od Lorisovh rok zlasana pederčina mu je dal dvojko. Zanj se je zavzela učiteljica hrvaškosrbskega jezika in od razredničarke je brez dlake na jeziku izvedel, da bi bil brez nje pečen v cvekih. In naj si za življenje zapomni, da tudi če si dober in pameten in če znaš za dvojko, lahko prezir odtehta, da ni dvojke, ampak zabetoniran cvek.

»Pa saj jaz nisem nič …« se je branil Benjamin.

»Veste, kakšen škandal je bil zaradi vas. Vem, da vi niste, zato ste še vedno naš dijak in kot vidite, ste izdelali pozitivno. Toda tistega madeža, te sramote, se ne boste znebili, to vam tudi jaz zagotavljam …« je bila iskrena in skeptična razredničarka.

»Veste, boste videli, da se v življenju ne da vse z denarjem … in na silo … z grobostjo …«

»Pa, saj jaz nisem …« se je spet branil Benjamin.

»Boste videli …« je še slišal, ko je sprejemal spričevalo o izdelanem prvem letniku.

Zdaj ni bil več odličnjak in prvi učenec, bil je zloglasni pastorek »tistega norca« in je žel občudovanje pri največjih barabah v Pulju. Drugi so se ga izogibali, z nekakšnim strahom v očeh so mu odgovarjali na zastavljena vprašanja, čeprav je Benjamin zardel, ko ga je kdo kaj vprašal ali pa on drugega kakšno banalijo.

Ljudje so bili splošno razrvani in živčni, ker so vedeli, da bo vojna. Istrski nacionalisti so po Pulju zborovali in zahtevali priključitev Italiji. Ali pa vsaj osamosvojitev. Svojo Istro. Proti beguncem. Že pred koncem prvega letnika je Benjaminov letnik zapustilo šest dijakov, ki so morali z očeti, srbskimi oficirji, s Hrvaške. Pač so pred koncem prvega letnika zabrisali vse za seboj in začenjali novo življenje v Srbiji. Da bo vojna huda in krvoločna se je čutilo v Pulju, kjer je bilo veliko vojakov JNA. V Proštini ne. Tam so kmetje stiskali svoje italijanske pokojnine in po televiziji spremljali vročico na vzhodu. Ves čas vojne jim ni bilo mar za nič, razen, ko so začeli prihajati begunci. Ti pa so bili že itak pregnani in za posladek še v Istri sprejeti kot okupatorji.

Valter Zakrajšek je takrat spet povabil Benjamina v Ljubljano. Benjamin pa ni hotel, kaj bi, vedel je, da Valter pije in predobro je poznal besede pijancev. Držal se bo Ingrid, kaj pa naj, mogoče bosta z Lorisom še sodelovala. Da, verjel je v slednje, slepo verjel in se oklenil Ingrid, ki se je počasi spravljala k sebi v bolnici dr. Mladena Mitrovića. Benjamin pa se takrat še ni zavedal, da so mu vztrajnost in voljo do življenja dajale knjige, ki jih je bral eno za drugo, pravzaprav je na hitro opravil najnujnejše okrog hiše v Panulah, ves ostali čas pa je bral. Bral je in čutil, da se življenje in motiv zanj blešči samo v tistem. In tako je živel, ne da bi opazil, kako dnevi hitro minevajo in da je zrasel skoraj do sto osemdesetih centimetrov in se začel redno briti.

44.

Včasih je Benjamin v roki težkal, obračal in strmel v značko »Slovenija, moja dežela« in premišljal o resničnem svetu okrog sebe. Odkar je v Panulah, je sploh prvič resno premišljal, kaj se dogaja v njegovi rojstni republiki in kaj na Hrvaškem. Vedel je, da je z Jugoslavijo konec, politični prepiri, ki jih je tu in tam, resda na ošvrk, spremljal po televiziji, so bili pregloboki, da država ne bi počila in na silo razpadla, tako, kot je bila tudi na silo sestavljena.

Kaj bo z njim?

Je Slovenec v Istri, na Hrvaškem, bo hrvaški državljan, kdo bo on, kaj je zdaj sploh on?

Jugoslovan?

Valter mu je pravil o škandalih z novinarji tednika Mladina, ki jo je listal v Ljubljani, pravil je, da je to revolucionarni tednik, ki brez zagovsane dlačice v požiralniku suva beograjske politike in JNA naravnost v želodčno živčno mrežo. Valter mu je pravil tudi o 57. številki Nove Revije, o pisateljih in njihovih protestnih branjih na Društvu slovenskih pisateljev. Da se oboji in vsak na svoj način zavzemajo za »Slovenijo, mojo deželo« in da tako čuti tudi povprečen slovenski delavec.

Med Hrvati se je najbolj napihoval in razkazoval šef »demokratične« stranke HDZ, bivši ljubljenec maršala Tita, nek general Tuđman; nad njim so bili najbolj navdušeni Purgerji in Dalmoši, Istrani nekoliko manj.

Spet so se rojevale besede, kot so ustaša moj, jebačemo četnike in podalpske Hrvate. Stipe Šuvar je imel vse večje podočnjake, Ante Marković pa je trdovratno gnal svoje vragolije z dinarji in bil vedno isti, še več let kasneje, ko ga je Benjamin videl na jahti v Pomerju. Drugi politiki mu niso tako bili v oči.

Itak pa odkar se je naselil v Panule sploh niso govorili o dinarjih. Resno so govorili samo o orličih, o markah. In zdaj vsi, sploh Slovenci, govorijo samo še o demokraciji. Toda Benjamin je od turistov in celo od kmetov, od Purgerjev in Dalmošev, sploh pa od gastarbajterjev izvedel, da imajo in Hrvati in Srbi zelo zajebano in močno emigracijo. Da so to bojda večinoma sami nacionalisti, ker se najbolj desničarska zavest o lastni nacionalni substanci rojeva daleč stran od rojstne države. In da nacionalisti z največjo strastjo brusijo rezilo.

In vedel je tudi, da Italijani vedno po tihem držijo roko nad Istro. Toda Istra, avtohtoni Istrani nikoli niso bili zadrti ustaši, čeprav so Hrvati.

Bo vojna huda? Bo res vojna?

Bodo volitve prinesle mir?

Je HDZ rojstvo miru?

Kdo mu bo doma, na Hrvaškem, pojasnil besedo demokracija? Kaj naj bi to bilo, čeprav je etimološko že odštrikal pomen besede, si ni mogel predstavljati.

Vse to se je Benjamin spraševal, kadar ni delal, kadar ni bral literature in kadar mu je težka in melanholična burja podarjala minute strahu.

A bil je premlad, premlad, res premlad, da bi karkoli globlje razumel in bil je preveč prestrašen zaradi lastne prihodnosti in zdajšnjega življenja v Panulah, da bi ga resnično in v dno duše prestrašila še politika in politikantstvo. Kajti njegovo življenje je v rokah držal Loris Čivitiko, on je tisti, ki mu lahko odpre vrata v prihodnost, ali pa mu jih zaloputne v obraz, da bo na tleh zamijavkal pred njegovim okovanim čevljem in iz sedanjosti v prihodnost zakrempljal na enem in istem mestu, kot slovenski hlapec v Istri.

45.

Po treh tednih so Ingrid odpustili iz bolnice. In čeprav bi se morala držati stroge diete, je pila naprej. Pravzaprav je z alkoholom splakovala apavrine.

»To ni dobro,« ji je govoril Benjamin.

»Pejt stran še ti,« mu je histerično odgovarjala Ingrid.

Včasih je Benjamin res mislil, da je nora.

Že čez en teden so jo zdravniki poslali na preiskave v Zagreb, kjer so jo takoj zadržali v bolnici. Zaradi nekakšnih ženskih težav. Izgleda, da je imela tisoč bolezni. Ni mu bilo vseeno za mater, a kaj je on mogel, še za burek ni imel. Amija 6 je prodal mehaniku v sosednjo vas za šeststo mark, ko pa je hotel prodati še moped, ga nikakor ni mogel najti. Obrnil je celo posestvo, spraševal pri Lorisovih bratih, a mopeda ni bilo nikjer. Potem je na njem videl mizarja iz Rakične, ki mu je povedal, da mu je Loris z njim plačal šank v Gurmanu. Za nadaljnjih šeststo mark se bo torej obrisal pod nosom. V tistem času je na posestvu pravzaprav živel sam z živalmi. Mleko je imel od koz, tu in tam si je ubil kokoš, od katerih je imel tudi jajca, nabiral je gobe in šparglje in videl je, da bi se dalo preživeti. Težave je imel s položnicami, saj jih je moral plačevati sam. Enkrat so jim elektriko že odklopili, Loris ni jebal več ničesar, zdaj ga ni videl že več debelih tednov, če pa bi videl, da ni elektrike in da ga na mizi čaka kup položnic, pa bi sto posto zbesnel, zato si Benjamin tega ni smel dovoliti. Ves čas ga je turirala misel, da on skrbi za vse, Loris pa ga lahko kadarkoli požene iz hiše.

Ko je nekega jutra skidal svinjam, ga je presenetil Čivitiko. Videti je bil nervozen, Benjamin pa se ga za čuda sploh ni ustrašil.

»Kje je zapita?« je vprašal, ne da bi ga pogledal v oči.

»V Zagrebu. V bolnici.«

»Kurac je bolnici. Kavsa se naokoli, kakor se je ves čas,« se je zarežal.

»Ne, hudo je bolna.«

»Kaj ti veš, kaj je biti bolan, pizdun smrdljivi. Glej, da bo korito čisto. Konec koncev pa bi se ti lahko preselil semkaj, bi ti bolj ustrezalo,« je še zakreketal in odšel v hišo.

Takoj za njim se je prikazal Borče.

»Kje si mali, si priden, vidim,« je bil prijazen kot ponavadi.

»Iščem Lorisa … Počasi imam tega dovolj … Z denarjem mislim … on se ves čas poja po svetu, jaz pa delam kot črna živina v Rakični, kjer mi ves denar poberejo redarji … Še za položnice moram dajati iz svojega žepa …«

Torej sva na istem, je pomislil Benjamin, ne da bi karkoli odgovoril.

»A niste bili zmenjeni … da boš ti kasiral, dokler ga ni …?« se je skoraj nevednega delal Benjamin.

»Smo, pa pravijo tiste njegove gorile, da so nekatere stvari bolj nujne in poberejo vse iz blagajne. Z menjalnim drobižem pač ne more poplačati mojega vložka. A kaj veš, kje je?«

»V hiši je,« je Benjamin zmajeval z glavo.

»Je sam?«

»Sam je. Izgleda, da je Friderik na parceli z Vedrano.«

»Grem kar v hišo.«

»To ne bo dobro,« je rekel Benjamin, ker je vedel …

»Poslušaj mali, enkrat moram razčistiti zadevo,« se je vznejevoljil Borče.

»Dobro, po želji,« je bil stoičen Benjamin.

Borče je šel po stezi do hiše in pozvonil. Nič. Pozvonil je še enkrat. Vrata so se odprla in na vratih je v samih gatah in bosopet stal Loris Čivitiko.

»Zdravo, kje si ti?« je bil prijazen Borče.

»Kaj tebe boli kurac, kje sem jaz? A nisi v Rakični?« je že koščičil konflikt Loris.

»Poslušaj Loris, pogovoriva se kot človeka. Poznava se iz otroštva. Povej mi, no, kaj je z denarjem. Rad bi se umaknil iz tega posla, uštel sem se. To je preveč živčno delo zame. Vložil bi v apartmane.«

»Hahaha, a ti bi apartmane zidal, hahaha …« se je režal Loris.

Vrtal si je po nosu in posušen smrkelj frcal v Borčeta.

»Nimam zdaj denarja. Čakam, da mi poplačajo vse parcele …« se je lagal Čivitiko.

»Pa dobro, imaš Gurmana, dobro ti nese, izplačuj mi vsak mesec, v letu dni bom poplačan … Samo ne izplačuj mi menjalnega drobiža …« je bil miren Borče, čeprav mu je kuglica smrklja pristala direktno v očesu, vsaj mencal si ga je po enem izmed frcov.

»To, s čim te bom poplačal, je moja stvar. Poberi se v Gurmana, delo imam, jaz delam, mater ti …!« je zakričal Loris.

»A takole me pa ne boš več odslavljal,« je vehementno odbil Borče, saj je bilo v igri vse, kar je v življenju ustvaril.

In konec koncev, če je zdržal s Filipinci in preživel, bo pa še Lorisa …

Benjamin je prvič slišal Borčeta tako trdovratno in zavzeto besneti, prepir z Mauricijem je plašil miši, zdaj pa se je tresla Učka.

»Pejt, če ne …«

»Kaj, če ne?«

»Pa mater, da ti jebem, me boš ti zmerjal na moji zemlji,« je zakričal Čivitiko in ga z nogo udaril v brado.

Ni bil polkrožni, ki je marsikje veljal za Lorisovo specialiteto in endemijo. Čivitiko ga je iz pregiba v kolenu od blizu zadel v brado.

Borče se je opotekel, toda ko jih je dobil še z nogo v ledvica, je padel med stole iz protja.

»Ubil te bom, ubil te bom! Ti si meni dolžan, ti!« je kričal Čivitiko.

Borče se je pobral in začela sta se pretepati. Takega umazanega pretepa Benjamin do takrat še ni videl. Oba sta bila izbranca v tem početju. Potem je Borčetu uspelo, da ga je spodnesel z bičem za konje, ki ga vzel iz zatiča nad stoli iz protja. Čivitiko se mu je izmuznil in pobegnil v hišo. Borče je šel za njim. Benjamin je strmel in čakal.

»Ubil te bom, ubil te bom,« je kričal Loris Čivitiko in Borče je pritekel iz hiše. Bil je popolnoma krvav in je globoko dihal, kakor da mu jenja sapa.

Izgledal je kakor kak iznakažen berač. Za njim je z bajonetom pritekel Loris. Komaj jo je podurhal.

Čez kake pol ure se je Benjamin spustil v hišo.

Ni ga bilo strah, to je bi novum v njegovem življenju.

Ni ga bilo strah!

Ni ga bilo strah, vedel pa je in že večkrat je na lastne oči videl, da pogum proti Lorisu včasih naredi še večji poraz od strahu. Toda njega ni bilo strah globoko v sebi, nekdo bi enostavno rekel, da se mu je jebalo za vse.

Benjamin je nekaj brkljal po hiši, ko mu je za hrbet skočil Loris.

»Daj mi sto mark!«

»Pa od kod, saj veš, da jaz nimam, od kod …« je odgovarjal Benjamin na vprašanje človeku, za katerega je mislil, da mu nikoli v življenju ne bo postavil takega vprašanja. Loris je bil ves krvav in spodnja ustnica mu je visela skoraj do konca brade. Členke na pesteh je imel stolčene, kakor da bi mu jih kdo obdeloval z macljem.

»Maš, kurac nimaš, prodal si amija 6, ne da bi me vprašal. Daj denar!« je drgetal Loris, kakor da ima delirij.

Benjamin je šel v svojo sobo in izpod jogija vzel sto mark. Ostalo mu jih je še sto. Šel je po stopnicah in mu jih dal. Ne iz strahu, temveč iz čudnega občutka groze, ki je sijala iz Čivitikovih oči. Najbrž bil jih dal vsakemu takemu.

»Vidiš, da maš, prasec slovenski! Vedno si mi lagal v obraz!«

Sedel je v pick-upa in se odpeljal, ne da bi si spral kri in ne da bi se pogledal, kako mu spodnja ustnica kakor počena hrenovka pleše po konici brade.

46.

Začele so se dogajati čudne stvari.

Pisem s sodišča in od različnih odvetnikov je bil Benjamin vajen, toda da bi ljudje hodili neprenehoma zvonit na vrata, tega ni bil vajen in si ni niti najmanj želel, da bi ga kdo motil, zdaj, ko ima prvič v življenju vsaj po par dni v nizu mir.

Vsak dan je kdo prišel in iskal Čivitika. Nobenega ni poznal. Registracije avtomobilov so bile različne, od švedskih gastarbajterjev do ciganov iz Rume. V kakšna posla se je zapletel Loris, ni imel pojma, a zdelo se mu je, da je nekaj hudo narobe, saj nihče ni govoril o parcelah, ta posel je bil Benjaminu kolikor toliko jasen, vedel je, da Loris pred znanimi in neznanimi kupci zanika vse, še to, da je kogarkoli kdajkoli srečal in se šel posla s parcelami.

Ingrid je prestala težko operacijo. Benjamin ji je poslal še zadnjih sto mark. Nabiral je polže in nekako shajal.

Po vasi se je govorilo, da nekdo vlamlja v počitniške prikolice in ropa vse, kar mu pride pod roko.

Ko je nekaj dni po tistem pretepu med Borčetom in Lorisom legel s knjigo Meše Selimovića v rokah, da bi v miru bral, ga je iz postelje vrglo divje razbijanje po vratih. Šel je po stopnicah in odprl. Bili so policaji. Trije mulci v uniformah.

»Benjamin Zakrajšek?«

»Da, želite?«

»Z nami na postajo. Imamo nalog za aretacijo.«

»Kakšen nalog? Komu sem kaj storil?« je bil frapiran Benjamin.

»Z nami. Obleci se in gremo. Takoj!«

Ko so ga v policijskem golfu kakor največjega kriminalca peljali v Pulj, si ni mogel kaj, da ne bi pomislil na Lorisa. Ali pač?

»Veste, kaj se dogaja po Proštini? Da nekdo vlamlja v počitniške prikolice in da je pri tem hudo ranil nizozemsko turistko?« ga je spraševal civilist na postaji.

»Nekaj sem slišal, toda, kaj imam jaz s tem? Nič ne vem o tem,« je bil presenečen Benjamin.

»Veste, dobro veste, vsako jutro vas vidijo z vrečo, kako šarite po parcelah!« se je bolestno krohotal kriminalist.

»No, le lepo povejte in priznajte, pa se bomo že zmenili.«

»Kaj naj povem? Kaj naj priznam? Polže nabiram in se s tem preživljam, to je vse. Polži se nabirajo samo zgodaj zjutraj ob svitu, po rosi, zato hodim ob rani uri naokoli,« je bil jezen Benjamin zaradi take bedne krivice, zbesneti pa si ni upal, kako le.

»Lažete! Lahko, da nabirate polže, ampak videli so vas, da ste vlomili v prikolico Lorisa Čivitika!«

»Čakajte, to je moj oče … očim, no … čakajte, zaboga milega, tega pa ja ne …«

»Čivitikova turistka, ki ima mimogrede tam urejeno tudi začasno bivališče, Vedrana Cikatić, pravi, da je videla vas.«

»Nisem bil jaz, tam sploh še nisem bil, odkar smo pripeljali prikolico tja!« je bil nervozen Benjamin.

Potem sta se tako prepirala kakšno poldrugo uro.

Benjamin je govoril resnico, kriminalist pa je gnal svojo in ga na vsak način skušal prepričati, da bi priznal. In mu kajpak naprtiti še vse ostale vlome.

»Dobro. Verodostojno pričo proti vam imamo. Kdo pa se laže, bo odkrila temeljitejša preiskava. Imamo vas na očeh. Boste pa bolje prišli skozi, če takoj priznate,« se je režal kriminalist.

»Nimam kaj priznati. Nisem vlamljal niti kradel. Nabiram pač polže. Saj jih ne edini. Saj jih cela vas!« se je nekoliko razburil Benjamin.

»Kaj kričiš, a sploh veš, kje si, pankrt slovenski! Take pokvarjene smrkavce bi bilo treba kar takoj v Lepoglavo, ali pa nazaj v Slovenijo, saj imate KPD Dob, bi ti že tam pristrigli peruti, če ne pazniki, pa prijateljčki Ančke! Saj imaš tak pederski, punčkast obraz! Nič v popravne domove, nič med vrstnike, takoj bi te bilo treba razparati, da bi ti laž končno zasmrdela, smrkavec, ti bom že še pokazal,« je na svojem zarobantil kriminalist, kakor da bi bil temeljiteje informiran o Benjaminu, in se zraven psihopatsko zakrohotal.

»Pa kaj je narobe, kaj, saj nič nočem, govorim pa resnico,« se je ustrašil Benjamin.

»Resnico lahko primemo z več strani. Kakor se obrne,« se je spet hihotal kriminalist.

»Baraba ste, to vemo. Še vas bomo klicali. Dajte mi potni list.«

»Nimam ga s seboj.«

»A kar brez dokumentov hodiš po svetu, lopov slovenski,« se je s svojim nosom dotaknil Benjamina, da so se mu potne srage v hipu pojavile na čelu.

»Imam osebno izkaznico, če kaj pomaga.«

»Nič ne pomaga. Da se ne premikaš iz Panul. Še te bomo iskali,« je rekel in ga nagnal s postaje.

Potem je trideset kilometrov pešačil.

Ni vedel, kaj se dogaja, vedel pa je, da ga je prijavila Vedrana Cikatić. V to je bil prepričan, ni pa mogel odgonetniti, kakšno korist bi lahko imela, če bi ga takole vrgla na roštilj, saj ga lahko Loris kadarkoli in v vsakem trenutku požene iz Panul, s polži ali brez, z vlomi, ki jih ni bilo, ali brez, lahko ga zavrže kot krompirjev olupek in ga požene na cesto z večjo rutino, kakor si je Cikatićeva prižigala dolge in tenke uvožene cigarete.

47.

Loris se je delal nevednega in trdil, da nima nič s tem, da kaj se spet laže. Da je zanj znano in da ima v rokah trdne dokaze, da krade, da je kradel tudi njemu iz blagajne, da ve, da bi ga lahko prijavil, če ne bi bil toleranten. Naj bo tiho in gleda svoja posla, da če ne ga bo privil, da bo kri scal na postaji, ki jo je imel zaenkrat zgolj priložnost spoznati.

