PLANET ZEMLJA V STOSEDEMDESETEM LETU PO EKSPLOZIJI TURKMENSKE ŽIVOMORNE BOMBE, KI JE ZDESETKALA ČLOVEŠTVO

SOČASJA

Prvo sočasje: NA MUHI

Drugo sočasje: SPOGLEDOVANJE

Tretje sočasje: VABILO

Četrto sočasje :SNIDENJE

Peto sočasje :NEVIHTA

Šesto sočasje :NA VALOVIH DUNE

Sedmo sočasje: CIGANSKA SVATBA

Osmo sočasje: BOGOMOLOV STAN

Deveto sočasje: PUŠČAVSKI PRIVID

Deseto sočasje: MED KOZARJI

Enajsto sočasje: VIŠINSKA OMOTICA

Dvanajsto sočasje: SVILENA POT

Trinajsto sočasje: TIBETIJSKI PRAG

SAMOČASJA

Prvo samočasje: V SNEŽNI MATERNICI

Drugo samočasje: SAMOGOVOR S PLODOM

Tretje samočasje: SOLZNA PREIZKUŠNJA

SPREMNA BESEDA

SOČASJA

Prvo sočasje: NA MUHI

Alita:

Opoldansko sonce pripeka na stražni stolp. Koupa spodaj leno teče, nobena sapa ne potegne, le soparica puhti iz vode. Siri se vonj po rečnem mulju in preperelem dračju, po vrbinju trpko diši.

Še sreča, da kreteni na drugi strani reke ne cmarijo prašička ali jagenjčka na ražnju. Večkrat se privali od njihove stražnice dim in smraja po zažganem mesu; želodec se mi obrača, na bruhanje mi gre. Mesojska sodrga najbrž počenja to zanalašč, samo da izziva in kaže nam Vegenom svojo nekulturo in zversko nrav.

Nekaj poblisne z mesojske stražne preže. Samogibno prislonim k ramenu kopito ostrostrelske puške in skozi vbliževalnik pogledam, kaj se tam dogaja.

Nič. Morda je bil hipni odsev leče na iskalu, ko je Mesojec oprezal na to stran.

Tudi sama si začnem ogledovati mejno črto, ki jo nadzorujem, črto smrti, kajti na vsakogar, ki bi prečkal Koupo, bi streljala brez opozorila. Med Vegenijo in Mesojo ni prehoda. Na mrtvi straži sem.

Povečujem. Gledam mušice, spreletavajoče se nad zeleno vodno gladino, kačje pastirje, lastovke v nizkem letu; s ciljnim križem sledim divji raci, plavajoči pod gostim grmičjem v rečnem otišu. Smešno, vsa druga živa bitja se ne menijo za mejno črto, brez skrbi prehajajo sem in tja, le za ljudi je meja med kon-domiji rastlinojedcev in rezervati mesojedcev nepredušno zaprta.

Pri vsej radovednosti nisem mogla v šoli nikoli povsem dojeti, kako se je v davni preteklosti zgodila ta ločitev. Zemlja naj bi imela pred sedmo svetovno vojno odprte me je, ljudje so lahko potovali iz enega konca zemeljske oble do drugega po kopnem, zraku in vodi; še zdaj je videti ostanke velecest, letališč, pristanišč in kozmodromov; obiskovali so namreč tudi vesolje, potem pa je bilo zaradi padca turkmenske živomome

bombe vsega konec. Človeštvo je bilo zdesetkano in tu ima nova zgodovina luknjo: ni znano, kdo je preživelim prepovedal težko orožje, zrakoplovstvo, kozmoplovstvo, svetovno slišno in vidno povezovanje ter znanstveno in versko delovanje.

Spet blesk med vejevjem, ki zakriva mesojskega ostrostrelca. Na straži nam je zaukazana skrajna pozornost in prepovedano sleherno početje, ki bi to pozornost zmanjševalo. Tudi razmišljanje in sanjarjenje. Predvsem sanjarjenje. »Punce,« nam vedno znova zabičava Vilijana, poveljnica naše ženske mrtvostražne stotnije, »zaupan nam je občutljiv mejni žep, ki so ga Mesoji že nekajkrat poskušali presekati in razširiti svoj rezervat. Zato mi ne sanjajte na straži. Odpišite vso miselno kvačkanje in imejte oči na pecljih.«

Kljub temu mi v dolgočasnih urah stražarjenja, ko takole pripeka sonce in leni človeka, prihaja na misel vse mogoče, tudi ta pomanjkljiva davna preteklost. Naša vegenska zgodovina se začenja s prihodom vesoljskega preroka Ramosa Novare, ki je preživelim ljudem odprl oči, daje bilo za propad človeške civilizacije krivo mesojedstvo, iz katerega izvira krvoločnost, pobijanje soljudi in živali, uničevanje narave, pogoltnost, napuh, nesočutje in vsi drugi, človeka nedostojni grehi. Prerok nam je zapustil temeljni vegenski zakonik in ustanovil prve kondomije, zaprta območja, poseljena izključno z rastlinojedim prebivalstvom. Z zakrknjenimi uživalci mesa, ki niso sledili Prerokovim naukom, namreč ni bilo možno soživeti. V večstoletnih občasnih spopadih z njimi se je izoblikovala Vegenija, svetovna združba vegenskih kondomijev, vendar še vedno prepredena z mesojskimi rezervati, in tako smo z mesojedci še vedno v vojnem stanju. Nikoli ne veš, ali smo mi obkolili mesojedce ali so oni nas. j    Jata divjih rac, ki jih je nekaj splašilo, priprhuta v nizkem letu nad reko in zakroži nad mesojskim stražnim stolpom. Skozi razgreto ozračje odjekne pridušeni pok puške. Ena od rac z obupnimi kriljenjem in gaganjem strmoglavo pada na obrežje.

Prekleti mesožerec, ustrelil jo je. Srce mi tolče v grlu, jeza me popade, merilni križ trepeta na ptici, ki v zadnjih tresljajih umira. Umiriti se moram, nedopustno za ostrostrelko je, da ji zadrhti roka, saj lahko zgreši. Če se zdaj pojavi, če zdaj prileze s stolpa mesojski strelec in se poskuša približati plenu, ga ustrelim.

Nekaj globokih izdihov, tako so me učili, in ciljni križ se umiri. Odprem varovalo. Čakam. Zadržujem dih. Prst je na petelinu.

Ločje se začne premikati, nemara se plazi skozenj, ampak nič mu ne bo pomagalo, moral bo na čistino, če hoče pobrati raco.

Ni človek. Iz trsja se prikaže pasja glava: kratkonogi jazbečar z resasto sivo dlako je, s povešenimi ušesi, žalostnimi očmi in mokrim smrčkom, ki vohlja po tleh, ko se previdno približuje plenu. Imam ga na muhi - ne, ne morem sprožiti. Gleda s pasjo vdanostjo, kakor da bi slutil, da merim nanj, pa vendar taca k raci. Popadejo za vrat in potem nenadoma urno zvleče v ločje.

Kakšen človek je na straži tam čez, da pošlje svojega psa po plen, čeprav ve, da ga lahko ustrelim? Očitno imajo mesojedci res prizadeta osnovna čustva; so brez sočutja do drugih bitij in se dedno razlikujejo od nas, ki ne uživamo krvi in mesa. In se vleče ta razlika že iz pradavnine, kot je razlagal naš prerok.

Sonce kar naprej greje, čeprav se že preveša na večerno stran. Potim se, razburil me je barbar na drugem bregu. Moti me preznojena majica in hlačke, ki se lepijo name. Čeprav je to zoper stražna pravila, razprem zadrgo kombinezona, se počasi izlevim iz zgornjega dela, slečem majico in si na koncu na bokih odvežem vrvice svilenih čipkastih spodnjic.

Ne vem, s čim sem si pridobila naklonjenost stotnice Vili-jane, da mi spregleduje nošenje civilnega perila, ki tako kot nakit, šminka in dolgi lasje, v ženski mrtvostražni stotniji ni dovoljeno. Obsojene smo na moško krojene kombinezone močeradaste barve in mišje sivo spodnje perilo, ki se trikrat tedensko pere v skupni pralnici. Vedno znova se zgrozim, če pomislim, da bi morala obleči mahedrave boksarice s sledovi menstrualne krvi katerega drugega dekleta. Stotnica me je zasačila pri vadbi borilnih veščin, ko mi je Lara med rokoborbo potegnila trenirko j z riti. Sledil je strog ukaz, naj se javim v poveljniških prostorih,

a tam se je njena togost razblinila. »Naj ti bo, ne bom te kaznov-9    ala,« je rekla in se mi zarotniško nasmehnila. »Samo ne kaži jih več, da se ne bo med dekleti začela tekma, katera bo nosila bolj jeboželjne hlačke. Na mrtvi straži smo, ne na modni reviji. Lahko :    greš, Alita!«

Od takrat naprej imava s stotnico skrivnost. Kadar me sreča na samem in sem v trenirki, mi vsakič potegne elastični pas hlač in pokuka, ali še vedno nosim prepovedano perilo. Nakar me prijazno udari po zadnjici in dobrohotno požuga. Prejšnji teden me je poklicala v štab stotnije. Po pravilih sem ji salutirala, ona pa je zamahnila z roko. »Že dobro, Alita,« je rekla. »Nekaj !    sem ti prinesla iz Novega mesta.« Dala mi je zavitek, ki sem ga radovedno odvila. V njem so bile čipkaste svilene hlačke, kijih zdaj razobešam na ograjo, da bi se posušile ...

Strupeni žvižg krogle ... zadušen pok z mesojskega stražnega

Nagonsko počepnem v zaklon.

Prasec, prestrelil mi jih je!

Pograbim puško, zobje mi sami od sebe škrtnejo od jeze.

Namerim skozi strelsko lino in vzamem na muho ostrostrelski stolp čez reko. Odprem sprožilno varovalo. Čakam. Pojavil se bo, slutim, da bo to naredil. Umirim dihanje.

Prikaže se na drugi strani, kot sem pričakovala. Njegova glava je brez čelade, poraščena s štrlečimi, na ježka postriženimi lasmi, reži se na vsa usta, pesti ima prislonjene na vsaki strani ušes, z dvignjenim kazalcem in sredincem živahno pomaha -osle mi kaže! - in izgine hip pred tem, ko bi ga ujela v ciljni križ. I    Čakala bom. Zanesljivo se bo spet prikazal ... Dobil bo kroglo ... Daj, prikaži se že, barabin nesramni! Čeprav je res, da bi me lahko mimo ustrelil, ko sem razobešala spodnjice ... Ne, ne I    boš me speljal k igri, ki bi postala nekakšen odnos. Med nama ne more biti nobenega odnosa. Zato boš dobil, kar si zaslužiš.

Glej ga, norca, na streho je zlezel ... Osupil me je s svojo predrznostjo ... Prst na sprožilcu mi zastane. Popolnoma se je razkril, nor je ... Slači si suknjič, pa majico, tolče se po kosmatih prsih kot opičjak ... odpenja pas ... spušča hlače ... Ne, saj to ni res! Kaže mi štrlinca ... ne, tega ne bom gledala ... Merilni križ na njegovih mahedrajočih jajcih ... Prst na petelinu zastane... Pred mojimi očmi razsipa svoje seme v prazno ... Umaknem puško ... Nekje globoko v notrini, v sami maternici, se mi po dolgem času spet zbudi občutek, ki me spominja na moj splavni greh: prešine me bolečina izpraskanja mojega nerojenega otroka, bolečina, ki se mi ponavlja v telesu in duši, bolečina, pred katero sem pobegnila v mrtvostražno stotnijo ...

»Alita, javi se,« se oglasi po stičniku desetarka iz stražnice. »Slišali smo strele na tvoji stražni točki. Kaj se dogaja?«

Moram se zbrati... se v hipu odločiti.

»Mesojski ostrostrelec na oni strani strelja divje race,« se zlažem.

»V redu, drži se. Čez dobro uro pride izmena.«

Zdaj sem pa tam. Zamolčala sem, daje streljal name in da mu potem nisem mogla odstreliti jajc, ko mi gaje kazal, saj bi to priznanje pomenilo konec moje ostrostrelske službe in bi lahko bila samo še perica v stotnijski pralnici.

Zazrta v tok Koupe poskušam zalizati znova odprto rano v moji notranjosti. Z nasprotnega brega pa se začno oglašati otožno brenčeči zvoki dromlje, na katero brenka sovražni ostrostrelec.

Rok: II

Jebam mu mater, polkovniku Draškovcu, kam me je kazensko premestil ... Na mrtvi straži se pražim na soncu v tej divjini ... Pa kaj, če sem nategnil učiteljico v Preloki, saj ji ni pisalo na riti, da jo tudi on poriva, sicer pa sem jo naučil, kako se moškemu ustreže, in bi stari lahko bil hvaležen.

Ni pravično, kar mi je naredil. Zaslužil sem si bolj obljuden predel me je, ne pa to zakotje, kjer na kilometre ni nobene ženske, streljaj čez reko pa preži na nas stotnija poscanih vegenskih babnic, ki streljajo na vse živo in mrtvo. Čeprav smo smrtni sovražniki, imamo moški ostrostrelci med sabo nepisano pravilo: ne streljaj na nasprotnika, če je, ščije ali si ga meče na roko. Za babe pa nikoli ne veš.

Le kaj zdaj počne? Skozi puškin vbliževalnik si približam vegenski stražni stolp. Nič se ne premika, nobenega znaka življenja ni ... Hopla, posvetilo se je od tam, na preži je, na muhi me ima, najbrž je opazila odsev leče na moji puški.

Kaj bi dal, da bi jo lahko videl ... Je kakšna ostarela samska možača ali pa od dedcev razočarana deklina, ki si išče tolažbo v vojni službi? Že mogoče, saj Vegenci ne morejo biti kaj prida jebači, s solato in oreški si ni mogoče krepiti moškosti; za to je potrebno bedro prašička na žaru, krvav biftek z ljuto papriko ali pa praženi bikovi prašniki, ti so, pravijo, še posebej močno dras-tilo za moško moč. Drugi spet prisegajo na jezičke slavčkov, od njih naj bi tič dobil krila.

Vegenke so najbrž res nezadovoljene. Zanimivo bi bilo kakšno pojebat in ji pokazat, kaj zmore mesojedi moški. Čeprav se govori, da imajo zaradi rastlinojedosti poseben vonj, drugačen od normalnega vonja naših žensk, in ne vem, ali bi bil kakšen poseben užitek kavsati dekle, ki oddaja zelenjavne vonjave. Imel bi občutek, da se ukvarjam z bučo, kolerabo ali kakšno zelenjavno začimbo ... Pravijo, da si Vegenci poskušajo z začinjenostjo popraviti brezokusnost rastlinske hrane. Nič ni bolj mamljivega kot vonj ženskega telesa po mesu, mleku in znoju, ne reče se zastonj jeboželjnosti meseno poželenje.

Spet si vbližujem vegenski stražni stolp. Kako bi jo izbezal, da bi vsaj pokukala izza ograje in bi videl njen obraz? Sovraštvo sem ali tja, v isti kaši sva, obema je vroče, oba se dolgočasiva. Kako da smo se tako zasovražili samo zaradi ušivega načina prehranjevanja? Končno ješ meso ali zelenjavo, še vedno enako vnašamo in izločamo hrano, še vedno imamo enak prebavni trakt, čeravno naši zdravniki pravijo, da se Vegenci spreminjajo v prežvekovalce; zobe imamo oboji pripravne tako za trganje mesa kot druge hrane, vse jedci smo, pa naj vegenski prerok obsoja naš meseni greh, kakor hoče ...

Spodaj pod prežo zabevska Lina.

»Tiho!« ji ukažem.

Psička zdaj samo cvili, najbrž je tudi njej vroče, ali pa je kaj zavohala in bi rada, da jo odvežem in bi potem kot čistokrvna jazbečarka preganjala race na vodi. Žival pač ne razume, da sva na straži in da naju lahko vegenska ostrostrelka mimogrede pihne, če se bova kazala. Sploh delam prekršek, ko jemljem psa s sabo, ampak nimam kaj zgubiti, polkovnik me ne more še huje kaznovati, kot me je. Sicer je Lina tudi ljubljenka moštva v stražnici, najboljše kose mesa dobiva, in zato mi stražmojster gleda skozi prste.

V daljavi zaslišim gaganje rac, najbrž jih je že prej zaslišala Lina, dober sluh ima. Hitro pripravim puško za strel, morda bo priložnost, da kakšno sklatim, če bodo letele nad prežo ... bila bi dobra pojedina, spekli bi jo zvečer v žerjavici po cigansko, ovito z glino, tako da bi ostala sočna ...

Jata se bliža, sem leti, namerek, strel - zadeta je! Samo da ne pade v vodo ...

Na srečo strmoglavi v ščavje blizu rečnega brega. Bo pa težavno priti do nje. Vegenka zdaj zanesljivo ostro opazuje na to stran in čaka, kaj se bo zgodilo. Spustiti se po sicer zavarovani lestvi na tla in zlesti iz zaklona, po katerem stražarji prihajamo

varno do preže, nakar se splaziti do uplenjene race, bi bil čisti samomor. V obrnjenem položaju bi tudi jaz brez pomisleka pihnil vegensko ostrostrelko, če bi si pri belem dnevu privoščila tako predrznost. Verjetno bo treba počakati na noč, čeprav je tudi takrat tvegano, ker te lahko mimogrede odkrije z žarometom.

Lina ... Lino pošljem!

Spustim se po lestvi s preže, še vedno cvileča Lina me pozdravlja mahaje z repom, odvežem jo s povodca, veselo mi

poskakuje okrog nog.

»Lina, išči! Išči!« ji zapovem.

V hipu se spremeni v slednega psa: neha s cviležem in repnim prilizovanjem, skoči iz zaklona in se začne plaziti k čistini med ločjem, kjer leži ustreljena raca.

Bleščava na vegenskem stolpu. Kaže, da babnica opazuje. Upam, da ne bo streljala na psičko, če bo, ji ne uide maščevanje.

Našel jo bom v šibkem trenutku, vsi ostrostrelci ga imamo, nikoli nismo dovolj previdni.    Malo pa me le peče vest, da izpostavljam žival, ki ne ve, kakšne zveri smo ljudje. Stoletja se že koljemo na žive in mrtve,  samo zaradi tega, ker nimamo istega mnenja o užitnosti mesa.

Stari arheologi so ugotovili, daje pračlovek že pred poldrugim j    milijonom let uporabljal ogenj za pečenje mesa. Če ne bi začel loviti živali in jesti mesa, bi se najbrž res razvil v rastlinojedca z devetogubom in ne bi nikoli dosegel človeške civilizacije. Res, da smo civilizacijo tudi zasrali, ampak sedma svetovna vojna se  ni začela zaradi mesa, ampak pitne vode.

Lina je ostro zagrabila raco. Vleče jo k preži.

»Pridna, prinesi plen!« jo spodbujam.

Srce mi malo razbija. Še vedno jo vegenska ostrostrelka lahko zadene.

Tako, zdaj je psička v zaklonu. Ni streljala nanjo. Seveda, živali so za njih svete, če bi šlo za Mesojca, se ne bi premišljala. Zanje smo manj vredni od psa.

Raco imam, pekli bomo! Počehljam Lino, ki se od ugodja vrže na hrbet, na hitro z nožem prerežem uplenjeno ptico pod repom, izvlečem drobovino in vržem psički še toplo srce in jetra za nagrado. Moram se hitro vrniti na prežo, predolgo sem zapustil stražarsko mesto, vegenski teroristi bi lahko ta čas skrivaj prebredli Koupo in nam v zaledju naredili kakšno pizdarijo, kot so jo že večkrat.

Tako, spet sem na svojem mestu, spet se pražim pod oklepno kovinsko streho, na katero sije sonce. Poglejmo, kaj dela Veg-enka na oni strani. Tudi njej je najbrž vroče.

Nobenega znaka življenja. Nobenega odbleska. Do zadnje možnosti si vbližam ograjo in strelski zaklon, za katerim se skriva. Izplačalo se je ... uzrem njene dolge vitke prste, ki z mehkimi gibi razgrinjajo svetlikajočo se tkanino s čipkami ... obeša jo na ograjo ... o, jebemti, njene hlačke so ... kar zaščemi me med nogami, takih še učiteljica Marjana ni imela, mater, ima civilno spodnjo opremo ... merilni križ se ustavi na mednožnem predelu... mokre so, pomislek, da se je še hip prej ta košček svetlikajoče se svile dotikal ostrostrelkine pičke, mi požene kri po žilah in čisto zdraži. In kadar mi stoji, me pamet zapusti.

Namerim natančno na moker madež na hlačkah in ustrelimč.

Plačati bom moral na črnem trgu za porabljeni naboj, za raco bi mi še spregledali, za to pa ne. Nisem se mogel zadržati, moral sem to narediti, morda me je sploh namenoma razkurila z razvitjem svoje skrite bandere, morda mi je dala znak, da je potrebna in zdaj gleda sem in uživa.

Ta možnost me še posebej vzburi in dokončno se spozabim: zlezem nekaj klinov po lestvi, ki vodi na streho preže in se ji pokažem. Če me poči, bom umrl s trdim tičem in mi bo lepo. Krčevit smeh me popade, pokažem ji oslovska ušesa ... vidim pobliskovanje strelskega vbliževalnika na oni strani, daj, ustreli!

Nič. Skrijem se nazaj v zaklon, misel, da me je gledala, a ni ustrelila, pomeni, da hoče videti še več. Morda se tudi sama zadovoljuje, varno skrita za strelskim zaklonom.

Ta misel me spravi v pravo ekstazo; drhteč po vsem telesu

zlezem po lestvi na streho preže, se razkoračim, odvržem suknjič, majico slečem, s tresočimi se rokami odpenjam pas in spustim hlače.

»Glej me!« zakričim, čeprav vem, da me ne sliši, in se z roko lotim nabreklega tiča.

Občutek, da me ima na muhi in mi lahko vsak hip prestreli jajca, mi vzbudi v njih ščemenje, ki se nezadržno spreminja v sladostrastni krč, tako da divje pohitim z rokometanjem.

»Tako, poglej, vegenska pička, kako mesojski ostrostrelci streljamo s tičem!« siknem skozi zobe in začnem brizgati.

Za hip me je odneslo nekam stran, počasi se zavem, da sem še vedno živ, da stojim s spuščenimi hlačami na strehi preže in da se moram umakniti in ne več izzivati usode.

Hitro povlečem nase hlače, poberem cunje in se kot politi maček splazim v zaklon. Za tole, kar sem ušpičil, bi me polkovnik Draškovec poslal na robijo ... Kaj sem dosegel? Nisem je zbezal na piano, ni streljala, ne vem, kaj si misli o meni po vsem tem. Verjetno, da smo mesojedci slabši kot živali.

Vselej po drkanju se počutim bedno praznega in žalostnega. Iz žepa potegnem dromljo, potisnem njen podkvasti kovinski obod v usta, ga stisnem z zobmi in začnem brenkljati s prožnim jeklenim jezičkom. Brenčavi zvoki odmevajo iz ustne votline vedno močneje, ubiram nek stari žalostni napev, ki gaje prepevala moja ciganska babica ... Upam, da me ostrostrelka sliši, dromlja nese čez reko na ono stran, morda bo razumela žalost, ki jo sporočam.

Drugo sočasje: SPOGLEDOVANJE

Alita:

Bedasto, že vse dni oj    :ez reko in sama sebi ne priznam, da čakam, kdaj « nesojski ostrostrelec spet zaigral na dromljo ... Bilo je ostudno, kar je naredil, in ne vem, kako se je lahko njegovo zblojeno početje tako močno vtisnilo v moje možgane. Že nekajkrat se mi je ponovilo v sanjah in zmeraj skupaj z bolečim spominom na splavitev otroka ... Izbrisala sem Oskarja, bednega slabiča, ki mi gaje naredil in me pustil na cedilu, splavljenčka pa ne morem, znova in znova se mi pritihotapi v zavest, kakor da bi bil še vedno s popkovino povezan z mano. Zaman se tolažim, da nisem imela drugega izhoda; vedno je drugi izhod, lahko bi ga donosila, čeprav bi me stroga rodovina izobčila ...

Večeri se, na gladini Koupe odseva večerna zarja, vse je tiho. Ne morem pričakovati, da se bo sploh še kdaj ujela moja stražna izmena z dromljarjem, tudi ni nujno, da se bo oglasil ... in tudi če se oglasi, kako naj mu odgovorim? In zakaj bi mu? Nesramni moški je, povrhu še mesojedec, race strelja, pohota ga razganja, iz moške nadutosti se je izpostavil, misleč, da me bo očaral z brizganjem semena v prazno, kakšna slaboumnost! Ogabno je bilo, spomnilo me je na splav, delal je nekakšen moški splav. Ne vem, morda se mi je zaradi tega zasmilil.

Kaj mi je, še pomisliti ne bi smela na to, da navežem z njim kakšen stik. Z mesojedsko sodrgo ne morem imeti nobenega stika, bila bi izdaja vegenstva, kazniva po prerokovem zakoniku. Že tako sem naredila prekršek, da nisem pred tedni poročala o dogodku, čeprav bi bila to moja dolžnost.