Čivitiko je bil ves v modricah in popolnoma živčno razrvan. Pripeljal se je z nekim razpadajočim renaultom 5.

»Kje pa je pick-up?« ga je pogumno, kakor še nikoli doslej privatno, pobaral Benjamin.

»Pa kaj tebe to briga, kje je moj pick-up,« ga je razburilo že običajno, toda v njunem odnosu presenetljivo pastorkovo vprašanje.

»Poslušaj, a bi ti dal Friderika danes spat, ker imam jaz neke obveznosti v Gurmanu?« je bil spet prijazen Loris, kakor vedno, kadar je šlo za dediča.

»Jasno, da bi, saj je moj polbrat,« je bil resen Benjamin.

»Polbrat, aha, oja je,« se je zarežal Loris.

»Da se mu ne bi kaj zgodilo,« mu je zažugal in se odpeljal s kripo.

Friderik je bil živahen otrok in popolnoma navezan na Lorisa.

Konec koncev je bil skoraj ves čas z njim.

Zvečer ga je dal spat v spalnico Lorisa in Ingrid Čivitiko in ne da bi imel ta namen, tudi sam od utrujenosti zaspal.

Sanjalo se mu je, da je z lepim, dolgolasim dekletom, z modrimi očmi in svetlimi lasmi, v idilični hišici na Korčuli.

Da stoji v kuhinji hišice, ona pa ga gleda izza priškrnjene zavese.

Da čuti njen pogled na sebi in da iz njega puhti vsa kovina, da ga preplavlja ljubezen.

Da ga je prijela za roko in ga odpeljala na polje lavande.

Tam sta se valjala gola, razmršena in bedra se mu niso izmikala.

Proti jutru se je prebudil z erekcijo.

Široko je odprl oči in pogledal, kje je v resnici.

Friderik je spal v svoji postelji. Obrnil se je in videl, da poleg njega leži Loris in ga gleda. Roko je imel na njegovem spolovilu.

»Bejž v stran!« je prvič v življenju Benjamin poslal Lorisa nekam in skočil na noge.

»Hahahaha,« se je režal Loris.

»Imaš pa že veliko kurčetino, pederčina slovenska!« se je krohotal Čivitiko.

»Pa kaj je s tabo?« ga je vprašal Benjamin.

»Kaj je, nič ni, malo ti bom danko razširil,« je od smeha cvilil Čivitiko.

Benjamin je opazil, da je popolnoma pijan.

»Nič ne boš ti širil,« je bil opogumljen, da je presenečal sam sebe.

»Ne kriči, malega boš zbudil,« je dvignil glas krušni oče.

»Sploh pa, kdo ti je dovolil, da dviguješ glas name v moji hiši, hlapec neuporabni?« se je spet režal.

Tako pijanega ga še ni videl.

»Pojdi spat v hlev, kamor spadaš in se stisni k svinjam,« se je še naprej hihotal, kakor da je zblaznel.

Ko je Benjamin odkorakal iz spalnice, ga je med podboji poklical:

»Poslušaj, pederčina: slej ko prej ti bom danko razparal, hahaha.«

»Nič ne boš paral!« je kriknil Benjamin.

»Ubil te bom!« je zakričal Loris in skušal vstati.

Ko se je nekako skobacal s postelje, je omahnil in padel kot snop v slišni molk obupa.

Obležal je kar na tleh in preden se je Benjamin zaklenil v svojo sobo, je iz spalnice Lorisa Čivitika zaslišal smrčanje. O ti prekleti prasec, si je zamrmral in bral, dokler se Čivitiko in Friderik naslednjega jutra nista odpeljala s Čivitikovo novo pridobitvijo, razpadajočim renaultom 5.

Ko se je s kripo pricijazil na parcelo, sta ga v prikolici čakala Vedrana in Zlatko Cikatić, Vedranin nečak iz Splita.

»Zdravo, Zlatkec, si prišel?« je bil osladen Loris.

»Bomo pljunili v roke, pa bo,« je rekel Cikatić.

»Jebaj jima mater leno. Ta dva sploh nista Slovenca. Po moje sta Cigana ali pa Šiptarja,« se je režal Loris.

»A je tvoja žena še v norišnici?« se je zakrohotal Zlatko in Vedrana je prinesla kavice in tri male travarice.

»Jo bojo bojda spustili te dni, samo jo bom spet spakiral,« se je zresnil Čivitiko.

»Tolikokrat, da se popolnoma ne preseli tja, pa bo. Malemu daj sto mark, da bo mislil, kakšen denar bo. Potem pa ništa, niti njej ništa. Nula, naj delata, ne bova imela stroškov s kelnerji in kuharji. Na finto ga daj, to je ja malenkost, saj ne bo zakapiral. Butast je kot zajec pred snopom luči. Pa neke pesnike bere. Kaj naj s takim človekom? Pička mu materina! Kje sem staknil ta dva človeka! Smetje! Knjige z nekimi fotografijami pijancev, klošarjev in mesečnikov mi je začel vlačiti v hišo! Daj ga Zlatkec, na svinjsko finto ga daj,« se je skoraj roteče razburjal Loris in viziral Zlatka Cikatića.

»Na novo sodelovanje in nov šop mark!« je vstal Cikatić in zdravičarsko dvignil čašico.

»Na nas!« sta v en glas rekla Loris in Vedrana.

»Zelo sem te vesel, Zlatkec, da boš vedel,« je rekel Loris in se skremžil, ker mu je travarica stekla po požiralniku.

»Tudi jaz. Predvsem pa si popijmo čašico na mojo zlato teto. Naj uživa na Hvaru! Na Vrbosko, na nov posel, na nas!« je spet napolnil tri male čašice Zlatko Cikatić.

»Ti pa pazi nase, zdaj, ko greš na daljši dopust,« je nekoliko odsotno pobezal Loris Vedrano Cikatić.

»Saj še ne grem. Par posličev še urediva …« se je nasmihala Cikatićeva.

»Vabim vaju na večerjo, ko bo delo steklo … na zdravje,« je že nekoliko pretiraval Zlatko Cikatić.

Potem so preživeli prijetno dopoldne, se zabavali in se smejali Friderikovim vragolijam, ne da bi slutili karkoli hudega, kar je najlepše življenjsko čutenje in bi jim ga gotovo najbolj zavidal Benjamin Zakrajšek.

48.

Zbudilo ga je razbijanje po vratih. Pomislil je na policaje, na Lorisa, na Borčeta in nenazadnje in celo najbolj na kakšne neznance, ki iščejo slavnega lastnika hiše. Oblekel si je materin kopalni plašč in stopil do vrat. Neznanec.

»Ni ga doma,« je rekel Benjamin še preden je neznanec spregovoril.

»Ne iščem Lorisa. Tebe iščem. Si ti Benjamin, Lorisov pastorek?«

»Sem,« je bil presenečen Benjamin.

»Zlatko Cikatić, jaz sem novi najemnik Taverne.«

Pomolil mu je roko.

»Kako Taverne?« je bil začuden Benjamin.

»Lepo. Z gospodom Čivitikom sva podpisala pogodbo, da bom dve leti upravljal Taverno. Jutri odpiram, pravzaprav pa ni kaj dodati in urejati. Lokal je itak samo za odpret.«

»A tako,« se je v bistvu jebalo Benjaminu.

»In kaj bi radi od mene?«

»Mislil sem, tako je rekel Loris, da bi vi potrebovali kakšno delo. No, ti. Saj te lahko tikam, mar ne? Bi delal?«

Benjaminu se je stvar zdela zanimiva, končno bo lahko kaj zaslužil, pa še teh sluzavcev mu ne bo treba nabirat.

»Kakšno je pa plačilo?«

»Sedemsto mark, plus procenti od prometa.«

»Uuu, fino!« je bil Benjamin takoj za realizacijo posla.

»Sprejmem.«

»In gospa, je gospa doma? Baje tudi ona potrebuje delo?«

»Katera gospa?«

»Žena gospoda Čivitika. Ingrid Čivitiko.«

»Ni je. Pride pa pojutrišnjem. Zakaj? Od kod sploh imate vse te podatke? Od Lorisa?« ga je gledal Benjamin.

»Vas je majhna. Mislim, da bi za tako plačilo vsak vzel delo.«

»Mislite, če bi ona delala v kuhinji?«

»Točno tako.«

»Ne vem, moral bi jo vprašat. Vendar mislim, da bi. Jo bom vprašal, ko pride. Kako pa to, da ste najeli Taverno in zakaj se je Loris tako odločil, saj smem vprašati ali ne?«

»Lahko vprašaš in jaz ti bom odgovoril. Gospoda Čivitika poznam iz Splita. Gospod je zelo zaposlen in ne utegne vsega. Saj veste, Gurman in to … A vi ne veste tega? Saj ste vendar pastorek? In takle dec,« se je zarežal Zlatko in ga boksnil v ramo.

»No, vsega pa res ne vem. Sploh o Lorisovih poslih ne vem veliko. Pri nas dela vsak svoje, saj veste, kako je. Čakajte, Cikatić … ste vi v sorodu s solastnico Gurmana?«

»Natanko tako. Jaz sem njen nečak. Toda v Taverni sem avtonomni šef. Jaz sem tvoj šef in vse se boš lahko pogovoril z menoj. Poslal te bom tudi na pregled krvi in higiene, če se bova ujela, pa bi te tudi zaposlil …«

»Sem še dijak …« se je nasmehnil Benjamin.

»Ah, dijak … tudi jaz sem naredil pol letnika … Pa vidiš, danes pri dvaindvajsetih že odpiram svoj drugi lokal. Če imaš denar, si, takole med nama, diplomo mimogrede kupiš. In ne samo srednješolsko, tudi kakšno večjo,« se je zarežal mladi gospodič, vsaj tak je bil videti na oko.

»Vendar midva bova vse korektno. Dal ti bom pogodbo in denar ti bom nakazoval vsakega petnajstega na račun. Prav tako gospe Čivitiko, če se bo strinjala. Drugače pa bi te prosil, če bi mi priporočil kakšnega dobrega kuharja.«

»Bom govoril z Ingrid,« je bil Benjamin dobre volje.

Navkljub čudnim okoliščinam in kar takole naenkrat mu je bil tipček simpatičen.

Cikatić je iz listnice vzel sto mark in mu jih pomolil.

»Na, da boš vedel, da mislim resno.«

»Ni treba, saj še začel nisem,« se je branil Benjamin.

»Naj bo za srečo in korektno sodelovanje.«

»Hvala,« je rekel Benjamin.

»Hvala.«

»Jutri ob treh. Odpiral bom ob treh. Od treh do polnoči. Zmenjeno? Jutri!«

»Pridem jutri ob treh, pa hvala lepa,« je rekel Benjamin in zaprl vrata.

Odlično. Super. Končno bom nekaj zaslužil, pa še Ingrid, če bo le pripravljena … si je govoril Benjamin in slutil svojo odrešitev …

Mislil si je, da bo zajahal vranca, s katerim bo odtopotal prvi resni žepnini v življenju v objem.

Mislil si je, da se bo koleselj njegovega življenja končno zavrtel tja, kjer ne bo ves čas visel na Lorisovih gavgah in večino volje za naslednji dan jemal iz poguma, ki se je s težkimi porodnimi mukami rojeval v obupu.

49.

Ingrid je popolnoma skopnela.

Imela je šestdeset kil. Delo bo kajpak sprejela, kaj pa naj. Svojo osemdesetletno mater ne more več prositi za denar. Filomena pa ji ga itak noče dajati – če sliši za Čivitika, se ji oči kakor mački zalesketajo v sovraštvu.

Tako sta začela delati pri Zlatku Cikatiću, nečaku Vedrane Cikatić, ki je trdil, da je avtonomen šef Taverne.

Zakaj bi lagal, saj mu je dal orla, takle ti ga ne da kar tako. Delala sta večinoma sama z Ingrid, Zlatko je prihajal okrog devete zvečer in s svojo družbo pijuckal v kotu. Ni težil, niti turiral brez razloga, v tem oziru je bil veliko boljši šef od Lorisa, ni pa imel pojma o gostinstvu. Zlatko ni ločil skuše od brancina in ne salpe od zobatca. Ločil je jastoga in škampe, to pa je obvladal tudi Friderik. Bil je mali avanturist iz Splita, najbrž droben slepar, nikakor pa ne Čivitikove provenience, bil je kurbirček in mali prevarant, bebec in zadrogirani snob, čeprav za mamila Benjamin ni bil povsem prepričan, takih takrat še ni prepoznaval na bežen ošvrk.

Po štirinajstih dneh pa je od nekod prijadral Loris z Vedrano. Sedla sta v kot in ko je Benjamin predal naročilo za večerjo in povedal za koga je, je šla Ingrid takoj po stopnicah. Zdelo se mu je, da je precej pijana.

»Kje je otrok!« je zavpila.

»Friderik je z Mauricijem na jahti. Z njim je vse v redu. Kako je pa s teboj?« ni mogel skriti jedke ironije Loris.

»Od kdaj pa tebe skrbi za moje zdravje?« je rekla Ingrid, opogumljena od šnopsa.

»Samo vprašam, pa kaj bi rada, kdo ti kaj hoče, kaj se dereš, da ti jebem …« je Loris vstal in prevrnil stol.

»Nehaj, Loris … ga je mirila Vedrana … to ti je žena …« je še dodala s ščepcem hudobije.

»Žena, ja, žena,« si je mrmrala Ingrid in odšla po stopnicah nazaj v kuhinjo, kjer je vase zlila vsebino kozarčka, ki ga je imela ves čas natočenega poleg štedilnika in je čašica žalostno samevala v praznini zgolj sekundo, največ dve, čeprav je bila po svoje tudi razbremenjena, saj je vedela, da bo Loris poskrbel za Friderika, pa čeprav samo po svoji meri.

To je vedel tudi Benjamin in to je bilo v vprašanju Čivitiko edino, za kar bi lahko dal roko z zobatcem v simbiozi na žar.

Da bo malega princa pazil in ga tesal in oblal po svoji meri.

Potem se je Loris nekoliko napil.

»Camerière, camerière!« je kričal za Benjaminom, ki je bil zažrt v delo.

»A imaš novo službo!«

»Natakar, natakar,« je cvilil, in ko je Benjamin prišel do mize, se je samo režal, ne da bi karkoli naročil.

Kuhinja je prenehala delati ob desetih in Ingrid je odšla v hišo.

Opotekla se je brez pozdrava.

Zlatko je prišel za šank.

»Povej ji, da to takole ne gre. Ne morem imeti takega osebja in Loris se je pritoževal, da je brancin premalo pečen in krompir razkuhan. To tako ne gre,« je rekel umirjeno in se mujal okrog šanka.

»To ji kar sam povej. Jaz delam svoje delo in v drugo ne bom nosnic porival. Kaj pa Loris, a takole zmerjanje in poniževanje boš pa dovolil?« ga je vprašal Benjamin, ki je imel od garanja na srajci pod pazduhama dve veliki mokri lisi.

»Ne vem, kaj imate in me niti ne zanima. Zanima me posel. In delo ni bilo korektno opravljeno. Pridi z mano.«

Šla sta po stopnicah gor, v kuhinjo. Posoda je bila razmetana, hladilnik odprt in na mizici prazna steklenica sadjevca.

»Tole si poglej,« je rekel Zlatko Cikatić.

»Uuu, bom jaz pospravil, kakor da je ona,« je rekel Benjamin in se lotil dela.

Ko je končal, se je vrnil za šank.

Zlatko je delal dnevni obračun in Taverna je bila popolnoma prazna. Tudi Loris se je pobral. Izginil kot kafra.

»Deficit, sto trideset mark!« je strokovno konstatiral Zlatko.

»Kako?! To ni mogoče,« je bil začuden Benjamin, saj ni kradel in tudi zmotil se ni.

To je enkrat ena.

»Auu, nisem računal Lorisu in Vedrani!« je ustanovil Benjamin.

»Točno tako,« je šlo Cikatiću na smeh.

»Kaj naj pa zdaj? Zakaj mu pa ti nisi rekel?« je vprašal Benjamin Cikatića.

»Ne me jebat, mali, opravljaj svoje delo!« je prvič dvignil glas Benjaminov nadrejeni.

V nekem smislu bojda lastnik.

»Naredi karkoli hočeš, prinesi do petnajstega denar ali pa ti bom odbil od plače,« je rekel Zlatko.

»Ja, ja, ja …« je govoril Benjamin napol sam sebi …

»Spet me je nategnil … pesjan …« so se besede kakor krušne drobtine izgubljale na prašnih tleh Taverne.

»Kaj praviš? Zdi se mi, da sem ti korektno povedal,« je še pristavil Zlatko in odšla sta vsak po svoje.

Izničil sem par dni dela.

Kako naj zdaj od Čivitika izvrtam denar? se je spraševal Benjamin, ko je vstopal v hišo.

Ugasnil je luči, se zaklenil v svojo sobo in zaspal v morasto tišino Panul, po katerih se je v gost avgustovski zrak zlivala mesečina, rumena kakor dukat v pesmi Dina Merlina.

Padel je v otrpel spanec in ponoči je dež padal v enakomernem ritmu, trkal je po oknu kakor metronom, ki daje ritem mezdarjenju v manufakturi.

50.

Zjutraj ni bilo v hiši nikogar. In niti sledu o tem, da bi bil kdo v njej včeraj zvečer, ko je Benjamin že zaspal. Kmalu se je prikazal Loris.

»Kje so svinje?« ga je previdno vprašal Benjamin.

»Ti si svinja, a ni ena dovolj,« se je zarežal Loris.

Ko je vstal, je kakor vsako jutro Benjamin hotel skidat svinjam, pa je bil v svinjaku samo drek in nobenih živali.

Niti koz ne, niti ovac, niti kokoši, kakor da bi celo posestvo izumrlo.

»Kje so pa ostale? Živali?«

»Ni živali. Nič več živali. Še tebe je treba ukrotit ali pa prodat, samo kdo bi pa tebe kupil? Ti si še za sužnja in najbolj enostavna dela neuporaben,« se je še naprej režal mačkasti Loris in brskal po papirjih v predalu.

Takrat je Benjaminu šinilo, da je Loris prodal vso drobnico, s svinjami in kurami skupaj.

»A veš mogoče, kje je mama?«

»Kakšna mama? A imaš ti mamo? A mama je taka?« je bil hudobno sentimentalen Loris.

»A mama spije vse, kar najde, in leži od jutra do jutra tamle v viseči mreži, ker se ne more skobacat iz nje? Ne sprašuj in ne govori takih neumnosti, ker se mi zdajle ne ljubi roke stegnit! Ti bom dal mamo! Jaz sem mama! Kaj je, rejenček? Si rejenček ali dojenček?« se je režal Čivitiko.

»Čakaj Loris, samo vprašam te, če veš, kje je Ingrid?«

»Vem, dobro vem, kje je in upam, da je ne bom videl nikoli več. Zakopal sem jo na parcelah v tišino ščavja in istrskega kamna. Iz takih ljudi se kasneje delajo tartufi. Ti bom kupil psa ali pa prašiča, pa jo boste skopali iz zemlje,« se je smejal in brskal po predalu.

»Nehaj Loris! Kaj je spet? Si jo spet tepel?« se je opogumil Benjamin.

»Sama se je tepla, dragi moj natakar! Včeraj sem jo odpeljal, ker je ležala sredi Panul. Bojda je Cikatiću spila celo steklenico sadjevca v štirih urah. A je to mama?«

»Kako to misliš?«

»Pojdi v Pulj. Kolikor mi je znano, je tam samo ena norišnica. Tam ti bodo mogoče povedali, kako in kaj. Ona tega gotovo ni zmožna, govoriti mislim,« je rekel Čivitiko.

»Z njo samo še prek sodišča. Nikakor drugače in nikakor več v rokavicah.«

Kot da bi kdaj bilo v rokavicah, je pomislil Benjamin.

»V rokavicah …« si je zamrmral.

»Kaj trobiš nemarnež!« je zakričal Loris.

»In poslušaj me dobro: počisti svinjak, ker bom tam zidal. Nove apartmane. Da se sveti tiptop, seveda, če misliš še živeti tukaj!«

»Kam pa naj grem?« se je ustrašil Benjamin.

»To ni moj problem, kam bi ti šel in kam si ti želiš korakniti. Če boš delal, si lahko tukaj. Za Ingrid ni več prostora v tej hiši. Škandalov, žalitev in pijancev ne mislim prenašat še v svoji hiši. Lenuhov pa še manj. Sicer pa, kdo ve, če se bo sploh vrnila iz zdravilišča,« se je naposled nasladno zakrohotal Čivitiko.

»Čakaj, se bosta ločila z Ingrid?«

»Nič nisem rekel. Pustimo času čas. Čas je pravičen sodnik,« je rekel z modrostjo naphani Loris, kakor da bi bil nebrušeni levi bek z večnim rdečim kartonom.

»Loti se dela. Pa se bova že zmenila. Ustanovil bom gradbeno podjetje. Mogoče bo kakšno delo tudi zate, če boš končno pljunil v dlani,« so se Lorisu polnile oči s sovraštvom, posebnim, skorajda usmiljenim sovraštvom, ki ga Benjamin doslej še ni zaznal pri krušnem očetu.

Včasih je bilo samo sovraštvo, jasno, kakor najbolj natančna katastrska knjiga.