Zapravila bi si naklonjenost stotnice Vilijane, če bi vedela, da nekaj prikrivam. Od nas zahteva popolno zanesljivost in ubogljivost. »Za čast ženske mrtvostražne stotnije gre,« večkrat pravi. »Dokazati moramo, da smo boljše od moških, potem bomo nekaj veljale.«

Najin odnos, ki se je začel z njeno privolitvijo, da lahko nosim civilno spodnje perilo, postaja čedalje bolj prijateljski. Prejšnji teden me je zadržala po skupni telovadbi rokoborske skupine in predlagala, da mi pokaže nekaj posebnih prijemov. To se zgodi le redko in pomeni posebno priznanje, celo možnost, da bi bila izbrana med deseterico, ki odhaja v Skandinavijo na tekmovanja ženskih enot iz vseh kondomijev ... Že od mladih nog me vleče v svet, ne gre mi v glavo, da Vegenija prepreda zemeljsko oblo, a smo vendar obsojeni na ome jeno življenje v posameznih krajevnih skupnostih in ne moremo potovati, kamor bi hoteli. Uvrstiti se v tekmovalno skupino bi bila možnost spoznati druge kraje.

Vilijana mi je kazala prijeme pri napadu, morala sem jih ponoviti in se spopasti z njo, bil je trd boj, nekoliko večja in močnejša je, obe sva se zadihali, in ko sem jo skoraj spravila na hrbet, se je izvila, me v hipu preobrnila in spravila podse. To se je vedno znova ponavljalo, tako da me je na koncu povsem zdelala in sem bila kot mokra cunja. »V redu, dobro ti gre, še bova vadili,« je tudi ona zadihana rekla. »Lahko se oprhaš v moji kopalnici,« mi je ponudila.

Nisem mogla zavrniti tega razkošja, skupinski tuši so bili prava groza: ome jena topla voda, rezko je smrdelo po vojaškem milu, znoju in scalnici ... Vilijanina kopalnica se mi je zdela kot prostor iz nekega drugega sveta. Vse je bilo čisto, dišeče in osvetljeno. Nekoliko sem bila v zadregi, obotavljala sem se s slačenjem, medtem ko je stotnica brez pomišljanja slekla trenirko in črne, s srebrnimi rožami izvezene spodnjice. Imela je za svoja leta čvrste grudi in postavo, ki bi ji jo zavidala vsaka mladostnica. Stopila je k predalniku in iz njega vzela dve veliki otirači in sveže perilo. »Oprhaj se, tu imaš brisačo in hlačke, da se preoblečeš,« je rekla. »Umazane kar pusti, jih bom oprala.« Nisem se mogla znebiti nelagodja zaradi takšne domačnosti, čeprav se potem ni zgodilo nič posebnega.

Me je pa zmedla Lara, ki me je zalotila pri prihodu iz zasebnega bivališča stotnice v skupne prostore. Povlekla me je za rokav in šepnila v uho: »Si pustila stari trofejo?« Ogorčeno sem  jo zavrnila. Koza, verjetno je iz nje govorila zavist, saj se je tudi j sama potegovala, da bi prišla v tekmovalno rokoborsko skupino. Lepa reč, da bi po razočaranju, ki sem ga doživela z Oskarjem, daj zabredla v istospolni odnos, ki me nikoli, niti v sanjah, ni zamikal ... Čez reko se oglaša dromlja!

Brenčeči zvoki me kar stresajo, nisem mislila, da se bo oglasil, ne vem, kaj naj storim ... Potuhnem se, naj Mesojec igra, kolikor hoče, ne bo me izbezal s svojo otožno dromljarijo, ne bom zlezla, kot je on zlezel, na streho in se mu razkazovala, le kaj si domišlja, prostak mesojedi ... Lahko je tudi vse skupaj past in me, če pogledam izza zaklona, ustreli kot raco.

Toda, če se ne odzovem, morda nikoli več ne bo priložnosti. Čemu mi srce razbija, saj sem po tihem pričakovala, da se bo nekega dne oglasil, nisem pa razmišljala, kako bom odgovorila in pokazala, da sem tista, ki se ji je kazal ... Edino nekaj lahko ...

Punca, ne delaj tega! me prešine, roka pa kar sama seže po zadrgi, razprem kombinezon do mednožja in s tresočimi se prsti razvežem trakove hlačk na bokih ... Srce mi še bolj utripa, čutim ga v prsih, kako trepeta skupaj z zvoki dromlje. Stegnem roko,  izza zaklona in začnem mahati s hlačkami ...

Dromlja nenadoma utihne. Opazil je. Najbrž je zdaj vzel ostrostrelsko puško in opazuje ... Lahko mi jih spet prestreli, pa še moje prste zraven ... Neprijetno mi gomazi po roki, a še vedno maham. Potegnil me je v razburljivo igro ...

Spet zadromlja kratek, bolj vesel napev.

Umaknem roko, posežem po puški ter usmerim vbliževalnik na mesojsko prežo. Tam je. Spoznam ga po rdečkastih laseh, deškem obrazu, ki ga prepreda jo resnobne gube, čeprav se smehlja, pa po živahnih očeh in štrlečih ušesih. Pomaha mi, nakar dvigne nad glavo popisan bel karton. Vbližam in berem:

OPROSTI DA SEM TI GA KAZAL

Posili me glasen smeh. Odkod nenadoma taka skesana vljudnost? Le kaj ima za bregom? Umaknil se je, najbrž piše novo sporočilo. Tako je. Že dviguje karton. Berem:

RAD BI TE VIDEL

Se mu naj pokažem ali ne? Vedno bolj se zapletam, vedno bolj sem v prekršku ...

Končno, zakaj se mu ne bi? Še vedno sicer tvegam, kajti mesojedski nravi nikoli ne prideš do dna, slej ko prej pokažejo svoj zverski obraz. Čeprav na njegovem obrazu ne odkrijem nič zverskega. Pobalinskega že, zverskega ne.

Odložim puško, snamem čelado, pljunem v dlan in si z roki pogladim lase, iz skritega žepa zvlečem ogledalce in prepovedano šminko in si naličim ustnice.

Pomaknem se na odprt del stražnega stolpa, zdaj sem izpostavljena njegovemu pogledu.

Globoko diham, čutim, da me ima približano s puškinim vbliževalnikom. Sovražniku se predajam, življenje postavljam na kocko. Dovolj bo, ne bo si pasel oči na meni. Če kaj vem o dedcih, bo zdaj načečkal na karton: Pokaži mi še joške, in bo za vselej konec najinega odnosa. Kar bo tudi najbolje.

Toda na kartonu, ki ga dviga, piše:

LEPA SI KAKO TI JE IME JAZ SEM ROK

Rok, hinavec si ... Kako naj odgovorim ... Nič, majico bo treba sleči in si pomagati s črtalom za ustnice.

ALITA, napišem in dvignem majico nad glavo.

Bedasto se je tako pogovarjati, toda nobene možnosti nimamo za stik z mesojedci. Med kondomiji in rezervati ne potuje pošta, naši stičniki delujejo na popolnoma neujem-ljivih frekvencah in v ome jenem krajevnem dosegu, preprosto nemogoče je, da bi prišlo med nami do stika. Čudim se, da Me-sojci sploh govorijo in pišejo v človeščini. Ko sem bila majhna sem mislila, da krulijo in bevskajo kot živali.

ALITA KDAJ IMAŠ SPET STRAŽO RAD BI TE ŠE VIDEL, preberem njegovo sporočilo.

Lepa reč, a misli, da mu bom izdala naš stražni red?

Najsi kar misli ... to vendar ni več nedolžna šala, to bi bila že zarota, za katero greš lahko na robijo. Pokažem se mu, odločno odkimajoč z glavo. Potem se vrnem v zaklon, da bi preko puške prebrala, kaj bo načečkal v odgovor.

PROSIM! PROSIM! je napisal, zraven pa mi še maha s sklenjenimi rokami. Gane me njegov obraz, ki izžareva otroško iskreno prošnjo. Končno sem že tako globoko zabredla v to pustolovščino, da izdaja dneva in ure moje naslednje straže ne more poslabšati položaja. Hitro napišem na drugo stran majice: PETEK 13URA, in jo razobesim na ograjo.

Veselo začne poskakovati, maha mi, prijemlje se za prsi na srčni strani, samo da ne bo že spet zlezel na streho ... Ne vem, ali se nisem prenaglila, na koncu si bo začel domišljati, da me je očaral s svojo nespodobno nesramnostjo in da si želim odnos z njim. Res sem mu morda prehitro dala podatek o času, ko bom spet na straži ...

Dviga nepopisan karton in kaže s prstom nanj, najbrž mi želi sporočiti, da naj prinesem s sabo papir, na katerem mu bom odgovarjala. Značilno za moškega, prst mu ponudiš, on pa zagrabi roko. Malo pustolovščine iz dolgega časa si že predstavlja kot resno zvezo ... Le kakšno zvezo ... nobene zveze ne more biti med nama. Na dveh bregovih reke sva ...

Ostri streli za rečnim okljukom presekajo tihoto večera. Zdrznem se, hitro zadrgnem kombinezon, poveznem čelado na glavo, potisnem naboj v puškino cev in začnem pregledovati nasprotni breg. Tudi Mesojec se je potuhnil.

»Vsa stražna mesta, pozor!« zahrešči v stičniku. »Polna bojna pripravljenost! Pri Osojnici poskuša skupina Ciganov prečkati mejo. Pošiljamo okrepitve.«

Lepa reč, obleči se moram, da me ne dobijo brez majice in spodnjih hlač. Moja bojna pripravljenost je na ničli, spogledujem se sovražnim ostrostrelcem, namesto da bi varovala mejo Vegenije ...

Rok:

Zanesljivo ima polkovnik Draškovec spet kaj za bregom, da je ukazal postroj. Stojimo že lep čas na dvorišču stražnice in čakamo, da se bo blagovolil pojaviti in nekoga javno oblajati. Premišljam, sem ga morda kaj polomil... saj ni mogoče, ne more me do onemoglosti preganjati zaradi Marjane, mu ni dovolj, da me je premestil z glavnega stana koupske garnizije na mrtvo stražo.    /

»Pozor!« zaukaže desetnik Tomo.

Polkovnik prihaja s stražmojstrom Dinom, viha si brke in nas srepo gleda. Mater, ne zavidam Marjani, da mora nastavljati takemu nadutemu kretenu ... Zapiči pogled vame, kar bliska mu sovraštvo iz oči.

»Ostrostrelec Rok Kozarac, izstopi!« sikne skozi zobe.

Spet jaz! Mrzlo me spreleti, z zobmi škrtnem, ko stopim iz vrste.

»Od Ciganov si kupil dva naboja,« bevskne. »Zakaj si ju uporabil?« Krošnjarja so najbrž privili in me je izdal ...

»Raco sem ustrelil, gospod polkovnik! Spekli smo jo za priboljšek,« se odrežem.

»En naboj za raco. Pa drugi?«

Kri mi udari v glavo. Pesjan, ulovil me je, ne morem priznati, da sem prestrelil vegenski ostrostrelki hlačke ...

»Zgrešen strel,« se skrušeno izgovorim.

»Ostrostrelec si ne more privoščiti zgrešenega strela!« zavpije, da odmeva med barakami. »Za kazen boš imel vsako jutro, uro pred vstajanjem, strelske vaje! Jasno?«

»Jasno, gospod polkovnik!« na vso jezo zavpijem.

Vrat bi mu pregriznil. Ta me bo jebal še dve leti, do konca vojaškega roka. Dobro ve, da je jutranji spanec moja slabost; ne bi me namreč zalotil pri učiteljici v postelji, če bi se pravočasno zbudil in prej pobral šila in kopita.

»Razhod!« ukaže stražmojster.

Vsi se razkropijo, jaz pa stojim kot zadet sredi dvorišča.

»Rok, na stražo moraš,« me opomni desetnik Tomo. »Grdo te je zajebal, ampak ne ženi si k srcu. Raca je bila odlična ... «

Vsako jutro vstajati uro prej, pa to ni mogoče, to ni več človeško. Potem si bo izmislil kakšno drugo trpinčenje, ne bo odnehal, nekaj bom moral narediti, da končam to pasje življenje ... ali se obesim ali pobegnem.

Odpravim se v stražarnico, kjer se pripravlja izmena stražarjev. Vstopim, vsi umolknejo, samo zaklepi na puškah žvenketajo, ko vstavljajo naboje. Saj je bolje, da ne drezajo vame. Pripravim si puško, poveznem čelado na glavo, iz omarice vzamem kartone in pisalo ... saj je zaman, ampak vseeno, morda se bo Vegenka le spet pojavila na straži in ji kaj napišem, da skozi vbliževalnik prebere ... Brenkam že vse dni na dromljo in jo pričakujem, edino svetlo upanje mi je v tem vsakdanjem bednem životarjenju.

»Gremo!« nas pokliče desetnik.

V gosji vrsti se podamo v rov, ki pelje do posameznih stražnih stolpov in prež.Tolikokrat hodimo tu skozi, da poznamo blodnjak do zadnjega odcepa in da so tla zglajena od naših čevljev. Pogovor je prepovedan. Na srečo je moja preža takoj za prvim ovinkom. Brez besede se ločim od skupine in zavijem iz glavnega v stranski rov.

Mikan že čaka, pospravlja stvari, ves vesel je, da se končuje njegova izmena.

»Na oni strani nič novega,« reče, ko se zamenjava pri strelni lini. »Tukaj tudi ne. Kaj pa ti je?«

»Ne vprašuj, ti bodo že povedali,« zamrmram.

»No, srečno!« se poslovi in zleze s preže.

Počakam, da izgine v rovu. Pogledam na vegenski stražni stolp in srce mi začne pospešeno biti. Morda je tam ... menda je niso prestavili na kakšno drugo stražno mesto. Vedno znova imam pred očmi njene čipkaste spodnjice, ki so me vznemirile do

blaznosti ... Izvlečem dromljo iz žepa, v ustih jo imam, še vedno pa odlašam ...

Nič, kar bo, pa bo. Zabrenkam, vse upanje zlijem v napev, jeza na polkovnika se razblinja ... Če si tam, pokaži, da me slišiš, pomahaj z roko, streljaj, samo nekaj naredi, da vem, da si ti tista, ki sem ji prestrelil hlačke ... Včasih si ponoči zamišljam, da se moj jezik spremeni v kroglo, ki jih je zadela in se jih dotaknila, in to me popolnoma obsede ... Zavidam krogli... Daj mi znak, zjasnila mi boš ta zajebani dan. Čeprav si mi sovražnica, te ne sovražim, sploh ne, moj sovrag je moj poveljnik, ki me zatira in mi greni življenje ...

Kaj pa če posluša moje dromljanje in se noče odzvati, ker sem zanjo mesojeda zver, ki si ga goni z roko kot opica? In se gnusim fini rastlinojedi dami s čipkastim perilom, ki se hrani samo z beluši in plemenitim sadjem ... Morda me je slišala že kakšen drugi dan, a si posmehljivo misli, naj brenka kolikor hoče na svoje primitivno brenkalo, ni vreden niti strela ... In mi zato ni odstrelila jajc, ko sem seji zadnjič na milost in nemilost izpostavil ...

Nekaj belega se premika na vegenskem stražnem stolpu!

Srce mi skoči v grlo, dromljanje zamre v ustni votlini. Pograbim puško, roka se trese, nič ne bi zdaj zadel ...

Hlačke! Maha mi s hlačkami ... ona je! Zavriskal bi najraje, da bi se slišalo čez Koupo na vse strani ... pa samo veselo zadromljam ... Hitro, kje je karton, nekaj ji moram napisati. OPROSTI DA SEM TI GA KAZAL napišem, zlezem na ograjo, ji pomaham in dvignem sporočilo nad glavo.

Vidim blesk vbliževalnika. Vegenka najbrž bere. Upam, daje prebrala in da razume človeščino. Odgovoriti mi ne more, zato hitro obrnem karton, zdaj moram nadaljevati, moram se pokazati fin, ne napisati kakšne neumnosti ... Rad bi jo videl ... Saj, to ji napišem. Pisalo mi pade na tla, preveč sem razburjen, bojim se, da ga polomim. Poberem ga in odločno napišem: RAD BI TE VIDEL. In dvignem napisano nad glavo. Zdaj pa bo, kar bo.

Buljim skozi vbliževalnik. Se bo prikazala ali se ne bo? Morda ni ravno lepotica in se sramuje svojega obraza, ženske se včasih imajo za grše, kot so v resnici, čeprav lepota ni vse, vsaj zame ne. Garnizijska kuharica Mima je imela opečeno in skaženo lice, a sva se prav dobro imela, boljša ljubavnica je bila kot marsikatera lepotička in rad sem prihajal k njej ... No, ne vem zakaj imam občutek, da mora biti Vegenka prav čedna, prej ko mi je mahala, sem videl njeno roko, nekaj prelestno ženstvenega je bilo na njej ... Daj, pokaži se, prosim ... šepečem.

Jeknem. Kot bi me slišala, se je res pokazala in me osupnila. Vbližan imam njen obraz, kot daje tik pred mano. Joj, kako lepa je! Skodrane, kratko pristrižene lase barve zrelega žita ima, zeleno modre oči, ki gleda jo vame z zadrego, grizlja si nardečene ustnice, zapenja kombinezon do vratu in skrije vdolbino med prsmi ... joj, ko bi mi pokazala joške ... ali pa se sploh slekla ... Že pomisel na to me močno vzburi. Toda Vegenka se umakne v zaklon.

Hitro vzamem drug prazen karton. Ne smem zgubiti pameti, ostati moram fin.

LEPA SI KAKO TI JE IME JAZ SEM ROK napišem in dvignem sporočilo. Saj mi ne more odpisati, nima papirja, ne pisala ... Toda glej, na vegenskem stražnem stolpu se prikaže nad zaklonom nekaj belega. Mrzlično prislonim puško k licu in zagledam njeno majico, na kateri z rdečim piše: ALITA.

»Alita, Alita, Alita ... « na glas ponavljam njeno nenavadno ime, ljubkujem ga z jezikom in ustno votlino, tako kot napev dromlje, in čutim, kako se mi vtiskuje v možgane. Iznajdljiva je, zdaj moram ohraniti zvezo, se zmeniti za ponovni stik. Samo kako bi to izpeljal. Moral bi zvedeti, kdaj bo spet na straži, potem bi se lahko zmenil, da takrat zamenjam stražno izmeno s kom drugim.

Mrzlično pišem na karton: ALITA KDAJ IMAŠ SPET STRAŽO RAD BI TE ŠE VIDEL

Kažem sporočilo in čakam odgovor. Razburjen sem, misli mi

švigajo sem in tja, nisem še slišal, da bi kateri Mesojec navezal stik s kom na vegenski strani, preprosto nemogoče je, ne vem, kako se mi je to sploh posrečilo.

Spet jo zagledam skozi vbliževalnik, odkimava mi, zgroženo gleda in s prstom na čelu kaže, da se mi meša. Saj sem menda res nor, da si predstavljam, kako bi si lahko na mrtvi straži dopisovala. Kljub temu napišem na zadnji karton: PROSIM PROSIM

Pokažem seji in jo prosim še s sklenjenimi rokami v upanju, da gleda in vidi, da si resnično noro želim ohraniti stik z njo.

S prostim očesom zagledam, da razobeša majico na ograjo stražnega stolpa. Srce mi spet razbija, ko si približam njen odgovor:

PETEK 13URA

Poskočim od veselja, saj ne morem verjeti, daje privolila, za srce se grabim in ji ga pošiljam čez reko ... Alita, Alita, Alita, šepečem, hvala ti ... Čeprav je toplo, mi mezi nekaj mrzlega v tilniku in na temenu glave, oči se mi same od sebe orosijo, to ni samo poželenje, ki me razganja, ker že lep čas nimam ženske, ampak nekaj drugega, še neznanega ...

Moram ji dopovedati, da prinese s sabo na stražo papir za dopisovanje. Kažem ji karton in navidezno pišem po njem, saj bo menda razumela. Sme jem se od sreče, svet se mi kaže lepše, občudujem večerno zarjo, ki se razgrinja nad krošnjami vrbovja in razliva po rečni gladini, nepopisno hrepenenje se mi oglaša ob misli, da najbrž tudi Alita gleda zahajanje sonca. Po dromlji posežem ...

Strel iz puške v bližini. Počepnem v zaklon. Sledijo posamični poki, pri sosednjih prežah.

Najbrž Cigani že spet poskušajo prebresti Koupo na vegensko stran. Ne razumem, kaj jih žene, da za ceno življenja rinejo čez mejo, saj Vegenci brez milosti streljajo nanje, ker so Cigani mesojedci. Ne morem jih razumeti, čeprav je bila moja babica ciganskega rodu in imam v Krpinski gošči, kjer je ciganski tabor, celo neke bratrance ... Nekaj imajo v sebi, da morajo prosto popotovati po svetu in jih me je kondomijev in rezervatov prav nič ne zanimajo ... Čarga pravijo temu popotništvu. Če jih vprašaš, kam sploh odhajajo in kje je njihov cilj, odgovorijo, da vse poti peljejo v Tibetijo ... V mladosti mi je babica zvečer pri tabornem ognju večkrat pripovedovala o Tibetiji, kot nekakšni Indiji Koromandiji, kjer se cedita med in mleko in pada jo pečene piške z neba ...

Tretje sočasje: VABILO

Alita:

Nočna nevihta je ohladila julijsko vročino in ozračje je tako čisto, da vidim skozi vbliževalnik vsako malenkost na mesojski preži. Tudi če bi Rok pisal z manjšimi črkami, bi lahko brala njegova sporočila. Vendar se še ni pojavil.

Znova pogledam na uro. Že več kot pol ure sem na straži, pa se tam nič ne premakne. Tudi nobenega odbleska ni. Razmišljam, ali je morda napačno prebral moje sporočilo, da bom stražila v petek ob trinajsti uri ... ali pa, tega niti pomislila nisem, imajo v mesojskih rezervatih ure nastavljene na drugačen čas.

Ne vem sicer, čemu bi si s tem belila glavo, če ga ne bo, ga pač ne bo. Nobenega pravega smisla nima ta najina pustolovščina, ki jo lahko oba drago plačava. Precej stvari me sicer zanima, kako so urejene pri njih, a si jih s pisanjem kratkih sporočil ne bom mogla razjasniti, čeprav imam s sabo sveženj praznih listov papirja.

Na, zdaj ga pa ni. Morda se mu ni posrečilo zamenjati straže za današnji dan, tudi to je možno. Lepa reč, se bom začela črvičiti s tem, kaj je s sovražnim ostrostrelcem, da se ne oglasi s svojo dromljo. Briga me! Kot da ne bi imela dovolj svojih skrbi.

Odnosi s stotnico Vilijano postajajo zagatni. S pretvezo, da me mora posebej uriti za medkondomijsko rokoborsko tekmovanje, se skoraj vsak večer premetavam z njo. Dekleta me pomenljivo gleda jo, ko prihajam zdelana iz njenih zasebnih prostorov, in tudi sama čutim, kako se ta vadba spreminja v nekaj opolzkega. Njeni prijemi med borbo so nekakšno grobo otipavanje, mršči me, kadar me grabi za prsi, me pritiska k tlom in rine s kolenom med noge; vidim, da se večkrat namenoma pusti premagati, nakar se znova spusti v divji napad, me izmuči do onemoglosti, spravi na hrbet in na koncu kot zmagovalka obsedi na meni ... V očeh ima moten lesk, nosnice seji razpirajo, ko se sklanja nad mano, občutek imam, da me ovohava kot

zver svoj plen. Pri tem od nje veje odbijajoč sladkobno kiselkast vonj po znoju in razkurjeni ženski. Počutim se ogabno, v strahu pričakujem, kdaj se me bo polotila, kar se doslej k sreči še ni zgodilo. Ne vem namreč, kaj bi naredila? Se uprla, ali stisnila zobe? Poveljnica je, popolnoma me ima v oblasti. Lepa reč, pobegneš pred osovraženimi moškimi in padeš na milost in nemilost v roke lezbače.

Daje lezbijka, zdaj ne dvomim več. Preden sem se danes odpravila na stražo, sem dobila še zadnje potrdilo. Na samem me je zagrabila vodnica straže Rosana, stisnila ob zid, in še zdaj jo natanko slišim, kako sika: »Kuzla, ne lezi v rit stotnici, ker ti bom izpraskala oči! Nikoli ji ne boš znala ustreči tako, kot ji jaz ustrežem, in kmalu se te bo naveličala, tako kot se je že mnogih ... «

Zagaten občutek imam, da sem v grdi kaši, iz katere ne vidim izhoda.

Ozrem se v modrino neba. Nad Koupo lebdi postovka ... joj, ko bi lahko bila na njenem mestu. Odletela bi daleč, daleč proč čez brezmejno nebo. Zakaj smo ljudje morali opustiti zrakop-lovstvo, kdo nam gaje prepovedal? V civilu, pred vstopom v mrtvostražno stotnijo, sem veliko hodila v gore in ure in ure prebila na vrhovih Alp, odkoder je bil v jasnih dneh razgled do daljnih, nedoseženih krajev, včasih se je videlo celo do Adrijanskega morja, do tja, kjer poteka naša meja z italskim mesojskim rezervatom. Prevevalo me je hrepenenje, da bi potovala čez zemeljsko oblo, hrepenenje, ki se je včasih spremenilo v tako žalost, da so se mi oči zasolzile in so mi solze zakrile pogled v daljave. Pogrešam visokogorje, sanja se mi o zasneženih vršacih, ko dobim dopust, bo moja prva pot v hribe ...

Dromlja. Končno. Napev mi razprši slabo voljo, ima me, da bi šla k ograji na čistino in mu pomahala, a se zadržim. Saj bi si domišljal, da sem ga nestrpno čakala in si to po moški pameti razlagal kot osvojitev in bo seveda takoj predlagal kakšno zblojenost... denimo, da se oba razgaliva, se ogledujeva skozi

puškin vbliževalnik in se vsak zase samozadovoljujeva ... Ne vem, kako mi je to prišlo na um, ne moje telo ne pamet česa takega ne sprejemata. Verjetno gre za samodejno sklepanje, ki smo se ga pri uvajanju v ostrostrelstvo učili. Kakšen drugačen spolni odnos na mrtvi straži med sovražnima ostrostrelcema namreč ni možen. Rok je nehal z dromljanjem. Izza zaklona se pojavijo njegove roke, ki kažejo popisan papir.

ALITA POKAŽI SE, berem.

Nič prosim, zveni skoraj kot ukaz. Kakor da bi bila razstavno blago v izložbi. Sicer pravljic mi res ne more pisati. Naj mu bo, ampak malo bom še počakala, naj se fant zamisli, naj bo na trnih. Odložim puško in se ogledam v zrcalcu - vse je v redu, naličila sem se že prej, danes sem oblekla namesto vojaške civilno majico, obrobljeno s čipkami, nekoliko bom razprla zadrgo kombinezona, da bo obroba pod vratom vidna ... Zapeljevanje? Ne, samo dokazati hočem, da smo Vegenke urejene ženske, ne kakšne divje možače.

Premaknem se iz kritja, zdaj me menda lahko opazuje skozi strelno lino. Nasmehnem se, mu pomaham in se malce pačim, pogledam stran, tako da lahko vidi moj profil ... na svoj profil sem res ponosna, nekaj posebnega je, izrazit nos, poudarjene ustnice in dolg vrat pridejo do izraza; nordijski boginji si podobna, mi je zatrjeval Mihloš, slikar, ki je naslikal polno mapo mojih profilov ... Spet gledam naravnost proti Roku, spet se mu nasmehnem na vsa usta.

Kaj bi dala, da bi videla, kaj dela, in vedela, kaj si zdaj misli

o meni. Smešno, le kaj neki naj razmišlja mesojedski dedec, najbrž hudo potreben ženske, ki se je predstavil tako, daje tvegal življenje in si ga metal na roko pred mojimi očmi. Nasmeh mi zamre, neprijetno mrščenje začutim na koži, predstavljam si, kako se pase na meni in se pri tem naslaja. Popade me kljubovalnost in pokažem mu jezik, tako kot znajo le redki: upognem ga v obliki črke u, ga stegnem daleč iz ust in se umaknem iz vidnega polja.

Tako. Zapnem si kombinezon, vzamem puško in izostrim vbliževalnik na mesojsko prežo. Najbrž ima veliko opravka sam s sabo, ker se njegovo sporočilo ne pojavi. Ne vem, kaj pričakujem. O čem se sploh lahko pogovarjava, slej ko prej bo prišel na plan s kakšnim prostaškim predlogom in vse skupaj skazil. Zoprno slutnjo imam, da se bo to zdaj zgodilo.

IToda prikaže se list, na katerem piše:

SREČNE OČI, KI TE LAHKO GLEDA JO Glej ga, Mesojca, še vedno je omikan. Kaj naj zdaj odpišem? Da sem srečna, ker berem njegovo kratko pisarijo? Nič ...

Vzamem list in napišem:

ZAMUJAŠ

Lahko bi napisala, daje danes lep dan. Ali pa kakšno drugo

i traparijo.

NAŠ ČAS SE NE UJEMA Z VAŠIM, odpiše.

NIČ MED NAMI SE NE UJEMA, hitro nakracam z večjimi črkami, da si ne bi kaj obetal in čakam na odgovor.

MIDVA SE, takoj odpiše.

Presenetil me je, nisem pričakovala. Presune me, saj ima prav: v tem norem smrtnem sovraštvu med rastlinojedci in mesojedci se gledava čez puškin merek in bereva sporočila. Namesto da bi streljala.

ROK, mu pišem, NOBENEGA SMISLA NIMA KAR POČNEVA

IMA ALITA SKUPAJ LAHKO POBEGNEVA odgovarja. Nor je, čisto nor. Kako naj zbežim s sovražnikom, z mesojedcem, ki ga poznam samo skozi vbliževalnik? Kako naj izdam Vegenijo, svojo vegensko verovanje in pripadnost...

NOR SI, mu sporočim, KAM BI BEŽALA

V TIBETIJO, odpiše.

KJE JE TIBETIJA, ga vprašujem.

Nekam dolgo ni odgovora. Končno mi le pokaže list za listom, ker pisanje ni šlo samo na enega:

NA KONCU SVETA JE NEKAŠNA INDIJA KOROMANDIJA KJER SE CEDITA MED IN MLEKO IN PEČENE PIŠKE PADA JO Z NEBA

Pečene piške! Joj, me je pritegnil s to mesojedsko pravljico... Pa sem že mislila, da imam opravka z omikanim človekom. Saj, bi morala vedeti, daje mimogrede ustrelil raco ...

KAJ PA PEČENE RACE mu napišem.

Pojavi se izza zaklona, skomiga z rameni, me nebogljeno gleda in kaže na veliko napisan odgovor:

OPROSTI MI

In zgine gledat, kaj mu bom odgovorila.

V TIBETIJO PA VSEENO NE BI ŠLA, mu odpišem.

Kar je tudi res, naj me še tako mikajo popotovanja. Nikoli pa ne bi šla po svetu z neznanim Mesojcem ... niti za pomisliti ni.

Že to, da ostrostrelka pobegne s straže in beži skupaj z nasprotnim ostrostrelcem, je nepojmljivo. Kjerkoli bi se skrivala, bi naju iskali, tako v vegenskih kondomijih kot mesojskih rezervatih. Spet mi najbrž piše pravljico, da toliko traja, zmanjkalo mu bo papirja. Kako mu sploh pride na pamet, da me nagovarja k pobegu ...

Končno se prikaže sporočilo:

PREMISLI POČAKAL BOM S POBEGOM KDAJ IMAŠ NASLEDNJO STRAŽO

Ima kakšen smisel, da še vlečem to dopisovanje, ali se raje poslovim za vselej in pozabim na ta čuden stik in še bolj čudno vabilo v Tibetijo? Saj je Rok kot tujinec z nekega drugega planeta, tako zelo smo različni. Naj bo, čeprav mu ne smem dati nobenega upanja, ne bi bilo pošteno.

V NEDELJO OB ISTEM ČASU, napišem. SEVEDA ČE NE BOM PREMEŠČENA NA DRUGO STRAŽNO MESTO ZMANJKUJE MI PAPIRJA ZBOGOM

Tako. Zdaj se mi naslednjič ni treba več odzvati. Saj o pobegu v Tibetijo, kjer pada jo pečene piške z neba, nimam kaj razmišljati. O čem drugem pa se ne moreva več pogovarjati. Lahko samo patrulja na njegovi ali moji strani opazi, da si kaževa

papirčke.

ALITA PROSIM ŠE ENKRAT SE POKAŽI, piše na njegovem papirju. RAD BI SE TE ZAPOMNIL ČE SE NE VIDIVA

VEČ

Kar malo otožna postanem. Naj je še tako nemogoče, nekaj čutim do tega sovražnika in to ni več sovražnost, ki so mi jo od mladega vcepljali, čeprav mi niso Mesojci nikoli naredili nič hudega. Imajo pač svoje, za nas nesprejemljive prehrambne navade.

Pokažem se mu, se nasmehnem, z roko pomaham. Vem, da si je vbližal moj obraz, da si ga natanko opazuje, celo materino znamenje na levi ličnici lahko vidi. Me pa, zanimivo, njegov pogled nič več ne mršči in moti, gledam ga naravnost, sproščeno, če bi me zdaj ustrelil, bi umrla z nasmehom na ustnicah. In kar nenadoma me ima, da bi razprla kombinezon, dvignila majico in mu pokazala j oške ...

Rok:

V zatohlem prostoru, kjer čaka izmena v polni pripravljenosti za odhod na stražo, se me loteva dremež. Ni čudno, ko vsak jutro vstajam pred svitom in se v spremstvu nočnega dežurnega omotičen opotekam do strelišča na kazensko streljanje v premikajoče se tarče. Nič ne pomaga, tudi kadar lije dež in švigajo strele z neba kot nocoj, polkovnikov ukaz je neomajen in ne kaže, da bi ga pesjan kmalu preklical. V polku me že vsi po vrsti zajebavajo, celo usrani mulovodci se mi posmihajo in zmerjajo z racostrelcem ... Dovolj imam vsega tegajebstva.

»Odhod!« ukaže stražmojster. Fantje vstajajo in se rinejo k izhodu.

Čisto zares imam dovolj in jo bom pobrisal iz vojne službe. V sredo sem izkoristil prost izhod, obiskal bratranca Arama v ciganskem taboru Kozarcev v Krpinskem gozdu in se pozanimal, kam bi jo mahnil, da me ne bi ujela vojaška policija in bi lahko živel v miru. »V Tibetijo,« je izstrelil kot iz puške. »Ne serji ga, Aram,« sem mu rekel. »Tibetija je ciganska pravljica.« »Če ne verjameš, ostani, kjer si, jaz ti ne morem pomagati,« je bil užaljen. »Dobro, če verjamem, kako mi boš pomagal?« me je zanimalo. Odpeljal me je na samo v gozd, kjer naju ni mogel nihče slišati. »Tako je, bratranec Rok,« mi je vseeno šepetal, »dal ti bom obesek s petelinjim krempljem in z njim boš dobrodošel pri Ciganih, kjerkoli na svetu; dal ti bom karto poti v Tibetijo in potem boš skrivaj potoval od tabora do tabora. Med tabori so včasih velike razdalje. Moram ti tudi povedati, da mnogi romajo v Tibetijo, a le redki tja pridejo. Zdaj pa se odloči, kakor hočeš.« »Zakaj bi to naredil zame?« me je zanimalo. »Ker nisi Mesojec in ne Veg-enec, ker si naš človek,« je rekel in me udaril po ramenu.

»V vrsto, eden za drugim - naprej!« ukaže stražmojster Dino in stražna izmena leno odkoraka do razvodnih jarkov.

Sonce me slepi, oči imam otečene zaradi pomanjkanja spanja, ta mora se mora končati, edini izhod je beg, kajti polkovnik Draškovec me ne bo nikoli spustil iz krempljev. Prekleti staruh, ne more preboleti, da sem mu pošteno nategnil Marjano. Imelo me je, da bi se iz Krpinskega gozda sploh ne vračal in bi jo kar mahnil v Tibetijo, če ne bi bil danes domenjen z ... čudna so vegenska imena ... če ne bi bil danes domenjen z Alito. Rad bi jo še enkrat videl, nikoli več v življenju najbrž ne bom imel

priložnosti, da bi se tako zbližal s kakšno rastlinojedko, druga človeška vrsta so, drug svet, nepremostljivo sovraštvo je med nami, sovraštvo, ki se je skuhalo v želodcu,     »Rok! Na vrsti si,« me opomni stražmojster.

Prispeli smo do odcepa jarka k mojemu stražnemu mestu; nisem opazil, še vedno me moti močna svetloba. Pohitim, da bi bil čimprej na preži. Upam, da se Alita ne bo skujala in se bo pokazala. Na kratko sem jo zadnjič videl, očarala me je z lepoto, vendar si njene podobe ne morem dobro sestaviti v mislih, prehitro je izginila iz vidnega polja vbliževalnika. Edino njenih rdečih ustnic, polnih, s čutnostjo nabitih, se spomnim, neštetokrat te dni sem si umišljal, kako se zasesam vanje in jih jezičim do onemoglosti ...

»Si zamenjal stražo z Mikanom?« vpraša Borko, ko zapušča prežo.

Samo pokimam mu, da bi se ga čimprej znebil. Odhaja, jaz pa mrzlično iščem dromljo po žepih ... popade me strah, da sem jo pozabil ... ne, otipam jo v prsnem žepku. Zadnje čase postajam živčen, ni čudno, ko se mi je toliko sranja zgrnilo na glavo.

Zadromljam.

Veter piha z vegenske strani. Upam, da sliši in mi bo dala znak. Ogledujem si njen stražni stolp, strelne line, ograjo, stopnice ... zanimivo, kako podobna je ta gradnja našim prežam, kakor bi na eni in drugi strani me je delali isti gradbeniki ... Nič se ne zgane, kaj če Alite ni tam in je prišlo kaj vmes? Še enkrat vzamem dromljo v usta in na vso moč zaigram. Morda me ni slišala. Če izgubiva današnji dogovorjeni stik, se po naključju najini izmeni nikoli več ne bosta ujeli. Vse mi gre narobe, pa tako si jo želim še enkrat videti, preden dezertiram.

Ne vem, ali je bil odsev reke v lečah ali se je na oni strani res nekaj za hip zableščalo. Je možno, da opreza in čaka moje pisno sporočilo, jaz pa bedak pričakujem, da se bo kakor pes na žvižg prikazala na dromljanje? Odložim dromljo, hitro napišem na list papirja: AL1TA POKAŽI SE, in ga dvignem visoko nad glavo.

Iz previdnosti se ne izpostavim. Obstaja možnost, da na oni strani straži kakšna druga vegenska ostrostrelka in me gladko pihne in pošlje v krtovo deželo. Alita podobnih dvomov nima, moji razpoznavni znaki so nedvomni in lahko se brez skrbi prikaže.

Toda kot zakleto ni nobenega odziva. Skoraj ne morem verjeti, da bi se potuhnila, saj je zadnjič sporočila, da bo danes ob trinajsti uri na straži, na majico je napisala ... Zakaj bi se zdaj skrivala ...

Glej jo! Poredno se mi nasmiha, maha z visoko dvignjeno roko, vbližujem si njene ustnice, rosno rdeče ... sapo mi jemlje, pohota prijemlje ... Opazujem, kako se obme stran in gleda nekam v daljo, njen nos je posebnost, kot tudi poudarjene ličnice, polzim z vbliževalnikom po dolgem vratu in pristanem na čipkasti obrobi majice, kakšna finost, naslajam se na ušesih, zlatastih kodrih ... Spet se obme in gleda vame, smejoče se sinje oči se iskrijo v soncu, širok nasmeh razkriva njene bele zobe.

Zamišljam si, da jo poljubljam in utiram z jezikom pot v ustno votlino, uživam nad povečevanjem, se ustavim na lepotni piki na ličnici, ne morem več krotiti sle, pogled zdrsne v medprsje, kjer se skozi čipke nakazuje vdolbina med joški in gre še naprej ... zakaj pa ne, saj je morda nikoli več ne bom videl, zakaj ne bi šel do konca ... Samo da se prej ne skrije.

Kakor daje zaslutila moje hlastanje po vedno slajših užitkih, se nenadoma zresni, njen pogled postane prezirljiv, našobi ustnice in izplazi ukrivljen jezik, nekajkrat pomiga z njim ven in noter, strese me občutek, da mi kaže svoj najbolj skrivni del telesa in to mi izzove nasladne krče ... ona pa se skrije.

Vse skupaj se je brez njene navzočnosti končalo precej bedno. Spet so mi klinčevi čuti premagali pamet, spet me je globoko sram. Roke se mi tresejo, ko ji v lastno opravičilo pišem

sporočilo:

SREČNE OČI KI TE LAHKO GLEDA JO ZAMUJAŠ, mi čez čas odpiše.

Nisem pomislil, da imajo morda v Vegeniji uro premaknjeno naprej.

NAŠ ČAS SE NE UJEMA Z VAŠIM, napišem na nov papir. NIČ MED NAMI SE NE UJEMA, mi odgovori.

MIDVA SE, se mi kar samo zapiše in v prsih začutim vznemirjenje. Sem šel predaleč in me bo sovražno zavrnila, da se Vegenci ne bodo nikoli ujemali z Mesojci?

ROK, mi odgovarja, NOBENEGA SMISLA NIMA KAR POČNEVA

Ni me zavrnila, ni rekla, da se ne ujemava. Zamršči me na temenu glave nenadna zamisel, ki jo takoj spravim na papir:

IMA ALITA SKUPAJ LAKO POBEGNEVA Visoko dvignem povabilo. Stavim na vse ali nič, to ni več šala, pobegniti s sovražnim ostrostrelcem je veleizdaja, zanjo in zame, že sam predlog je dovolj, da bi se vmešal Planpol, planetarna tajna policija, ki ne pozna šal. Zato imam srce v grlu ... lahko se zgodi, da sploh ne bo odgovorila in bo najinega odnosa konec.

NOR SI KAM BI BEŽALA berem njeno vprašanje, čeprav mi puška z vbliževalnikom drhti v roki.

V TIBETIJO, ji hitro odpišem.

KJE JE TIBETIJA, me vprašuje.

Kako naj ji na kratko pojasnim nekaj, kar še sam dobro ne vem, kar je morda samo staro cigansko izročilo.

NA KONCU SVETA, odgovarjam. JE NEKAKŠNA INDIJA KOROMANDIJA Vzeti moram novo polo papirja. KJER SE CEDITA MED IN MLEKO IN PEČENE PIŠKE PADA JO Z

NEBA

Pokažem prvi pa drugi papir, in ko je ta že na vpogled, se zdrznem ... o, jebstvo, polomil sem ga s temi pečenimi piškami ...

KAJ PA PEČENE RACE me takoj zabije.

Zamočil sem, Vegenki obljubljati pečene piške kot višek blagostanja je čista groza. Hitro napišem na papir: OPROSTI MI in seji pokažem izza zaklona; maham s papirjem, poskušam ji s kretnjami pokazati, kako mi je hudo. Upam, da vidi. Potem se vrnem k strelni lini gledat, kaj bo odgovorila.

V    TIBETIJO PA VSEENO NE BI ŠLA, preberem.

Ni odločno zavrnila, ni se zgrozila že nad samo pomislijo o skupnem pobegu. Pomeni, da tudi njej ni všeč to mrtvostražništvo na meji, da tudi njo nekaj bremeni v vojaški službi in si želi stran iz tega sranja. Moj trenutni preblisk, da jo povabim k skupnemu dezertiranju, morda le ni čisto nor. Vsaj zdi se mi tako. Čeprav si komaj predstavljam, da se mi bo posrečilo doseči nekaj, kar se ni še nobenemu Mesojcu, speljati Vegenko na našo stran. Poskušati moram doseči, da se bova vsaj še enkrat dobila ... Pišem ji:

PREMISLI POČAKAL BOM S POBEGOM KDAJ IMAŠ NASLEDNJO STRAŽO

Začenjam razmišljati o nemogočem: če skupaj pobegneva, bova z Alito nenadoma nerazdružljivo vezana drug na drugega, vezana na življenje in smrt, bolj kot mož in žena ... Začenjam si predstavljati, kako bo mikavno dekle na oni strani smrtne mejne črte v moji bližini, dosegljiva na otip, videna brez vbliževalnika ... Kaj se obotavlja, zakaj še ni odpisala? Se je vendarle ustrašila ...

Ne, zadaj dviguje list za listom in mi sporoča:

V    NEDELJO OB ISTEM ČASU SEVEDA ČE NE BOM PREMEŠČENA NA DRUGO STRAŽNO MESTO ZMANJKUJE MI PAPIRJA ZBOGOM

Razburjenje ne pojenja, vse je torej še odprto, še vedno mi lahko naslednjič sporoči, da se je odločila in bo šla z mano v Tibetijo. Sicer pa, tudi če bo premeščena drugam in je ne bom videl nikoli več, sem z njo doživel nekaj nepozabnega.

ALITA PROSIM ŠE ENKRAT SE POKAŽI, ji napišem. RAD BI SE TE ZAPOMNIL ČE SE NE VIDIVA VEČ

Prišla je k ograji, smehlja se mi in pozdravlja z roko, smehlja se, a njene oči so otožne, v kotičkih uzrem solze, ona pa se kar naprej smeji in je obenem kdo ve zakaj žalostna. Gledam jo in poskušam razbrati, kaj mi govori, kaj hoče nemo povedati, vendar ostaja nedoumljiva ... Le njeni fini prsti, ki verjetno dobro obvladujejo puškin petelin, spolzijo k čipkastemu robu majice, kot da se hočejo dotakniti srca ...

Četrto sočasje :SNIDENJE

Alita:

Srce v grlu ... Gledam v nočno nebo, na katerem migotajo zvezde in se razprostira Rimska cesta. Vse je odločeno, ni več poti nazaj; ko bo z mesojske preže onstran Koupe trikrat pomežiknila svetilka, bom zapustila mrtvo stražo in prebredla reko. Rok mi bo prišel naproti, nato bova beg nadaljevala skupaj.

Hudi dnevi so za mano. Pričakovala sem, da bo stotnica slej ko prej pokazala svoj pravi obraz, še zdaleč pa ne, da me bo grobo posilila. Stresem se samo pri spominjanju na večer, ko se je najina rokoborska vaja nenadoma končale tako, da sem se znašla ukleščena pod njo, njena roka pa mi je grobo segla v mednožje. Zakričala sem, naj me pusti, se poskušala z zadnjimi močmi izviti, zagrozila sem ji, da jo bom prijavila vrhovnemu poveljstvu, a ni nič zaleglo. Slučajno sem imela na sebi spodnjice, ki mi jih je Rok prestrelil in jih še nisem zakrpala, odkrila je odprtino in me začela skoznjo posiljevati s prsti. »Povej, kdo ti je naredil to luknjo?« je sopeč ponavljala. Nisem mogla priznati, daje bila krogla mesojskega ostrostrelca, rekla sem, da sem jo naredila sama in da naj neha, vendar je rinila vame vedno globlje, bolelo je, v obupu sem jo ugriznila v roko, nakar je pobesnela...

Po meni so deževali udarci, izgubljala sem zavest in ne vem, kdaj me je vklenila z lisicami in vrgla na posteljo. Začela se je izživljati na meni ... bila sem nemočna, brez glasu, negibna, posiljena huje, kot lahko posili žensko moški, posiljena na vseh koncih telesa, solze so mi začele teči po licih in telo se mi je stresalo v nemem ihtenju. To je mučiteljico nenadoma spravilo v nenavadno nežnost: v naročje me je vzela, se mi šepetaje opravičevala, me božala po laseh, mi nalahno odpoljubovala solze z lic, bližajoč se mojim ustnicam ... Iz ustji je zaudarjalo po mojem spolovilu, njena slina je bila slana od mojih solza in znoja, dvignilo se mi je v drobovju, začela sem bruhati ...

Vso noč potem nisem zatisnila očesa. Zamišljala sem si, kako jo bom ob prvi priložnosti pred vsemi ustrelila, čeprav me bo potem doletela dosmrtna robija, ker v Vegeniji na poznamo smrtne kazni. Šele proti jutru me je preblisnilo, daje nedelja in da bom na straži imela spet stik z Rokom, ki mi je ponudil, da zbežim z njim na drugi konec sveta. Oprijela sem se tega kot rešilne bilke, in ko sem opoldne na straži zaslišala njegovo drom-ljo, sem dvignila visoko v zrak z veliko pisavo že prej spisano sporočilo: ROK, ŠLA BI S TABO V TIBETIJO

Potem sva se domenila, da zbeživa, ko bom prvič na nočni straži in mi bo z druge strani dal s svetilko znak, na katerega zdaj čakam. Na trnih sem, čeprav imam pripravljene najnujnejše stvari in sem pripravljena na beg. Lahko je še vedno vse skupaj mesojska past, lahko, da so se domenili in me bodo na drugi strani posilili ... veliko grozljivih zgodb sem že slišala, kaj naredijo Mesojci z Vegenko, ki jim pride v roke ... Zaupam Roku, skoraj nemogoče je, da bi mi naredil kaj takega. Vendar me je kljub temu strah. V povsem neznano grem, povrhu imam še mesečno čiščo, ki sem jo dobila takoj po surovem pripetljaju s stotnico, in se kljub posebnim tamponom za pohod počutim ranljivo ... Toda še pomisliti ne smem, da bi se vrnila v mrtvostražni polk, kjer bi me lahko, ne glede na mirovalno pravico ob mesečnini, poklicala stotnica k urjenju ... dviguje se mi želodec, če le pomisim ...

Žarek luči čez reko. Še enkrat in še enkrat. Dočakala sem.

S tresočimi se rokami si zadegam na rame nahrbtnik, ramenica se mi zatakne, zbrati se moram. Z ročno svetilko odgovorim, preverim bojni nož, pripasan na stegno, vzamem nabito puško in začnem sestopati po stopnicah s stražnega stolpa. Umirjam dihanje, zdaj je že bolje, začela sem se premikati skozi grmovje s čim manj šuma, po mačje, kot pri vajah za bojni pohod. Upam, da se ne bo s kakšnega sosednjega stražarskega mesta prižgal žaromet.