Benjamin se je že videl, kako cele dneve nosi vreče cementa in kako ga Čivitiko zmerja, da je prepočasen. Videl se je kot ražnjič na novem nabodalu garanja in izkoriščanja, kjer mu najbrž nobena knjiga in noben priročnik ne bosta mogla pomagati.

A ni že zjutraj prebral Tina Ujevića:

»Kako težko je biti slab / kako težko je biti sam, / in biti star, pa biti mlad!«

A kolikor je imel liriko rad in mu je kdaj pa kdaj lajšala dušo, v primerjavi z Lorisovim stilom življenja ni bila nobena ekstravaganca, nobena tolažba, kaj šele odrešitev, in noben smerokaz nove poti iz Čivitikovega kamnitega mlina.

Loris je živel najmočnejšo liriko terorja nad drugimi, kar jih je Benjamin bral, še kasneje, ko je bil odrasel moški.

Strmel je v Lorisa z debelimi očmi in mislil naenkrat na tisoč stvari, ki so se mu drobile v glavi, da jih ni mogel poenotiti v eno samo misel, niti najbolj enostavno sintagmo, ker mu je v glavi ves čas brnel kavni mlinček:

» … in biti star, pa biti mlad!«

In biti v Panulah.

51.

Prekleti prašiči, svojat, živali, girice … dio porko … je preklinjal in se potil Čivitiko v razpadajočem renaultu 5, ko je prestavljal in prehiteval v škarje proti Pulju. Prehiteval je zanalašč, zgolj in samo zaradi vzgiba besa in strahu v očeh drugega človeka.

Kdo bo mene nasajal na vilice življenjske fafaže? Kdo to sanja o mojem porazu? Haaaa, haaaa, aaaaaa, se je bolestno krohotal in bzikal slino po šipi in razmajani armaturi poceni kripe, ki se je ni mogel navaditi in je v preziru tolkel po njej z loparjem, kakor da maliči ličnico poslovnemu partnerju, ki ga je pobaral o svojem denarju.

Kajti Loris Čivitiko je bil v škripcih. Kupci nevidne zemlje so vse bolj pritiskali nanj, splitski posredniki ga niso poznali več in mu prek Vedrane, ki si je življenje uredila v Vrboski in je vedela, da si ne bo mogla več polniti računa s Čivitikom, sporočali, da bo izginil na dnu morja, če bo pokazal s prstom na katerega izmed njih. A to težavo je Čivitiko v svoji glavi že rešil, zemlja je razen redkih parcel, ki so šle stran z darilno pogodbo, ostala njegova. Na to sploh ni mislil. Toda davkarija je obrnila ploščo, uradniki so se spričo prihajajoče rotacije oblasti zbali za svoje stolčke in so zahtevali realnejšo poravnavo za vsa tri gostišča: za Gurmana, za Terensa in Taverno.

Za dolgove je razprodal že vse, kar je bilo premičnega: drobnico, prašiče, pick-upa, traktorje in drugo poljedeljsko mehanizacijo, še Maksa bi bil skorajda spremenil v par bankovcev v luki pri Dugi Uvali pri pijanih mornarjih.

Dediščina je bila na tenki vrvici spričo jamstev za kredite in v bankah ni mogel z loparjem.

Kdo bo mene jebal, je zaklikal Loris Čivitiko in psoval renaulta 5, ki je komajda in s tresočim volanom v loparjih drvel čez stotko.

Zdaj so bile zadeve resne. Niti Vedranino slovo ga ni toliko tangiralo, kaj šele prizadelo, ga celo ranilo v srce, kolikor so ga žgala opozorila bank, da bo ob dediščino, če v štirinajstih dneh ne poravna zapadlih terjatev.

Ne dam, ne dam … dedič je tu, dedič je tu … si je mljaskal Loris, ko je parkiral pred podjetjem Mauricia Čivitika.

Brez pozdrava ali ošvrka z znamenitim prezirajočim leskom v očeh je kakor kuna belica švignil mimo tajnice – pripomočka za nadraževanje živčnih končičev, ki se ji reče tajnica, ker taji, da vsakemu za drobiž zleze z usti pod pas in ga cuzne za par zmečkanih bankovcev na mesec, kakor se je rad pošalil Lorisov starejši brat – in padel naravnost v pisarno Mauricia Čivitika.

»Ej, bratko, bratko, tole je pa pizdarija … dobro si si nasiliral … no, no … vse se lahko odvozla, samo da si mi ti živ in zdrav in pripravljen na boj,« ga je potrepljal Mauricio in zmajeval z glavo.

»Drugič vsaj prej povej … bi že jaz porinil prste vmes … ne moreš se takole igračkat z dediščino, saj se po moje oče že obrača v grobu … ne more ti vsaka baba glave zmešat in vsak prišlek težit … ne moreš vedno vse na silo, nismo samo Čivitiki ljubitelji enostavnih rešitev … bom drugič jaz poslal ljudi, ne gorile, džankije jim bom na vrat nakopal, ti nimajo kaj zgubit, bojo oni stvar na čisto, za en šus jih bojo, če ti bo še kdo težil, saj nobeden ne bo vedel ne od kod, ne kaj, bo pa jasno, da so to Lorisovi pozdravi …« je bil kar precej razkurjen na mlajšega brata Mauricio Čivitiko.

»Boš dal? Boš pomagal?! Vračam dvojno, saj veš, da jaz vedno vrnem, ti bom jaz prinesel glavo tvojega sovražnika na pladnju, res, bratko,« je skoraj s tresočim, a vendar norim in divjačinskim glasom kliknil Loris.

Mauricio je odprl predal in mu potisnil sveženj.

»Plačaj hipoteko in davke. Ostali naj se jebejo, če bo še kak človek, ki ni od države, sral, ga bomo predelali. Naj se jebejo turisti in kelnerji in pritepenska svojat in razni zidarji in kaj jaz vem kakšni kupci!« se je zdaj nasladno zakrohotal Mauricio Čivitiko, ki je imel pod palcem za več takihle dediščin.

Loris si je oddahnil.

Dediščina je bila rešena.

Dedič je bil rešen.

Loris Čivitiko se je skobacal v razpadajočega renaulta 5, si rekel »Amara terra mia« in se v hipu zdrznil, dvignil ušesa kakor nemški ovčar, ker je vedel, da od svežnja ne bo ostalo nič za posebne podvige. Da bo gradbeno podjetje zahtevalo nov kredit in zdaj ga je prepihalo, da se bo spet zapletel v nov začaran krog sposojanja in da mu bodo bratje odslej pomagali samo še v dediščini, v poslu pa nikoli več, ker jih je poznal, samo z dediščino in brez velikih poslov pa ne more biti gospod, kakršen je bil doslej in kakršen se je naviziral v prihodnosti.

In od tistega krata so bili krediti drugačni in nikoli več ni bilo hipoteke na dediščino, kajti Friderik Čivitiko je tu in to, da bi šla dediščina vnemar, si privošči malo ljudi, kaj šele sam Loris Čivitiko.

52.

Benjamin je komaj čakal petnajstega. Sicer mu bo Zlatko odbil za Lorisovo večerjo, a ostalo mu bo najmanj debelih petsto mark. Obisk je bil več kot soliden, skoraj boljši kot v Lorisovih časih, najbrž zato, ker gostov mrtvi sosedje niso mogli več vznemirjati in nad njihovimi krožniki sušiti svojih gat. In ko je končno prišel petnajsti, dan, po katerem si bo Benjamin lahko kupil zalogo živeža, saj je shajal od redkih povrtnin z vrta in od malice, ki mu jo je namenjal velikodušni Zlatko Cikatić, je žarel, saj je bil prepričan, da ne bo več živel v baladi. Ko je prišel večer in je Zlatko prešteval izkupiček, je Benjamin drgetal od sreče. Verjetno bo kar kuverta, saj pogodbe še nista podpisala in Benjamin itak ni imel svojega računa.

Pa ni bilo nič. Kakor da ni nič.

Zlatko je zaklenil blagajno, vanjo zložil menjalni drobiž in stala sta tam sredi Taverne, kakor dva bebca.

»A ni danes petnajsti?« je vprašal Benjamin.

»Ja in kaj, če je petnajsti?« je bil stoičen in povsem miren Cikatić.

»Ja, no, zmenjena sva za plačo, petnajstega. Saj sem delal korektno, tako kakor hočeš, mar ne?« je pogumno vprašal Benjamin.

»Vprašanje je, kaj je korektno,« je rekel Cikatić in si natočil italijančka.

»To, kar je naredila Ingrid, gotovo ni niti najmanj korektno. Pustila me je na cedilu po parih dneh, da sem moral iskati kuharja, ki mi ga je priskrbel Loris, kakor veš tudi sam. In delala mi je samo škodo, saj veš, ne bom ti ves čas ponavljal istih stvari, saj nisi videti opičjak.«

»Vem, vem … z njo je težko, saj veš kako je bolna.«

»Bolna gor ali dol. To so osebne stvari, ki se mene niti najmanj ne tičejo. Jaz sem poslovnež in mene se tiče zgolj posel. Če se njej trga in ima osebne težave, če je zaduzana ali ne, če ima tisoč bolezni in travm, mene popolnoma nič ne briga. Jebe se mi to, da sva si na jasnem.«

»Okej, okej …« je mrmral Benjamin.

»Vendar: jaz nisem ona, čeprav je moja mati … V službo sem prihajal točno in delal natančno in vestno in s polno odgovornostjo … Razen napake pri Lorisu nisi imel nobenih pripomb … Pa še v kuhinji sem pomagal, tudi pospravljal sem jo, ker kuhar ni imel časa. Tega ne bom računal,« se je ojunačil Benjamin.

Boril se je za svoj prigrizek.

Cikatić se je zarežal, odpil požirek piva in si prižgal cigareto.

Pihnil je dim naravnost v Benjamina in se odkašljal.

»Kar se tvojega dela tiče, bi se dalo razpravljati. Zdi se mi, da si počasen, Loris je imel prav, ko me je opozarjal na to. Pa tudi bolj prijazen bi lahko bil.«

Benjamin je zardel.

»Kako prijazen …?«

»Loris je veliko naredil zate … lahko bi ga bolj spoštoval … slišal sem, da mu odgovarjaš in se mu postavljaš po robu, čeprav ti nič noče … in tudi, da si mu že kradel iz blagajne … da si tat!«

»Nisem tat, nikoli nisem kradel!« se je izvijal Benjamin in resnica mu ni mogla pomagati.

»Loris pravi, da si kradel. Jaz Lorisa spoštujem!« je zažvrgolel Cikatić.

»Če misliš tako … vendar, a nisi že na samem začetku dela rekel, da on nima nič s tem, da si ti šef in da te zanima samo posel? Magari mi odbij od plače, kolikor misliš, da je prav, če se ti zdi, da sem delal zelo narobe. Saj se bom popravil … krvavo potrebujem vsaj nekaj denarja …«

Gledal je v Cikatića kakor ovca, kaj pa naj, zdaj res potrebuje denar, če ne bo popolnoma shiral.

Zlatko se je zakrohotal.

Mar je to poslovni smeh? Je to smeh poslovnežev?

Tako hudobnega leska v njegovih očeh doslej še ni videl.

Benjamin je bil kot muha, ki jo bo zdaj zdaj ubil plastični loparček.

»Pri vas ste ja polni denarja, največjo in najbolj obiskano restavracijo daleč naokrog imate, zemlja je vaša do kamor seže oko in v katerokoli smer se obrneš v Panulah, ti pa takole prosiš nekaj fičnikov. Danes na Hrvaškem plače zamujajo, dragi moj, ljudje čakajo po pet, šest mesecev na denar, ki so si ga veliko bolj krvavo prislužili od tebe. Ti bi pa takoj, čeprav imaš dogovorjeno gosposko plačo in si delo dobil na krožniku … Zraven tega pa nimaš nobene izobrazbe za ta poklic …« se je naslajal Zlatko.

»A ti jo pa imaš?«

»Mali, lepo se obnašaj, ali pa ti bom dal nogo,« se je zaradi resnice razburil Cikatić.

»Da ne dolgoveziva, sestanek imam v Paličici. Si bil kdaj tam?«

»Bil, bil …« je rekel pobiti Benjamin.

»Bova šla enkrat skupaj, samo danes ne,« je rekel Cikatić in si prižgal novo rdečo marlboro.

»No, da ne dolgoveziva, glede Ingrid je stvar jasna, ona ne dobi ničesar, kvečjemu bi ji lahko zaračunal škodo, ki mi jo je naredila.«

»Pusti Ingrid,« je bil nestrpen Benjamin.

»Ne bodi no tako nervozen, fant. Veš, Lorisu sem poleg najemnine posodil tudi nekaj denarja. Potem sva se korektno dogovorila, da vaju bo z Ingrid imel prijavljena kot zaposlena kar on, ki je še vedno tudi uradni lastnik. S papirji je sama težava in križ. On to obvlada. On je mojster posla. Rad ga imam, tega tvojega očima, krasen človek je. Nisem še videl sposobnejšega poslovneža. Trenutno mu pač nekoliko škripa, ker odpira veliko gradbeno podjetje. Imaš srečo, da se učiš posla pri takem mojstru. No, vaju z Ingrid bo prevzel on.«

»In kaj to pomeni?« je bil Benjamin popolnoma iz sebe.

»To pomeni, da bo on skrbel za tvojo plačo, dokler ne bo vsota, ki sem mu jo posodil, povrnjena. Fer in korektno.«

»Čakaj, nisva tako zmenjena,« je osupnil Benjamin, ker je vedel, da svojega denarja ne bo videl nikoli.

»Loris mi tega nikoli ne bo dal!« je zakričal.

»Ne kriči v mojem lokalu,« je kontra kriknil Cikatić.

»Če bi bil jaz tak dedič, kot si ti, bi se lepše obnašal do Lorisa,« je Zlatko znižal ton in zacepetal kakor otročiček, ki sluti, da je igrača že na poti iz trgovine.

»Tako sva domenjena in z njim bom podpisal tudi tako pogodbo,« je še dodal in zaklenil Taverno.

Ko se je Zlatko odpeljal, je Benjamin še dolgo stal pred Taverno.

Globoko je dihal in poslušal počasno zavijanje maestrala.

Ni jokal.

53.

Sanjalo se mu je, da je volk in da napada čredo ovac. Najprej jih je samo raztrgal in jih še žive pustil ležati na travniku. Ko jih je vse spravil na tla, je od vsake odtrgal kos in ga žvečil skupaj z volno. Žrl ni, vse je izpljunil. Potem se je usedel na rob travnika in grozljivo tulil v mesečino neba. Ko je zaspal, so mu ogromne ovce začele parati trebuh.

»Aaaaa,« je zakričal in vsega prepotenega ga je izstrelilo iz postelje na noge. Sonce je bilo že visoko.

Nekdo je hodil po hiši.

Loris Čivitiko.

V samih gatah se je spustil po stopnicah in zagledal Lorisa v modrem delavskem kombinezonu.

»Poslušaj, Loris, tole z Zlatkom Cikatićem … za kaj gre?«

»A znaš ti sploh zakvasiti: dober dan ali pa pozdravljen?«

»Dober dan, oprosti Loris,« je zardel Benjamin Zakrajšek.

»Kaj je z Zlatkom?«

»Mislim, glede plačila … a mi boš ti plačal?«

Loris se je zakrohotal in si začel brskati po nosu.

Ko je v Benjamina frcnil prvo kuglico, je zavil z očmi in zakreketal:

»Kaj se ti sploh greš! Molči in delaj ali pa se jebi. Lahko greš magari za svojo materjo v norišnico, če se ti ne ljubi delati. Lenuhov ne potrebujem v svoji hiši. Žreš, piješ, se rediš na moje stroške, živiš pod streho, ki so jo naredili moji žulji, zdaj me boš pa še izsiljeval za denar. Že tako ali tako si mi naredil veliko hudega …« je ribal Loris pastorka.

»Poglej se in se vprašaj: Kdo izdeluje šolo namesto tebe? Kdo bi te vzel takega tečnega in nesposobnega pod svojo streho, za pastorka v paketu z zapitim stvorom? Bodi no prijatelj resnice,« ga je presenetil Loris.

V roki je držal rovnico in Benjamin je ves čas gledal v tisto smer. Vendar ni zbesnel niti zamahnil. To ga je opogumilo.

»Čakaj malo, delam cele dneve, Taverno držim v obratovanju, da ima tip še enkrat večji promet, kot v naših časih, ne morem pa si kupiti niti suhega kruha, ki ga po rezinah jemljem v Taverni, kaj šele, da bi govoril o kakšnih teniskah ali celo hlačah.«

»Ko sem bil jaz v tvojih letih, mi niti teniske niti hlače niso padle na pamet. Kaj šele, da bi kradel kakor ti in se mastil s tujim. Pustil sem šolo, da sem delal še enkrat več. Potem lahko imaš teniske,« je modroval Loris.

»Naj pustim šolo? Naj ne grem v drugi letnik?«

»To se odloči sam. Jaz ti šole ne bom plačeval niti ti kupoval oblek. Mislim, da sem s tem, ko smrčiš pod mojo streho, naredil več kot dovolj. To mi boš odslužil v Taverni kot najemnino, za drugo boš pač poskrbel na drug način. Ponujam ti službo v svojem gradbenem podjetju, če češ.«

»Ne znam zidat, saj veš.«

»Znaš pa nosit vreče cementa in metati pesek v mešalca.«

»A tako.«

»Tako, tako, dragi camerière. Zjutraj na gradbišče, popoldne pa za šank. Ponoči šola. Tako boš postal pravi mož, ne pa nekakšna jamrajoča pička od človeka, kakršna si zdaj.«

»Tega ne bom zmogel. Že zdaj sem totalno utrujen. Ne bom zmogel, res ne,« je bil zaskrbljen Benjamin.

»Potem pa marš!«

»Kaj, kaj praviš?«

»Marš, pička ti materina lena!« je zakričal Loris in zamahnil z rovnico proti njemu, da se je komaj izmaknil.

»Čakaj, Loris, čakaj, da se pogovoriva, čakaj, da ti povem,« je kričal Benjamin in si z rokama pokrival glavo.

»Ven iz moje hiše, izgini zguba!« je kričal Čivitiko.

Bosopet je stekel do hleva, kjer je na hitro vzel podrekano trenirko, v kateri je kidal svinjam. Navlekel jo je in stekel v vas. Ker ni vedel kam in kako, samo da se reši batin, je zavil k Borčetovi hiši. Z rovnico jih še ni dobil, čeprav si ni želel niti loparja.

54.

Vrata mu je odprl popolnoma zabuhli Borče. Bil je vidno sesut in zapit.

»Borče, prosim te za uslugo,« je bil zadihan Benjamin.

»Kaj bo dobrega? Prinašaš Lorisov denar?«

»Ne, ne, Borče, ne, zapelji me do Rakične, ker bi rad telefoniral. Nujno je, prosim!« se je tresel Benjamin.

»Kje si zavohal prav mene. Vsi ste isti, Čivitikovi. Samo kadar je treba vzet. Takrat ste osladni. Ko je treba dat, pa magari z bajonetom, a ne?« je grgral Borče.

»Ne, ne, Borče, skregal sem se z Lorisom. Vrgel me je iz hiše. Nujno moram telefonirat v Ljubljano. A bi me peljal, prosim, saj ti plačam,« je rekel Benjamin, čeprav ni imel niti dinarja niti marke.

»Naj bo, ti me nisi še zajebal,« je rekel Borče.

Ko je na pošti s težavo prišel do številke podjetja Valterja Zakrajška, si je oddahnil.

»Halo, Valterja Zakrajška bi prosil,« je rekel v slabi slovenščini.

»Vežemo,« tu tu tu …

»Halo, Valter Zakrajšek, prosim?«

»Zdravo …« je rekel Benjamin.

»O, glej ga junaka,« se mu je Zakrajšek zdel nekoliko čuden.

»Kaj bo dobrega?«

»Nujno je, nujno … Loris me je vrgel iz hiše … a bi lahko prišel k tebi v Ljubljano … mislim, saj bi delal …«

»Auu, kje si me našel prav zdaj … Danes ponoči odpotujem za štiri mesece v Južno Ameriko. Ni me, dragi moj. Konec koncev pa sem te dvakrat vabil in si odbil. In to gladko odbil, še psoval si me glede Lorisa. Zdajle pa me kličeš v službo, dela imam čez glavo, ti pa kar buf, zdajle pridem … To ne gre tako.«

Benjamin si je mislil svoje, ko mu je v trenutku švignila skoz glavo misel, kako se je Zakrajšek pripeljal v Panule. Veliko večjo pizdarijo mu je napapral, zdaj se pa finega dela.

»Kaj pa stanovanje? Bi mi pustil ključe stanovanja?« je vztrajal Benjamin.

»Včeraj sem ga oddal. Da si ne delam dodatnih stroškov. In tudi denar sem že porabil … A prav vrgel te je ven?« je bilo čutiti zajedljivo dikcijo.

»Ja …«

»Pogovori se z njim no, saj bo popustil … Pa itak je poletje … zmrznil ne boš … ti bom pisal iz La Paza … veš, imamo nekakšne duhovne vaje … posebna zadeva … te bom enkrat peljal s seboj …« je uživaško zabijal Zakrajšek starejši.

»A s klubom ozdravljenih in ponovno priklenjenih h kozarčanju se odpravljate?« je bil zdaj hudoben Benjamin.

»Ne bodi hudoben, jaz delam v tvoje dobro. Nisem ti jaz kriv. To si zapomni. Jaz ti nisem kriv. Je jasno?«

»Drži se …«

»Adijo.«

Zdaj je pečen in kuhan.