Vse bliže bregu sem, zastanem in prisluškujem, ali bom slišala Roka na drugi strani smrtne črte sredi reke, ki deli Vegenijo in Mesojo. Vse je tiho in temno, le murni se tu in tam oglašajo.

Treba bo zabresti v Koupo, ki na tem delu sega komaj do kolen, globočine so le v posameznih tolmunih. Sklonjena, pripravljena, da se vržem tudi v valove, če bi šlo kaj narobe, se spustim z obrežja ... voda je topla, neštetokrat sem na straži razmišljala, kako bi se bilo prijetno kopati v njej ... Kljub previdnosti pri hoji povzroča rečni tok okrog mojih nog šum. Pohitim, čimprej se je treba umakniti iz te izpostavljenosti.

Pridušeni sik skozi zobe zaslišim in se ustavim kot vkopana. Je on ali kakšna žival ... Puško imam pripravljeno na strel. V temi na levi pred sabo bolj zaslutim kot vidim premikajočo se senco. On je, zdaj ni več dvoma. Naredim tudi sama nekaj korakov k njemu in še vedno merim s puško vanj.

Zdaj se vidiva in obstojiva. Njegova postava se odraža od gladine reke, na kateri medlo trepetajo odsevi Rimske ceste.

»Alita,« šepne in se skoraj zadene v naperjeno puško, »jaz sem, Rok ... «

Povesim puško, ponudiva si roki. Smešno, obema se potijo dlani, močno mi stisne prste in povleče k sebi, z drugo roko me objame okrog pasu in hoče potegniti k sebi, me poljubiti... zaznam njegov vonj, moški vonj, ki ga že dolgo nisem vonjala, zdrznem se in grobo odrinem ... zdi se mi, da vonjam tudi meso, ki gnije v njegovem želodcu ...

»Rok,« šepetaje odločno rečem, »nisem se prišla objemat s tabo, drug cilj imam! Najbrž ga imaš tudi ti, zato te prosim, ne približuj se mi več. Drugače se takoj obrnem.«

Verjetno sem ga hudo prizadela, ampak to sva morala takoj razčistiti.

Molči nekaj hipov, nato skrušeno reče:

»Prav, ne bom se te več dotaknil, mojo besedo imaš. Greva zdaj, mudi se. Zaupaj mi in sledi. Vse sem pripravil, da naju ne bodo ujeli ... «

Tudi meni se zdi, da predolgo postavava sredi reke, zato brez besed zabrodim za njim k nasprotnemu bregu. Neverjeten občutek, stopam na mesojsko ozemlje, o čemer nisem nikoli niti pomislila. Meja med kondomiji in rezervati je v naših glavah trdnejša, kot če bi bila iz železobetona. Preprosto ne morem dojeti, da med tem in onim bregom ni nobene ovire.

V grmovju mi Rok ponudi vrv, navezano na svoj pas.

»Tekla bova del poti, zato se drži vrvi, da se ne zgubiva.

Čimprej morava priti do zaklonskih jarkov,« mi pojasni.

Počutim se privezano kot živinče, ko tečem v temo, v neznano, povsem odvisna od tujca, ki si ga zaradi teme sploh še nisem ogledala zbliza. Še vedno pa od njega veje oster vonj po potu in vojaški opremi in neznanem zadahu, najbrž res po mesni hrani ... Morala se bom čimprej privaditi, zvezana sem z njim, tudi če nisem na povodcu, ne bo me smelo več motiti, če hočem preživeti.

Rok ne teče naravnost. Izgubljam orientacijo, in če bi se zdaj odločila, da se vrnem, ne vem, ali bi našla pot do reke. Neprijeten občutek popolne izgubljenosti mi izvabi globok nehoteni vzdih.

»Sva že tu,« mi šepne in se ustavi.

V    temi se spusti v jarek, potem posveti in mi ponudi roko, da skočim k njemu.

»Zdaj sva na varnem,« pravi in njegov nekoliko hrapav glas me presenetljivo pomirja. »Naše straže se menjavajo šele čez dobro uro in v jarkih ne bova nikogar srečala.«

Nadaljujeva s hitro hojo, tu in tam previdno osvetli tla in takrat presenečena zagledam njegove čevlje, na las podobne gležnarjem, kijih imam obute sama.

»Enake čevlje imava,« rečem.

Obme se in mi posveti pod noge.

»Pa res,« se začudi. »Nekaj bi te rad vprašal ... «

»Vprašaj ... «

»Pred čim bežiš, Alita?« vpraša.

Kaj naj mu odgovorim? Mu povem, da sem na begu sama pred sabo, ker ne morem preboleti splavitve? Povem, da bežim tudi pred poveljnico, ki me je posilila? Kaj si bo mislil o meni ...

»Bežim pred stotnico, ki me gnjavi. Pa ti?« mu odgovorim s vprašanjem.

»Enako. Bežim pred poveljnikom, ki mi pije kri, in pred to noro mrtvo stražo. Čemu sva si midva smrtna sovražnika, bi rad vedel?«

»Saj, enake čevlje imava ... « zinem in gre mi na smeh.

Rok se nenadoma zaustavi, prikrije z dlanjo zgornji del svetilke in posveti na mojo puško, ki jo še vedno držim pripravljeno na strel. V odsevu zakrite svetlobe zrem v njegov obraz, ki se skremži v nenadni osuplosti.

»In enaki puški!« pridušeno vzklikne. »Saj imaš v rokah osaro, mesojsko ostrostrelsko avtorepetirko! Noro, neverjetno ... Kaže, da vas Vegence oskrbuje z orožjem in opremo ista fabrika kot nas Mesojce. Pohitiva, čimprej morava priti na varno.«

Tudi meni se naježi koža, ko mu sledim po globoko vkopanih okljukastih jarkih. Grozljivo nedoumljivo je Rokovo odkritje, ničesar več ne razumem ... Je nekdo po katastrofalni svetovni vojni sprl zdesetkano človeštvo in zdaj zalaga z orožjem obe strani? Zakaj? Saj se mi meša.

»Rok,« mu šepnem, »postaja me strah. Odkrila sva nekaj, kar ne bi smela nikoli vedeti ... Ne bodo nama pustili zbežati.«

»Ne skrbi, kmalu bova globoko v Krpinskem gozdu, kjer imam pripravljeno skrivališče. Potuhnila se bova za nekaj časa in ne bodo naju odkrili. Zaupaj mi.«

»Saj ti zaupam, drugače ne bi bila tu,« mu zagotovim z vso resnostjo.

»Hvala za zaupanje, po tistem na začetku ... « v zadregi zamomlja in obstane. »Moram se še enkrat opravičiti, da sem ti prestrelil hlačke in ... «

»Pozabljeno, Rok,« ga prekinem.

»Dobro,« z olajšanjem reče. »Zdaj bova zlezla iz jarka in jo ucvrla čez jaso v gozd. Lahko se primeva za roke, da se ne bova privezovala.«

»Prav,« pristanem in sprejmem ponujeno dlan, da mi pomaga iz zaklona.

Držeč se za roke stečeva po visoki travi. Zrak dehti po poljskem cvetju, nad nama se kot srebrna koprena razpira Rimska cesta, črički neumorno čirikajo v poletno noč.

Nenadoma razsvetli nebo šop svetlobnih raket. Rok mi stisne roko in potegne na tla v travo.

»Poglej, kakšen ognjemet so nama naredili na obeh straneh...« reče in mi še vedno stiska dlan.

Rok:

Tema kot v rogu, pravšnjo noč sva si izbrala za pobeg, ne vem, kako bi šlo, če bi svetila polna luna. Stražni stolpi so si tako blizu, da bi naju pri prehodu čez reko lahko opazili sosednji ostrostrelci ... potem se nama ne bi pisalo dobro. Upam, da nihče ni opazil, kaj pripravljam. Nocoj sem vzel na stražo samo najnujnejše, celo Line sem se otresel, ko je hotela z mano. Težko sem jo zapustil, če bi le mogel, bi jo vzel s sabo, a s psom ne bi prišel daleč, izda te z laježem ob prvi priložnosti. Cigani sicer pripovedujejo zgodbo o Haramušu, razbojniku iz davnih časov pred zadnjo svetovno vojno, ki so ga lovili po vsej zemeljski obli in je zaupal samo še svojemu psu. Prerezal mu je sicer jezik, da ni lajal, kljub temu pa gaje kuža opozarjal z zagrljenim renčanjem, kadar se je kdo približal njegovemu skrivališču. Nekoč je ta Haramuš bežal čez puščavo in bi za vedno v njej ostal, če ne bi zaklal in pojedel psa. Rešil se je, a so ga kmalu potem ujeli spečega v zemljanki ... Ne vem, zakaj mi je ta zgodba ostala tako v spominu.

Vse bo v redu. Malo še počakam, naj se stražarji razporedijo na svoja mesta in se stražmojster vrne v stražnico. Potem bom dal znak Aliti ... Še vedno nisem povsem prepričan, ali bo res prišla ... Njena odločitev za pobeg z mano je bila tako nenadna in tako nepričakovana, da me je osupila. Strmel sem v sporočilo, da bi šla z mano v Tibetijo, in nisem vedel, ali me zajebava ali kaj. Niti v sanjah nisem pričakoval, da bo vegenska ostrostrelka kdaj zares sprejela povabilo mesojedca in prebegnila v sovražni mesojski rezervat... Toda potem sem skozi vbliževalnik videl njen obraz: bila je žalostna, nekaj hudega se ji je moralo zgoditi, gledala me je resnobno s temno podplutimi očmi in bila v svoji resnosti nepopisno lepa. Začutil sem, da se ne šali, in začela sva se dogovarjati za nocojšnji pobeg.

Vse dni, ko sem pripravljal skrivališče v Krpinskem gozdu,

kjer se bova za nekaj časa skrila pred pregonom, so me obletavali dvomi, ali se mi je res zgodil čudež in bom skupaj z Alito v zemljanki, kjer je celo za enega človeka tesno. Zdelo se mi je nemogoče, a sem kljub temu znosil tja med nujno opremo tudi orehe, jabolka in rozine zanjo, čeprav ne vem, česa vsega ne jedo Vegenci. Govori se, da celo medu in mleka ne uživajo. Kakšna bedarija, potemtakem vegenske matere tudi dojenčkov ne bi smele dojiti.

Sicer se nimam namena z njo prerekati o prehrani. Sploh bom do nje skrajno obziren in fin, saj kaže, da ni lahke vrste dekle, kakršne poznam in ki padejo kot zrela hruška moškemu v posteljo ... Glede tega moram biti zelo previden in se zadrževati, ne je takoj naskočiti, nič siliti vanjo, pa čeprav bo to prekleto težko ...

Odkar mi je razgrnila sporočilo ROK ŠLA BI S TABO V TIBETIJO, sem kot mesečnik in samo razmišljam, kako bom nerazdružljivo skupaj z njo na dolgi, dolgi poti ... najbrž ne bova štela samo zvezd na nebu, zamišljam si, kako se bova začela zbliževati, se poljubljati in končno ... no, sem že fin, še pomisliti si ne upam ... jebati. Ampak fin sem ali tja, od teh misli me tako razganja, da mi ga včasih skoraj raznese, kar tudi čudno ni, saj odkar me je prekprekleti polkovnik Draškovec premestil na mrtvo stražo na Koupi, nisem videl nobene ženske razen Alite, pa še to samo skozi vbliževalnik.

Vse je mimo, temno in tiho, samo črički se oglašajo. Zdaj prihaja trenutek, da posvetim na ono stran in ji grem naproti, kajti dogovorila sva se za srečanje sredi reke. Ne morem se obvladati, srce mi začenja razbijati, kot da mi bo skočilo iz prsi. Usmerim svetilko čez vodo in jo trikrat na kratko prižgem.

Napeto strmim v temo in čakam. Zdi se mi, da traja in traja, z druge strani pa ni in ni odgovora. Sije premislila, je bilo vse skupaj samo igračkanje ...

Končno žarek luči! In še in še.

Nehote od veselja poskočim. Komaj zadržim vrisk, pograbim opremo in se naglo spustim po lestvi s preže. Zdaj bi bilo skrajno neumno, da bi se zgrešila. Do rečnega brega imava približno enako razdaljo, in če sva krenila oba ta trenutek, se morava srečati.

Prebijam se skozi podrast, s puško pripravljeno na strel.

Kljub vsem prepovedim verujejo Cigani v Bhaga, boga, ki deli ljudem dobro, zlo in usodo ... Pomagaj nama Bhaga, prosim, daj, da se srečno snideva in prideva v Tibetijo ...

Pri Koupi sem. Previdno zdrsnem s travnatega brega v vodo in zakorakam v rečno strugo. Tu in tam se ustavim in prisluškujem, ali jo bom zaslišal. To je najbolj tvegan čas pobega. Če kaj zaslutijo sosednji ostrostrelci in osvetlijo z žarometi reko, sva oplela. Prerešetali naju bodo kot divji raci.

Slišim jo. Nekoliko bolj na desni se približuje. Tiho ji zabrl-izgam skozi prednje zobe. Ustavila se je za hip, zdaj pa odločno brede k meni in jaz k njej. Zagledam jo, kljub trdi temi zaznam njene svetle lase, spotaknem se ob kamen na dnu ... prekleto, preveč šuma delam ... ampak nezadržno si želim dotika z njo, znoj me obliva od srečnega vznemirjenja pred srečanjem. Obesim puško na rame, da bi lahko čimprej objel, ona pa nenadoma obstane. Tudi sam zastanem in malo počakam. Samo korak ali dva naju ločujeta. Pristopiti moram ...

»Alita,« šepnem in začutim cev njene naperjene puške, ki jo počasi odmakne. »Jaz sem, Rok ... «

Najini roki se najdeta in stisneta ... Kateri butec sije izmislil, da Vegenke zaudarjajo po zelenjavi ... zaznam tako značilen vonj po zreli ženski, da mi nosnice zadrhtijo v nenadnem mesenem poželenju ... krepko ji stisnem dlan in jo poskušam z drugo roko priviti k sebi, jo poljubiti vsaj na lica ... a me sunkovito potisne stran in ostro zašepeta:

»Rok, nisem se prišla objemat s tabo, drug cilj imam! Najbrž ga imaš tudi ti, zato te prosim, ne približu j se mi več. Drugače se raje takoj obrnem.«

Streznila me je, odmaknem se. Že spet sem ga polomil, spet me je zapeljala slepa strast, skazil sem to srečanje. Preveč sem si domišljal, da si bova kar padla v objem. Zberem se, kolikor je mogoče.

»Ne bom se te več dotaknil, mojo besedo imaš,« rečem. »Greva zdaj, mudi se. Zaupaj mi in sledi. Vse sem pripravil, da naju ne bodo ujeli ... «

Obrnem se in pohitim nazaj na mesojsko stran. Slišim, da mi molče sledi, in kmalu sva na bregu. Sklonim se, skoraj plazim po čistini do najbližjega grmovja. Pohiteti morava skozi goščavo do zaklonskih jarkov. Po tej polomiji ji ne morem predlagati, da se me prime za pas ali roko.

Ustavim se pred grmičjem, odvežem svitek vrvi z nahrbtnika, si jo s karabinom zapnem za opasač in drugi konec ponudim Aliti.

»Tekla bova del poti, zato se drži vrvi, da se ne zgubiva,« ji predlagam. »Čimprej morava priti do zakritih jarkov.«

Brez besed se oprime vrvi in začneva teči skozi temačno goščo. Vejevje me šiba, spotikam se ob korenine ... Žre me, ker sem tako neumno zamočil srečanje, od katerega sem si toliko obetal ... Zavoham žensko in izgubim pamet. Tako se je med naju takoj na začetku spustila pregrada, namesto da bi se zbližala. Kako bom, če sploh bom, to popravil. Prekleto bom moral stisniti zobe in potlačiti v sebi ljuboželjnost.

Čutim, da se vrv tu in tam napenja, težko mi sledi, ko se cikcak izogibam oviram. Slišim njen vzdih in obstanem nekaj korakov pred ciljem.

»Sva že tu,« ji šepnem in odpnem vrv.

Previdno posvetim v jarek, skočim noter in ji brez pomisleka ponudim roko, da zaleze za mano.

»Zdaj sva na varnem,« ji rečem, radosten, da ni zavrnila moje pomoči in da sem se za hip spet dotaknil njene potne dlani. »Naše straže se menjavajo šele čez dobro uro in v jarkih ne bova nikogar srečala.«

Nadaljujeva s hitro hojo in mimogrede si skrivaj poljubim roko, ki se je dotaknila njene ... Ne že spet, misliti je treba na

beg, ni čas za poniglavosti. Zanima me, zakaj ona beži? Posvetim si pod noge, da bi hitreje napredovala.

»Enake čevlje imava,« se oglasi za mano.

Obrnem se in osvetlim njeno obutev.

»Pa res,« rečem, a gledam v odsevu njene velike začudene oči. »Nekaj bi te rad vprašal ... «

»Vprašaj,« reče.

»Pred čim bežiš, Alita?«

Mi bo povedala ali ne bo? Bo odgovorila po resnici ali si bo kar nekaj izmislila. Nekam dolgo premišljuje ...

»Bežim pred stotnico, ki me gnjavi,« naposled odvrne.

»Pa ti?«

»Enako. Bežim pred poveljnikom, ki mi pije kri, in pred to noro mrtvo stražo,« se malo zlažem. Marjano zatajim. »Čemu sva si midva smrtna sovražnika, bi rad vedel?«

»Saj, enake čevlje imava,« reče in se pridušeno zasme je.

Mene pa nekaj spreleti ... Puška! Njena ostrostrelska puška! Nekam znana se mi zdi. Zastanem, prikrijem z dlanjo svetilko, osvetlim Alitino orožje, ki ga drži v rokah, in vzame mi sapo.

»In enaki puški!« osuplo vzkliknem. »Saj imaš v rokah osaro, mesojsko ostrostrelsko avtorepetirko! Noro, neverjetno ... Kaže, da Vegence oskrbuje z orožjem in opremo ista fabrika kot nas Mesojce. Pohitiva, čimprej morava priti na varno.«

Pospešim korak, do gozda je še nekaj časa hoje. Zdaj verjamem ciganskim govoricam o skrivnostnem Planpolu, nekakšni vsezemeljski policiji, ki nas nenehno nadzoruje ... Lovili naju bodo na vso moč, ker sva spoznala, da ima nekdo tretj i v rokah orožje in ga dobavlja eni in drugi strani ...

»Rok,« se zadihano oglasi Alita, »postaja me strah. Odkrila sva nekaj, kar ne bi smela nikoli vedeti ... Ne bodo nama pustili zbežati.«

»Ne skrbi, kmalu bova v Krpinskem gozdu, kjer imam pripravljeno skrivališče,« jo poskušam pomiriti. »Potuhnila se bova za nekaj časa in ne bodo naju odkrili. Zaupaj mi.«

»Saj ti zaupam, drugače ne bi bila tu,« reče. Kar me preseneti in obstanem.

»Hvala za zaupanje, po tistem na začetku ... Moram se še enkrat opravičiti, da sem ti prestrelil hlačke in ... « začnem in ne vem, kako bi nadaljeval.

»Pozabljeno, Rok,« odločno zaključi.

»Dobro,« si oddahnem. »Zdaj bova zlezla iz jarka in jo ucvrla čez jaso v gozd. Lahko se primeva za roke, da se ne bova privezovala.«

»Prav,« reče in se oprime moje roke, ko zlezeva iz zaklona. Tečeva po travniku, ujela sva tekalni korak. Vsi moji čuti so povezani z dlanjo, ki se dotika njene dlani, imam občutek, da zaznavam utrip njenih žil, pozabljam na nevarnost, v kateri sva

Nenadna svetloba zablisne, zdrznem se, zagledam, kako nad nama pada jo svetlobne rakete in v hipu povlečem Alito na tla.

»Poglej, kakšen ognjemet so nama naredili na obeh straneh...« ji rečem in močno stiskam dlan.

Peto sočasje :NEVIHTA

Alita:

Vroče mi je celo pod krošnjami stoletnih hrastov. Kakor da bi bil nad gozdom poveznjen pokrov in bi se kuhala v sopari. Nobena sapa ne potegne, list se ne premakne, ptičjega petja ni slišati, samo obadi brenčijo. Čemim v zasedi, nedaleč od najinega šotora, skritega pod vejevjem, z osaro pripravljeno za strel, tako kot mi je zabičal Rok, ko je navsezgodaj odšel v ciganski tabor na bregu Dune. »Če bo kdo z mano, ko se vrnem, brez pomisleka streljaj nanj,« je rekel. »Če bi jih bilo več, uporabi tromblonko in se ne oziraj name ... če padem, vzemi mojo ogrlico s petelinjim krempljem in pojdi sama naprej.«

Skoraj mesec dni sva že na begu in še vedno je skrajno previden. Hodiva samo ponoči, čez dan se skrivava v zaklonih in izmenično spiva: eden straži, drugi spi. Vse sledove, ki bi ostali za nama, zakopljeva. Celo lastno blato. Prepričanje, da naju Planpol lovi. Izogibava se redkim naseljenim krajem in Rok se oglaša samo v ciganskih taborih, kjer dobi najnujnejše potrebščine.

Prejšnji teden sva se skozi podzemski rov, ki so ga izkopali Cigani, pretihotapila pod zastraženo mejo iz Panonskega mesojskega kondomija v Vlaški vegenski kondomij. Zato me skrbi, kako se je danes znašel na popolnoma sovražnem ozemlju. Lahko bi ga kdo prepoznal kot Mesojca, čeprav je prepričan, da v ciganskem taboru nikomur ni mar, kateri človeški ločini kdo pripada. Poskušal bo dobiti čoln, s katerim bi lahko plula po Duni do izliva v Črno morje, in mi nabaviti tablete vivusina. Pohajajo mi, nisem jih vzela dovolj, brez tega dodatka vegenski prehrani pa bi težko shajala, še posebej ker je potovanje naporno.

V krošnji bližnjega drevesa se je hreščeče razkričala sraka. Zdrznem se, morda prihaja Rok ... saj bi že bil čas ... ali pa je kdo drug. Še bolj se potuhnem v skrivališču in čakam. Nikogar ni.

Neverjetno strpen je, skrbi, da imam dovolj rastlinske hrane, skupaj nabirava gozdne sadeže, sadje in poljščine, iz obzirnosti nikoli ne je pred mano mesa, nobene živali ni pokončal pred mojimi očmi. Ne vem, morda uživa meso, kadar gre v tabor ... Izogibava se pogovora o stvareh, v katerih se razhajava, on ne vrta vame o moji preteklosti, jaz ne o njegovi. Drži obljubo, da se me ne bo dotaknil, čeravno je to težko, ko sva vseskozi skupaj. Še sreča, da spiva v izmenjavi. Vidim, da težko zadržuje svojo moško naravo. Včasih mu stoji, čeprav se trudim, da bi ga čimmanj vznemirjala in mučila ... Toda nekega dne, ko sem se zgodaj zbudila iz popoldanskega spanja in pokukala iz šotora kje je, sem ga zagledala, kako kleči z glavo zakopano v moje prepotene hlačke, ki sem jih pustila na grmovju, da bi se posušile. Hitro sem se umaknila nazaj v šotor in zdaj se ves čas delam, da nisem nič opazila. Še več, kadar grem spat, on pa ostaja na straži, mu namenoma nastavljam svoje spodnje perilo, da se z njim zadovoljuje ... Igram se z ognjem in imam vedno pri sebi nož, čeprav mislim, da ga ne bom potrebovala. Verjetno niti ne sluti, da vem, kako si teši čutno poželenje z mojimi cunjami. Odkupujem se mu, da me ne nadleguje, a če bi to vedel, bi lahko to razumel drugače in mi naredil silo ... Tako sva v nekem čudno napetem odnosu.

Temni se, veter je zapihal, listje šelesti v krošnjah, nekje zamolklo pogrmeva. Večerna nevihta se bliža.

Le kje se zadržuje toliko časa? Zdavnaj bi se že lahko vrnil, saj tabor ni tako daleč. Se mu je kaj zgodilo? Nenadoma me od glave do peta spreleti nemir: vidim ga zvezanega, v rokah vegenskih pandurjev, ki ga grozovito mučijo, da bi izdal, kje se skrivam ... Lahko so ga Cigani kljub rodovni zavezi izdali, sam mi je povedal, da je bil zaradi njih že nekajkrat v kaši ... Kaj če umira v mukah?

Strela razsvetli gozdno temoto, trešči zelo blizu, zdrznem se in strah se še bolj zagrize vame. Naročil mi je, kaj naj naredim, če se vrne nazaj v spremstvu, nič pa, kaj mi je storiti, če ga sploh

ne bo. Karte z začrtano potjo je sicer pustil, ampak ne morem si predstavljati, kako bi brez njega sama nadaljevala beg v neznano.

Prve težke deževne kaplje završijo v listju, še bolj se stemni in med nenehnim bliskanjem in grmenjem začne nalivati kot iz škafa. V trenutku sem mokra do kože, mrazi me, a ne zaradi dežja, ki odplakuje zatohlo soparo, ampak nove skrbi: kako bo v tem nalivu našel pot? Grizem si ustnice, v prsih me stiska. Mu naj grem naproti ... Ne oddaljuj se, mi je zabičal ... Naj streljam, da bo slišal in našel pravo smer? Ga kličem ...

Strel odjekne nedaleč stran in preglasi grom in vršenje dežja.

V    trenutku se mi prikaže v mislih Rok, kako pada zadet od vegenskih zasledovalcev, ki bodo vsak čas prišli tudi sem. S tresočimi se prsti odprem strelno varovalko na puški ... Nemara pa je ustrelil on sam, ker je zašel, in pričakuje, da mu bom odgovorila?

V    neznosni stiski se mi zdi, da se bom zadušila, da hromim in se kri v mojih žilah spreminja v svinčeno težko tekočino.

Hlastam za zrakom, ničesar ne morem storiti, kazalec na sprožilcu je hrom, dež mi zaliva oči in vse skupaj spreminja v mračno kopreno, ki jo občasno razsvetljujejo strele ...

Močnejši blisk. Vidim nekoga, ki teče med drevesi k šotoru ... Krč obupa in strahu popušča ... Morda je on, počakati moram na nov blisk ...

On je!

V    hipu pade vsa peza z mene, odvržem puško, stečem mu naproti.

»Rok! Rok!« kričim v nevihto in ihtim od sreče, daje prišel, daje spet ob meni. Nenadoma se zavem, da mi je vse na svetu.

Oklenem se ga z vso močjo in se razjočem na njegovem ramenu. Stisne me k sebi in prestrašeno vprašuje:

»Kaj se ti je zgodilo, Alita?«

»Nič ... samo da si prišel ... « Še kar jočem ... izjokati moram grozo, ki sem jo prestajala. V njegovem objemu se počutim neskončno vama in srečna. »Rok, moj Rok,« mu

šepečem v uho in poljubljam uhelj, drsim z ustnicami po gosti bradi do njegovih ustnic, ki so v presenečenju tesno stisnjene ... Začnem jih razpirati z jezikom, in ko se odprejo, izbruhne vulkan poljubovanja: grizeva se, sesava jezika, izmenjujeva slino, hlastava po sapi drug drugega ... nič več me ne moti njegov

I moški vonj, ne okus po mesu, ki gaje najbrž v taboru jedel...

Ne slišim več grmenja, ne občutim dežja, čutim le njegovo otrdelo moškost, ki mi jo pritiska k trebuhu, čutim vsa leta po splavu okamnelo mišičevje v maternici, kako se sprošča, blaženo mrščenje mi preplavlja telo. Široko odprtih ust mu dopuščam, da prodira z jezikom globoko vanje, obenem sem vsa odprta tudi spodaj ... iz mene tečejo odmrznjeni sokovi in toplo mezijo po stegnih ... zvijam se, dušim v poljubu, nerazumljivo grgram, da naj me zadavi, če hoče, naj nekaj naredi, naj se ne obotavlja

Še vedno je presenečen, ne upa si, skopmela bom v njegovem objemu. Poskušam se znebiti mokrega kombinezona, poiščem njegovo roko in jo pripeljem za robom hlačk do mednožja. Nekam previdni dotiki me spravijo v tako napetost, da vsa drhtim, hlastam po njegovih ustnicah in bi ga najraje ugriznila ... hočem ga, hočem, najbrž sem ga že ves čas hotela ...

»Daj, daj ... « mu prigovarjam in se odpiram vedno bolj pogumnim prstom, nenadoma globoko vzdihne in mišice se mu sprostijo, začne trgati z mene majico, hlačke, zavaliva se v klobčiču na mehak moker mah, pustim se mu, da me razkreči, ne morem več čakati ... pustim se natakniti, objamem ga čez zadnjico in povlečem nase, da prodre ud kar najgloblje vame, da se dotika materničnega ustja, ki se krči in razpira kot trepetavka, iz katere se širi naslada po vsem telesu ... Ne pustim mu, da bi se premaknil, želim, da bi to trajalo, trajalo, vendar je čutna napetost prehuda. Spustim ga, da se začne premikati in hipoma sva oba v valovanju ... Ne vem, valujeva midva ali se zemlja pod nama ziblje, ne zaznavam več, kje je kaj, dež lije od zgoraj in od spodaj, vse naokrog je mah, kakor da sva zavita v mehak zapre-

dek, v nevzdržni nasladi si kričiva nerazumne besede, stokava, se sme jeva, jokava, grizem ga v ustnice ... v glavi mi zasumi, slast mi kot vulkan izbruhne v maternici in se razlije po vseh udih ...

Oster prasket strele.

Drevo nad mano se zaiskri v tisočerih nitih, naokrog se naredi beli dan, oglušujoči grom zaziblje zrak in strese zemljo ... odmeva skozi gozd in nekje daleč odgrmeva, potem ne slišim in ne vidim ničesar več. Vse je onemelo.

Naju je zadelo in sva umrla?

Krčevito stisnjena v objemu še vedno trepetava. Živim, živiva, čutim, kako se Rok dokončno izliva vame in me med globokim stokom napolnjuje s toplo semenovino ...

Ne dežuje več, vonja po mahu, po streli ...

»O, Bhaga ... « vzdihne, »kako globoko sem v tebi ... «

»Ostani v meni ... « zmedeno prosim. »Nikoli ne odidi ... «

»Nikoli te ne bom zapustil, Alita, prišla bova v Tibetijo ... « reče.

Zmrši me po temenu, tako me je ganilo, vsevprek ga poljubljam in se končno prisesam na njegove ustnice: rada bi mu izsesala dušo, tako kot mu je moja maternica izsesala sok življenja, noro ... pojedla bi ga najraje, znova se mi vzburi že polegla kri v žilah, spet si ga želim, neverjetno, kako je še močan in trd v meni, nikoli še nisem doživela kaj podobnega z moškim.

Ostaja v meni in se prepušča mojemu poljubu, dokler ne obnemorem, in zdaj začnejo njegove ustnice v povračilo potovati po mojem licu: poljublja mi ušesne mešičke, očesne veke, oblizuje nosnice, njegova brada me prijetno ščegeta, ko zdrsne mimo ustnic po vratu k vršičkom dojk, razvnema me, da zaniham z boki ... Počasi se tudi on premakne v meni, odgovarjam mu in spet se začenja najin ljubezenski ples na mahu, vse hitrejši, vse bolj vroč, zadihana sem, zdaj zgoraj jaz, zdaj on, vrhunska slast še kar traja in traja in se kopiči v meni, nakar se zgodi nekaj, kar me prestraši: začne mi prihajati kar zapored, z vsakim krikom in trzajem doživljam vrhunce ... se bo to sploh nehalo ali bom umrla od naslade ... potem omahnem v blaženo nezavest...

Ne vem, kako dolgo je vse to trajalo. Ozaveščam se v Rokovem naročju, treplja me po licih in poskuša obuditi, skozi vejevje sije polna luna in nekje daleč v dunskih močvarah kreketajo žabe.

Rok:

»Bhagamanu! Bhagamanu!«

Ciganska punčara se je prilepila name kot klop že v taboru in mi sledi in me kliče. Zaman seji skrivam in zavijam s poti, vedno znova mi je za petami. Večeri se, na jugu se zbirajo hudourni oblaki, bliža se nevihta, zdavnaj bi moral biti v skrivališču, kjer me čaka Alita, pa ovinkarim po gozdu, da bi se otresel te smrklje, in izgubljam čas ... Dovolj je imam, na kureč mi gre!

Ustavim se, jo počakam in bevsknem nanjo:

»Poberi se! In ne kliči me bhagamanu!«

Obstoji, očitajoče me gleda z velikimi, kot oglje črnimi očmi, prestopa se, kot da jo tišči lulat, v zadregi vleče dolge skodrane lase in nič ne reče.

»Si me slišala, ne razumeš človeščine?« jo pestim. »Kaj bi sploh rada?«

»Bhagamanu,« proseče reče, »lepo prosim, vzemi me s sabo vTibetijo ... «

»Nisem božji človek in ne grem v Tibetijo!« jo nahrulim. »Takoj se poberi, drugače ti polomim vse kosti!«

Nič ne pomaga, še kar naprej stoji z vdano povešenim pogledom. Potem se iznenada zgane in začne s hitrimi gibi razpenjati pisano platneno oblekico ... nič nima pod njo, pokaže svoje suhljato, skoraj deško telesce, na katerem kot dva kupčka brstijo prsne bradavičke, in če ne bi imela poraščenega trikotnika med nogami, človek res ne bi vedel, s katerim spolom ima opravka ...

»Polomi me, bhagamanu, samo dopusti, da lahko grem s tabo,« moleduje in naga poklekne predme.

»Takoj se obleci, kurbica kurbasta!« zavpijem v jezi na samega sebe, kajti nenadoma me spreleti blazno poželenje, da bi res pretepel to telesce, ki se na kolenih zvija pred mano, ga nataknil in izpraznil vanj vso zatrto slo ...

V besu pograbim debelo suho vejo, zamahnem in na vso moč treščim po starem panju, da se trhljad razleti naokoli.

»Marš! Marš!« vpijem in začnem bežati, lomastim kot norec po gozdu, bežim, da bi ubežal samemu sebi.

Po vsem postu, ki ga doživljam ob Aliti, po zadrževanju in prikrivanju blazne želje, da bi se ljubil z njo, ni nič čudnega, da mi vstane in me prime, da bi nategnil ponujajočo se malo nesramnico ... Ne morem pomagati, ko ponoči z Alito potujeva, me vznemirja vonj po njenem znoju; ves napet sem, kadar me zaprosi, naj jo počakam in gre odtočit za bližnje drevo, vlečem na uho, da bi slišal vsaj curek, in pri tem me obseda zblojena misel, da bi pil tudi njeno scalnico, tako nor sem nanjo ... Zadnje čase večkrat ovohavam njene prepotene hlačke, ki jih obeša pred šotorom, ko gre po nočnem pohodu zjutraj spat, jaz pa ostajam na straži ... Zavest, da se je tkanina dotikala Alitinega najbolj skritega dela telesa, ki si ga neznosno želim, me vsakič tako prevzame, da mi pride ... Potem se streznim in postanem skrajno žalosten in nezadovoljen: zavem se, daje najina bližina samo navidezna in da sva po več kot mesecu dni skupnega bega še vedno tako narazen, kot bi bila med nama Koupa in vegensko-mesojska mrtvostražna meja ... Bojim se, da bom nekega dne znorel in jo posilil...

Nekje v daljavi grmi, grmenje se hitro približuje in ne vem, ali bom pred nevihto v šotoru. Upočasnim tek, se malo razgledam, da se znajdem, dokler je še svetlo. Nisem več daleč, upam, da sem se znebil Cigančice in bom kmalu pri Aliti. Najbrž jo že skrbi, kje hodim tako dolgo, ampak krive so njene preživetvene tabletke; porabil sem veliko časa, da sem jih našel pri neki ciganski rastlinojedi družini daleč zunaj tabora. Požvižgam se na brezmesno prehranjevanje, pri katerem se moraš basati s kemičnimi pripravki ... Sicer je ne mislim spreobračati, čeprav bi najino popotovanje bilo veliko bolj preprosto, ko bi za hrano mimogrede ustrelil kakšnega zajca ali ujel ribo ...

Zabliska se, strela udari nekje v bližini, v smeri skrivališča. Pospešim tek, da bi bil čimprej pod šotorskim platnom, čeprav me čaka nova preizkušnja, kot vselej, kadar med dežjem oba zlezeva v zaklon in sva si čisto blizu in moram skrivati svojo stoječnost in paziti, da se je ne dotaknem ...

Močan veter zaveje, listje šumi in veje se lomijo, bliski parajo nebo in grmenje ne poneha več. Ulije se ploha, ne bom prišel suh v zavetje, ne izplača se več teči. Zastanem in tedaj med vršenjem vetra in dežja zaslišim slaboten dekliški glasek:

»Bhagamanu! Bhagamanu!«

Škrtnem z zobmi in se ozrem, med bliskavico zagledam Cigančico in se z naperjeno puško poženem proti njej.

»Ne zasleduj me več! Ubil te bom!« kričim, da bi prekričal grom, in ker še kar naprej trmasto stoji, ji ustrelim pred noge.

Končno se obme in brezglavo pobegne nazaj proti taboru. Upam, da nihče ni slišal strela v tem besnenju narave, in upam, da sem ji dobro podkuril in mi ne bo več za petami.

Bil je že skrajni čas, da sem se je znebil, v svitu bliska se mi zdi, da vidim jaso in gosto podrast, pod katero se skriva šotor ... verjetno se Alita ni držala priporočila, da mora prežati kje v bližini, in se je pred nalivom skrila vanj. Čeprav bom v njeni bližini prestajal težke skušnjave, začnem spet teči, da bi bil čimprej pri njej ...

Med zaporednimi bliski zagledam najino skrivališče. Uzrem tudi Alito, ki se požene iz bližnjega grmovja in mi na vso moč teče naproti ... Srce mi zastane, nekaj hudega je morala doživeti...

»Rok! Rok!« slišim njeno vpitje, kljub grmenju in nalivanju dežja.

Odvrže puško in se me krčevito oklene, ihti, vse telo ji stresajo drhtljaji ... Stisnem jo k sebi.

»Kaj se ti je zgodilo, Alita?« osuplo vprašam.

»Nič ... samo da si prišel,« mi med ihtenjem šepeče v uho. »Rok, moj Rok ... « vzdihne. Začutim njene ustnice na ušesnem mešičku ... rekla je: moj Rok ... A je to mogoče, sem slišal prav, verjeti ne morem! Svet se mi postavlja na glavo, njene ustnice se poljubovaje bližajo mojim, dosežejo jih, njen jezik poskuša razikleniti moje od presenečenja otrple ustne ... glavica med nogami prehiti možgane v glavi in v hipu otrdi, stisnem Alito k sebi, jo hlastno poljubim, najina jezika se srečata, čutim slanost njenih solza, ki ji še vedno tečejo in se mešajo z dežjem, v njenem dahu zaznavam ženstven vonj, ki me dokončno razvname. Dopušča mi, da jo jezičim po ustni votlini, ji srkam slino, zasopla mi poskuša med poljubljanju nekaj povedati ... ne morem je razumeti ... zvija se in drgne obme ... če bo šlo tako naprej, mi bo prišlo, se ustrašim, ne smem se osramotiti, za mesojsko moško čast gre ... zadržim se, neham se je dotikati skozi obleko, umiriti se moram. Dež se uliva po nama kot iz škafa.

Razpira moker kombinezon in ga poskuša sleči, do polovice seji posreči, prime me za roko in jo povleče med noge, zdaj vem, da misli zares ... Previdno se pretipam za robom tesnih hlačk do mokrega in toplega mednožja, še vedno se bojim, daje vse skupaj njena hipna muha in se bo streznila in me odsunila, zato jo božam nalahno ... pri vsakem božljaju ji telo vzdrhti, oklepa se me okrog vratu in vročično poljubuje.

»Daj, daj ... « me prosi, meni pa se utrga. Zrinem prste vanjo, in ko občutim, kako se razpira, ne zdržim več. Trgam oblačila z nje in obenem tudi ona mene slači: gola se znajdeva na mokrih tleh, pod mano leži ... noge razmakne in že sem v njej ... joj, kako globoka je, kako mehka, kakor da ne bi imela konca ... Občutek imam, da bom ves spolzel vanjo in se utopil v nepopisnem užitku. Končno, prišel sem do konca, ona pa me s krčevitim objemom zadrži v sebi in tako obmirujeva. Oddih mi pride prav, drugače ne vem, kako bi zadržal izliv, osramotil bi se ... Mirujeva, samo najine ustnice se stikajo in globoko dihava drug v drugega. Z globokim vzdihom me nenadoma izpusti iz klešč in v hipu sva v divji ježi, vse hitreje jo jaham, prevračava se... zdaj ona jaha mene ... stoka, vpije, se sme je ... odgovarjam na njene krike, ihti, zagrize se mi v ustnico ... njena notrina plapola, se krči ... čutim, prihaja ji ... srečen sem, zadovoljil sem jo ... ni me izdal ... trd je, še lahko zavlačujem užitek ...

Nenadoma vse zažari v modrikasti svetlobi, grom useka. Zemlja se trese, mah prasketa, spreletava me mrščalica, kakor da me zbada tisočero majhnih iglic. Oba z Alito sva ob udaru strele sredi vrhunca ljubovanja za hip okamnela v objemu. Grmljava ponehava in nenadoma je vse tiho. Celo dež se ne uliva več. Zastal sem globoko v njej in spet začutim zapoznele krče njenega drobovja ... Ne da bi se zganil, se mi presenetljivo povrne višek sladostrastja, ki gaje presekala strela ... na ves glas zastokam in se začnem silovito izlivati v globočino Alitinega telesa. Končano.

V glavi mi odzvanja, kakor da bi bil do dna izpraznjena posoda. »O, Bhaga ... « vzdihnem, »kako globoko sem v tebi ... « »Ostani v meni ... « me hripavo prosi. »Nikoli ne odidi ... « »Nikoli te ne bom zapustil,« ji z vso resnobo obljubim.

»Alita, prišla bova v Tibetijo ... «

Odgovori z vročičnimi poljubovanjem, zasesa se mi v ustnice in jih grizlja, kakor da me hoče použiti, sapo izgubljam ... oh, najraje bi se pustil sladko zadušiti s poljubi ... Lovim sapo iz njenih ust, ki mi prinaša v nosnice Alitin telesni vonj, vonj, ki sem ga skrivaj kradel na njenih hlačkah, ko se je nisem smel dotakniti, in ki me spravlja ob pamet. Sploh mi ne uplahne, čeprav sem maloprej končal, neverjetno, zmožen sem nadaljevati, to se mi še ni zgodilo z nobeno žensko, pa jih nisem imel malo.

Zaznavam, da se tudi ona ponovno vnema, čeprav še vedno negibno združena leživa na bokih. Valujejo pa ji trebušne mišice in vse bolj je zadihana. Prevzamem pobudo in ji začnem vračati ljubeznivosti: božam mokre lase, ki soji, odkar sva na begu, že precej zrasli, ljubkujem ušesa, veke, občutim utripajočo žilo na vratu in pristanem na otrdelih prsnih bradavičkah. Zastoka in premakne boke, odgovorim ji in v hipu sva spet v ljubkovalnem plesu, ki traja, traja ...

Zmogel bom, naj traja kolikor hoče ...

Nenadoma se njeno telo s predirnim krikom zvije v lok ... omahne, se takoj vnovič med kričanjem zvije, in to se ponavlja še in še, kakor da jo je prijela božjastna padavica ... Ne vem, ali naj neham, ker mi bo drugače umrla v objemu.

Končno obleži nepremična. Ugotovim, da diha, da ji srce še bije, samo onesvestila se je. Tako dolgo sem zadrževal, da zdaj z nekaj lahnimi sunki v nezavestno Alito hitro dosežem zadostitev in se odmaknem.

Med cigansko moško druščino sem slišal govoriti, da dobri jebci lahko žensko pokavsajo do nezavesti, nisem pa nikjer slišal, da bi ženski prihajalo še in še ...

Mesečina medlo razsvetli gozd. Gledam nemočno golo Alito, gledam in se je ne morem nagledati. V meni ni več sle, ne poželenja, čutim samo to, da jo ljubim bolj ko vse na svetu. Vzamem jo v naročje in poskušam s poljubi obuditi.

Šesto sočasje :NA VALOVIH DUNE

Alita:

Ležim v čolnu in gledam v nočno nebo, posuto z zvezdami. Rok tiho vesla in skoraj neslišno ploveva s počasnim tokom široke Dune. Občutek imam, da stojiva pri miru in da se ozvezdja premikajo po temnem obnebju.

Od nevihtne noči pred nekaj tedni, ko sem mu padla v objem, se mi je svet prekucnil v en sam sončen dan ... Kakor da bi se zbudila iz omrtvičenosti in more po splavu, spet živim, diham in ljubim, ljubiva se do onemoglosti, najraje bi ga imela ves čas v sebi. Spiva gola v skupni spalni vreči, in čeprav se znoriva pred spanjem, me včasih nežno vzame med sanjami in se prebudim, šele ko mi pride. Nora sem nanj in menda tudi on name, izpolnila sem mu celo najbolj prismuknjeno željo, da bi pil moj seč. Povsem me je zblodil, zatelebala sem se, samo njega še vidim. Ob njem pa se mi je odprla širjava sveta in pokrajine, skozi katero potujeva: divje rečne soteske, pa brezmejna ravnina, na kateri se Duna razleze v veletok; čisto drugače doživljam jutra, ko sonce vzhaja in končujeva nočno plovbo in se skrijeva v kakšen zatok, da naju nebi opazili z rečnih tovornih ladij, ki podnevi plujejo proti Črnemu morju. Tudi ko gledam v nočno nebo in vse to zvezdovje nad sabo, me preveva neko radostno hrepenenje, da bi se dvignila tja gor, kamor so nekoč že vzletali naši predniki, čutim se del vesoljnega stvarstva ... Če je res kje Bhaga, ciganski bog, ki ga včasih pokliče Rok na pomoč, potem mi je skozi zaljubljenost naklonil čudovito spregledanje.

Rahla slabost me obide v drobovju. Mesečnina mi je izostala, mislim, da sem zanosila. Morala bi mu povedati, a to že nekaj dni odlašam s pretvezo, da morda le začnem krvaveti, v resnici pa me vsakokrat zareže v prsih, ko se spomnim, kako sem povedala Oskarju, da bova dobila otroka: zastal mu je dih in obraz se mu je stemnil, nakar je osuplo izdavil: »Tega si vendar ne moreva privoščiti ... « Bilo mi je, kakor da bi se podrl svet okrog mene.

Ostala sem brez besed, niti šleva šlevasta mu nisem mogla reči, čeprav sem si to v sebi kar naprej s stisnjenimi zobmi ponavljala. Odšla, zbežala sem od njega brez besed, se zatekla k teti na jugu alpskega kondomija, naredila splav in se prijavila v žensko ostrostrelsko stotnijo, na meji z mesojskim rezervatom. Zbežala sem pred vsem, kar bi me spominjalo na Oskarja in splav, a me je vendarle spremljala krivda, da sem strahopetno umorila otroka, in strah, da zaradi tega ne bom mogla nikoli več zanositi.

Res je čas, da povem Roku. Samo kako naj začnem ... Srce mi nemirno utripa.

»Rok ... « ga tiho pokličem.

»Ja, Ljubka, a ne spiš?« me vpraša.

V trenutkih nežnosti mi pravi Ljubka, čeprav bi lahko rekel ljuba, ljubica, ljubimka. In kadar mi reče ljubka, me kar zmršči sladek srh po telesu in se začnem odpirati za ljubkanje ... tako sva poimenovala najin ljubezenski odnos.

»Ne spim,« mu odvrnem. »Zvezde gledam in tuhtam ... «

»O čem?«

Ne morem začeti ... ne gre mi iz ust...

»O bogu Bhagu, če obstaja,« naposled rečem in zavlačujem izpoved.

»Nekaj že mora biti,« zamišljeno pravi.

»Mar ni v Mesoji, tako kot Vegeniji, strogo prepovedano verovanje v bogove?« se izmikam, čeprav vem, da mu ne bom mogla dolgo skrivati nosečnosti.

»Seveda je,« odvrne. » V zapovedih, ki jih je od Stvarnika vesolja in zemlje dobil naš veliki mesojski učenik Ciril Miklos, je zapisano, daje bilo mnogoboštvo krivo za propad človeštva ... «

Presenečajo me sorodnosti v vegenski in mesojski ureditvi. Tako kot isti jezik in vojaško orožje, imajo tudi oni preroka in zakonik.

»In se Cigani tega ne držijo,« pripomnim.

»Cigani se marsičesa ne držijo,« reče. »Zato v Mesoji preganjajo njihove tabore.«

»Tudi Vegeniji ni nič drugače,« mu hripavo pritrdim.

Končno moram z besedo na dan, glas me izdaja.

»Rok, če je res kje Bhaga,« šepnem, »se mu hvaležna ... Nekaj ti moram povedati ... «

»Povej,« nekoliko zaskrbljeno reče in neha veslati.

»Mislim, da sem zanosila ... «

Tako. Izrečeno. Zadržujem dih in čakam. Zdi se mi, da traja in traja. Potem zaropota veslo, ko gaje Rok odloži na dno čolna. Skloni se nad mano, tako da začutim pospešen dih, ko se njegova usta bližajo mojim. Namesto besede dobim zasopel poljub, ki mi vse pove, in jaz mu odgovarjam z jezikom, ki sprejme njegov jezik tako globoko v usta, da se mi zdi, da se bo vsak čas dotaknil mojega razburjenega srca ... Počasi se zlekne k meni in najin poljub se nepretrgano nadaljuje, začutim, daje pripravljen za ljubkanje, a odlaša ... Najina ljubkanja so iz dneva v dan daljša in užitek raztegujeva do onemoglosti ... Gledam njegov obraz nad sabo, zakriva mi zvezde, kljub temi se mu svetlikajo drugače vranje črne ciganske oči kot dve veliki zvezdi ... le odkod ta odsev? Z valov Dune morda, na katerih mrgoli zvezdno nebo, ali pa mu brli iz zenic ljubezni luč.