»Borče, a sem lahko dan, dva pri tebi, da se Loris malo umiri?«

»Lahko, ampak boš plačal … Poln kurac vas imam, izkoriščevalcev …«

»In samo dva dni … potem boš šel …«

Borče je še vedno živel sam, po tistem sporu z Lorisom pa je izgleda popustil v volji do življenja. Hišo je imel popolnoma v razsulu, smrdel je in videti je bilo, da je umazane cunje, ki jih je nosil teden ali dva, metal kar na kup sredi spalnice, po vsej hiši so ležale steklenice in odprte konzerve, svinjski smrad se je širil in preveval hišo od vhodnih vrat do drugega nadstropja, kjer je večino časa preždel v kuhinji.

Zapil se je hitro, v treh, štirih mesecih se je njegova podoba zdravega, prijaznega in poštenega potrpežljiveža spremenila v obratno smer, v zapitega, hudobnega in mizantropskega rovarja. Finančno je popolnoma kolapsiral, desert na bankrot pa je bilo dejstvo, da nikoli ne bo dočakal penzije, saj si mornarji niso plačevali pokojninskih prispevkov, če so jim jih delodajalci sploh namenili. Vsi prihranki so šli v Lorisove roke. Pil je ves čas in med odmori kinkal za mizo, godrnjal sebi v brk in sintakse, ki jih je izgovarjal drugemu človeku, niso zdržale smiselnega repa in glave.

Benjaminu je namenil sobo v spodnjem nadstropju, ki je imela razbita okna, v njej pa je v kotu sameval zapacan modroc, in to je bilo tudi vse, kar je sobica premogla.

Kakor da bi naselil svinjak na posestvu, si je rekel Benjamin in se kislo nasmehnil bednemu položaju, v katerem se je znašel, vendar še vedno ne tako bednem, da bi se moral objemati s prašičjim drekom.

Komaj je zaspal, ko je pijani Borče že planil v sobo in začel kričati:

»Marš ven, marš, da te ne vidim v moji hiši, kdo si sploh ti?!«

Borče se je približal modrocu in ko je Benjamin zaradi silnega kričanja in ropotanja odprl oči, ga je hotel kresniti s steklenico po glavi.

»Vi ste mi uničili življenje! Čivitikovi!«

»Čakaj Borče, jaz nisem Čivitikov!« je bil v hipu buden Benjamin.

»Kaj pa si, Čivitikov pastorek, ista svinja si kot on! Slovenski pastorek in hlapec Lorisa Čivitika! Marš, da te ne vidim nikoli več!« je kričal Borče in se majal pred modrocem.

Benjamin je skočil na noge, eks mornar pa se je zvalil na modroc. Tale je že končal svojo pot, si je zamrmral Benjamin in izginil iz Borčetove hiše.

O hitrem koncu Borčetove poti se ni motil, ta se je končala leto dni po tistem, ko ga je nagnal iz hiše in so ga sosedje že razpadajočega sneli z vrvi na podstrešju. Do smrti so ga videli le še pohlevno hlačati za »Svetimi podobicami« in je še poslednji drobiž potisnil v puščo male in zapacane cerkve v Rakični, če ni kje prej na poti zaklecal in omagal od popitega vina, ki so mu ga bolj usmiljeni in verni kmetje natakali v prepričanju, da jim bo povrnjeno v raju.

Bila je noč, tiha in zlovešča.

Benjamin je odkolovratil na posestvo in si pred svinjakom nastlal s slamo. Zaspal je kot ubit in oči mu je odprla kakor ladijsko sidro težka brca Lorisa Čivitika v žgočem jutranjem soncu, da je v hipu otrdel v ostro luč poletja.

55.

»Vstani, svinja!«

Benjamin je skočil na noge in stekel.

»Ej, čakaj, čakaj, ne bom te tepel, čakaj, da se zmeniva. Stvari imaš spodaj pred vrati. Ključavnice sem zamenjal. V hišo nimaš vstopa. Lahko si pa tlele,« je s prstom pokazal na svinjak, se zarežal in se spet zresnil.

»Tukaj bomo začeli zidati apartmane. Svinjak je treba počistiti. Imaš vodo, potegni si elektriko, kaj bi rad še več? Če si urediš, boš lahko spodoben gospod na svojem,« je povsem resno mislil Loris.

»Mislim, da je to povsem korektna ponudba. Greš mi na kurac in takole je bolje, da se vidiva čim manj. Tisto za službo pri meni v gradbenem podjetju pa velja. Mislim, da sem dovolj naredil zate. Kateri roditelj pa svojemu otroku omogoča tako zgodnjo osamosvojitev? Kateri?«

»Kdaj pa začnemo delati?«

»Pojutrišnjem. Danes grem v Teslić po delavce. Saj z Bosanci ti dobro sodeluješ, mar ne? Slovenec in deset Bosančkov, v delu je rešitev,« je še rekel Loris in sedel v renault 5.

»Ej, ej, mali,« je Loris odprl vrata renaulta 5 in se skobacal iz njega. S težavo je sedal v novo pridobitev, bil je pač ogromen in najbrž ga je delalo živčnega, ker ni mogel kar skočiti in na hitro švigniti, da bi se čim prej zapletel v posle.

»Kje si se pa ti potikal, ponoči? Si lutal po vasi, po Proštini, da so te ljudje videli? Da so se zgražali, kako si odštekan, da se ti je odfukalo in si se spreobrnil v vaškega posebneža?«

»Nič se nisem potikal. Tlele sem si postlal in zaspal, dokler me nisi zbudil,« si Benjamin ni upal reči, »dokler me nisi zbrcal«.

Ni upal več tvegati.

»Vidiš, zdaj si se pa zajebal. Zdaj si lagal sam sebi, še preden si hotel meni in to počneš ves čas, ko se pogovarjaš z menoj. Lažeš. Odkar si se prisvinjal v Panule, mi lažeš naravnost v oči. Pa saj to je vendar svinjsko,« je Loris še vedno ostajal z decibeli izgovorjenega na nivoju normalnega, kar se tiče njega osebno. Mislim, ni še kričal nanj, da bi mu ušlo.

»Zato bi bil svinjak res lahko tvoj novi dom. Predelaš si ga v garsonjero in boš imel, dokler ga ne prezidam v apartma, a ne?« se je že režal, ne da bi Benjamin vedel, kaj bi zdaj sploh rad od njega.

»Nič nisem lagal. Tukaj sem spal in to je bilo vse. Kam naj pa grem, če si me pognal iz hiše? Uredil si bom za spat tukaj, samo da bo mir,« je pribil Benjamin.

»Kaj kurac mir! Ne bo mir, dokler mi boš lagal, potem si pa začuden, če te poženem in hodiš jamrat v Rakično na telefon onemu pizdaklarju v Ljubljano. In to z Borčetom, ki bo zdaj zdaj razpadel od vsega hudega in poduzanega. Tandem sanj! Dvojec brez krmarja! A boš zdaj rekel, da se mar jaz zmišljujem, da sem se mogoče jaz zajebal? A je možno, da bi imel jaz prisluhe in privide?

A sem bil jaz motorček, ki zliva golido vsega hudega in trpečega na našega ubogega Benjamina Zakrajška, bolj znanega kot Slovenca? A bi moral na tvojem trpljenju gojiti sočutje? Bi moral biti glista, ki predeluje navaden drek v plemeniti humus tvojega jamranja? A, gnida lažniva!«

Zdaj je bil Benjamin povsem stisnjen v kot retoričnega možnarja Lorisa Čivitika.

»Pa saj nisem tako mislil … Kaj bi pa ti naredil, če bi te oče napadel z rovnico in te vrgel iz hiše? Ti bi se gotovo kušal v reševanju kože, toliko te pa že poznam,« se je poskušal Benjamin rešiti polkrožnega ali po najboljšem scenariju zgolj loparja.

»Mene oče nikoli ni tepel. Jaz sem se tako obnašal, da me ni bilo treba boksati. In kaj pognal iz hiše, meni je dal, meni je napisal dedovino, zato, ker sem bil korekten. Ni stvar v surovi ljubezni, jo je treba tudi politikantsko obdelovati in jo oblati v odnos,« se je zarežal nebrušeni diamant modrosti.

»A to je politikantsko, da si me z rovnico?«

»To sem te zato, ker s tabo ne gre drugače. Ker si pizda brez primere. In zdajle bi te moral na vile nasajat, ker si mi tako sramoto delal po Proštini, a ti je to jasno? Da bodo zdaj govorili, kakšen klošar si in morebiti še to, da sem jaz kriv. Pa te ne bom. Ti dam še eno priložnost, da ne boš kdaj zakvakal, da Loris ni fant od fare.«

»Oprosti no, oprosti,« se je vdal Benjamin, čeprav mu še zdaj ni jasno, zakaj mu je to rekel.

»Oprostil ti ne bom nikoli. Ti pa dam še eno priložnost, saj sem ti že rekel. Tega, da greš na pošto in pizdaklarja, ki mi je dolžan že mastno vsoto za tvojo alimentacijo, kličeš in ga fehtaš, če te vzame, kaj fehtaš, ga na kolenih prosiš in greš potem spat k mojemu največjemu sovražniku v vasi, a to ti naj jaz oprostim? Nikoli. Never. Nikad. Bom pa tožil tvojega očeta za alimentacijo. Ona v norišnici itak podpiše, kar češ. Stvari bom spravil na čisto. Pizdarij in sramote pa si mi že toliko nakopal na vrat, da me mineva potrpljenje. Ne se zajebavat z mano. Enkrat te bom res usekal,« je še rekel Loris, kakor da ne bi nikdar nikdar, ampak res nikdar položil roke na pastorka.

»Ne bom več delal napak, te bom poslušal Loris, obljubim,« je bil Benjamin na robu solz.

Loris ga je popolnoma uničil. Ušesa in lovke ima povsod. Pa saj to je Benjamin vedel. Pa se je takole naivno zašil naravnost k njemu pod deko.

Benjamin je stopil do hiše.

Na dvorišču so kar po tleh ležale njegove cunje in knjige. Drugega tako ali tako ni imel, nobenih mark pod jogijem – in gorje, če bi jih imel. Po svoje je bil celo vesel, da se je takole razpletlo. Uredil si bo eks svinjak v veliko garsonjero, stranišče na štrbunk je v bližini, vse je.

V garaži, kjer Loris še ni zamenjal ključavnice, si je poiskal star kuhalnik in se lotil dela. Zvečer je bila garsonjera že solidna in primerna za bivanje. Težava je bila le v tem, da ni imela okna, niti vrat, zato je do noči bral zunaj, ko pa se je znočilo in zahladilo, pa v svoji novi garsonjeri, kjer si je pomagal s svečo. Premogel je že solidno zbirko knjig, nekaj si jih je nabral celo po vasi, ko so kmetje metali za kosovni odpad in v kakšnih starih koledarjih so bile na zadnjih straneh natisnjene tudi pesmi …

Največja težava je bila zdaj ta, kako bo s šolo. Čez deset dni bi moral v drugi letnik. Denarja nima niti za karto, kaj šele za druge potrebščine. Loris mu ga sto posto ne bo dal, Zlatko tudi ne, posodil pa še manj. Nekje bi si moral izprositi vsaj kakih petsto mark za začetek. A kje?

Edino, če bi mu jih Zakrajšek poslal iz La Paza. Ampak tudi on mu je zameril, še on ga je pustil, da se mu življenje kakor žagovina sesipa skozi režo v ocean. Najbrž je bil jezen, ker ni bilo takoj po njegovo in se ni Benjamin s kovčkom takoj priklatil v Ljubljano, ko mu je samo pomignil, ko se mu je melanholija sprevrgla v posesivnost, da zdaj bi pa končno tudi jaz imel sina, saj je odrasel in mu lahko tumbam svojo življenjsko filozofijo.

56.

Čez dva dni je Loris na razdrapanem tovornjaku pripeljal dvanajst Bosancev iz Teslića. Sam se je kurčil v kabini, njih pa je kakor živali prevažal v kasonu. Morali so sedeti ali pa ležati, saj je bil kason brez cerade in bi človek padel s tovornjaka, če ne bi ležal ali sedel, da pa je nalašč zaviral in dodajal gas na ovinkih, pa bi bilo nesmiselno razpredati.

Delavci so se namestili po apartmajih in počitniških prikolicah, bili so zaraščeni reveži in nekateri so svoje imetje prinašali kar v najlonskih vrečkah. Mislili so si najbrž, da je zdaj končno sekira padla v med in gledali v Lorisa kot v odrešenika, kot v prikazen, kot v dobrega mesijo, gibalo pozitivitete in vsega lepega na vrtiljaku kozmosa.

Jedli so v Taverni in šele kasneje je Benjamin izvedel, da jim gre hrana in pijača v račun pri izplačilu. Kaj sta imela Zlatko in Loris od samega začetka, ni izvedel nikoli, a je slutil, da bo splitski bleferček nasledil Vedrano, ki je bila partnerica in svetovalka, nečak pa bo samo pomočnik.

Plača teh delavcev pa je morala biti hudo mizerna, saj je vedel kakšne cene so v Taverni. Če bi vsak dan pojedel povprečno večerjo, bi v enem mesecu porabil petsto mark in Benjamin je dvomil, da bodo ti ljudje videli kakšno marko. Bil pa je na istem, zato ni imel kaj samaritanizirati. Njegova prednost je bila mogoče samo v tem, da razen batin in zmerjanja ni ničesar pričakoval. Ti ljudje pa so v Istro prišli po denar in so imeli najbrž doma lačna otroška usta. To pa se je Lorisu veselo jebalo, saj kaj se pa to njega tiče?

Delali so kot živali, tudi po največji vročini. Če jih ni zmerjal in če je bil dobre volje, jim je Loris s slamnikom, kakor kak plantažnik, ves čas ponavljal:

»V delu je rešitev!«

Najbolj zajebano je bilo raztovarjanje gradbenega materiala. To je Benjamina ubijalo, da so se mu naslednji dan do nove izmene v Čivitikovem gradbenem podjetju ves čas tresle roke za šankom. Priganjal jih je in bolj ko je šlo delo h koncu, bolj je bila veselica sprevržena.

Trdil je, da mu bo oktobra Dora poslala petdeset Kitajcev, ki bodo cel teden preživeli v njegovih apartmajih. Zato je hotel, da bi bilo delo čim prej končano. Zvečer je nastavil luči, da so lahko delali pozno v noč. Benjamin se je spomnil na Kočo strica Toma. In padel je še nižje.

Njegovo za silo improvizirano garsonjero so prezidali v apartma.

Zdaj je spal na prostem. V slami in z dvema kartonoma knjig ob sebi. Bosancem se je smilil, a pod streho ga ni upal vzeti nihče. Niti na tla v kak apartma ali v prikolico ne. To jim je Loris zabičal in zagrozil, da bo koga ubil, če naredi to korekcijo ustne pogodbe.

»Naj fant ojekleni,« je govoril in se režal, kakor da bi bil popolnoma nor.

In da je res čisto ponorel, se je izkazalo kaj kmalu po prihodu delavcev.

Bil je nejevoljen in z nobeno stvarjo ni bil zadovoljen, čeprav je delo napredovalo hitro in bilo je kot na dlani, da bo končano pred rokom. Da bo končano še do prvega šolskega dne, za katerega Benjamin ni vedel, ali se ga bo mogel udeležiti. Loris je očitno navijal za to, saj je potreboval roke bolj kot odhodke.

Novo presenečenje nepredvidljivega psihotika pa je zažarelo pod reflektorji na posestvu, ko je dan že povsem ugasnil in so se delavci, okrepljeni z rokama Benjamina Zakrajška, vrnili na delo. Že pri večerji jih je Zlatko Cikatić priganjal, »hitreje, hitreje, gazda bo izgubil živce«, da niso jedli hlastno, temveč so žrli kakor eks prašiči v zdajšnjem apartmaju, ki je čakal Kitajce in kamor ne sme stopiti Benjaminova noga, »da ne bi kaj popacala, svinjska, kakršna je.«

Cikatić se je vse bolj izkazoval kot nastavljeni in zvesti oproda Lorisa Čivitika, ne pa lastnik in upravnik Taverne, kakor se je kurčil pred gosti in v Paličici, da je potem na rovaš svoje uspešne podjetniške kariere tudi marsikaj prikavsnil, da so šli domači mulariji lasje pokonci, a ga niso upali prefukati, kakor so Slovenca.

Zlatko Cikatić je bil navaden pionides Lorisa Čivitika. Benjamin je imel prav, ko si je mislil, da je Zlatko zgolj mali slepar, čeprav je bil več od njega, bil je pribočnik Čivitikov, nečak Vedrane Cikatić, nekakšen kvizling ali kapo v taborišču. Njegova sprijena mentalna arhitektura pa je vse bolj udarjala na plano, spričo ubogih delavcev na čelu z Benjaminom se ni mogel več zadrževati, da ne bi začel radikalno poniževati ljudi, vsaj tiste, ki so bili tri razrede pod Čivitikom in enega pod njim.

»Žrite, žrite, kanalje brezposelne,« jih je priganjal v Taverni in nekaterim jemal napol požrto izpred nosa.

Benjaminu se je zdel čuden, čeprav ni bil pijan.

Ves čas je nervozno kadil, smrkal in pizdakal, Loris ga je dobro šolal. Bosanci so se spogledovali in nekateri med njimi so že začeli negodovati in celo po tihem preklinjati in si metati besede v stilu; »pa kuda smo mi došli, ne mogu ni da jedem u miru, a radim ko životinja« in spet drugi so pomirjali položaj: »stisnimo zube, bit će para in sve če se zaboraviti u toj sreći.«

Takoj po žretju jih je Zlatko nagnal na delovišče, kjer jih je pričakoval še veliko bolj neprijetni in razkačeni Loris.

»Kje ste hodili v pičku materinu, banda jehova ali muslimanska ali kaj ste že? Molite pa itak samo zaradi lenobe, a je v molitvi denar, je tam kruh, pička vam materina?« je norel predse in razporejal delovno silo.

Komaj so začeli z nadaljevanjem ometavanja pročelja, že se je prikazal Cikatić. V roki je imel dve napol popiti steklenici viskija in nekaj kazal Lorisu.

»Stop, stop, nehajte! Vsi sem!« je zakričal Čivitiko in pogledal z belim.

Postrojil jih je v vrsto, kakor je to Benjamin videl v filmih o taboriščnikih, ko so jih kapoti naganjali, da bi jih potem naredniki in oficirji pretepali brez razloga. Kaj pretepali, ubijali so boga v ljudeh.

»Kdo je pil med večerjo in kradel pijačo v Taverni?« je rekel hudobno, da je bilo slišati že popolnoma paranoično.

»A vam ne dajem dovolj vode in celo sokov? Med delom na posestvu je pijančevanje prepovedano! Smo se zmenili že ob prihodu! A sploh kaj poslušate, na kaj vi mislite, kdo pa mislite, da ste! Kdo je pil in kradel pijačo gospodu Cikatiću? Ste muslimani ali kaj?«

Slišati je bilo samo »nisam ja, nisam ja, nisam ja pio … što vam je, šefe …?«

»Če se ne zmenite, kdo je kradel in pil viski, izgleda da kar iz steklenice, vam bom moral odračunati od plače, če bo po prestopkih sploh kaj ostalo,« je rekel Loris.

»Čekajte, šefe, nismo mi životinje. Ne možete vi s nama tako. Nismo mi životinje na fotografijama. Ne možete vi nama jebat majku in raditi s nama kao s miševima,« se je opogumil eden izmed delavcev.

»Nisem vam jebal mamic in si tudi ne mislim nakopat kakšne bolezni. Toda korektno sem vam rekel, kaj sodi k angažmaju za tale posel, ne pa da ločete viski gospodu Cikatiću za hrbtom. To ni korektno in odbil vam bom od plače, če se ne zmenite, kdo je bil …« je šlo Lorisu na smeh.

Toda nihče ni pil, samo Cikatić se je veselo režal, ko sta se kasneje s Čivitikom pred hišo hahljala in si šepetaje poprala stavke in en drugega spodbujala, kako jih bosta zajebala in peljala scat, ne da bi vedela, da ju je Benjamin slišal.

A pastorek je bil tiho, kaj pa naj.

Bilo je jasno, da Bosanci nikoli ne bodo videli niti ene marke. To je bilo zmenjeno med poročnikom Cikatićem in generalom Čivitikom.

Zdaj ni bilo več osladnosti in serije obljub, zdaj se je Vedrana že udomačila v Vrboski in je le tu pa tam svetovala nečaku in Čivitiku, saj denarja nikoli več ni bilo toliko kot včasih, zato ni hodila več v Panule, bojda še na obisk ne, še za tistih pet minut ne, da bi se pred katerimkoli moškim z naphano denarnico počohala z nalakiranim nohtom po pički.

57.

»Vse odnašajo, Loris, vse!« je skorajda roteče, predvsem pa cvileče ponižno cucnil Cikatić in se mujal okrog Čivitika, ki si je vrtal po nosu in smrkelj frcal v pribočnika.

Naslonjena na renaulta 5 sta opazovala, kako rubežniki praznijo Gurmana, saj se je odločil, da bo plačal zaostale davke samo za Terensa in Taverno, v teh dveh gostilnah so bila tla pod nogami bolj domača.

»Hitreje, hitreje, kanalje brezposelne, ste prek študentskega servisa, delamo za kovance, ste numizmatiki ali kaj že, hahaha,« se je režal Čivitiko, kakor da bi bil on nadzornik del in kakor da bi mu prinašali in ne jemali sicer ne povsem njegovo izpred nosa, kar je bil vseeno prvenec v njegovi poslovni karieri.

»Hrastov šank, Loris, glej,« je zajuckal pionides.