Ne zdržim več, začenjam se slačiti, da bi moja koža čimprej čutila njegovo, pomaga mi in pri tem tudi sam odvrže oblačila, še vedno brez besede se začenjajo njegove ustnice poljubovaje sprehajati po vratu do prsnih bradavic, dolgo mi poljublja popek, kakor da bi hotel pozdraviti plod v notrini, nakar poljubi zdrsnejo navzdol, tja, kamor sem mislila, da ne bom nikoli v življenju nobenemu moškemu dovolila poljuba, še najmanj mesojedcu in napol Ciganu ... zdaj pa se zvijam v nasladi in ne morem več zadrževati stokanja ... Zadnji trenutek si z dlanmi zakrijem mednožje, da ne bi prehitro skopmela.

Počasi se s poljubi vrača navzgor in pristane na ustih, vonj po meni preglaša vonjavo po rečnem blatu na dnu čolna, okušam se v njegovih ustnicah, v njegovi slini, kar me presenetljivo še bolj razvnema.

Vem, čutim, da me ima tako rad, kot me ni imel še nihče, da ljubi celo moje izločke ... vračam mu poljub z vsem žarom, zlekneva se na bok obrnjena drug k drugemu, premagujoč neučakanost se zadovoljujeva samo z nežnim dotikanjem.

Zvezde nad nama počasi kolobarijo, ne vem, ali obrača reka čoln ali dobivam vrtoglavico zaradi razvnete krvi, ki mi buta v glavo. Drhtim v pričakovanju, da me vzame. Pogrešam ga v sebi, res sem obsedena ... Božam njegov hrbet, stiskam k sebi, on zadovoljno gode in se počasi bliža, spodbujam ga, da končno spolzne vame in do konca zapolni mojo nezadržno željo po popolni združitvi.

Ostane globoko v meni in premikava se samo toliko, kolikor se guga čoln, prepuščen valovom Dune ... Nedopovedljivo uživam v tem valovanju, zazibana v poljub, ki se ne neha in ne neha, s čutenjem, napetim kot struna, ki se še vedno razteguje ... Komaj še zadržujem krike naslade, da se ne bi razlegali daleč čez vodo do drugega brega.

Ne zdržim več, sunkovito premaknem spodnji del telesa,

Rok mi odgovori, in začne se vse hitrejše ljubovanje ... Zdaj midva divje zibljeva čoln, veslo ropoče, voda pljuska čez rob na naju, s krčevitim poljubom dušiva drug drugemu krike ... in pri vseh prenapetih čutih nenadoma začutim njegov vroč izliv, ki se mi razmezi po notranjosti, izzove silovit izbruh končevanja in neizkričana strast se mi sprevrže v nezadržno ihtenje ...

Rok se zdrzne in hitro odmakne, kakor da se je prestrašil

»Ljubka, zakaj jočeš?« me zasoplo vprašuje in odpoljublja solze z lic.

»Presrečna sem, ker nisi rekel, da sem zanosila ob nepravem času in si ne moreva privoščiti otroka na begu ... « mu iskreno odvrnem.

»Kje pa, kako moreš pomisliti kaj takega,« prizadeto reče. »Tudi jaz sem srečen, da delček mene raste v tebi. Sem pa najprej za hip res pomislil, kako bo z najinim popotovanjem ... «

Umolkne in oba se uleževa na hrbet, za roke se drživa in gledava v zvezdnato nebo. Čoln je zaneslo v otiš ob bregu, ne vrti se več, ampak samo lahno pozibava na mestu.

»Ampak ne skrbi, prišla bova v Tibetijo, pa čeprav bi te moral nositi na rokah,« odločno reče.

»Ne bom ti v breme, ne bojim se potovanja, hoja mi bo celo koristila,« mu zagotovim in stisnem roko. »Devet mesecev bo dovolj, da prideva do cilja ... Če obstaja ta cilj, če ni samo cigan-| skaizmišljija ... «

»Čedalje bolj verjamem, da obstaja,« mi zagotavlja. »V vsakem taboru, ko vidijo moj obesek s petelinjim krempljem, mi bolj živo pripovedujejo o svobodni deželi, kjer ljudje niso ločeni v kondomijih in rezervatih, kjer nihče nikogar ne preganja, tudi Ciganov ne, in kjer je za vsakogar dovolj dela in jela.«

Lepo gaje poslušati, kakor da bi pripovedoval pravljico. Najraje bi kar gledala zvezde in poslušala. Kako lepe so, ne morem si misliti, da sojih predniki pred katastrofično vojno zaradi onesnaženega ozračja komaj še videli ...

Zdrznem se. Iz srebrnega pajčolana Rimske ceste nenadoma zasveti močna neznana zvezda, počasi polzi čez nebes, nato pa z ostrim lokom zavije nad reko in obstoji natanko nad nama.

»Rok, vidiš to?« pridušeno šepnem.

»Vidim in mi ni všeč,« tudi on tiše odgovori. »Ni zvezda, ni

utrinek ... «

»Kaj bi potem bilo?« vprašam.

»Človeška letalna naprava, neboplov ... Glej, zdaj se že spet premika na drugo stran,« reče.

»Človeška naprava ne bi smela letati po nebu,« ugotovim. »Po vegenskem zakoniku in menda tudi po vašem, so zemeljska in zračna vozila prepovedana. Nihče jih ne sme izdelovati ... « »Saj, zato pravim, da mi ni všeč ta reč,« reče Rok in gleda luč, ki se spet ustavi nad reko. »Če tam zgoraj ne smejo biti ljudje, potem so lahko bitja s Pasje zvezde, ki po katastrofi urejujejo naš planet... Morda so nas oni razdelili na majhne, na smrt skregane okoliše, da ne bi nikoli več izbruhnila svetovna vojna...« osuplo razmišlja.

»Groza, če je to res,« se ustrašim. »Ampak zdaj se mi je posvetilo, odkod prihaja to isto orožje in oprema, medtem ko se moramo premikati z ježo in na konjskih vpregah.«

Molčiva nekaj časa, oba strmeča v neznano letečo zvezdo, ki naposled iz popolnega mirovanja nad reko bliskovito šine navzgor in se izgubi v meglovju Rimske ceste. Rok pa razmišlja naprej:

»Lahko je še nekaj ... Cigani pripovedujejo, da večkrat videvajo na nebu navje, blodeče nočne lučke, ki naj bi bile duše nerojenih otrok ... «

Nenadoma mojo srečo preseka otožen spomin in začutim nujo, da se mu izpovem.

»Rok, še nekaj ti moram povedati,« rečem. »V preteklosti sem že enkrat zanosila in otroka splavila ... «

Solze me oblijejo. Rok me nežno boža po laseh, ki so mi že precej zrasli, in me tolaži:

»Ne ženi si k srcu, Alita. Kar je bilo, je minilo, odšlo je kakor luč, ki se nama je prikazala ... «

Potem zapečati pogovor s poljubom in prime v roke veslo.

Rok:

Z vsakim zamahom vesla pomislim, da sva bližje Tibetiji. Hvaležen moram biti ciganskemu starešinu Juraju iz podunskega tabora za podarjeni čoln: ponoči na reki ni redkih tovornih ladij, tudi ribičev ne, in tako lagodno in hitro ploveva s tokom Dune proti Črnemu morju.

Včasih, med nočnim veslanjem, pomišljam, da se mi je morda vse skupaj nasanjalo in se moram dotakniti Ljubke in se prepričati o njeni resnični navzočnosti ... Tudi zdaj, ko leži vznak na kocu, pogrnjenem na dnu čolna, in najbrž spi, bi jo najraje zbudil in se prepričal, daje res moja, moja do obisti. Po tistem, ko sem jo v nevihtni noči prvič izljubil do nezavesti, se nekaj dni skoraj sploh nisva ločila ... Nekaj takega se mi je zdelo včasih nemogoče; žensko sem po kratkem postopku nategnil, se spraznil na njenem trebuhu, da ne bi zanosila, in potem nisem imel nobene želje več, da bi se še kaj ukvarjal z njo, celo neprijeten srh me je spreletal, če se me je dotaknila ... Z Alito je vse drugače. Čeprav se do konca izpraznim in ne čutim nobenega poželenja več, mi še vedno diši njen ženski vonj, še vedno se poljubljava in dotikava, gledam jo, gledava se, in ne morem se nagledati njenih velikih, kot plavica modrih oči, ki sevajo toplo milino jasnega neba, čeprav so drugače lahko tudi hladne; božam ji lase, ki so ji zrasli, tako da si že lahko naredi prečo in ji prameni sežejo do ličnic, z ugodjem se dotikam žametno mehke in napete kože, ne morem se ločiti od jedrih, v širino zaobljenih dojk, in včasih jih ljubkujem tako dolgo, da bradavičke otrdijo, kot bi bile iz hrustanca, in me prosi, naj neham, ker jo začenjajo boleti ... obseden sem z njimi, čeprav obožujem vse njeno telo, sicer mišičasto, izoblikovano od vadbe, a vendar tako ženstveno, da bolj ne bi moglo biti, še zlasti ritka, z jamicami na vsaki polobli, in zaobljeni boki. Potem pa Venerin griček, poraščen s kratkimi zlatkastimi dlačicami ... zaupala mi je, da so si vegenske ostrostrelke morale redno briti mednožje in ji zdaj spet rastejo ... Dovoljevala mi je počasno osvajanje vseh njenih skritih kotičkov in na koncu ugodila moji nori želji, da pijem njen seč. »Tega nikomur na svetu ne bi dovolila,« je v zadregi rekla, ko se mi je olajšala v usta, nakar sem ji zatrdil, daje v ljubezni in vojni vse dovoljeno, midva pa sva tako v ljubezni, kot v vojni med Vegeni-jo in Mesojo ... Razen tega so Cigani prepričani, da seč pozdravi zagnojene žulje na rokah, pike žuželk in kraste. Zasmejala se je in se mi dokončno vsa prepustila in sva noro uživala. Vsakič znova me vzburi misel, kako se je to zgodilo.

Kakor bi začutila mojo poželenje, se premakne na dnu čolna.

»Rok ... « tiho spregovori in premolkne.

»Ja, Ljubka, a ne spiš?« jo vprašam.

Nič odgovora. Morda govori v sanjah in v sanjah izgovarja moje ime. Lepo je to slišati, najraje bi odložil veslo in jo zbudil s poljubi.

»Ne spim,« naposled odgovori. »Zvezde gledam in tuhtam...«

»O čem?«

V njenem glasu čutim nekakšno negotovost, ki je nisem vajen.

»O bogu Bhagu, če obstaja ... « končno pove.

»Nekaj že mora biti,« rečem, saj tako tudi res mislim.

»Mar ni v Mesoji, tako kot Vegeniji, prepovedano verovanje v bogove?« vpraša in se dvigne na komolce, kakor da bi ji rekel nekaj presenetljivo nedoumljivega.

»Seveda je,« ji pritrdim. »V zapovedih, ki jih je od Stvarnika vesolja in zemlje dobil naš veliki mesojski učenik Ciril Miklos, je zapisano, daje bilo mnogoboštvo krivo za propad človeštva ... «

Kaj na ji še rečem? Da me je moja ciganska babica kot otročeta naučila nekaj molitvic k Bahagu, ciganskemu bogu, ki je dober in ljudem pomaga?

»In Cigani se tega ne držijo,« bolj ugotovi kot vpraša.

»Cigani se marsičesa ne držijo,« priznam. »Zato v Mesoji preganjajo njihove tabore.«

»Tudi v Vegeniji ni nič drugače,« reče in v njenem glasu že ves čas zaznavam nek čuden nemir, kot da je za vsem skupaj nekaj drugega.

»Rok, če je res kje Bhaga, sem mu hvaležna ... « mi s tresočim se glasom reče in prime za roko. »Nekaj ti moram povedati ... «

Skrb, kaj bi mi lahko prikrivala, me stisne pri srcu in veslo mi zastane.

»Povej,« rečem.

»Mislim, da sem zanosila ... « dahne.

Spreleti me kot blisk: kako bova zdaj prišla v Tibetijo ... bo rodila na poti ... bo zmogla vse napore ... Potem skrb preplavi radost in nezadržna želja, da se ljubiva kar v čolnu, želja, ki se je kuhala že prej, ko sem tuhtal o najini ljubezni. Odlagam veslo... Kako naj ji izrazim z besedami srečo, daje zanosila z mano? Nimam besed, poljub ji naj vse pove ... Sprejme ga z voljnostjo in odprtostjo, ki me vedno znova preseneča in očara, še z nobeno žensko se nisem tako poljubljal, nobena ni znala tako globoko in tako dolgo uživati pri stiku ustnic in jezikov. Zleknem se k njej, jo stisnem v objem in ne pretrgam poljuba, vem, da čuti mojo pripravljenost za ljubkanje, obenem pa ne hitim. Čutim, kako se čoln brez krmarjenja obrača in ga tok nosi k bregu ... Slepa sva, kadar naju prime ljubovalnost, pozabiva, da nama je Planpol najbrž še vedno za petami ...

Alita vzdrhteva in začenja vleči kombinezon s telesa, pomagam ji in še sam slečem svoje cunje, najini vroči telesi se zlepita v eno samo čutno gmoto. Poslovim se od njenih ustnic in počasi drsim z jezikom po utripajoči vratni žili, nadaljujem do dojk, se pasem na bradavicah, dokler ne otrdijo, zavrtam v popek in se z valujočega trebuha približam hlačkam, ki jih ji namenoma nisem slekel ... Vedno znova me spomnijo na čas, ko sva si bila daleč narazen, kot na dveh bregovih reke, in sem v njih iskal bližino in stik ... Zdaj jih sama potegne z bokov in mi prepusti v poljub razcvetelo in sočno mednožje.

Toda kmalu se zvije, pridušeno zastoka in si z dlanmi prekrije sram. Najbrž noče prehitevati začete igre. S poljubi se začenjam vračati nazaj, do njenih ustnic, ki me željno sprejmejo in zadihano vračajo ljubkovanje, čutim razbijanje njenega srca, čutim, kako me z razmaknjenimi koleni težko pričakuje, tudi sam se komaj zadržujem, da me ne zanese divja pohota, s katero vse prehitro mine ... Leže na bokih se na robu najvišje slasti predajava samo nežnemu poljubljanju in božanju. Navadil sem se na zadrževanje, želim biti vse dalje z njo in v njej, zdi se mi, kakor bi med ljubkanjem postala eno in isto telo. Minil me je prvotni strah, da me bo izdala moškost, daje ne bom mogel zadovoljiti in bom osramotil mesojsko moževsko čast... Počasi ga potisnem v gladko globino njene notrine, se ustavim in ne premaknem več.

Čoln se lahno pozibava na valovih in med poljubom, ki še vedno ima okus in vonj njene ženskosti, se prepuščava samo gibanju vode. Prevzema me nepoznano ugodje, da sem povsem blizu zarodka in se ga skoraj dotikam ... Čeprav mirujeva, se v njenem telesu sprožajo vse pogostejši krči, globoko iz prsi ji uhajajo zadržani stoki.

Telo seji nenadoma sproži kot lok, ki mu je počila tetiva, in močno zavaluje, ne morem pomagati, moram ji slediti, vedno hitreje in močneje, čoln niha, veslo in stvari v njem ropočejo, voda škropi, midva pa ne nehava, v glavi mi šumi, ne morem več zadrževati ... izlijem se vanjo in dogodi se čudež, ki ga še nikoli nisem doživel, tudi ona končuje skupaj z mano. Vendar se na koncu pridušeni stoki naslade sprevržejo v ihtenje.

Streznim se. Kaj sem naredil narobe, da jo je tako prizadelo.

»Ljubka, zakaj jočeš?« jo zaprepaden vprašam in ji odpoljubujem slane solze z lic.

»Presrečna sem, ker nisi rekel, da sem zanosila ob nepravem času in si ne moreva privoščiti otroka na begu,« odvrne.

»Kje pa, kako moreš pomisliti kaj takega,« jo tolažim. »Tudi jaz sem srečen, da delček mene raste v tebi. Sem pa najprej za

hip res pomislil, kako bo z najinim popotovanjem ... «

Obleživa oba na hrbtu, počasi njen jok pojenja. Čoln je zaneslo v mrtvico, ne vrti se več, samo lahno se pozibuje.

»Ampak ne skrbi, prišla bova v Tibetijo, pa čeprav bi te moral nositi na rokah,« ji rečem in močno stisnem roko.

»Ne bom ti v breme, ne bojim se potovanja, hoja mi bo celo koristila,« odločno reče. »Devet mesecev bo dovolj, da prideva do cilja ... Če obstaja ta cilj, če ni samo ciganska izmišljija ... « »Čedalje bolj verjamem, da obstaja,« poskušam pregnati njen dvom. »V vsakem taboru, ko vidijo moj obesek s petelinjim krempljem, mi bolj živo pripovedujejo o svobodni deželi, kjer ljudje niso ločeni v kondomijih in rezervatih, kjer nihče nikogar ne preganja, tudi Ciganov ne, in kjer je za vsakogar dovolj dela in jela ... «

Alita molči, zvezde gleda in najbrž ne verjame. Ampak človek mora verjeti, čemu bi se drugače podajal na dolgo pot, ki ne pripelje nikamor.

Začutim, kako njena roka trzne in obenem tudi sam zagledam na nebu čudno svetlo točko, ki polzi na vzhod, nakar se skoraj pod pravim kotom obme in ustavi nad nama.

»Rok, vidiš to?« preplašeno šepne.

»Vidim in mi ni všeč,« še sam nehote potihoma ogovorim.

»Ni zvezda, ni utrinek ... «

»Kaj bi potem bilo?« zanima Alito.

»Človeška naprava ... « bleknem. »Glej, zdaj se že spet premika na drugo stran.«

»Človeška naprava ne bi smela letati po nebu,« ugotovim.

»Po vegenskem zakoniku in menda tudi po vašem, so zemeljska in zračna vozila prepovedana. Nihče jih ne sme izdelovati ... « »Saj zato pravim, da mi ni všeč,« rečem in utrne se mi presenetljiva misel: »Če tam zgoraj ne smejo biti ljudje, potem so lahko bitja s Pasje zvezde, ki po katastrofi urejajo naš planet... Morda so nas oni razdelili na majhne, na smrt skregane okoliše, da ne bi nikoli več izbruhnila svetovna vojna ... «

»Groza, če je to res,« s strahom vzdihne. »Ampak zdaj se mi je posvetilo, odkod prihajata isto orožje in oprema, medtem ko se moramo premikati z ježo in na konjskih vpregah ... «

Ne bi je smel vznemirjati z izmisleki o Nezemljanih. Saj še sam ne verjamem, da bi res lahko bilo kaj takega. Morda je samo navje.

»Lahko je še nekaj ... «jo poskušam pomiriti. »Cigani pripovedujejo, da večkrat videvajo na nebu navje, blodeče nočne lučke, ki naj bi bile duše nerojenih otrok ... «

Oklene se me in na njenih licih začutim solze. Kaj sem spet zinil narobe?

»Rok, še nekaj ti moram povedati,« mi reče s hripavim glasom. »V preteklosti sem že enkrat zanosila in otroka splavila ... « Zaskeli me pri srcu grenkoba, da nisem prvi ... Ampak nobene pravice nimam za ljubosumje. Nalahno jo božam po laseh.

»Ne ženi si k srcu, Alita,« jo poskušam potolažiti s kar se da mirnim glasom. »Kar je bilo, je minilo, odšlo je kakor luč, ki se nama je prikazala ... «

Poljubim jo, poberem veslo in zaveslam iz otiša k rečnemu toku.

Sedmo sočasje: CIGANSKA SVATBA

Alita:

Očarana. Ne morem se nagledati morja. Nikoli ga ne bi videla, ostala bi vse življenje priklenjena v alpskem vegenskem kondomiju, če ne bi pobegnila z Rokom in se podala na dolgo pot v neznano Tibetijo.

Pričakovala sem, da bo Črno morje črnikavo, temačno, a se preliva v turkizno modri barvi, dolgi valovi se valijo na peščeno obalo z mogočnim šumotom, dih mi zastaja, ko zrem vodovje do samega obzorja, prevzema me osupljiv občutek, da prvič zaznavam okroglino zemeljske oble.

Rok je odveslal do ciganskega tabora na otočku v ustju Dune po poročno obleko zame. Pičilo gaje, da se morava poročiti, pa čeprav po šegi romunskih Ciganov; po vegenskih in mesojskih zakonih je zakonska zveza med rastlinojedko in mesojedcem strogo prepovedana.

Nezaslišano skrben oče je. Prigovarja mi, naj zaradi nosečnosti zaužijem kakšno krepkejšo hrano, skuhal bi mi ribjo juho ali račje jajce, nabral medu divjih čebel ... Zaman mu razlagam, da moj želodec tega ne bi prenesel, ker sem vegenka od rojstva.

Najina plovba po Duni je bila eno samo ljubljenje, skoraj neločljiva sva bila in zdaj, ko čakam, da privesla nazaj, in gledam morje, obsijano z žarki zahajajočega sonca, se zalotim, kako mi nekaj samote pravzaprav godi ...

»Trapa,« se glasno okregam. Kako morem pomisliti kaj takega. Brez Roka si ne znam več predstavljati življenja, ljubim ga brezmejno, dopuščam mu, da se me polašča, kadar hoče in kjer hoče, dajem se mu z vso strastjo in užitkom, tudi če je zame boleče in ponižujoče ... Obožuje mojo rit, in ko mi jo je sinoči božal in mečkal, sem ga prosila, naj me pošteno našeška in potem vzame od zadaj; ubogal je, in z bolečino ... še zdaj me peče koža... sem se prikopala do nepričakovanega užitka zaljubljenosti, ki presega muko in sram.

Izza bujnega ločja ob rokavu Dune se prikaže čoln, Rok mi že od daleč maha z veslom, presrečna mu hitim naproti na obalo. Kako sem si mogla podzavestno zaželeti samost, zvezana sem vendar z njim na življenje in smrt?

Pristaja, šele zdaj opazim, daje oblečen v pražnjo cigansko obleko: na glavi ima klobuk s širokimi krajci, na sebi pa snežno ! belo srajco s čipkastimi naborki in tesne črne hlače s širokim rdečim pasom. Ne morem si kaj, na ves glas se zasme jem, nekako ne pristaja mu civilna oprava.

»Ljubi, kakšen pa si?« rečem.

»Počakaj, tudi tebi sem prinesel poročna oblačila,« z nasmehom odvrne, potisne čoln na peščino in mi ponudi zajeten zavitek. »Preobleci se, svatje s starosto naju čakajo.«

Brskam po cunjah: tuje dolgo zgornje krilo iz pisane svile, čipkasto obrobljeno spodnje krilo, svilena bluza barve starega zlata, črn životec, vezen z zlato nitjo, dokolenske rdeče svilene spodnjice in nogavice, lakasti čeveljčki, ogrlica iz pozlačenih kovancev, uhani in - o, sveta nebesa! - lasulja iz pravih črnih las ...

»Joj, ne prosim,« vzdihnem. »Se moram res v vse to našemiti?«

»Ne smejo naju videti v uniformah,« me prepričuje. »Nikoli ne veš, ali ni tudi med Cigani kakšen ovaduh, ki bo obvestil krajevne pandurje, da sta se v taboru poročila tujca. Tvoji svetli lasje pa bi bili sploh nekaj še ne videnega in bi šel glas naokoli in prišel do Planpola. Mislim, da naju še niso nehali iskati.«

»Zakaj potem tvegava?« ga vprašam. »Morda tudi starosta ni zanesljiv.«

Resnično mi nič kaj ne diši navleči nase vsa ta oblačila, čeprav so videti oprana, spodnjice očitno sploh še niso bile nošene. Predvsem pa ne vem, kako se bom znašla kot Ciganka med mesojedimi Cigani.

»Kdor pozna pomen obeska s petelinjim krempljem, ki ga nosim, in romanja v Tibetijo, ni ovaduh,« mi zagotovi. »Daj,

preobleci se, sonce zahaja,« me prosi.

Kot otrok je, ne morem ga razočarati. Hitro slečem kombinezon, on pa zaploska, vzame iz kupa spodnjice in mi jih ponudi. Ko potegnem svoje hlačke z riti, osuplo potegne zrak vase.

»Joj, Ljubka, še vedno se ti pozna ... « vzdihne. »Premočno sem te tepel ... Oprosti.«

»Saj sem te za tepež sama prosila in pri tem uživala,« ga tolažim, on pa poklekne za mano in mi začne poljubljati pordečelo zadnjico.

Nor je, jeziči me vsevprek, prijetno mi hladi pekočino, razvnema me, a kljub temu stiskam mišice in ne pustim, da bi šel predaleč. Toda dalj časa tega ne bom zmogla.

»Rok,« ga opozorim, »če ne boš kmalu nehal, bova zamudila poroko ... «

»Prav imaš,« reče in odneha. »Ne bom te več motil pri oblačenju.«

Navlečem si spodnjice in nogavice, pritrdim jih s črnimi podvezami, najbrž sem videti kot avša avšasta, čeprav me Rok gleda občudujoče in poželjivo; mislim, da se mi nosečnost že pozna, trebuh se je malce zaoblil. Zlezem v spodnje pa zgornje krilo in naposled si oblečem še životec. Vzamem v roke lasuljo in se obotavljam. Studijo se mi dolgi črni ženski lasje, čeprav so čisti in vonjajo po cimetu. Končno le premagam odpor in si poveznem lasovje na glavo.

»Vznemirljivo lepa Ciganka si,« vzklikne Rok, se suče okrog mene in me požira s svetlikajočimi se očmi.

Iz torbe vzamem zrcalce in se pogledam ... Skoraj ustrašim se, saj to nisem več jaz ... kaj naredijo lasje in obleka! Moje modre oči so videti, kot da so kanile na obraz od osebe neke druge rase.

Rok pobere s tal slečena oblačila in puški ter vse skupaj nese v skrivališče med bujnim rastlinjem, pri katerem se neha peščena obala.

»Ej, prinesi mi bojni nož!« zakličem za njim. »Ne bi rada ostala brez vsakega orožja.«

Podajam se v neznano, med neznane ljudi, doslej je Rok hodil v tabore sam. Še vedno se mi zdi, da to, kar počneva, ni preveč varno. Nenehno me spremlja neprijeten občutek, da so nama na sledi. Še nekajkrat sva ponoči videla čudno luč, ki je krožila nad nama ... Morda naju opazujejo in samo čakajo pravi trenutek ...

Rok se vrača z nožem in mi ga ponudi.

»Na, tudi sam imam v žepu želodovke, če bo treba, jim bova temeljito podkurila.« Pokaže mi hrastovemu želodu podobne ročne bombice z izredno razstrelilno močjo, ki jim, zanimivo, tudi Vegenci pravimo želodovke.

Spodrecam si krili in pripašem na stegno nož v nožnici.

»Tako, zdaj sem pripravljena,« mu rečem.

»Greva, ciganska nevesta,« reče, me za roko popelje k čolnu, ga zrine v vodo in zavesla v dunsko delto.

V zraku se spreletavajo jate močvirskih ptic, sonce je zašlo, a na nebu še vedno žari njegova večerna zarja in odseva na zelenkasto rjavi gladini. Občutek imam, kot bi veslala v sončni zaton, v neznani pravljični svet... v poroko ... Ni mi jasno, čemu si je Rok tako želi.

»Ves čas razmišljam, zakaj misliš, da se morava poročiti?« ga odkrito vprašam.

»Rad bi videl, da se otrok rodi v zakonskem razmerju in da bi bili družina,« odgovori po kratkem premolku.

»Pa saj smo družina, nič se ne bo spremenilo s tem obredom,« ga prepričujem.

»Alita, nisem ti še povedal, daje pri romunskih Ciganih v navadi krvna zakonska zveza,« pomenljivo reče.

»Kako krvna?« presenečena vprašam.

»Pred starostom in celotnim taborom se zakonca zbodeta v prst na roki in potem drug drugemu posesata kri,« mi resnobno razlaga. »To naj bi ju zvezalo do konca življenja.«

»Rok, ne nori!« se zgrozim. »Tega ne morem narediti! Vegenka sem in še nikoli nisem okusila krvi, prepovedana nam je bolj kot meso. Ne moreš me v to prisiliti.«

Molče preneha veslati in me dolgo gleda s tako žalostnimi očmi, da mi je žal, da sem kaj rekla. Nočem ga žalostiti, rada ga imam, ljubim ga, velikokrat imam željo, da bi ga od ljubezni kar pojedla ...

»Prav,« reče z ubitim glasom. »Potem se ne bova poročila.

Odveslal bom nazaj do skrivališča ... «

»Oprosti, Rok,« skrušeno rečem, se po vseh štirih splazim po čolnu k njemu med kolena in ga objamem okrog pasu. »Seveda se bova poročila, z veseljem bom pila tvojo kri, postala bom vampirka, če hočeš ... «

»Ne bi te rad prisiljeval,« še vedno okleva.

Stisnem se k njemu, ga poljubim in šepnem na uho:

»Saj veš, da me ne prisiljuješ, tako rada te imam, da vse naredim, kar hočeš. Daj, zaveslajva na svatbo ... «

Z družnimi močmi prečiva rokav do otoka, od koder je že slišati ciganska godala. Po ozkem kanalu med plavajočimi belimi in rumenimi vodnimi lilijami se približujeva taboru. Veter prinaša vonj po dimu, ribah in pečenju, še nekaj zavesljajev in pred nama se kanal razširi v pristanišče, kjer so privezani ribiški čolni.

Pristaneva, Rok privezuje čoln, iz tabora nama tečejo naproti nagi otroci, na ves glas vreščijo in naju obkolijo; vlečejo naju za roke, za oblačila, poskušajo se dotakniti Rokove brade.

»Bhagamanu! Bhagamanu!« ga kličejo in ne moreva se jih otresti, dotikajo se njegove čarne ogrlice s petelinovim krempljem in mojega nakita, povsod so njihovi prsti.

Počutim se nelagodno, lep čas nisem videla žive duše razen Roka, zdaj pa nenadoma takšen živžav okrog mene. K sreči prišepa sivolasi starec, očitno starosta tabora, in s palico razžene otročad.

»Dobrodošla!« naju pozdravi, se še posebej prikloni meni in sname s srebrnimi okraski okinčani širokokrajčni klobuk.

»Dobrodošla, bhagajani, svati čakajo. Kar za mano!«

Rok mi je povedal, daje za Cigane bhagamanu nekakšen božji človek, romar, ki popotuje v Tibetijo. Potemtakem je najbrž bhagajani božja ženska. Slediva starosti na prostrano loko med stoletnimi hrasti, kjer so zbrani taborjani. Goslači in dromljarji igrajo otožne napeve, ognji gorijo in nad njimi se v visečih kotlih kuha ribja juha, od tod vonj po ribah, rečnem blatu in začimbah, povsod pa vonjam cimet.

Starosta naju pripelje na podest, ki ga krasijo spleteni cvetovi vodnih lilij, in ciganska druščina se začenja zbirati naokrog. Še vedno mi je nelagodno pred množico, ne vem, ali bom lahko opravila to krvno zvezo, bojim se, da mi bo slabo.

»Ne boj se, ne bo dolgo trajalo,« mi šepne Rok, ki je najbrž opazil mojo zagato.

Komaj sledim nagovoru staroste v zelo narečni človeščini. Zdi se mi, da naju pozdravlja, Cigani nama mahajo in mečejo cvetje pred noge, neko živahno dekle mi prinese venček iz drobnih travniških cvetlic in mi ga povezne na lasuljo. Starosta razglaša, da sva po romskem zakoniku postala mož in žena in da naju zavezuje za vse življenje; potegne iz žepa nožiček, prime mojo levico, trdno stisne sredinec in naredi hiter rez, isto ponovi pri Roku ... Srce mi močno razbija, kri mi teče, obotavljam se, končno me Rok tesno objame, mi potisne v usta krvaveči prst in jaz mu dam svojega ...

Okušam njegovo sladkobno lepljivo kri v ustih, vzdrhtim v neznani slasti in mi ni slabo ... saj sem si že večkrat v ljubavni strasti zaželela, da bi ga ugriznila, da bi ga jedla ... Z užitkom sesam njegovo kri in on mojo, vedno bolj se stiskava, pozabljam na množico, ki naju opazuje, vrešči in ploska, komaj slišim glasbo, ki igra svatovski napev, ki ga popeva ves tabor ... v glavi mi šumi, kot da bom skoprnela od ljubezni, čisto zares sem do konca zdražena, opita z ljubega krvjo in čutim, da se isto dogaja Roku. Sreča, da se je zmračilo, kajti prišlo nama bo kar tu pred vsemi ...

Strel.

Nenadna tišina.

»Pandurji!« se v tej tihoti razleže zategel krik.

»Hitro za mano,« vzklikne starosta in naju potegne s podesta v temno goščavo. Preseneča me njegova nenadna urnost, celo šepa ne več, palice ne uporablja. Komaj mu sledim, civilni čevlji me ovirajo, odvržem jih in kar bosa tečem za njim, Rok pa za mano. Kljub mraku, ki se vse bolj gosti, naju pripelje na drugo stran otoka, naravnost do čolna, skritega v grmičevju na bregu kanala.

»Pomagajta mi potisniti čunko v vodo, da pridemo na ono stran,« naju prosi.

Zrinemo iz vrbovega šibja spleteno plovilo med lokvanje in moška hitro preveslata kanal. Potem hodimo še globlje v goščavo.

»Zdaj sta na varnem,« zadihano reče starosta, ko pridemo do orjaškega hrasta, čigar debla vsi trije ne bi mogli objeti; ob deblu visi iz krošnje vrvna lestev. »Splezajta do skrivne ute zgoraj med vejevjem in potegnita za sabo lestev. Nihče vaju ne bo našel, samo jaz vem za to skrivališče. Žal mi je, bhagamanu in bhaga-jani, da so nam pandurji pokvarili svatbo, vama pa prvo poročno noč ... Nekoga najbrž iščejo ... Zjutraj, ko bo zrak čist, pridem po vaju. Lahko noč želim!« še pozdravi in izgine v mrak.

»Mu zaupaš, da naju ne bo izdal?« šepnem Roku, ki se pripravlja na plezanje.

»Zaupam, sicer pa imava želodovke,« odvrne in se začne vzpenjati po vratolomni poti na drevo.

Sledim mu. Se sreča, daje ostrostrelska vadba vsebovala tudi plezanje po vrvni lestvi, za kar sem mislila, da mi ne bo nikoli prišlo prav. Drugače ne vem, kako bi prilezla do iz protja spletene kolibe. Zlezeva vanjo in potegneva gor lestev, kot je naročil starosta.

Prostora je v uti komaj za dva, človek lahko samo kleči, na podu je preproga iz trstičja, na katero leževa. Po paničnem begu me prevzame prijeten občutek, da sva končno na varnem. Stisnem se k Roku, oba sva prepotena in dobro mi dene njegov vonj po moškosti, v temi poiščem njegove ustnice, še vedno lepljive od moje krvi in s strelom pretrgani užitek najine krvne zaveze me nenadoma spet prevzame z vso močjo.

»Rok,« šepetaje prosim, »rada bi sesala tvojo kri in končala... «

Njegova roka mi seže pod krilo in poišče nož na stegnu. »Poglobil bom vreznino na prstu,« vznemirjeno reče.

Potem ko mi vrne nož, se še sama dodatno urežem v sredinec.. . Neverjetno, užitek je tako močan, da pri tem bolečine sploh ne zaznam.

Potisne mi je krvaveči prst v usta in jaz svojega v njegova, kmalu sva spet tam, kjer so naju zmotili, na robu vrhunca slasti med medsebojnim krvosestvom. Tesno sva stisnjena, čutim skozi krilo in mokre spodnjice njegovo nabreklo moškost. Po nekakšnem tihem sporazumu se ne premikava: vse čutenje je v ustnicah, okusu tople krvi in v možganih. Moja krije njegova kri in njegova moja ... Kri mi vse bolj divje kroži po žilah ... njegov prst se premika vse hitreje, poskušam mu slediti ... prešine me nora misel, daje vampirstvo doma tukaj, v Romuniji, da sem obsedena in ga bom v vrhunski nasladi, ki me obhaja, ugriznila v vratno žilo in mu izsesala vso kri ... Ne zdržim več, med božjastnim zvijanjem predimo kriknem ... Rok mi maši usta ... v krošnji pa vzprhuta sraka in krakajoče prekriči moj zadušeni krič ob izgubi rastlinojedske nedolžnosti...

Rok:

Stara vešča Elena se ne zgane. Zazrla se je v mojo dlan, kakor da jo bo predrla s srepim pogledom, čeprav je nisem obiskal zato, da bi mi prerokovala, ampak prodala lasuljo. Edina plešasta babura v romunskem ciganskem taboru je, ki si izdeluje lasulje, in starosta Dunescu me je napotil k njej. Alita se ne more pojaviti na svatbi med Cigani z zlatimi lasmi, bilo bi zanje preveč nenavadno. Hitro sva z Eleno sklenila kupčijo za osemdeset me-sojskih mesov, čeprav bi vzela tudi vegenske vege, ki, zanimivo, imajo povsod približno enako vrednost. Potem mi je zastonj ponudila pogled v dlan in zdaj kar naprej srepi vanjo.

Čas pa teče v prazno, mudi se mi, čimprej se moram vrniti čez rokav na morsko obalo, kjer čaka Alita, da se preobleče v cigansko nevesto in prideva pravočasno na svatbeno slavje. Razen tega mi je vedeževanje z dlani mrzko in srhljivo že od mladih nog, ko so mi ciganske strine gledale v dlan in vse po vrsti tarnale, kako kratko življenjsko črto imam.

»Dovolj bo, oditi moram,« rečem in preprosto izpulim roko iz njenega prijema.

»Nisem videla konca ... « zamrmra.

»Saj me ne zanima konec,« jo zavrnem in spravim lasuljo v bisago z ostalo opravo za nevesto.

»Kaj pa te zanima, bhagamanu?« ne odneha.

»Morda ... ali pridem srečno v Tibetijo ... « rečem in mi je že žal, da sem zinil.

»Saj pravim, da nisem videla do konca, dlan si umaknil ...« pomenljivo pravi. »Čudna je tvoja pot. Bile so neke peruti nad tabo, ujeda mogoče, in ti si skrit v nekakšnem mehu prišel na cilj. Pazi se vsega, kar leta po zraku in poišči si pravo zavetje. Pravijo, da čakajo romarje v Tibetijo najhujše preizkušnje na koncu poti. Naj ti Bhaga pomaga!«

»Hvala!« se hitro zahvalim in skoraj stečem do čolna, ki sem ga privezal ob kanalu.

Na vso moč zaveslam po počasnem toku, čimprej bi rad bil pri Aliti, ne maram je puščati same, noseča se mi zdi nekako nezavarovana ... Zagledam jo, ji pomaham z veslom; veselo poskoči in mi steče naproti.

Že od daleč me začudeno gleda. V taboru sem se preoblekel v civila, najbrž seji zdim smešen, kajti končno prhne v smeh.

»Ljubi, kakšen pa si?« vzklikne.

»Tudi tebi sem prinesel poročna oblačila,« odvrnem, potisnem čoln na pesek in ji izročim culo z opravo. »Preobleci se, svatje s starosto naju čakajo.«

S kancem previdnosti si začne ogledovati, kaj ji prinašam: kos za kosom pregleduje, nič posebnega veselja ne kaže, perila se dotika celo z rahlim studom, čeprav je vse novo. Nakit ji je očitno bolj všeč, pri dotiku lasulje pa seji lice skremži. Najbrž že spet kakšna rastlinojedska zavora, kajti Vegeni tudi krzna in usnja ne nosijo.

»Joj, ne, prosim,« reče in me obupano pogleda. »Se moram res v vse to našemiti?«

»Ne smejo naju videti v uniformah,« ji poskušam pojasniti. »Nikoli ne veš, ali ni tudi med Cigani kakšen ovaduh, ki bo obvestil krajevne pandurje, da sta se v taboru poročila tujca. Tvoji svetli lasje pa bi bili sploh nekaj še nevidenega in bi šel glas naokoli in prišel do Planpola. Mislim, da naju še niso nehali iskati.«

»Zakaj potem tvegava?« me resno vpraša. »Morda tudi starosta ni zanesljiv.«

»Kdor pozna pomen obeska s petelinjim krempljem, ki ga nosim, in romanja v Tibetijo, ni ovaduh,« se potegnem za starosta Dunesca. »Daj, preobleci se, sonce zahaja.«

Brez besede si razpne ostrostrelski kombinezon in zleze iz njega. Zaploskam ji, ponudim spodnjice iz rdeče svile, ona pa se obme in začne slačiti hlačke. O, sranje, na ritnicah seji poznajo pordečele maroge od sinočnjega tepeža ...

»Joj, Ljubka, še vedno se ti pozna ... Premočno sem te tepel... Oprosti,« se poskušam opravičiti.

»Saj sem te za tepež sama prosila in pri tem uživala,« reče z zamolklim glasom, ki me hipoma vznemiri in vzbudi željo odpoljubiti sledove udarcev z najlepše ženske ritke, ki sem jo kdaj videl. Pokleknem in ji začnem nežno poljubkovati in oblizovati vročo kožo, tudi meni je vse bolj vroče, hočem se prejezičiti do konca, ona pa stiska ritnice in me zadihano opozori:

»Rok, če ne boš kmalu nehal, bova zamudila poroko ... «

»Prav imaš,« priznam in odneham. »Ne bom te več motil pri oblačenju.«

Ves razvnet jo zdaj opazujem, kako se pred mojimi očmi spreminja v cigansko nevesto. Nekaj časa pomišlja, ali naj si povezne na kratke lase bujno črno lasuljo, in končno to res naredi. Joj, kako je lepa, prvič jo vidim kot žensko, ne ostrostrelko v marogastem kombinezonu ...

»Vznemirljivo lepa Ciganka si,« ji polaskam in ne skrivam ljuboželjnosti, ki me razganja.

Kakor bi se hotela prepričati o svojem videzu, vzame v roke ogledalce; ogleduje se z nekakšno zvedavostjo, začudenostjo, nasmiha se sama sebi, skimava z glavo, kakor da ne verjame lastnim očem.

Poberem njena oblačila in puško ter vse skupaj s svojo opremo nesem do skrivališča v grmičevju.

»Ej, prinesi mi bojni nož!« kliče za mano. »Ne bi rada ostala brez vsakega orožja.«

Ima prav, kljub vsemu tvegava. Tudi sam bom stlačil v žepe nekaj želodovk, bombic, s katerim je možno ugnati kopico morebitnih zasledovalcev. Prepričan sem, da niso nehali s pregonom in naju iščejo tako v vegenskih kondomijih, kot mesojskih rezervatih, kajti preveč veva o svetovni zaroti, ki je človeštvo ločila na rastlinojedce in mesojedce. Vzamem Alitin nož, se vrnem k njej in ji ga izročim.

»Na, tudi sam imam v žepu želodovke, če bo treba, jim bova temeljito podkurila,« pripomnim.

Dvigne krilo, si priveže nož na stegno in odločno reče:

»Tako, zdaj sem pripravljena.«

»Greva, ciganska nevesta,« se pošalim in jo za roko odpeljem k čolnu.

Med veslanjem jo opazujem, kako zamišljeno gleda ugašajočo večerno zarjo na vodni gladini in se nenadoma spomnim njenega priznanja, daje imela prve dni najinega bega ves čas nož pri sebi in da me je bila pripravljena umoriti, če bi jo poskušal posiliti ... Sinoči pa me je presenetila s prošnjo, da jo pretepem in grobo, skoraj na silo vzamem, in je pri tem uživala. Mislim, da bo pristala tudi na krvni poročni obred, ki mi gaje omenil starosta Dunescu ...

»Ves čas razmišljam, zakaj misliš, da se morava poročiti?« me nenadoma vpraša.

Presenetila me je. Kaj naj ji rečem, še sam natanko ne vem, zakaj.

»Rad bi videl, da se otrok rodi v zakonskem razmerju in da bi bili družina,« naposled odvrnem.

»Pa saj smo družina,« skoraj užaljeno reče, »nič se ne bo spremenilo s tem obredom.«

»Alita, nisem ti še povedal, daje pri romunskih Ciganih v navadi krvna zakonska zveza,« pridem z besedo na dan.

»Kako krvna?« se začudi.

»Pred starosto in celotnim taborom se zakonca zbodeta v prst na roki in potem drug drugemu posesata kri. To naj bi ju zvezalo do konca življenja,« ji pojasnim.

»Rok, ne nori!« ogorčeno vzklikne. »Tega ne morem narediti! Vegenka sem in še nikoli nisem okusila krvi, prepovedana nam je bolj kot meso. Ne moreš me v to prisiliti.«

Veslo mi zastane v roki. Odkar sva skupaj, se še ni tako resno uprla. Saj sem mislil, da bo morda imela pomisleke, zajebano rasti i noj edstvo, ki soji ga vbili v pamet, pač nima meja ... Vse veselo pričakovanje svatbe se mi sesuje. Toda ne bom se sprl.

»Prav,« rečem, čeprav mi ni prav nič prav, »potem se ne bova poročila. Odveslal bom nazaj do skrivališča ... «

»Oprosti, Rok,« nenadoma spravljivo reče, se premakne s kljuna čolna k meni in me objame. »Seveda se bova poročila, z veseljem bom pila tvojo kri, postala bom vampirka, če hočeš ... « »Ne bi te rad prisiljeval,« vztrajam in poskušam obrniti čoln. Vendar se močno stisne k meni, me vroče poljubi in šepne: »Saj veš, da me ne prisiljuješ, tako rada te imam, da vse naredim, kar hočeš. Daj, zaveslajva na svatbo ... «

Poprime še ona veslo in molče skupaj nadaljujeva z veslanjem. Razmišljam, ali sije premislila iskreno ali se samo dela in bo potem kuhala jezo ... Lahko ji predlagam, naj se samo dela, da sesa mojo kri ... Nihče ne bi videl.

Pristajava v taborskem pristanišču, nadležni otročaji so naju že opazili, s peklenskim vriščem se nama zapodijo naproti.

»Bhagamanu! Bhagamanu!« vpijejo, poskakujejo in se ne vem zakaj dotikajo moje brade. Še ogrlico mi bodo strgali, brez nje pa nikoli ne prideva v Tibetijo. Tudi Alita se jih komaj brani, vidim, da ji ni prijetno, ko jo otipavajo kot kakšno neznano žival. Iz zagate naju reši starosta Dunescu. S palico prepodi vsiljivo mularijo in priklanjajoč se pozdravi:

»Dobrodošla!« Odkrije se in napravi globok priklon Aliti. »Dobrodošla, bhagajani, svatje že čakajo. Kar za mano!«

Bližamo se taborskemu zbornemu mestu pod košatimi hrasti, kjer naju čakajo zbrani Cigani. Gosli in dromlje zvenijo, gorijo ognji, vonj po ribji juhi in pečenem mesu mi dela slino ... Ob moji Ljubki se prostovoljno odrekam mesu, a mi še vedno diši, ne vem, kaj bi dal za kračico pečenega odojka in skodelo podunske ribje čorbe, začinjene s poprom, pekočo papriko in zalito z vinom ... Alito očitno vse skupaj moti, negotovo se ozira naokrog, ko naju starosta popelje na okrašeni oder in se začno z vseh strani zgrinjati svatje, da bi videli krvni obred.

Sklonim se k njej, ji trdno stisnem roko in jo poskušam potolažiti:

»Ne boj se, ne bo dolgo trajalo ... «

Dunescu potrka s palico po lesenem podu in utiša množico, ki zasipa oder s cvetjem.

»Sobratje ciganski, zbrali smo se, da po romunskem ciganskem zakoniku krvno zvežemo za vse življenje romarja in ro-marko v daljno Bhagatijo, obljubljeno deželo Tibetijo!« nagovori množico. »Potem ko bo ženskinja Alita Krumpak okusila kri moškarja Roka Kozaraca in bo on okusil njeno kri, bosta postala mož in žena!«

V rokah se mu zabliska z zlatom okovano bodalce, vzame Alitino levo roko, jo zbode v srednji prst, nato naredi to še meni. Za hipec z Alito stojiva in se negotovo gledava ... spreleti me, da morda ne bo zmogla okusiti moje krvi, zato jo tesno objamem, da bi se lahko prikrila pred množico, ki ne ves glas vriska ... toda tedaj zagledam, da pričakuje moj okrvavljeni sredinec z odprtimi usti in mi ponuja svojega: spreleti me ljuboželjni srh, potisnem ji krvaveči prst v usta in se zasesam v njenega. Vzdrhti in se še tesneje stisne k meni, čutim njen vzbočeni trebuh, mednožje pritisne k mojemu stegnu, razdražena je, tudi menije otrdel, občutek imam, da s krvavim prstom ljubkava drug drugega v usta, si sesava kri in nama bo kmalu prišlo, čeprav sva osvetljena z baklami in naju opazuje množica ljudi ...

Napeto slast preseka pok ... osara je, ostrostrelska puška ... pesem svatov utihne.

»Pandurji!« nekdo zakriči, v gruči zbrani Cigani se razkropijo na vse strani.

»Hitro za mano!« krikne Dunescu. Tudi sam se zavedam, da je treba bežati, vendar sva oba z Alito še vedno kot ohromljena od ljubovanja in naju starosta za roko potegne z odra. Bežimo vse globlje v gozd, Alita se spotika in končno odvrže čevlje, res nisva opravljena za tek skozi goščavo. Tudi temni se že, tako da ne vidiš tal pred sabo. Preseneča me, kako dobro se Dunescu znajde, saj naju kmalu pripelje do skritega zatoka Dune, kjer ima skrit čoln.

»Pomagajta mi potisniti čunko v vodo, da pridemo na drugo stran,« tiho reče.

Poprimemo, kmalu smo čez rokav in nadaljujemo s hitro hojo v še bolj zaraščen gozd.