»Kaj kurac bo kdo meni sral. Jaz sem podjetnik v gradbeništvu! Poglej, Zlatkec!« je zacepetal in zacvilil Čivitiko in pokazal prozornemu notranji žep suknjiča, kjer se je bohotil zajeten šop mark.

»Eeee,« je zablejal priučeni gostinec.

»Tole je pospešek za najino gradbeno podjetje. No, moje, ker ti nisi še nič ustvaril in se boš moral še mnogo, mnogo kratov posrat, da boš takšen gospod, kakršen je Loris Čivitiko, čeprav jaz dvomim v to. Da boš ti kdaj kaj – ti še pokončno ne moreš stati,« se je naslajal Loris.

»A je to kreda, šefe?« je butasto skoviknil Zlatko.

»Kaj tebe boli kurac, kaj je to? Kdo ti daje kruh? Kdo te uči posla? Kdo ti je rekel, da mi lahko vrtaš v privatno? In povem ti: tvoja teta je navadna drolja. Svinja! Ona fuka z denarnico. Ampak Loris Čivitiko ni tak. Loris daje ljudem kruh in ga vzgaja, dediča. Si ti tak? Imaš dediča? Pokaži ga! Nemaš ti ništa. Ti še šole nimaš. Ti si še manj od slovenskega pritepenca. Delaj kaj, pička ti materina, dalmatinska! Vsi Dalmoši se hodite v Istro učit delat, pa se nič ne naučite. Ali pa krast in tuje jemat, kakor tvoja lepa vrla teta. Vse vas bom pognal! Vse vas bom zmečkal! Jaz sem Loris Čivitiko, jaz, ki sem jaz, vse s svojima rokama,« je crescendiral Čivitiko, pa spet spuščal glas v samoljubno žvrgolenje lastnika kamiona-hruške besed iz Panul.

»Šefe, šefe, jaz vam nič nočem. Jaz vas imam rad!« je zamijavkal Cikatić.

»Hahahaha,« se je zakrohotal Čivitiko in z loparjem usekal po strehi kripe.

»Ti si pederčina, boš ti moj novi pastorek, te bom šolal, bova shajala kakor s Slovencem, hahaha,« je kar poskakoval Loris, ki mu je moč dajala rešena dediščina in ga je preplavljal fokus biznisa z gradbenim podjetjem in prvi v nizu novih nategov na rovaš Bosancev.

Ko sta se peljala iz Rakične proti Panulam, da bi osebno navizirala, kako fantje zidarijo in sanjajo o denarju, ki ga bodo prinesli pred lačna otroška usta, je bil Čivitiko naenkrat čudežno dobre volje, a ga je psihopata v naslednjem hipu nekaj špiknilo v predelu žličke, špiknilo ga je v božju mater, da je zavrl in sta skoraj zletela s ceste. Z loparjem je prijel Cikatića za lase in ga z glavo udaril v šipo renaulta 5, pa v armaturo in ga za desert nasadil še na koleno. Preden pa ga je napotil pešaka do Panul, mu je v deliričnem smehu podaril v krvav obraz:

»Nemaš ti muda, da bi ispekao zanat, nemaš ti muda, nemaš ni krvi, da bi iz ljudi napravio još veče smeće, nego ća su već od rođenja!«

Ko se je Cikatić plazil iz obcestnega jarka, zaraslega s poscanim ščavjem, si je Loris popeval »A vitar puše« in optimistično držal volan kripe.

Peljal se je in vedel je: zdaj jim bom pokazal, kdo je največji gradbenik v Istri!

In bojda je Loris nekaj let spet haral kot velik privatnik v gradbeništvu, dokler ga skoraj do smrti niso pretepli Bosanci in mu razlili eno oko.

Potem se je vrnil v gostinstvo in še danes si pri njem v Terensu lahko naročite škampe in celo pico, ki vam jo bo prinesel v svojem loparju, ker danes je Loris Čivitiko navaden sivolas natakar, čeprav streže na svoji dediščini.

In kadar izza vrat skladišča pogleda ogromen človek, na las podoben Lorisu Čivitiku, boste takoj vedeli, da je to Friderik Čivitiko, lastnik vseh besed iz Panul.

58.

Zadnji dan garanja je Benjamin Zakrajšek ponoči pozabil izključiti luči. Posestvo je bilo osvetljeno, kakor na večerni nogometni tekmi. Nihče ga ni opozoril na to, saj je bil za elektriko zadolžen izključno on, ki je vedel, kako se dela s kabli. Pač so mislili, da po naročilu šefa, ki so ga bili delavci že siti.

»Svinja!« ga je na travniku, kjer je čumel zahomotan v odejo prebudila Lorisova brca, da so se mu krogi Dantejevega Pekla zakotalili skoz oči.

Ne brca, Loris mu je kar skočil na glavo, da si je takoj, ko je odprl oči, mislil, da ga je živega, kakor kol zabil v zemljo.

»Aaa, kaj bi rad!« je zarevsal Benjamin.

Od garanja je bil že popolnoma nor.

Zaradi utrujenosti sploh ni več spal, temveč dremal, čumel je kakor mačka.

»Elektrika, svinja slovenska! Samo škodo mi spet delaš! Svinja, marš, spodil te bom! Zdaj te bom pa zmečkal, zdaj ti bom pa končno pokazal, kaj so to batine! Bom jaz s tabo v rokavicah delal ali kaj!« je zbesnel očim.

Loris ga je usekal, a ga ni vrglo kot ponavadi.

Tokrat je samo klecnil in se nekoliko opotekel.

Benjamin je zarentačil in ga udaril nazaj.

In še enkrat in še enkrat.

Loris je padel in pogledal z belim.

Ko se je pobral, je stekel k renaultu 5.

Benjamin se je oblekel in stopil za njim, povsem odločen, da ga bo ubil.

Če bi ga lahko ubil, svojega očima, ni razmišljal.

Loris se je vrnil s pištolo.

»Ustrelil te bom, ustrelil te bom! Stresel ti bom možgane po svoji zemlji, čeprav vem, da tam ne bi zraslo niti ščavje, kaj šele brinje! Koliko let si mi kradel in žrl moj kruh …!? Konec je, konec je, boš ti mene za vse dobro pretepal, konec je!« je rohnel lastnik.

»Roke gor! Gor roke, gor!«

Benjamin je dvignil roke.

Šla sta po posestvu vse do glavne ceste.

»Dam ti tvoje svinjsko življenje, če se mi nikoli več ne prikažeš pred očmi! Če se mi ne prikažeš več v Panulah, kaj v Panulah, ne prikaži se v Rakični, ne prikaži se v Proštini, ne v Pulju, ne hodi več v Istro, ker boš mrtev človek, mrtev pes!« je zdaj povsem mirno, kakor dobro ohlajen špricer rekel Loris.

»Ne obračaj se, pastorek!« se je še zakrohotal očim Benjamina Zakrajška in to so bile zadnje besede, ki jih je v svojem življenju slišal od Lorisa Čivitika.

Tako je z dvignjenima rokama prehodil kakih petsto metrov po ravnini. Potem se je obrnil.

Lorisa ni bilo več.

Nikoli več ga ni videl.

Samo vedra noč, ki jo je demonično osvetljevala mesečina.

Čuk je zlovešče pivkal v daljavi.

Štopal je. Do Pulja ga je zapeljal nek prijazen slovenski turist, ki je samo zmajeval z glavo. Izprosil ga je za vlak.

Dobil je usmiljenje in sedel na nočni vlak za Ljubljano. Nič ni mislil, kam. Sploh ni mislil.

Delal je kot stroj – tako, kot je bil vzgojen.

Na vlaku je nekdo pozabil tenko knjižico pesmi.

Odprl je na slepo:

Se spomniš alkoholne

preganjavice norišnice in

udarcev ko si od strahu

scal v hlače

Se spomniš pretepene matere

in pobesnelega očima

ki ti na vrat tišči

konico noža

Se spomniš

prvih napadov dekadence

in čudnega stiskanja

v hrakljastih prsih

Se spomniš krohota dementnih

kmetov ker pri dvanajstih

nisi hotel zaklati svinje?

*

Zvil se je v klobčič in zaspal.

Čez štiri ure ga je stresel sprevodnik:

»Ljubljana, Ljubljana, Ljubljana …«

Stopil je z vlaka v zgodnje jutro rojstnega mesta, in čeprav ni vedel, kam in h komu bo zakorakal, da bi ga vzel pod streho in mu namenil kaj za pod zob, je bil dobre volje.

Mislil si je, da ni mogoče, da bi mu bilo namenjeno še bolj surovo in bedno življenje, in upal je, da mu v življenju ljubezni ne bodo dajale samo knjige.

Tina Kozin: Najdevanje nekega imena

V opusu Jurija Hudolina se nekatere besede prav obsesivno ponavljajo. V mislih imam besede, kot so: nesmisel, hudobija/zlo, kaos, nič, norost, prezir, strah, melanholija, resnica, iluzije, sanje, ljubezen in besede, ki jih priklicujejo ali vzpostavljajo pomenske paradigme navedenih. Ne potrebujemo posebne prodornosti za uvid, da vsaka izmed omenjenih besed konotira eno izmed treh temeljnih, medsebojno prepletenih posameznikovih drž do sveta. Pravzaprav niti ne bi govorila o držah, ampak kar o obliki njegove postavljenosti v svet, njegovega doživetja sveta, ki je spoznavno, vrednotenjsko in verovanjsko osnovano. Druga opredeljujoča značilnost Hudolinovega opusa pa je intenzivnost, neverjetna energetičnost njegove govorice: težko si predstavljam, da bi Hudolin zapisal čustveno nevtralen stavek, saj celo tam, kjer je avtorjev izraz bolj umirjen, mehkejši, nežnejši (v tonu, ritmu in pomenskem naboju) in zračnejši – v mislih imam zbirko Govori ženska – v vsaki sintagmi pulzira tako rekoč čutna energija, ki jo napaja moč trenutnega/zapisovanega doživljanja. To seveda ne pomeni, da Hudolinovo pero ves čas kroži okoli nenadzorovanih čustvenih afektov, ampak da je čustvovanje primarna in temeljna oblika avtorjevega srečevanja s svetom, in to ne glede na svojo pojavno obliko, zato bralca enako močno kot negativizem prvih zbirk lahko objame tudi elegantna nonšalanca verzov: »Potem odideš, jaz pa / napišem pesem, / bolj iz dolgočasne norosti / kot iz bolečine.« Dejstvo je, da je to čustvovanje vedno že vrednostno podloženo, prežeto z etiko, je komplement sistema vrednot, ta sistem pa z vsako novo avtorjevo knjigo dobiva celostnejšo, s Pastorkom pa tudi bolj osmišljeno podobo. Osmišljeno v tem smislu, da se je s tem delom izrisalo jedro, iz katerega etični sistem rezultira, jedro, ki so ga pozorni bralci lahko vsaj zaslutili, če že ne razbrali, v Hudolinovih prejšnjih delih. Pravkar zapisano implicira izjemno povezanost vseh Hudolinovih leposlovnih besedil, kakor je res tudi to, da je ravno zaradi te povezanosti pričujočo refleksijo usmerjala in zamejevala osnovna predpostavka, in sicer: v vseh Hudolinovih besedilih, torej v prozi in poeziji, nas nagovarja isti govorec, avtorjev alter ego. Če sprejmemo to predpostavko, se nam namreč celota dosedanje Hudolinove beletristične bére odpre v novi luči: iz nje se razrašča povsem samosvoja zgodba o posameznikovem iskanju identitete in nekega avtentičnega, vsaj relativno izpolnjujočega pozicioniranja v svetu. Ta predpostavka neizogibno vodi k vprašanju, ki se samo na sebi zdi problematično, ker lahko vodi v napačne in za literarno besedilo nebistvene, tudi enostransko reducirajoče spekulacije, namreč k vprašanju razmerja med Hudolinom kot avtorjem in Hudolinom kot realno osebo. Kot sem že zapisala, gre za tvegano početje, ampak le do neke mere, saj nas Hudolin – v svoji maniri, torej nekoliko provokativno – k temu pravzaprav spodbuja.

***

Hudolinova pesniška govorica se je v prvih petih pesniških zbirkah (to je do zbirke Govori ženska) izrazno sicer precej spreminjala, sporočilno pa pravzaprav ne. Zares, prav za to gre; namreč če ob pesniških zbirkah zelo pogosto bolj kot o eksplicitni sporočilnosti govorimo o tematiki, ki je brez nekega preostanka (ali bolje presežka) nezvedljiva na enoznačen, racionalno obvladljiv govor, potem lahko srž Hudolinove poezije iz omenjenih zbirk povzamemo v sporočilo: živim v svetu večplastnega niča, v svetu, ki ga obvladuje »hudobni vrač«, »shizofrenični vladar«, naseljujejo pioni (zahrbtneži, slaboumni nizkotneži, hipohondrični zgubidani, zalega zmikavtov …), armada bolj ali še bolj brezjajčnih filistrov, ki »se divje gnetejo, /…/ stenjajo, smrdijo, se prevračajo / naphani z norostjo / lucidne fuzbal ekipe.« Podoba sveta kot »usedline nonsensa« se je iz zbirke v zbirko radikalizirala, tako kot je značilno tudi, da se je govorčev govor vedno bolj suvereno preusmerjal od sebe k tako doživljenemu svetu. Če se je v prvencu Če je laž kralj govorec še spraševal, kako naj živi »med konflikti besed in dejanj / kako med besedami ptic brez kril«, je nespregledljivo dejstvo tudi to, da je nedvomno našel odgovor nanj: z avtorsko besedo. S tem že prehitevam, saj ima pojem avtorstva v kontekstu Hudolinovega ustvarjanja kompleksne razsežnosti, a vendar: beseda, pa naj gre za poezijo ali prozo, je sredstvo, s katerim avtor negira nek svet v njegovi takšnosti, si ga s tem podreja in ga obvladuje. Izrekanje je pri Hudolinu samoumeščanje v najčistejši, a tudi avtoreflektirani obliki (»V tebi je, da si nikoli / ne zatiskaš oči in veš da te / poezija drži v kleščah sramotne zablode« in »šele v prividu pijanosti / si začutil kako ti iz // Buče pljuskajo zdruzaste besede / ki netijo nonsens vrtenja stupidne / gobčetine pohlevnega pesnika«). Skrajno neumestno bi zato bilo, če bi tako »moč besede« tolmačili iz česar koli drugega kot iz njegove (takratne) poetike. V tem kontekstu pa se pokaže, da se v svetu prazne retorike, »kjer je laž kralj«, v svetu blejajočih podanikov in omamljenih grofov subjekt(nost) vzpostavi prav z besedami, surovimi in zlobnimi – množici primernimi in/ker edino razumljivimi, a nesprejemljivimi, kar pa je nenazadnje tudi edini mogoči dialoški odnos, saj bi za govorca vsako sprejemanje pomenilo že stapljanje z brezobličneži.

Kdo pravzaprav je Hudolinov govorec? Je nekdo, ki je »obsojen na pesniško svinjepisje« (Divjanje) in nekdo, ki je v tej apokaliptični podobi sveta neposredno udeležen, o čemer še bolj kot njegova govorna lega (ki alternira med prvoosebno – prevladujočo, drugoosebno ali brezosebno) priča ton njegove dikcije. Po pravilu je v omenjenih zbirkah to ton izjemne čustvene prizadetosti, ki variira med negativnimi čustvi odpora, gnusa, prezira … in hrepenenjem. Če verjamemo Sartru (Oris teorije čustev), potem sámo čustvovanje ni učinkovalno v tem smislu, da bi želelo z uporabo določenih sredstev delovati na objekt, temveč mu hoče pripisati neko drugo kvaliteto, manjšo navzočnost (ali pa večjo), ker dojemanje objekta sicer povzroča neznosno napetost. Zunanje razloge za radikalno gesto zanikanja sveta (ki jo Hudolin nadaljuje v romanu Objestnost, a že na neki drugi ravni) lahko brez večjega napora razberemo iz besedil, k tistim, ki so bolj temeljni, pa nas avtor v teh zbirkah spusti le po drobcih (npr. »Šele v prividu pijanosti / si zagolčal da v tvojem drobu / utripa ponižanje« – Prividi nemirnega čudaka, »Se zagrcnejo v goltancu / strdki sprijete krvi in / podivja norost preobčutljivosti« in »Ko me neke zimske noči krokar / useka v ahilovo kito preteklega[*] časa / a, ko ujeda, seka, mi žlampa kri« – Divjanje), v koherentno celoto pa jih poveže šele Pastorek.

Skrajen odpor do nečesa se vedno hrani iz (bolj ali manj razvidne) predstave pozitivnega antipoda zanikovanega objekta; pri Hudolinu se ta pozitivni antipod izraziteje nakaže predvsem v prvencu, potem pa se vzpostavlja bodisi posredno (skozi negacijo) bodisi skozi občutje, ki se po tonu zdi še najbližje melanholiji ali resigniranemu hrepenenju. Kaj je torej nasprotje kaotičnemu, zlaganemu, črednemu svetu? Če sklepamo po Hudolinu, je to svet avtentičnosti, polnosti in pristnosti na vseh nivojih, kakršnih koli že, saj so ti (oziroma njihova raznolikost) pogojeni predvsem s posameznikom, spet lahko rečemo z avtentičnim, torej diferenciranim, samosvojim in samostojnim. V Če je laž kralj lahko med drugim tako preberemo: »/…/ mislim nate človek ali kaj že / ob tihem iskanju zlata / hrepenim po življenju / po nežnih ustnicah resnice / oh bolezen večnih sanj« in »kako naj zabredem v resnico / če je ni / so le sanje in potvorjene legende« in »zakaj / človek v človeku blodi / laži ne more zgubiti / sprehajal sem se med zvezdami / dali so mi ime ki ga ne morem / najti najti«. Avtentičnost se v zgodnjem Hudolinovem opusu napaja predvsem v pojmu resnice (ali posredno skozi odnos do njenega nasprotja, laži), ki je v njegovih delih izrazito dvodimenzionalen. Resnica namreč ni le epistemološka kategorija, temveč je tudi nespregledljivo etično zaznamovana, tretja dimenzija resnice, namreč resnica kot stvarnost, dejanskost, pa je za avtorja v nekem smislu povsem postranska, a o tem več pozneje. Po eni strani v pojmu resnice, kot z njim operira Hudolin, še odzvanja »nevtralna« klasična, aristotelovska opredelitev resnice kot skladnosti, zelo preprosto rečeno, opisanega z opisovanim, hkrati pa je resnica tudi sinonim za iskrenost in kot taka pozitivna vrednota par exellence. Obe dimenziji druži, da se razgrinjata z jezikom, artikulacijo, a vendar je razlika med obema ključna: prva se nanaša na stavke in njeno nasprotje je (vrednostno nevtralna) neresničnost stavka. Druga pa se vzpostavlja v odnosu do govorca, kot njegova iskrenost, pristnost, njeno nasprotje pa je potemtakem resnica kot nepristnost in neiskrenost ali na kratko: laž.

Zunanji razlog za zanikanje sveta bi po tej razlagi imel torej predvsem etično podstat – in jo tudi ima, le da dejansko ne gre za nekaj, kar bi pravilno imenovali razlog. Pristnost, iskrenost, avtentičnost in vse, kar se z njimi (ali zaradi njih) vzpostavlja, so le čisto nasprotje svetu črednega kaosa in praznine. Ne smemo pozabiti, da imamo še vedno opravka z liriko, torej s skrajno ponotranjenim doživljajskim svetom; če se zlagani svet kaže govorcu kot nekaj radikalno drugega (torej ne-njegovega) in je iskreni nekaj inherentno njegovega, pa sta doživljajsko oba še vedno enakovredna, kot nasprotji se vzajemno pogojujeta. Pravi razlog za zanikanje ‘temnega sveta’ razkrije pravzaprav šele Pastorek, ampak pred njim je še zbirka Govori ženska, ki nedvomno predstavlja mejnik v Hudolinovem opusu.

***

Zbirko Govori ženska je z zadnjima kiticama napovedala že ena izmed pesmi iz Prividov nemirnega čudaka (sicer zanimivo preroške zbirke, v kateri se z enakim sredstvom, torej s pesmijo, napovedujeta tudi Objestnost in Pastorek):

Zvečer zaškripa s peresi

razgomazela truma

strahopetnih pesnikov

zvečer se jim

Odtrgajo koordinate razsodnosti

in zabevskajo nekaj o

nezrelosti svojih verzov

zažebrajo o svojih

Bohemskih epopejah o trumah

naivnih mešetarjev mogotcev

jaz pa sem nekega večera

mahoma doumel da so dekleta

Katerih pička utripa

v ritmu moje

srčne mišice

V zbirki Govori ženska Hudolinov govorec najde pomiritev s svetom, torej s samim seboj, kar se, kot sem že omenila, kaže tudi v obliki podajanja pesmi. Šokantno, intenzivno in metaforično zgoščeno govorico prvih knjig je v tej zbirki zamenjal neposrednejši, bolj izčiščen izraz, še vedno prežet z izjemno energijo in ‘hudolinovsko’ samosvoj, vendar osvobojen estetike grdega in pozitivno, ponekod celo vitalistično naravnan. Vzrok ali bolje rečeno vir tega je spremenjena govorna lega; če je bil govorec Hudolinovih pesmi prej usmerjen v tisto, kar ga je navdajalo z odporom in bolečino, je zdaj sestopil k tistemu, kar mu ponuja možnost polnega pozitivnega doživetja in zato tudi možnost avtentične samorealizacije. Z drugimi besedami, ponudil si je roko, in sicer tako, da je zaživel v pritrjevanju. To pritrjevanje se odvija v sprejemajočem in predvsem čutnem doživetju trenutka, na najbolj bazični in pristni, torej telesni ravni: »In najbrž zato, ker sem / trdovraten in ker ne mislim, / da bom zrušil vse pred seboj / in postavil po svoje, bom / stavil na to, da z Mario / heroično pojeva še eno / noč, v postelji ali zgolj za / mizo, pa naj bo to edino / pedalo, ki vrti naše bivanje ali / ne.« Pomenljiva sta enjambementa prvih dveh verzov, ker izpostavita neposrednost bivanja v svetu, ki sestoji v preprostem, čeprav težavnem – po Hudolinu – »primarnem lirizmu«, v ‘ker sem in ker ne mislim’.

Empirizma, kot to doživljanje sveta poimenuje v enem izmed verzov govorec, nikakor ne smemo razumeti kot enostaven preobrat k lepšim stranem življenja, saj je za govorca konstitutiven: pomeni premaganje in obvladanje zanikanega sveta. To premaganje je začetek nove samovzpostavitve in se v tej svoji fazi tudi povsem naravno dogaja predvsem na telesni in ne na racionalni ravni. V tem horizontu moramo razlagati tudi verze: »Ko se zjutraj zbudim, / vržem kamen v obzorje, / in ker se nič ne zgodi, / se privijem nazaj k / vonju tvoje kože.« Kajti govorec res ne meče kamnov v obzorje zato, da bi z njimi kaj spremenil, kot smo pogosto lahko prebrali. Spet gre za simbolno rušenje, izbris negiranega sveta, ki torej ostaja, a v drugačni obliki in na drugi ravni. Je imanenten del novega pritrjevanja svetu, zato govorec lahko mirno sprejme, da se »nič ne zgodi«.

Erotika brez obtežila obljub in zahtev, erotika tukaj in zdaj je najbolj poln in iskren stik s svetom, stik z drugim, ki ga je Hudolinov govorec prej tako energično zavračal. Z avtorjevimi besedami: »Mera časa, ki ji pravimo / resnica in se nahaja točno / na sredini med fiziko in / metafiziko, se začne takrat, / ko se v temi prvič dotaknejo / od treme in želje po ljubezni (erotiki) / otrple ustnice dveh mladih ljudi.«

Ampak to je šele (zdrav) začetek zgodbe, začetek najdevanja svojega imena. Avtor ga dokončno zagotovo najde s Pastorkom, zdi pa se, da celostno najdenje poteka (čeprav morda bolj nereflektirano) že v Govori ženska. 5. pesem v tej zbirki namreč navaja tri edine razloge, ki bi govorca lahko privedli do izničenja. Vsi razlogi se formulirajo kot izguba, in sicer gre za izgubo treh imanentnih in konstitutivnih vozlišč njegovega jaza: erotike, artikulacije in zavesti.

Skočil bom skozi

okno in v šipi

padal v nebo.

Skočil bom skozi

okno, žvečil steklo

in gledal odblesk

svojih mozaikastih podob,

ki jih trga nevrotični stroj.

Ampak: skočil bom samo,

če mi skrepeni artikulacija,

če ženska ostane brez kril (angeli jih nimajo)

in če mi racio preveč

pretepe zavest (ni možnosti).

***

Prestop k prozi, ki se je zgodil v Objestnosti, je v takem interpretacijskem zarisu Hudolinove poetike povsem pričakovan in pravzaprav edini logični korak naprej. Čeprav se motivno zdi, da roman pomeni povratek k zgodnjim avtorjevim pesniškim zbirkam, bi kaj takega lahko izvajalo le zares površno branje.

Res je, spet smo soočeni s provociranjem, žaljenjem, zasmehovanjem (pridruži se jim tudi fizično obračunavanje) srenje zanikrnih in pritlehnih omejencev, ki se jih s svojim mečem norosti loti zasnobiran in dekadenten poet Svit Jagodnik. Če njegovo početje spremljamo na ravni pripovedovane zgodbe, se njegov boj z množico izmečkov, pa tudi s samim seboj, lahko zdi nekoliko neusmerjen, kot da gre za inkvizicijski pokol zaradi pokola samega (svet je treba očistiti umazane navlake), lahko se tudi zdi pomanjkljivo argumentiran – njegova globlja utemeljitev namreč ne seže preko skopo navrženih dejstev o težavnem otroštvu Svita Jagodnika: Jagodnikov oče, ki je družino kmalu zapustil, je bil »prebrisan, skopuh in pezde«, »duhovit in šarmanten, do sebe tudi rahločuten, do drugih pa pezde«, očim, s katerim je Svit odraščal od dvanajstega do osemnajstega leta, pa je bil »surovež, kmet in kurbir« in je Svita vzgajal »z železno roko psihopata«. V drugi polovici knjige se dogajanje razvije v svojsko smer. Zdi se, da je na delu utelešena norost sama, da je junak verjetno le nor psihopat, ki s svetlobno hitrostjo drvi lastnemu propadu nasproti in ga ne more odrešiti niti (resnična?) zaljubljenost.

In vendar je kleč res v tem; če je bila knjiga Govori ženska govorčev prvi korak k sprejemanju sveta in s tem k avtentičnemu življenju, potem je Objestnost drugi, resnica kot iskrenost (in iskrenost je pri tem najprej iskrenost do samega sebe) pa je nujni predpogoj sprejetja – tudi v formulaciji lastne norosti.

Kronika neke norosti, kot bi zato Objestnost tudi lahko poimenovali, je v resnici večplastna zgodba in ne izpoved, za kar se v podnaslovu daje. Večplastna zato, ker je ne smemo sprejemati le skozi vsebino prikazanega, ampak (in morda tudi predvsem) skozi obliko. Že samo dejstvo, da gre za zgodbo, torej za racionaliziran, vzročno-logično prikazan tek dogodkov, govori o svojevrstni potujitvi, o odmiku od samega dogajanja. Potujitev se v Objestnosti zgodi še na ravni podajanja pripovedi (tretjeosebna pripoved) in z artikulacijo, torej na ravni samega jezika. Hudolin je v prozi jezikovno dobesedno zaživel, s sproščenim in vehementnim zamahom je nadgradil jezik, ki ga je razvijal že v svoji poeziji, in s pomočjo posrečenih, duhovitih skovank razvil samosvojo žlubodro, iz katere vstajajo – izrazito in prepoznavno – pristno njegovi svetovi. Potujitev, o kateri govorim, je pravzaprav znova premaganje, obvladanje in sprejetje ene izmed oblik srečevanja s svetom, oblike, ki se je v primerjavi z že omenjenimi negativnimi čustvi zaradi svoje radikalne iracionalnosti vzpostavljala kot še globlje zanikanje, ukinjanje sveta: norosti. Norost, v kateri je govorec prvih pesniških zbirk, je v Objestnosti na ravni artikulacije potujena z grotesknim pretiravanjem, a kot rečeno, ta norost ni potlačena, ni odrinjena ali negirana, tudi ni racionalizirana: je sprejeta in kot taka ostaja inherenten del govorca, le da v drugačni funkciji in obliki, podobno kot se je v Govori ženska zgodilo z jezo, odporom, gnusom, prezirom. Je pretirana in pošastna v svoji pretiranosti, a vendar je tudi komična in je iskrena – in v tej svoji iskrenosti etično podložena.

Navedena verza »in če mi racio preveč / pretepe zavest (ni možnosti)« izpostavljata razliko med raciem in zavestjo, ki je na poti iskanja imena Hudolinovega govorca pomembna, kar postane še razvidneje s Pastorkom. Pa vendar lahko že takoj zapišem, da bi zgolj umsko razčlenjevanje norosti verjetno vodilo k še večji norosti, pa tudi če ne, vsekakor ne bi pripeljalo k njenemu sprejetju, kot tudi ne k sprejetju prej omenjenih čustev (oziroma dejanj, ki jih porajajo). Racionaliziralo bi razloge, ne bi pa vodilo k prisebnosti, celostnemu sprejemanju sebe in svojega obstoja, ne bi vodilo k zavesti. Čas je za Pastorka.

***

Na prvi pogled se zdi, da je Pastorek nekakšna hudolinovska različica romana družbenega realizma, že kar srhljivo krutega v prikazu in poantiranju svoje teme, ta pa je trajna mentalna (in, kot kaže primer Dalena, pogosto tudi fizična) pohabljenost nedolžnih (!) otrok, ki so v fazi svojega formiranja žrtve strasti in egocentrizma svojih staršev. Poudarek pri tem je res na nedolžnosti otrok, kajti Hudolin operira z dikcijo, ki je skoz in skoz vrednostno zaznamovana. Pastorek je podan že skoraj kot nekakšna antiparabola, ki mora ilustrirati hudiča, da se izognemo njegovim kleščam, saj »ko enkrat čas izlušči podobo železne roke hudiča, je nikoli več nič ne odplakne.«

Če sem Objestnost preimenovala v kroniko neke norosti, bi to poimenovanje pri Pastorku lahko parafrazirala v kroniko nekega strahu ali paranoje. Osrednji lik pripovedi je Benjamin, čeprav to še ne pomeni, da je tudi osrednje gibalo dogajanja. Adolescent, najstnik v najobčutljivejših letih je iztrgan iz domačega, mestnega okolja in (kot da to ne bi bilo dovolj) prisiljen zaživeti v sredini, ki na civilizacijo spominja le še od daleč, morda še najbolj s tem, da je do potankosti seznanjena z logiko kapitala (‘logiko’ lahko v kontekstu Pastorka poljubno zamenjujemo s ‘surovo močjo’, ker sta pomensko ekvivalentni). Po svoji socialni organiziranosti in mentalnem funkcioniranju pa Panule bolj spominjajo na primitivno, patriarhalno rodovno-plemensko skupnost. V tej »vukojebini«, ki je v večinski lasti Čivitikovih, je »osišče relevance vaška gostilna«, »endemična gurmanščina« njenih prebivalcev so batine, resnico krojita »železna roka in denar«, eksistenco pa osmišlja lastna zemlja. In v tej vukojebini Benjamin, po krivdi »poživaljenim nagonom« in hrepenenju po ljubezni in družini podjarmljene matere, pade v hudičevo prešo.

Loris Čivitiko, močen in mišičast, lastnik vseh besed in kavbojskega pick-upa, boss, šef, šerif, dedič, kar hočeš, vzvišen in nedotakljiv, ki ga vedno vtakne z občutkom zmagoslavja in vse in vsakogar lahko zavitla po sebi in svoji meri. Perspektiva je seveda Benjaminova, ki Lorisa po sili razmer, ker je v dobi formiranja, ko za normalno samovzpostavitev nujno potrebuje očetovski lik in ker pač nima druge izbire, skuša vzpostaviti kot idola, vzgled. Res poskuša, pri tem ga pretirano ne zmoti niti (boleče) spoznanje, da je le »smrkelj časa in vlečno kljuse«, ga pa v teh njegovih poskusih blokira in dokončno povozi trk s čisto iracionalnostjo.

Loris Čivitiko je najbolj vulgarizirana inačica nietzschejanskega nadčloveka. Morda bi bilo precizneje reči, da je učlovečena pošast, ki od daleč spominja na nadčloveka. Spominja v tem, da kroji svet po svoji meri in podobi in pri tem ne priznava nobenih moralnih imperativov ali norm, ki bi koreninili nekje onstran njega samega. Ampak za to, da bi bil vsaj približek nadčloveka, mu umanjka dvoje. Človečnost, ki je v duhovnosti ter v raznolikosti posameznikovih instinktov, njihovem obvladanju in podreditvi sicer notranjemu, a strogemu moralnemu normativu. In umanjka mu svoboda. Loris je ujetnik dveh strasti (denarja in zemlje), ki preraščata že v neobvladljiva iracionalna gona in v celoti določata njegov fokus in delovanje. Na ravni prikaza je kot utelešenje surove, neobvladane, poživaljene in iracionalne »volje« do moči Loris pravzaprav njena najbolj cinična upodobitev, s čimer pa že prehitevam. Dejstvo, da ga pastorek ne tangira drugače kot sredstvo za kopičenje dobička, je v tem oziru precej samoumevno in Benjamin je v nuji samovzpostavitve pripravljen sprejeti tudi to, pripravljen je predrugačiti vse predstave, relativizirati vse kriterije (»Toda Benjamin se je tolažil, da ga imajo mogoče vseeno radi, saj ga nihče ni tepel, to pa je bilo v oziru na to, kako se je Loris vedel do drugih, kako se je godilo Dalenu in kako hitro je zarenčal in pripravil lopar, nekaj nenavadnega in čez vso mero ljubeznivega.«) in se celo identificirati s surovo silo. Ko tako vidi Lorisa z Đenano in »še ne ve, da tepež mame pred lastnimi očmi boli bolj, kakor če bi jo skupil sam« – ker je sam pač še ni skupil –, razmišlja: »In Đenana? Kaj pa to? A nima rad samo Ingrid? Vedel je, da se ljudje zaradi takih stvari tudi ločujejo. Predvsem zaradi takih, kar je videl. Sta zmenjena z Ingrid? Ne. To mu ni šlo iz glave, na koncu pa je zmagalo dejstvo, da je Loris moški in Benjamin je potreboval moškost in moškega. Naslonil jo je, pa kaj, oni so še vedno lahko družina. Zdaj je tu Loris, novi očka, izbire nima, on je njegov idol.« Še več, celo prežet s »permanentnim strahom« ob Lorisovi obljubi, da se bo lahko vozil z novim mopedom, ugotavlja, kako se bo z njim lahko »delal bolj bijočega v oči, zdaj bo pomanjšani Loris, ki se baha s svojim terencem.«

Verjetno najbolj izpostavljena in za Benjamina tudi najbolj usodna Lorisova lastnost je, da »je lastnik vseh usodnih besed«. Dovolj je en sam citat, da dojamemo njene razsežnosti: »Če si je Loris umislil, da kdo šlata ali spi z Ingrid, je bila to resnica in ni ga bilo dokaza, ki bi to izbrisal iz njegovega fokusa.« Srž je v tem, da zaradi tega resnica kot stvarnost, kot neko dejstveno stanje stvari, v katerega smo s svojim bitjem in žitjem neposredno umeščeni in ki nam, nenazadnje, omogoča neka osnovna spoznavna merila, odpade, za Benjamina (in sploh za vse) postane minornega pomena. Resnica so Lorisove besede, njegove z iracionalnimi vzgibi vodene konstatacije in obsodbe. Resnica je torej nekaj popolnoma iracionalnega in zato tudi povsem nepredvidljivega in neobvladljivega. In odziv tistih, ki so v njej, ne more biti drugačen kot iracionalen: permanenten strah, paranoja, ki po eni strani le še veča Lorisovo strahotnost, po drugi strani pa sproži spontano degradacijo zavestnosti, torej prisebnosti vseh prizadetih. In ko še ta situacija postane nevzdržna, jo Ingrid ukine tako, da z begom v totalno apatijo ukine sebe, torej svojo zavestnost, pri Benjaminu pa kulminira v živčnem zlomu in se izteče verjetno v doživljenjsko travmo in – »oklep« iracionalnosti. Seveda je njegov položaj neprimerno slabši kot položaj njegove mame, ki je kot (prej) formirana osebnost vsaj delno tudi sama dopustila svoj razpust, medtem ko je bil Benjamin negiran že v fundamentu, namesto vzpostavitve je doživel razčlovečenje in bil ponižan in zanikan v svojem najbolj osnovnem jedru, v iskrenosti, zaupljivosti in pristnosti (tudi pri dvanajstih letih v resnici še vedno) otroškega sprejemanja sveta. Edino, kar se v tako razsut spoznavni aparat lahko imanentno zasidra – ker je koherentno z njim samim pa tudi z Lorisovim, kot njegovim edinim ‘zglednim primerom’, je spoznanje, da »ljudje živijo v svinjaku in samo največje in najbolj močne svinje so pri koritu. Druge svinje čakajo na ostanke, na drobiž, če ga kaj ostane. Ali pa na izbruhanine močnih. Na pomije. Na drek.«

Ključno za razumevanje Pastorka je vprašanje, kdo nam ga pravzaprav podaja. Čeprav se najprej zdi, da nas po dogajanju v Panulah vodi s sočnim in zasoljenim izrazoslovjem naphana vsevedna perspektiva, nam različne intervencije sicer odmaknjenega pripovedovalca že kmalu dajo slutiti, da je v ozadju vendarle nekdo, ki se lahko poistoveti predvsem z Benjaminom in njegovim doživljanjem sveta (podobna, čeprav ne tako izdelana perspektiva se pojavlja že v Objestnosti). Ampak stvar ni tako preprosta, saj se tudi v prikazovanju Benjaminovega razmišljanja kaže nenehna dialektika med njegovim videnjem in videnjem pripovedovalca, poteka pa v obliki, ki jo nakazuje npr. že omenjena postavitev Lorisa. To postavitev, ki jo domnevno spremljamo skozi Benjaminove oči, namreč zaznamuje nenehno sprevračanje njegove perspektive: kjer Benjamin zazna veličino in moč, bralec mahoma razbere prezira vredno surovost in neobvladanost ipd. To sprevračanje je pogosto tudi v funkciji ironične potujitve od mladega pastorka (»Prevevnil ga je čuden preliv, toda ne Sladki greh«), čeprav pripovedovalec v načelu z njim simpatizira, v tem smislu, da verjetno brez pretiravanja ali patetike lahko rečemo, da je Benjamin prikazan kot trdoživa, a usmiljenja vredna in na koncu tudi precej posušena mladika. Če k temu prištejemo še dejstvo, da so pripovedovalčeve intervencije v celotnem delu poudarjeno čustveno in vrednostno obarvane (ironija, sarkazem, cinizem, posmehljivost), potem je jasno najmanj to, da sprejemamo subjektivizirano podobo neke realije, kot se artikulira pripovedovalcu, ki je vanjo – kljub temu da gre za pripoved – v nekem smislu še vedno vpet, saj je od nje (pri)zadet in da Pastorek verjetno ni roman, ki bi ga upravičeno in posrečeno etiketirali s kakršnim koli socialnim realizmom.

Brez kakšnega posebnega tveganja lahko trdimo, da je pripovedovalec kar odrasel Benjamin sam. Ki se je, tako kot njegov vsiljeni idol Loris, vzpostavil kot »lastnik vseh besed« in z njimi, s tem pa tudi z resnico, svobodno razpolaga. A vendar je razlika med njim in Lorisom zelo debela: vzpostavil se je kot artikuliran, ustvarjalen, čustven lastnik besed s samosvojim etičnim kodeksom, kot racio in zavest, kot samovoljen individuum in torej kot nasprotje lorisovske volje do moči. Še enkrat: nasprotje, kar pomeni, da je s svojim protipolom še vedno neločljivo zvezan.

In še nekaj je. Pastorek nas implicitno in eksplicitno napotuje na Hudolinov opus. Nenazadnje imata Svit in Benjamin domala identične korenine; kaj je Zakrajšek drugega kot »prebrisan, skopuh in pezde«, »duhovit in šarmanten, do sebe tudi rahločuten, do drugih pa pezde«? In, je Čivitiko lahko karakteriziran natančneje kot z besedami, s katerimi Jagodnik opiše svojega (prav tako) očima, namreč, da je »surovež, kmet in kurbir«, ki ga je vzgajal »z železno roko psihopata«? Bolj posredna, a nič manj sugestivna navezava ni nenehno pretresanje razmerja med resnico in lažjo, s katerima pripovedovalec celo izrecno manevrira (»Resnica o šoli v Rakični je sledeča: …« in »Pač, lažem, tudi človeško naturo je znala ocenjevati, toda zgolj po šelestenju« in »Benjamin je govoril resnico …« itd.)

Eksplicitna napeljava je seveda zaključna pesem, ki jo Benjamin prebere v »naključno« najdeni knjižici, Hudolinovi bralci pa so jo imeli pred tem priložnost prebrati že v Prividih nemirnega čudaka.

In, če nadaljujem še v nasprotni smeri. Iz kakšne izkušnje se napajajo verzi iz Govori ženska »/…/ a to je isto, isto / je rabelj in oče otroka, / zato se me bojiš« ali že prej navedeni citati, kdo je »potohodec po najpopolnejšem peklu« in zakaj se govorec Hudolinovega prvenca tako zavzeto sprašuje, če je »laž res kralj«?

Vsekakor se pripovedovalec Pastorka konsistentno vključuje v Hudolinovo leposlovje in se njegovo enačenje z govorcem prejšnjih besedil zdi tudi precej smiselno. Če se namreč odločimo za ta korak, potem smo pritavali tudi do vira vsega zla, ki mezi v Hudolinovih prvih pesniških zbirkah. Čustva negacije, jezo, odpor, prezir in njim podobne lahko tako razumemo dvojno. Gotovo moramo v njih prisluhniti odmevu Lorisovega in, posledično, Benjaminovega prepoznanja sveta kot več let neočiščenega hleva, v katerem se stiskajo kanibalske svinje in zgolj po pomoti še kak govnač. Zanikanje takega sveta je zanikanje Lorisa in pastorka – permanentno in fundamentalno prestrašenega Benjamina. Kot sem že rekla, je govorec Hudolinovih prvih zbirk še vedno neposredno v tem svetu, a že samo artikuliranje in s tem tudi reflektiranje nakazuje delno obvladovanje, čeprav ne tudi odpravo njegove ključne nevralgične točke (»Ahilove pete preteklosti«): strahu preteklosti. S svojimi travmatičnimi razsežnostmi je ta pregloboko, da bi bil premagan le v jezi, njegov najbolj iracionalen segment prinaša sprejeta norost Objestnosti, ki sicer že v Govori ženska nastopi kot »oklep« (»Premikam se samo / po tisti poti, kjer lahko / nosim oklep norosti«), kar ne pomeni nič drugega, kot da to že tam ni več eksistencialna, ampak zavestna norost.

***

Leposlovje nam v svojih pravih primerkih omogoča in dopušča določeno interpretacijsko variabilnost, ki se je bom na tem mestu poslužila za trditev, da je Pastorek, če ga želimo ohraniti v merah čistega leposlovja, v svojem bistvu razvojni roman. Če ste pripravljeni storiti še korak dlje in s tukaj napaberkovano popotnico v roki vstopiti v Hudolinovo igro, ga lahko (skupaj s celotnim opusom) označite tudi za avtobiografijo. A ne brez zavesti, da je vaš soigralec avtor in lastnik besed. Lahko gre za iskreno provokacijo. Ali pa laž.

* Podčrtala T.K.

Taras Kermauner: Je pastorek res vzgojni roman?

1

Roman Jurija Hudolina Pastorek pomeni prelom v slovenski prozi zadnjega pol stoletja, posebno glede na znotrajtekstualizem 70-ih let. V prozi Francija Zagoričnika (Bistveni udarec mojstra An’Ana, 1978) ni več fabule; zgodba je tedaj veljala za zastarel stil. Res se je kmalu znova uveljavila, vendar kot pogoj ali stranski proizvod literature, ki je težila v rumeno, časnikarsko, populistično, recimo v Dolenčevi prozi (Aleluja Katmandu, 1973, Vampir z Gorjancev, 1979). A ta proza skoraj nima zveze s Hudolinovo. Dolenc in generacije-skupine kasneje hočejo zabavati, kot je hotel Zagoričnik eksperimentirati. Hudolin gre v dve povsem drugi smeri.

Prvo udejanja z romanom Objestnost. S tem romanom nadaljuje oz. sodeluje v prozi, kakršno pišeta Aleš Čar in Dušan Čater (Pasji tango, Ata je spet pijan; imenujem le najbolj izrazite). S Pastorkom pa je ubral Hudolin nepričakovano pot, čeprav bravec, ko stvar premisli, uvidi, da nikakor ni iz trte zvita; nasprotno, izraža duha našega časa, duha, ki ga je slovenska proza že poznala, recimo od Kersnikovih Kmetskih slik, 1882–91, naprej. Naturalisti so ta stil (ali pomensko strukturo) stopnjevali, recimo Tone Seliškar v romanu Nasedli brod, 1932, po vojni Lojze Kovačič z Resničnostjo, 1972, a Hudolin dodaja nekaj, kar izstopa iz samega naturalizma; kar temelji na dveh drugačnih tradicijah, na Cankarjevi in na Prežihovi.

Obnova te Cankarjeve in Prežihove tradicije je bila še pred nekaj leti v slovenski literaturi-zavesti najmanj pričakovana. Svet pluralistično strankarske, »demokratične« postmoderne družbe, ki se je začenjal na Slovenskem že v drugi polovici 60-ih let in katerega najvidnejši izraz sta jezikovni eksperimentalizem in žurnalistični populizem, je trajal še skoz vsa 90. leta; se je pa začenjalo čutiti, da je v prvem desetletju novega stoletja zastarel, vse manj zanimiv, vsekakor ne več inovativen, zato tudi ne ustvarjalen. A kaj je manjkalo? V splošni zavesti se je to že pojavljalo, danes dosega v politični kritični zavesti svoj vrh, v literaturi pa je bil redek pisatelj, ki bi si upal predreti okvir žurnalizma in vrednostnega nevtralizma.

Prav ta je za prozo populizma najbolj značilen. Osnovno merilo postmodernega sveta nima več skoraj nobenih vrednostnih meril, razen zabave, užitka (tudi v branju), uspeha na trgu. Kaos, ki je pri tem nastal, je bil mučen le za ljudi, ki so iskali – še iščejo – smisel, ne pa za potrošnike-uporabnike. Danes – že par let – nastaja v Sloveniji zavest, ki naj bi bila zoperkapitalistična, zopergosposka, zopergospodovalna, torej zoper (ob)last. A izhodišče te politične – strankarske in ljudske – zavesti niso več Cankarjeve in Prežihove vrednote humanizma, zastopanja človečnosti, ampak enakost kot čim bolj enako in čim večje trošenje predmetov. Sindikalni boj se danes ne bori za Novega človeka; sklicuje se sicer na človekove pravice, vendar te pomenijo udeležbo v posedovanju – vsaj mini – (ob)lasti vsakega v bistvu osamljenega posameznika, ki se druži z drugimi predvsem zaradi svojega interesa-užitka. Cilj ni v revoluciji, ki hoče Novi, povsem drugi svet.

Današnji poulični protesti so izraz karnevalske družbe, so več ali manj alibiji-maske družbe, kakršna je; takšna, ki si dovoli – to je tipično za prilagodljivi kapitalizem – tudi produkcijo kar najhujše, radikalne kritike same sebe. Ta kritika – paradoks in ironija – izhaja iz znotrajtekstualizma in jezikovnega (vsesplošnega) eksperimentalizma, odprave vseh vrednosti v reistični in ludistični (seksistični) družbi-svetu. Tako se povežeta eksperimentalizem znotrajteksualizma in današnja navidez radikalna družbeno-ekonomska, celo moralna kritika.

Moralna kritika je bila pristna še v 80-tih letih, glej drame Dušana Jovanovića, Jasnovidka, 1988, Toneta Partljiča, Moj ata – socialistični kulak, 1983, Goljevščkove, Pod Prešernovo glavo, 1984, tudi Žarka Petana, glej dramo Votli cekini; ni pa več verodostojna v Petanovi literaturi zadnjega časa, v romanih-pamfletih, kot je tisti o Titu. Petan se je obrnil k žurnalističnemu populizmu, iz katerega je izhajal. K temu teži tudi Partljič, medtem ko je seveda Jovanović mnogo močnejša figura, zaobsega tako trd svet kot mehkoto. Vse drugače Hudolin.

Skupina Hudolin, Čar, Čater ipd. je žurnalistični senzacionalizem obrnila v smer spoja radikalne dekadence in netematizirane, vendar slutene moralne zahtevnosti; vrh te smeri je v Pastorku. V Objestnosti itn. pripelje Hudolin (Čar …) podobo slovenskega srednjeslojskega, kvazimodernega, potrošno-uživaškega sveta do kraja. Kaže, kako človek uživa sočloveka; neke vrste kanibalizem. Zgolj užitek, ki pa se že sam v sebi razkraja; uživač ne ve več, kaj početi z uživanjem, preveč ga je; človeška psiha ga ne prenese več. A tudi ne človekovo telo, saj ga alkohol, brezkrajno žuriranje, droge, ženskarjenje ipd. pripeljejo nazadnje do istega; do zloma. Do popolne brezpomembnosti, iztrošenosti. Potrošnja se konča v izcedenosti.

V Objestnosti se zabava neha. Ostaja le še grenak okus po prežvečenem in izbruhanem. Po moralnem in fizičnem mačku. Čar in Čater še nekoliko uživata, ko se posmehujeta (ob)lásti; ta posmeh seveda zasluži. Čeprav se ne norčujeta več zares. Morda se v ironijo – humoristično zaničevanje (tudi moji spisi so ga zvrhano polni) – oblasti in oblastnikov le rešujeta. Slutita, da je treba drugam; sta ravno na meji, kjer se ta drugam-drugje začenja. Prepričan sem, da bosta tudi onadva šla v smer, za katero se je odločil Hudolin na skoraj abrupten, dokončen, trd način. Ne pravim pa, da bo ostal ta trdi, pristno moralni naturalizem edina smer. Proza, kot jo piše Aleš Šteger, glej Včasih je januar sredi poletja, 1999, je po žanru drugačna, njen lirizem je sobivanje z iskanjem smisla.

Včasih so neko smer opredeljevali z eno oznako: romantika, naturalizem, simbolizem, ekspresionizem. Z začetkom postmodernega sveta (ne le družbe, tudi duha, osebno eksistencialne pomenske strukture!) pa je postalo zaradi pluralizma nivojev – Tisoč ravni bivanja – vse hiperkompleksno diferencirano. Literarno obdobje, ki korespondira socialnemu postmodernizmu, sem imenoval z več vzdevki: reizem, ludizem, seksizem-karnizem, lingvizem-retorizem. Čeprav odhaja Hudolin iz postmoderne – to mi je najbliže, zame največji obet, čeprav ne vem, kam ga bo pripeljalo, kam pelje mene –, ni preprost obnavljevalec enoumno enotnostno-bitnih tradicij. Niti Cankar ni bil. Cankar je iz simbolizma, novoromantike, naturalizma prehajal v skrajni lirizem, že Na klancu, čeprav podkleten z močno eksistencialno personalno noto: v Podobah iz sanj. Budne sanje? Je živel med sanjami in budnostjo?

Hudolinov naturalizem v Pastorku je simbolen. A je tak že v Objestnosti. Tu je podano sicer le mesto, a koliko je Slovenija danes še kmečko podeželje? Mar ni že vsa mesto? Seveda breztemeljno, prazno, amatersko, posnemovalno, vendar pa prav tako samouničevalno, kot je bil Pariz v času Baudelaira, tisti del Pariza, ki sta ga z Maupassantom opisovala. V vsaki današnji malo večji slovenski vasi je disko, v vsaki se pojejo (tulijo) ali butajo pank in mijavkajo kake današnje smeri pop(ulistične) glasbe. (Oboževalcu Haydna, kot sem jaz, je težko poslušati ta enoličen, na zunaj strasten – samouničevalen? – psevdozanos.) Hudolin si je izbral dva toposa, ki obsegata vso Slovenijo: mesto in kmete; v obeh toposih so tudi proletarci, a ti razpadajo med kmete (kot popoldansko, sivo delo) in že urbanizirane, saj hodijo skoraj vsi v bližnja mesta v službe in prevzemajo navade današnje mladine. Izjeme so, a so znak zaostanka družbe, ne najdenja kake nove dežele-sveta. Bum-bum in Slak se dopolnjujeta.

Hujše dekadence, kot jo podaja avtor v Objestnosti, skoraj ne more biti; a že naslov romana kaže na avtorjevo distanco do ravnanja psevdokulturnikov. Danes so skoraj vsi slovenski kulturniki psevdokulturniki, pa naj posnemajo kmetstvo, kot Tone Kuntner, ali klasiko (kot Andrej Capuder, glej njegovo dramo Medeja) ali Ameriški psiho in Bukowskega; Bukowski je bil mentor Objestnosti. A kako od Bukowskega do Pastorka? Nepredstavljivo.

Pastorek podaja vmesni svet med kmetstvom in vdorom mest(janstv)a. Godi se na deželi, na pusti istrski zemlji, ki se v 80-tih letih prejšnjega stoletja sicer – polagoma – urbanizira, seveda čisto navzven, ne da bi njeni prebivalci v čemer koli sprejeli ideje prvega meščanstva, 18. stoletja v Franciji in Angliji, 19. stoletja na Slovenskem, vsaj idealnega (idealnega z današnjega vidika) dela tega meščanstva, kakršno je podajal Vošnjak v romanu Pobratimi, 1889, v likih prof. Braniča, Dr. Dragan, dr. Lednika, Pene, Jurčič v Lovru Kvasu in v gospodi z gradu Slemenic, glej Desetega brata, 1866; čeprav se že v teh delih čuti lažiromanticizem, Levstik ga je odlično prvi zavohal; to je le tenka plast kulture, zmehčanost značaja, že pri Lovru, ne le pri Marjanu Kavesu oz. še bolj pri junaku iz Cveta in sada, 1868. Pri Kersniku je meščanska gospoda že Jara, 1893, kultura je bolj zunanja spodobnost, prikrivanje, etiketa, še relativno visok jezik (v nasprotju s Hudolinovim, ki je segel najniže, je v tem izjemno svež, izviren, živ, žanrsko točen). Kersnik je bil potomec plemstva, tudi kultiviranega uradniškega starejšega meščanstva, kakršno je natančno zadel Andrej Smole (po Garricku) v Varhu, 1840. Zato je Kersnik lahko sodil s pozicije – vsaj za Slovence – visokega in poštenega meščanstva. To meščanstvo poznam, iz njega – po dveh plateh – izvira moja babica, ki me je vzgajala v skoraj kalvinističnem duhu, učenka Gosarjeve ekonomije in moralke, ne klerikalne in ne liberalsko hinavske tradicije, ki jo Govekar odlično razkrinkuje v drami Grča, 1910; glej njene negativne like, tudi Vošnjakove potujčence v Penah. Kersnik sodi z oproščajočim zaničevanjem, glej Ciklamen, 1883, in Agitatorja, 1885; uradniki, sodniki, podjetniki so že vsi pokvarjenci, bonvivani, ležerni ciniki, uživači. Slovenija se je razvila prepozno, da bi si izdelala etično visoko asketsko, v morali samoomejevalno meščanstvo. Ker tega nimamo, je morala, ki jo danes učijo od desne do leve, privzeta krinka, kvasanje, dobesedno laž, od Bajuka do (komunista-bančnika) Klemenčiča.

V svojem jedru liki iz Ciklamna niso različni od likov iz Pastorka, pa čeprav se zdi na prvi pogled to nemogoče, kajti v Pastorku so skoraj neverjetno surovi, brezobzirni, barbarski, medtem ko si v Agitatorju še pravijo: plemenita gospica, velespoštovani kolega; tu se zastrupljajo, a po malih dozah, za hrbtom; ta stil se tudi imenuje kultura kot kultiviranost. (Jaz ga ne gojim, sem za »surovo kulturo«, s katero je pred pol stoletja Mitja Mejak ožigosal mojo generacijo-grupo; ponosen sem na ta žig.) Da ne govorim o naturalističnem seksizmu pri Lojzu Kraigherju, ki je tako rekoč vsa vsebina nazunaj vljudnih – »kulturnih« – odnosov med uradniki in trško gospodo, glej Kontrolorja Škrobarja, 1914, in še bolj Mlado ljubezen, napisano kmalu po tem; ta seli zgodbo s podeželja v mesto, naravnost v našo prestolnico, danes v prestolnico EU. V prestolnico iz papirja (včasih smo rekli: iz popendekla).

Navsezadnje so vsi umetniki na dnu oznanjevalci etike ali iskavci smisla; le da eni patetično moralizirajo, Janez Cigler v Sreči v nesreči, 1836, ali Anton Medved v Krivici in dobroti, 1900, ti so doktrinarno vsiljivi. Nekateri pa še sami ne vedo, kaj počnejo. Prepričan sem, da Hudolin ve. V liku Svita Jagodnika, Objestnost, ki je – verjetno v mnogočem – avtobiografski, se kaže gnus ne le do ostalih, ampak tudi do sebe, kar je znamenje uspešne avtorefleksije in avtokritike, s tem že območja etike, ne le spozna(va)nja. V Pastorku pa naredi Hudolin še korak dlje v smeri Cankarja in Prežiha. To je: drugam, ne nazaj!

Predvojni Anton Ingolič sicer tudi pozna pozitivne like, čeprav od vseh sebi sorodnih socialnih realistov iz 30. let najmanj idealizira; tudi njegove simpatične osebe so dvoumne, pogojene po okolju, dednosti, vsem mogočem, glej glavnega junaka v Lukarjih, 1936. Prežih bolj idealizira, predvsem pa heroizira, glej lik Hudabivške Mete v Samorastnikih, 1940. Najmanj pristranski je Prežih v Jamnici, napisani 1940., izšli šele po vojni. Prav v tej razkrinka surovo brezobzirne lastniške in osebne – privatne in eksistencialne – odnose med ljudmi, to je med kmeti, s tem med sámim ljudstvom. Jamnica ni pisana več po shemi socialističnega realizma in njegovega advokata Borisa Ziherla.

Hudabivška Meta je borka, spravila bo v življenje – v boj za našo stvar – rešto hudabivških proletarcev, ki bodo vodili (levo) revolucijo; Prežih je med leti 1941–45 skorajda ni sovodil, naredili so ga – naredil se je – le za pridruženo figuro. Kmetje na poti v proletarizacijo se nam v Prežihovi prozi smilijo, a Prežih je tudi z njimi trd. Ne tako Hudolin v Pastorku.

Tradicijska linija, ki sem jo že omenil in ki izhaja iz Cankarja, je najbolje označena s Cankarjevimi liki, kakor so Grešnik Lenart, ta kot otrok, kar je tudi Hudolinov glavni junak, Benjamin Zakrajšek; ali kakor je pri Cankarju Jakob Nesreča, le da je ta v Smrti in pogrebu starec. Cankar vidi vso brezvestnost, nasilnost, zločinskost kapitalistov, »nadljudi«, podjetniških pohlepnežev, ne le Kantorja, Kralj na Betajnovi. Lik Kantorja se pri Cankarju nenehoma ponavlja, prehaja v vso slovensko literaturo, vse do konca druge svetovne vojne, ko kapitalističnih (ob)lastnikov ni več. Ostane pa njihova značajska struktura: nasilnost, despotizem, tiranstvo, pohlepnost, trdost; poteza je prešla iz lastnikov, ki so bili tudi oblastniki, v oblastnike, kot je Komisar v Kozakovi Aferi. Vendar je eno njegova ideologija, samoprepričanost, drugo je stvarnost. Oblastniki so v realiteti tudi lastniki (države in njenih prebivalcev.)

Nemočni, trpni, nesrečni, a dobri človek se oglasi spet v obdobju sentimentalnega humanizma, glej Torkarjeve Pozabljene ljudi, 1955, ki so sorodni Kranjčevim v Povesti o dobrih ljudeh, 1940; a pri Kranjcu živijo tudi močni, moško agresivni revolucionarji – saj takšni naj bi bili v jedru; Kranjec razbojnika, Petra Koštrco, komunista itn. vse preveč sentimentalizira. Mnogo trši so nekateri Cankarjevi liki, Ščuka v Narodovem blagru, 1899. V sentimentalnem humanizmu pa prav ti manjkajo; stil in pomenska struktura sta uperjena zoper nje. Nastaja pomehkužen svet, ki se v ludizmu-seksizmu spoji s poželjivim, v 90. letih s pohlepnim, glej Möderndorferjeve drame, recimo Podnajemnika. Ti poželjivi niso v ničemer pozitivni, trpneži so pa na drugačen način, a ne manj kot pri Torkarju, dezorientirani; pristajajo na to, da so pozabljeni, odrinjeni, zaničevani, izločeni, ničvredni.

Vendar, ali ni prav to karakteristika Pastorka in Bena? V čem je torej novost – prelomnost – Pastorka? V novi kombinaciji že znanih motivov, likov, drž?

Po eksperimentalizmu, ki sega do likovnih inštalacij, do elektronske glasbe, do abstrakcije Malevičevega tipa? Ni si mogoče zamišljati bolj radikalne ukinitve »normalne« proze, saj celo jezik prehaja iz slovenščine v internacionalnega, v like in tekstovne uganke, kot je vizualna poezija grupe OHO. Zagoričnik je prišel do konca, ki mu ne more več slediti hujši konec: do Opusa nič, do praznih strani. Hudolin pa obnavlja jezik, njegovo raznovrstnost, živost, obnavlja zgodbo, nevarnosti, strahote, obup, nedolžnost. Morda bi smeli reči, da je Zagoričnikov – ali Aleša Kermaunerja – nič nedolžen, čist, kot slika Belo na belem, ki je pravzaprav za gledavca odsotnost vsega, praznina, kolikor ni Odsotna prisotnost biti (ali Prisotna odsotnost), kakor sem naslovil svojo analizo Strniševe poezije, 1966.

Prvo poglavje tega eseja – ali spremnih besed – naj bi bilo uvod ali predgovor ali priprava na konkretno singularno analizo Pastorka. Hudolin terja tako sistematičen in strokoven pregled ozadja, izhodišč, iz katerih se poji. Na beli steni zdaj lahko rišem za Hudolina specifične pomene-znake; ali na črni tabli s kredo. Vsekakor razvidne znake njegove – ne le najnovejše – proze. Vesel sem, da se slovenska proza tako živo obnavlja.

2

Maliciozen kritik bo Pastorku očital, da vrača v pisateljski postopek črno-belost; da je pristranski: da sebe – čigar alter ego je Ben(jamin) – idealizira, ostale črní kot pošasti. Ta črno-belost se sicer ukinja, kajti roman se ne konča z dokončnim polomom junaka, niti z njegovo zmago, ampak z odprto potjo. Pred Benom je več možnosti. Res ostane sam, kar je pretresljivo; sili nas v sočutje z njim. A v Benu je toliko odporne sile, da bravec verjame v uspešno nadaljevanje njegovega doslej tako neuspešnega življenja-životarjenja-mrcvarjenja-mučenja. Deloma za to silo vemo, ker vemo za nadaljnji potek Hudolinovega življenja; ne sodim med tiste, ki strogo razločujejo med avtorjem in njegovimi literarnimi junaki. – Andrej Hieng mi je to očital, a bil je iz povsem drugačnega časa kot Hudolin; kultiviran meščan. Za Hienga je razumljivo, da je terjal omenjeno (raz)ločitev, dejansko ločitev: sam se je čez vse trudil, da bi ne »privatiziral« umetnosti, ki je obenem izredna lepota, a tudi nekakšna oddaljenost od človeškega, umetelen proizvod izredno nadarjenega in bistrega uma. To za naju s Hudolinom ne velja. Hudolin se istoveti z Benom, jaz s Hudolinom, torej prek njega tudi z Benom. Oba s Cankarjem.

A tudi če o Hudolinu ne bi imel pojma – največ sem izvedel o njem iz njegovih romanov –, bi sam Pastorek, če ga berem kompleksno, dajal vtis, da se bo Ben rešil. Kaj je to rešitev, je drugo vprašanje. Vsekakor se bo rešil zversko-človeških razmer. (Da, tako pišem: človeških, ne nečloveških; nečlovek – žival, reč – je boljši od človeka.) Pri očimu Lorisu Čivitiku so takšne neznosne razmere. Vsega prenajedenim, morda tudi Jagodniku iz Objestnosti, bi se zdel Ben preprosto bedak. V tem romanu si Hudolin še ni upal predstaviti svoje mladostniške usode; vztrajal je v svoji podobi uspešnega nastopača, ki pa jo – niti ne le implicite – že zavrača. Svit je kljub vsemu nastopaškemu v njem vendar naivna, nedolžno-čista figura. Z njo imeti konkretno opravka, je druga stvar; Svit želi sam sebi škoditi. Slika se – čeprav »pristransko« – v obliki ostre avtorefleksije. Ben pa je poleg tega, da je nedolžen-trpen, da vse prenese, da se ponižuje pred – pod – očimom, v tej svoji samopodobi tudi slabič. Kako je mogoče živemu pustiti se tako devati v nič? Skuša Hudolin asociirati stanje zapornikov v nemških taboriščih, tudi mojega očeta?

Če ne bi mislil jaz pri vsem tem, kar komentiram, tudi na svojega očeta, bi bil govedo, topočutnež, nezmožen ponotranjenja prav tistih, s katerimi bi moral biti najbolj povezan. Je samosmiljenje, če pokaže Hudolin svoja starša v obliki, ki je najslabša – najmanj spoštovanja vredna, najbolj karambolirana, najbolj mizerna – od možnih: dva alkoholika, on fičfirič (v kar se podaljša Svit), ona mazohistka ali pa človek, ki je tako brez notranje moči, da sprejme zadnja ponižanja od okolja (od tod izvira Ben, a le v eni svoji polovici)? V materi Ingrid je nekaj, kar ji onemogoča »normalno« življenje; Hudolin kljub vsemu temu ceni mater više od očima. Ben z njo simpatizira, sočuti, kar je danes zelo redko; često je v nastopih patetičnega karitativizma, karseda redko kot iskreno pristno čustvo. Ingrid – mati, morda tudi kot simbol, zveza s Cankarjevo Materjo – potrpi vse, čeprav v trpno-pripitem, grozljivem stanju, medtem ko potrpi vse Cankarjeva mati iz plemenite etične in verske moči. Cankarjevo mater spoštujemo, iz nje je nastal pravi literarni kult; Ingrid ne bo nihče branil, še najbolj jo sin Ben. Meni ni ogabna, čeprav priznam, da bi težko z njo – s takšno, kot je – živel. Terjam moč, tudi Ben jo bo terjal; v Sloveniji si jo bo pridobival. Danes ima Hudolin – glede na svojo mladost – izjemen ugled, uspeh, s tem tudi moč.

Značilno in za mlajše generacije zelo netipično: Bena reši branje knjig, resne literature: nekje celo taksativno našteje, kaj je najraje bral – od Tina Ujevića do (to je paradoks, ki ga čislam) Koče strica Toma. Če kaj, so levi revolucionarji odklanjali to povest Beecher-Stowove; najprej marksisti, nato črnski islamisti, black power itn. Hudolin naj si prebere Kociprovo dramo Šentjurjevski provizor, 1940. Ben je Trpin.

Danes živijo vsi od računalništva; računalništvo je glede na preteklost inovacija, družbena moč. Kompjuter je to, kar je bila včasih knjiga, za Nemce Goethejev Faust, za Francoze Balzacova Človeška komedija, za Angleže Will, za Hrvate Budakov roman Ognjišče. Iz tega narodoutemeljevalnega romana je nastal fašizem-ustaštvo, ki ga kot neobarbizem Ben zaničuje najgloblje; pa ve, da je tudi večkrat presentimentalni Tin simpatiziral z ustaštvom, tak nacionalist je bil? Bena držijo pri zavesti, upanju, vztrajanju, smislu tudi slovenske knjige, med njimi omenja Pirjevčevo o Cankarju. Tako povezuje Pirjevčevo svetovljanstvo – tudi mit o njem kot nastopaču, zločincu, preroku –, Cankarjevo domačijstvo, glej Kurenta, in sebe.

Ni to tudi moja pot od začetka 70-ih let naprej, ko sem se začel ukvarjati s slovensko literaturo, tradicijo, začel pisati RSD (rekonstrukcijo in reinterpretacijo slovenske dramatike), ki je obenem tudi revitalizacija slovenske zavesti, njeno vstopanje v usodo velikega sveta? Slovenci smo vsi trije, Pirjevec, Hudolin in jaz, seveda tudi Cankar; a smo tudi globalizirajoči se. Nočemo biti le Cigler, a tudi ne le Bartol, Zupan, Grum. Imamo isti problem kot Ivan Mrak. Domačijstvo sprejemamo cum grano salis, skoz sebe, odločamo se za slovenstvo, tudi iz ljubezni; nočemo pripadati barbarskemu hrovatstvu. Mrak ni zmogel napisati ene same drame z motivi kmetištva; o kmetih piše le kot o Goličevi (iz Hlapcev), v Antonu Aškercu. Mraka so zanimali svetovljani, Lincoln, Josefine Baker, polarni raziskovalec Scott, kraljica Marija Tudor, tiran Robespierre. Vse to so tudi naslovi Mrakovih dram. Pa Prešeren (Spoved lučnim bratom) kot svetovljan, ne kot domačijec, ki naj bi bil avtor prelepe narodne pesmice Slovenec sem, Slovenec sem in tja in bom in sem bil in ni mogoče, da ne bi bil.

Hrvatje so v Pastorku prikazani v slabi luči; Slovenci, njihov predstavnik je Benov oče, niso mnogo boljši. Manj so nasilni, bolj slabiški. Ne očitajo mnogi slabištva tudi današnji slovenski oblasti? Je ta oblast le tako zvita, da njene prekanjenosti še ne vidimo, a bo prišla iz konflikta s Hrvati kot zmagovalka? Benu ni za zmagovanje; svoji preteklosti – tudi hrvaštvu – obrne hrbet, do kraja. Mnogi bi mogli imeti Pastorka za antihrvaški roman; a Ben zavrača predvsem ustaše, Dalmatince, čeprav tudi Istrane. Ni človeka, ki bi ga Ben cenil, kajti ni ga, ki bi mu delal dobro. Cankarju je delala dobro mati oz. sam si je sezidal tak mit – razlago – o nji. Ben nima niti tega; tudi lastna mati ga je izdala. Res je pastorek tega sveta, domačije in t. i. velikih konglomeratov kulture, industrije, politike. Mar nismo v resnici vsi takšni? Jelinčič, Podobnika in Starman se napihujejo. Dejansko pa bi radi bili kot Loris, čeprav z masko, a so kot Cankarjev Ministrant Jokec in obenem kot Cankarjev Aleš iz Razora, 1907. Torej ovce v volkovem kožuhu; kdaj bo nezlato runo odpadlo?

Ni trdnejšega dokaza, kako je danes pristno revolucionarstvo, v katero vstopa proletarizirani kmet iz Jamnice, a ga še ne doseže v najmočnejši meri (dosežeta ga šele Zupanova Krim in Nina v Rojstvu v nevihti, 1944), nemogoče, kot je roman Pastorek. (Hotel sem zapisati postržek; to kaj pomeni? Ne Collodijev Ostržek, ampak Pepelka iz pravljice. Se ne čutimo vsi Pepelke, jaz še posebej?) Starman blebeta, ko govori o osvojitvi – nazajpridobitvi – Istre; mnogo bolj realno je pričakovanje, da bodo Hrvatje tisti, ki se bodo najbolj polakomnili slovenske zemlje. Italijani z nakupi zemljišč in hiš, Hrvatje z vojno. Kdo se jim bo upiral? Si je mogoče zamisliti novo osvoboditveno-osamosvojevalno vojno kot 1941–45 in 1990–91? Se bomo borili Ben, Hudolin, Pirjevec (ki je učil Konec družbene akcije, narodnost da je le v poeziji), jaz, ki sem opazoval vojno 1991 od strani, mnogo bližji Benu kot Zmagoslavu (tudi Petanovemu)?

Očim Loris sicer nazadnje ne uspe, čeprav desetletja preživlja v boju za (ob)last; nazadnje ga premaga sin Friderik. (Hudolin aludira na mogočneža Hermana Celjskega in njegovega dediča Friderika, glej Jurčičevo Veroniko Deseniško, 1881. Glej tudi Kersnikovo kmetsko sliko na temo razmerja očetov in sinov.) Tudi Loris mora izkusiti despotstvo drugih. Vendar – sin je njegov rod; tu – večkrat v romanu – pisatelj posebej z odporom prikazuje rodovno miselnost teh kmetov-divjakov. (Ustaška miselnost, tudi domobranska, celo novorevijevska: primarnost narojenosti.) Morda daje Lorisom dejstvo, da gre (ob)last iz roda v rod (Župančičev gentilizem), zadoščenje. Jasno, da z Benovega – Hudolinovega, tudi mojega – aspekta takšna rodovnost ne le da ni nič vredna; je le maska za samozavest nasilnežev. Ta bi – brez maske – sicer najbrž umanjkala.

Boj, ki ga borijo, je tako umazan, da ga je sposoben le človek. Hudolin sočuti, da se mora nekdo, ki noče biti več »normalen« – polaščevalen, poželjiv – človek, utemeljiti na nečem drugem, ne na (ob)lasti in (s)lasti. To njegovo slutenje čutim jaz kot bravec njegovega romana; in to je, kar umetnike ločuje od občanov-državljanov-udov naroda. Vprašanje je, koliko so proizvajalci populističnega šunda današnje tržne literature – zame – še umetniki; koliko čutijo tisto onstran, drugje. Ta slutnja razpada – se avtodestruira – v napačnem življenju, v Objestnosti. A kako priti do pravega življenja? Vem mar jaz sam? Ali le slutim, da slutim, kot Hudolin? Če bi živel v romantiki in bil prijatelj-sodelavec Hyperiona, ki je iskal Modro vrtnico, bi bil kaj na boljšem? Le v tem, da je umrl mlad.

Ko berem današnjo literaturo, ki opisuje surovost današnjega sveta, mi postaja blizu čitalniška dramatika, precej sem jo preučeval; ohranja trden temelj človeku. Resda na osnovi naroda, ta se kasneje razfrčka in pobljuje; vendar je blago brati tekste, v katerih ni Lorisov in njim podobnih. Tudi Krležev Ignacij Glembaj, oče t. i. slabiča Leoneja – Hudolin je Krležo veliko bral, kot piše v romanu – je prav nežen gospod, če ga primerjamo z Lorisom.

Seveda niso vsi Hrvatje takšni kot Loris; čeprav se mi zdi, da je le razlika med hrvaškimi in slovenskimi Lorisi-Kantorji. Hrvaški so mnogo bolj surovi; o tem nam govori tudi statistika ropov, zločinov, nasilja na Hrvaškem, ki jo podaja hrvaška televizija. Tudi v tem smo Slovenci zaostaleži, če vzamemo za merilo rebarbarizacijo vsega sveta. Nekaj časa se zdi, da bi v romanu en Hrvat lahko odigral pozitivno vlogo, upokojeni mornar Borče. A se skaže, da je le naiven bedak, ki je Lorisu – nerazumno neumno – nasedel. Če bi Lorisa vsaj ubil, ko spozna, da ne bo dobil od njega zaupanega mu denarja! Zgodi se morda še slabše: Borče se zapije do konca, crkne kot zmeden pobožnjak. Tako je na Hrvaškem, tako v Sloveniji.

V Sloveniji iščejo sindikati s stavkami duševno-vrednostni temelj nesrečnih ponesrečenih ljudi. Tega momenta ne smemo zanemariti. Prvo jim je sicer trebuh in pivo, drugo občutek zavrženosti. Do slutnje drugosti pa je še daleč, ljudje so, kot pravi veliki Jelinčič, govedo in drhal. Nisem gotov, da si bo bifeproletariat pridobil trdnejše temelje za svoj obstoj kot posameznih oseb; morda (najbrž) je ta masa, ki se bo jutri zgrnila na ceste, le množica osamljenih posameznikov, ki se družijo pri pivu, cigaretah in kavi (tudi šnopsu), da bi začutili nekakšno skupno moč. A iz kolektivne moči ne more več nasta(ja)ti osebna moč, kot je nastala med 1941–45; morda – kot zadnji odmev zaradi zaostalosti naroda – je bilo še nekaj resničnosti med letoma 1988 in 91. – Ben ne more drugam: odpira se mu možnost, da postane SAPO (svobodna avtonomna posamezna oseba).

Ker se je splošni življenjski – gmotni – standard tako zvečal, človek ne bi pričakoval v današnjem romanu opisa ne le nasilja, ta je človekova trajnica, ampak izkoriščanja brez meje. Začelo se je v komunistični Jugoslaviji (precej manj je bila pravična, kot trdijo lunatiki danes), posebno v 80-tih letih se je izkoriščanje razširilo in pospešilo (80. leta imajo nekateri za raj, za ideal, človek res ne ve, kaj blebeta); v zadnjem desetletju pa se je očitno razbohotilo. Če je res vsaj delček tega, kar opisuje Hudolin – a zdi se, da piše iz svoje osebne izkušnje –, potem ta (vsaj opisani) svet res ni vreden obstoja. Se tudi ves čas vrti v krogu oz. ponavlja; obnove niso vstajenja od smrti v duhovno itn. bivanje, kot je še veroval zelo naivni Kocbek. So le še ponavljanje istega, le na različne načine; pa vendar: sin je isto kot oče. Verjetno je bil Friderikov stari oče enak svojima potomcema, enako trdo je vse izkoriščal in zatiral, če je le mogel. Kdor tega ne zmore, se zapije-zapusti, kot se proletariat, Borče, ali pa odide stran, drugam. Zaenkrat šele v Ljubljano, a …

Pastorek je vzgojni roman, ker kaže, kako se povsem potlačeni otrok-najstnik zave samega sebe, vsaj v tej obliki, da ni več kompleten slabič, ki od strahu – huda psihična prizadetost – moči gate in posteljnino. Nase sprejme izgon iz lažidoma, podprt z vednostjo iz knjig, torej tudi s sporočilom, da lahko človek vztraja v upanju v vero v najdenje smisla, kot so vztrajali nekateri romaneskni junaki, ki jih je posebej pozorno preučeval Pirjevec v korpusu Svetovni roman. So zgledi; Nehljudov v Vstajenju, Mitja v Bratih Karamazovih, tudi Jerman v Hlapcih.

Ben razen iz knjig ne dobi od nikogar nobene spodbude; če ga primerjam s sabo, z razmerami, v katerih sem jaz živel, nimam pravice do niti najmanjšega pritoževanja. Čez očeta in mater zabavljam, a me je oče kar naprej zalagal s knjigami; ko sem hodil zanj po knjige v NUK, je zmeraj zraven napisal, katere knjige mi mora poiskati prav zame moj kasnejši sopivec, biljeter v Operi, Jaka Dolenc. (Iz generacije mojega očeta ga je vsakdo poznal, danes pa …) Moral sem brati – že kot otrok – Manzonija, Zaročenca, Debevčevo vzgojno povest Vzori in boji, ta je iz konca 19-tega stoletja; brati, kar je bilo mogoče dobiti o starih Grkih in Rimljanih; z Ahilom sva bila pobratima. Ben pa v zaplankanem peklu, na radikalizirani Goličavi, preganjan in zatiran tako, da se meni otroku-najstniku o tem modelu (prekruti stvarnosti) še sanjalo ni. Fant je – podan kot – božji otrok. Ne vem, če je bila napisana že tako grozljiva usoda najstnika, kot je Benova. Ko sem roman bral, sem bil neenkrat pretresen; je mar narobe, če je bravec pretresen ob branju Davida Copperfielda ali Oliverja Twista?

Morda bi bil zmožen od starejših – seveda le v nekaterih pogledih – pisati tako kot Hudolin v Pastorku Ivan Potrč. V predvojni drami Kreflova kmetija je razkrinkoval kulake, Cerkev, tako rekoč vse, po vojni je dodal seksizem, glej Na Kmetih, 1954, potem pa še kritiko stalinizma, scenarij za film Rdeče klasje. A poti v drugost pri Potrču ni; zadošča mu ali vera v komunizem ali samozadostnost v spolnosti. Potrč je bil sam barbar, kar se vidi iz njegovega političnega delovanja. Hudolin pa ostaja zunaj politike, zunaj karnevalske; to mi je pri njem še posebej všeč.

Hudolin kaže, da izkorišča človeka človek, ne pa sistem (ali ne toliko, ne tako usodno). Hudolin gre torej bistveno globlje kot analitiki, ki so politično-ideološko angažirani, tj. omejeni v okviru razumevanja in interpretiranja sveta. Ko bravec prebira Pastorka, ne pravi: prekleti kapitalizem, tudi ne: prekleti komunizem, kajti ljudje, kot so Loris Čivitiko, so trajni, »večni«. Niso natančno iz istega gradiva narejeni tudi slovenski – zdaj se jim tako pravi – tajkuni? Poglejte le faco nekega Zidanška, ki je velemojster v isti branži kot Loris! Kakšna brada, kakšna – sicer surova in strahotna – odločnost! Takšni ljudje so bili prej Mačkovi sodelavci (Maček je imel enako brado, ne kocine, ampak kost), zdaj so sodelavci današnjih najbolj izkoriščevalskih, a obenem najbolj hinavskih politikov; največ si nagrabijo tam, kjer uporabljajo najbolj ceneno delovno silo, v gradbeništvu, tudi v gostinstvu. Povsod izkoriščajo najmanj izobražene delavce, v primeru Bena celo otroke, najstnike, kot v Dickensovem svetu. In tujce; Loris Bosance; vsi ti so zidarji skoraj zastonj. Ti seveda ne bodo stavkali, tudi danes v Sloveniji ne; slovenska plača jim je paradiž v primerjavi z albansko ali romunsko; koliko nižja pa je šele kitajska! Kitajska država bo uspela, ker se je odločila za brezprimerno izkoriščanje in zatiranje; tega je bilo mnogo tudi v Angliji, v menčestrskem kapitalizmu. Danes se godi tistim, ki bodo 6. februarja stavkali, glede na njihove predhodnike kot v raju.

Kam moremo iz tega sveta? Ne Hudolin ne jaz tega ne veva; veva le, da ne v socialistični ne v kapitalistični raj s plakatom za zamorce. Torej kam? Kje je ta drugost? Jasno, da nikjer, sicer ne bi bila druga. Pa vendar vztrajam(o) v tej veri v upanje, v iskanje smisla. Mar smo idioti – tudi za Hudolina je, kot je zame, najgloblja svetovna knjiga Dostojevskega Idiot –, v nebesa, ki jih ni, zazrti vidci?

Pravkar sem napisal analizo novih dram Krištofa Dovjaka, Niobe in Medeje; v Niobi podaja Dovjak Tejrezija kot vzornega vidca. Neznansko sem vesel te mlade-nove generacije; sestavlja jo seveda le peščica. Nočejo biti (ob)lastniki; nočejo se prostituirati kot poppisci. Hočejo drugam. Ni morda že ta volja – hrepenenje, kot je dejal Cankar – »vse«, »največ«: tisto edino pravo, kar lahko človek doseže? Pastorka se ne sme brati mimo Cankarjeve Lepe Vide, mimo Poljanca in Dioniza. Ben je ta(k) Dioniz stoletje kasneje.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Irena Svetek:

SEDMI VAL

Beletrina, 2008

Cena: 7,99 €

Sedmi val je sodoben družinski roman, njegovi junaki pa individualisti, ki jih družina na vsebinski ravni sicer povezuje, vendar pa jih opredeljujejo povsem različne stvari. Gre za prikaz življenja v današnjem času, ki posamezniku po eni strani nudi svobodo, po drugi strani pa ravno ta svoboda postavlja nevidne meje in s tem simbolizira vdor v družinsko melodramo

Polona Glavan:

NOČ V EVROPI

Beletrina, 2001

Cena: 7,99 €

Noč v Evropi je romanizirano potovanje z vlakom po sodobni Evropi. Protagonisti, večinoma mladi iz vseh koncev sveta, se po svoji volji vkrcajo v kompozicijo spominov in ljubezni, ter se potujejo skozi noč, ki ne prinaša nič novega, vendar je tudi to dovolj za potešitev želje po novem.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2011

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

821.163.6.09Hudolin J.

HUDOLIN, Jurij

Pastorek [Elektronski vir] : (življenje na hudičevi zemlji

1987-1990) / Jurij Hudolin ; spremna beseda Tina Kozin, Taras

Kermauner. - El. knjiga. - Ljubljana : Študentska založba, 2011. -

(Knjižna zbirka Beletrina)

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-411-4 (ePub)

258913536

Jurij Hudolin PASTOREK

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Jelka Ciglenečki, Mitja Čander, Aleš Čar, Dražen Dragojević, dr. Ignacija Fridl,

Jurij Hudolin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Gorazd Trušnovec, dr. Gašper Troha

Jezikovni pregled

Eva Vrbnjak

Korekture

Jerneja Zajc

Oblikovanje

Andreja Brulc

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS

Ljubljana 2011

Table of Contents

Prolog

Tina Kozin: Najdevanje nekega imena

Taras Kermauner: Je pastorek res vzgojni roman?