»Zdaj sta na varnem,« zasoplo reče starosta in se ustavi pod orjaškim hrastom, s katerega krošnje visi vrvna lestev. »Splezajta do skrivne ute zgoraj med vejevjem in potegnita za sabo lestev. Nihče vaju ne bo našel, samo jaz vem za to skrivališče. Žal mi je, bhagamanu in bhagajani, da so nam pandurji pokvarili svatbo, vama pa prvo poročno noč ... Nekoga najbrž iščejo ... Zjutraj, ko bo zrak čist, pridem po vaju. Lahko noč želim!«

Odhaja v noč, jaz pa preizkusim kako drži lestev.

»Mu zaupaš, da naju ne bo izdal?« zašepeče Alita.

»Zaupam,« pritrdim in začnem plezati po lestvi navzgor, »sicer pa imava želodovke ... «

Plezanje Ljubki ne dela posebnih težav, v dobri šoli je bila, kmalu zlezeva v kolibo, spleteno iz vrbovega protja in zakrito s hrastovimi vejami. Potegneva za sabo lestev in zdaj sva res vama. Tu zgoraj naju ne bodo odkrili.

Tesno je, ne preostane nama drugega, kot da se zlekneva kar na tla, prekrita s trsjem. Vsa zadihana od bega se v temi stisneva drug k drugemu, čutim, kako ji razbija srce ... lasulja, ki vonja po cimetu, ji pade z glave, ko se hlastno poljubiva ... v slini zaznavam okus po krvi, vrača se mi silovita sla, ki sem jo doživljal med krvno poroko in jo je pretrgal nenadni poplah. Tudi Ljubka mi medli od strasti v objemu.

»Rok,« zadihano šepne, »rada bi sesala tvojo kri in končala...«

Sežem ji pod krilo in potegnem njen nož pripet na stegnu.

»Poglobil bom ureznino na prstu,« ji rečem in zarežem, tako da začutim, kako pricurlja kri.

Vmem nož in ji potisnem prst v usta. Hlastno ga sprejme in mi kmalu ponudi sredinec, ki gaje tudi sama mimogrede razkrvarila ... Njena kri me dokončno razdraži, spreleti me pohotna

misel, da bi pil tudi njeno mesečnino, če bi jo še imela ... Telesi se nama tesno stikata, ne premikam se, ne hitim, zdaj imava čas, da zavlačujeva ... Alita vse bolj uživa, prst sprejema globoko v grlo, premagala je rastlinojedsko čud, morda bo poslej jedla tudi meso, čas bi že bil, plod se razvija in potrebovala bi močno hrano ... Drhteti začenja in globoko dihati skozi nos, prišlo ji bo, poskušam jo dohiteti, zaman ... zvije se in iz grla seji utrga oster krik ... usta ji zamašim ... lahko slišijo pandurji ... povrhu se od zunaj oglasi še vreščava sraka ... Kje je nož, da ti prerežem vrat, zajebani ptič, še izdal naju boš!

Osmo sočasje: BOGOMOLOV STAN

Alita:

Od tu zgoraj nese pogled na verigo kavkaških vršacev, nad katerimi se boči kristalno modro nebo. Na vzhodno stran se spodaj razprostira zelena ravnina vse do obzorja, kjer se začenjajo obale Kazarskega morja. Kadar gledam skozi vbliževalnik osare tja, se mi zdi, da ga že zaznavam.

Pozno popoldansko sonce prijetno greje, zrak na tej višini je hladen in redek, Rok, ki je ravninec, ga težko prenaša, tako kot tudi hojo čez gore. Meni, ki sem od mladih nog plezala v Alpah, ni hudo, tudi nosečnost mi ne dela preglavic, bruhala sem samo na ribiški barkači, ki je prevažala sol na skrajni vzhod Črnega morja in na kateri sva skrita med tovorom priplula do gruzijskega mesojskega rezervata. Gruzijski ribiči so bili prepričani, da sva Cigana in da tihotapiva prepovedane verske relikvije v Bogomolov stan, tako kot jim je povedal starosta Dunescu, ko je plačal prevoz, in so naju po tednu dni viharne plovbe ponoči skrivaj izkrcali na gruzijski obali ob izlivu reke Rioni. Zanimivo, bolj kot greva na vzhod, bolj so me je med vegenskimi kondomiji in mesojskimi rezervati slabo varovane. Vedno manj je tudi naseljenih krajev. Hodila sva ob reki skozi zapuščene vasi in tudi večje kraje, kjer ni bilo žive duše; nekajkrat sva celo prenočevala v zgradbah, preraščenim z grmovjem in drevjem. V gorah Kavkaza, ki sva jih prečila na poti do Bogomolovega stana, pa o ljudeh ni bilo sledu.

Zdaj sva že nekaj dni tu zgoraj v previsnem skalovju, kjer je narava zvrtala prave katakombe, človeške roke pa sojih nekoč z lesom in zidovi preuredile v meniške celice. V njih čuden patron, Vasilij Bogomolov skrbno hrani stvari, povezane z nekdanjimi verami in čaščenjem bogov. Kipce Bude, krščanska razpela, ikone, bandera, lesene svetnike, svečnike, slike Krišne, malike preprostih ljudstev, skladovnice svetih knjig, napisanih v prvobitnih jezikih, Vede, Koran, Biblijo, skratka, iz vseh koncev sveta so mu prinašali in še vedno prinašajo vse tisto, kar bi morali z uvedbo nove ureditve sveta po katastrofični svetovni vojni za vselej uničiti. Kdo bi vedel, kaj jih žene, da se prebijejo skozi me je kondomijev in rezervatov, tvegajo strogo kazen upraviteljstva in pridejo do sem, da bi ohranili te stare svetinje ...

Zjutraj sta se Rok in Bogomolov spet odpravila v dolino, na nek samoten kraj, kamor prinašajo kmetje hrano in druge življenske potrebščine za svojega svetega moža. Rok pa bo poskušal dobiti zame primeren plašč ...

Zaskeli me pri srcu ... Ta prekleti plašč, zaradi njega sva se pred dnevi prvič sporekla ... Sicer se je že pred tem med nama kopičila napetost. Potem ko sem pri poroki okušala njegovo kri, je v svoji mesojedski preproščini nekega večera spražil jetra ustreljenega divjega zajca in mi jih ponudil, prepričan, da bom začela uživati meseno hrano. Odločno sem mu povedala, da hočem tudi po krvavem poročnem obredu ostati Vegenka in da mi niti na um ne pride jesti krvava jetra ubogega zajčka, nakar je prvič, odkar sva skupaj, povzdignil glas, da to nima nobene zveze z najino krvno zavezo, ampak je samo zaskrbljen za otroka, ki ga nosim, in tudi zame, saj so pred nama hudi napori, ko bova morala čez kavkaško pogorje do Kazarskega morja in potem čez puščavo do Aralskega jezera, in da se nama mudi prispeti v Tibetijo še pred mojo visoko nosečnostjo ... Nemo sem ga gledala, hotela reči, da jaz nosim otroka in daje to moja skrb, a sem ostala brez besed, tako me je presenetil njegov izpad... On pa je z ihto rezal zajca na kose, jih metal proč v globel pod hribom, kjer sva taborila, in se pri tem močno urezal... Ustrašila sem se zanj, priskočila in mu samogibno poskusila s slino oprati krvavečo dlan ... K sreči urez ni bil preglobok in se je spor končal z njegovim opravičilom in vnovičnim vampirskim ljubovanjem.

Potem sva složno premagala strmine, prispela v Bogomolov stan in sklenila nekaj dni počivati. Rok je šel z najinim gostiteljem v dolino, da bi nabavil nekaj toplih oblačil, jesen se je bližala, na visokogorju je bilo hladno, ponoči je zmrzovalo, midva pa sva še vedno nosila poletne ostrostrelske uniforme ... Vrnil se je s črnim, drobno nakodranim kožuhom iz astrahana, ki ga v teh krajih šivajo iz kož še nerojenih jagenjčkov, izrezanih iz maternice visoko brejih ovac. Bila sem presunjena, ogorčena, da mi prinese kaj takega, on pa mi je z navdušenjem razlagal, kako je to krzno lahko kot puh, a obenem toplo, da edino astrahan zadrži ledeni piš v teh gorah, je odporen na dež in sneženje, zavit vanj lahko prespiš zakopan v snegu v najhujši zimi. Nič boljšega na svetu si ni mogoče zamisliti za najino potovanje v Tibetijo, me je prepričeval, in šele čez čas opazil mojo zgroženost in stud. Nič ni rekel, samo izpod košatih obrvi me je gledal s pogledom, ki mi ni bil znan, in nenadoma sem se zgrozila, da romam z mesojedim tujcem v deželo, ki je morda sploh ni ... Tisto noč sva spala vsak v svoji spalki in tudi nocoj nisva bila skupaj. Zjutraj je rekel, da gre po nov plašč ...

Zdaj imam slabo vest, dolgo ju ni nazaj, žal mi je, ker sva se sporekla zaradi moje trme, hotel mi je samo dobro, da bi mi bilo toplo in udobno, jaz pa vztrajam pri svoji rastlinojedi skrajnosti, kajti vegenski zakonik ni posebej omenjal prepovedi nošnja krznenih in volnenih oblačil, tega se držijo samo najbolj zadrte rodovine, kakršna je moja, krumpaška. Pogrešam Roka, ponoči ne morem več spati sama, ne gre samo za ljubkanje, ampak za dotik, za božljaje med spanjem, poljube v polbudnosti, ki se zdijo večnost, za občutek varnosti, za njegovo roko na trebuhu, v katerem utripa srce ploda, ki sva ga zaplodila ...

»Prihajata!« z radostnim glasom zavpije deček, ki že ves popoldan čepi na visoki skali in opreza v dolino. »Učitelj in bhagamanu prihajata!«

Spreleti me srh od sreče, da se vračata. Trdno sklenem, da se moram pobotati z Rokom.

»Volodja, pojdiva jima naproti,« mu predlagam.

Fant zleze s pečine in v zadregi gleda v tla. Odkar sem tu, mu je nerodno pred mano, najbrž ni vajen žensk, še najmanj v vojaški opravi ... razen tega mi ženski čut pravi, da ni samo učenec in pomagač starega meniha, ampak ga ta izrablja tudi za tešenje pohote. Bogomolov skrbi za vse božje, preostalo na tem svetu, obenem pa bržkone skruni otroško telesce ...

Sledim mu navzdol po strmi cikcakasti kozji stezi in za tretjim okljukom se srečamo. Prvi sopiha navkreber Bogomolov, oprtan z velikanskim nahrbtnikom, za njim Rok, tudi zdelan od vzpona in tovora na hrbtu. Volodja se ustavi pri menihu, ki vleče iz žepa sladkarije, sama pa pohitim Roku naproti. Vidim, kako se mu zaiskri znani žar veselja v očeh, in planem mu v objem, kakor da se leta nisva videla, ne samo nekaj ur. Zasesava se v vroč poljub, najmanj tri dni se nisva poljubila ... hlastno okušam njegovo toplo slino, slano od potu, ki mu teče po čelu, nosu in bradi, vdihujem njegov vonj po znoju; otipavava se, kakor da bi se hotela prepričati, daje res vse v redu ... razpira mi zadrgo kombinezona in seže v razvneto mednožje, občutim, da mu je ud otrdel ... Ozrem se ... menih in deček sta izginila za ovinkom ... in neučakano potisnem Roka v skalni spodmol, kjer je nekaj več prostora kot na ozki potki in kjer bova skrita. Pomagam mu sneti in odložiti neroden nahrbtnik, nakar naslonjena na steno nadaljujeva s poljubljanjem.

»Ljubka,« zasoplo reče, »prinesel sem ti nov prešit plašč, napolnjen z bombažno vato ... «

»Oprosti, ljubi, oprosti moji neumni trmi, jaz sem kriva ... « zašepečem, mu z jezikom zaprem usta in se prepustim uživanju.

Njegova roka mi spet spolzi med noge in začne s prsti vznemirljivo igro, zdaj potegnem tudi jaz zadrgo na njegovem kombinezonu, vzamem v roko štrlečega tiča in ga začnem milovati ... Najine roke se uskladijo s poljubovanjem, medli se mi od sreče in slasti ... Ne vem, kako naj se oddolžim za krivico, ki sem mu jo naredila, bila sem nemogoča s tem plaščem, in rada bi mu nekako dokazala, da ga ljubim bolj kot rodovno krumpaško veg-enstvo ... Bliža se vrhunec najinega ljubkanja, drhtiva, jezika se nama prepletata, iz pljuč izvijajo stoki, Rokovi prsti so globoko v meni, ko zadihano vpraša:

»Bova naredila kar tako? Pri koncu sem ... «

»Naredi mi v usta, prosim!« kriknem, zdrsnem na kolena, sprejmem njegov vroči ud, ga tesno stisnem z ustnicami, čutim utripanje žil na njem, in ko se mi v ustih razlije lepko seme, me pretrese nasladno drhtenje do zadnjega kotička telesa in prvič povsem jasno zaznam premik otroka v maternici ... V čudenju nad tem, kriknem.

Rok poklekne k meni, me poljubi in skrušeno vpraša:

»Sem naredil kaj narobe?«

»Nisi, samo premaknilo se je,« odvrnem, božajoč mu brado in dolge skodrane lase, sprijete od znoja.

»Kaj se je premaknilo?« vprašuje.

»Dete,« mu povem. »Rok, nikoli več se nočem sporeči s tabo... «

»Tudi jaz ne,« pritrdi in me stisne k sebi. »Samo složna bova ušla preganjalcem, Bogomolov mi je potrdil najine sume, da so nama za petami. Pravi, da naju bodo najbrž zasledovali tudi na drugi strani Kazarskega morja, tam, kjer se nehajo vegenski kondomiji in mesojski rezervati in se začne neome jena pušča. Bogomolov veliko ve ... «

»Meni ni všeč, zastrte oči ima in zdi se mi, da spolno zlorablja Volodjo,« rečem.

»Res misliš?« je presenečen Rok. »Sveti možje, v Boga veruje, svetinje hrani, ciganskim romarjem pomaga v Tibetijo, vmesni člen je, ker vse do Aralskega jezera ni nobenega ciganskega tabora več. Brez njega ne bi dobil plašča zate ... «

»Ne govoriva več o plašču,« vzdihnem.

Gledam, kako se mrak iz doline dviga po strminah navzgor, pod vrhove gora, ki se še zlatijo v soncu, na nebu pa se nad njimi svetlo srebrni polna luna. Ne vem, zakaj me spreleti otožje, morda zato, ker se je dete premaknilo ...

»Ljubi, že dolgo mi nisi igral na dromljo ... « rečem.

Brez besede pobrska po žepih, najde kovinsko glasbilo, ga vzame v usta in začne igrati. Otožni brenčavi zvoki se razlegajo

v spodmolu, odmevajoč med skalovjem, kakor da bi potovali v nebo in se odbijali od lune.

Rok:

Bogomolov se ustavi v senci velikega skalnega balvana, odloži nahrbtnik in si briše potno čelo.

»Oddahniva si in si priveživa dušo,« predlaga in izvleče iz stranskega žepa nahrbtnika plosko čutarico z gorskim brinovcem. »Ta zadnja strmina je najbolj naporna.«

Res je, prav ima, sploh mi gredo na kureč te božjastne gore, zrak je redek, oprema se mi zdi težja kot na ravnem, sapa me daje, medtem ko Alita skaklja med skalovjem kot kozoroginja ... Zaradi nje sem danes spet rinil v dolino po drugačen plašč, astrahanski kožuh je namreč s studom zavrnila in že dva dneva in dve noči kuha trmo, ker sem jo zaradi tega hudo pogledal. Menda misli, da bom padel na kolena in jo prosil odpuščanja. Do skrajnosti je zaslepljena z vegenstvom, nič je ne bo premaknilo, mislil sem že, da se bo potem, ko je okusila mojo kri, kaj spremenilo, da bo začela počasi jesti meso.

»Na, pij, slavljanski brat!« Bogomolov si briše brke in brado, dobrodušno gleda izpod košatih obrvi in mi ponuja pijačo.

Vzamem čutaro, pošteno srknem, morda bi bilo dobro, da se napijem in se požvižgam na Alitine vegenske muhe ...

»Vasilij, zakaj to delaš?« mu zastavim vprašanje, ki se mi že ves čas zanima.

»Kaj delam?« zamrmra, kot da ne razume.

»Pomagaš Ciganom, ki romajo v Tibetijo,« rečem in mu vrnem pijačo.

Zdaj tudi on naredi dolg požirek brinovca.

»Vodi me božji glas in sočutje,« reče. »A ne pomagam samo Ciganom, ampak tudi vsem drugim preganjanim in zaničevanim. Celo kazarskim spačkom z genskimi poškodbami zaradi živomome bombe, kijih ljudje imajo za kugavce. Mnogim sem že pomagal na poti v Tibetijo. «

»Prepovedane stvari počneš. Se ne bojiš upraviteljstva rezer-

vata?« vprašam.

»Ne,« odločno odvrne, razgrne redovniško haljo ter ponosno pokaže zlat obesek. »Imam ploščico nedotakljivih in sem varuh svetih ostalin.«

»Kdo ti je dal ploščico in te postavil za varuha?« ne odneham.

Bogomolov naredi spet dolg požirek, si počehlja sivo brado in nekaj časa srepo strmi v dolino, kjer se vidi sled nekdanje transazijske veleceste, ki jo prerašča rastlinje.

»Dobil sem jo od učitelja Mihaila, pri katerem sem bil v uku, tako kot je zdaj pri meni v šoli Volodja. Učitelju pa sojo podelili višji, kot je upraviteljstvo ... « naposled tiho odvrne, kot da mi odkriva veliko skrivnost.

Človeščino govori z mehkim slovanskim naglasom, ki me spominja na mojega deda. Kar mrzlo me je spreletelo, ko je omenil Višje. Že ves čas na begu razmišljam o tem, da morda obstajajo Višji, drugače si ne morem razlagati nekaterih reči.

»So ti Višji uredili svet po vojni, v kateri smo se skoraj iztrebili?« bezam v meniha.

»Ne vem, kako si prišel na to misel?« zdaj on vpraša.

»Imam ročno svetilko, ki se nikoli ne izrabi, in ne vem, kdo jih izdeluje, ne kakšna tvar v njej ustvarja svetlobo,« mu zaupam. »Imam ostrostrelsko puško, s katero vidim v daljavo in zadenem vsako tarčo, a ne vem, odkod je ta izpopolnjeni izdelek. Kar je najbolj presenetljivo, z ženo, vegensko ostrostrelko, sva ugotovila, da ima tudi ona enako puško, obutev in obleko, kar pomeni, da nekdo oskrbuje z orožjem in opremo obe na smrt sprti človeški združbi, vegensko in mesojsko ... Videvam ponoči luči na nebu, ki niso zvezde ... Letajo Višji po zraku, nam pa komaj dovolijo konjsko vprego?«

»Pozabi na to, brat,« me opozori Vasilij, »ni dobro, da o tem razmišljaš in še manj, da govoriš.«

»Vem,« mu pritrdim. »Mislim tudi, da naju Višji lovijo zaradi tega, ker se Mesojec in Vegenka ne bi smela nikoli srečati in to

ugotoviti.«

»Kako shajaš z Vegenko?« poskuša previdno preusmeriti pogovor. Nekaj očitno ve o tem, kdo nadzira zdesetkano in razdeljeno človeštvo ...

»Dobro, le včasih popenim zaradi njenih prehrambnih navad,« mu priznam.

»Nikar, brat, nikar,« me posvari. »V sicer prepovedanem Pismu je rečeno, da se ne živi samo od kruha, ampak od sleherne besede, ki pride iz božjih ust.«

»In kako slišim to besedo?« vprašam.

»Prisluhni. Oglasila se ti bo,« pomenljivo reče in mi ponudi čutaro. »Nikoli se ne sprita zaradi hrane, preveč dragocena je vajina zveza. Varujta jo kot punčico svojega očesa; morda sta znanilca sprave med Vegenci in Mesojci, ki bo spet združila človeški rod in končala strahotno sovraštvo in stalno vojno med mesojedci in rastlinojedci.«

Poslušam in mislim, da ima mož prav. Le kako sem mogel zaradi piškavega kožuha kuhati mulo na Ljubko!

»Oddahnila sva si, greva, še nekaj okljukov je do stana,« reče Bogomolov in si oprta tovor na ledja. »Bodi strpen do svoje rastlinojede ženske,« nadaljuje, ko začneva spet gristi kolena navzgor. »Lahko prezimita pri meni v stanu, kjer vaju ne bo nihče iskal, pot v Tibetijo pa nadaljujeta na pomlad ... «

»Moja ženska je noseča in zato se nama mudi, da bi čimprej prišla do cilja,« mu pojasnim. Me pa res zanima, ali verjame ...

»Oče Vasilij, si prepričan, da Tibetija sploh obstaja?« ga vprašam.

»Če ne bi obstajala, zakaj bi ljudje romali tja?« odgovori. »Brat moj, če si prišel do sem, potem zdaj ni več čas za dvome.«

Zgoraj na stezi nekaj sproži plaz grušča, samogibno primem osaro in jo pripravim za strel ... Izza okljuka se prikaže Volodja in nama steče naproti, za njim zagledam Alito ... Veter ji mrši zlate lase, tako so ji že zrasli, da sijih češe na prečo ... Kako lepa je, spet me gleda neskončno prijazno in vabljivo, v pogledu ni več mrakobe zadnjih dni, ko je zavrnila plašč iz astrahana. Prevzame me nepopisna sreča, ker je spet vse v redu.

Planeva si v krčevit objem in se hlastno poljubiva, kot da bi naju bilo strah vsake besede o najinem sporu. Kako sem pogrešal to bližino, njen vonj in okus, okus, ki izdaja razvnetost in pripravljenost na ljubkanje, tudi sam si to nezadržno želim, zdaj, ta hip ... Med nepretrganim poljubljanjem ji razpnem kombinezon, božam oblino nosečnostnega trebuha, se pribožam do hlačk in otipam toplo in vlažno mednožje ... Alita jekne od zadovoljstva in me začne potiskati v skalno zavetje ob stezi ... Odvržem težak oprtnik, ki me ovira, nakar jo spet stisnem v objem in začneva se vzajemno ljubkovati. Nekaj ji moram reči in se opravičiti za vso zoprnijo, ki sem jo zakuhal s krznenim plaščem. Med vročimi poljubi ji naposled le izrečem:

»Ljubka, prinesel sem ti nov prešit plašč, napolnjen z bombažno vato ... «

S poljubom mi odločno zapre usta.

»Oprosti, ljubi,« šepeče in se sunkovito dotika mojih ustnic, »oprosti moji neumni trmi, jaz sem kriva ... «

Noro razkurjen ji začnem božati češpljo, prsti mi zdrknejo vanjo, kar sprejme z vzdihi ugodja ... Tudi ona je vsa iz sebe, z roko poišče mojo trdo batino in začneva se družno drkati ... Igro vodi Ljubka, tako da mi potiska jezik v usta, jaz pa kot odmev prste v njeno vročo luknjo, vse hitreje, vse globlje, prelepo je, ne bom se več mogel dolgo zadrževati, kajti tudi njeni prsti se prepletajo v pospešenem ritmu po moji štrlini ...

Drhtiva, sopeva, poskušava ustaviti jezičenje in dotikanje, da bi dlje trajalo, a ne bo šlo.

»Bova naredila kar tako?« jo zasoplo vprašam. »Pri koncu sem ... «

»Naredi mi v usta, prosim!« hripavo vzklikne, v istem hipu zdrsne na kolena, ter ga hlastno vzame v usta ... Nobena mi tega še ni naredila ... Toplina ust, mehkoba jezika ... končujem! Zdi se mi, da tudi njej prihaja, čutim, kako se trese vse njeno telo in globoko iz grla trga hropec, ki pa se na koncu spremeni v naravnost bolesten krik ... O, jebstvo, že spet sem ga kaj polomil, menda ja ne bo bruhala ...

Pokleknem k njej in jo nežno poljubim.

»Sem naredil kaj narobe?« previdno vprašam.

»Nisi, samo premaknilo se je,« z nasmehom odvrne in me poboža po bradi in laseh.

»Kaj se je premaknilo?« se začudim.

»Dete,« ganjeno reče. »Rok, nikoli več se nočem sporeči s tabo ... «

»Tudi jaz ne,« ji pritrdim in se spomnim, kaj mi je zabičal menih. »Samo složna bova ušla preganjalcem, Bogomolov mi je potrdil najine sume, da so nama za petami. Pravi, da naju bodo najbrž zasledovali tudi na drugi strani Kazarskega morja, tam kjer se nehajo vegenski kondomiji in mesojski rezervati in se začne neome jena pušča. Bogomolov veliko ve ... «

»Meni ni všeč, zastrte oči ima in zdi se mi, da spolno zlorablja Volodjo,« me preseneti s svojo ugotovitvijo.

»Res misliš?« rečem. »Sveti možje, v boga veruje, svetinje hrani, romarjem pomaga v Tibetijo, vmesni člen je, ker vse do Aralskega jezera ni nobenega ciganskega tabora več. Brez njega ne bi dobil plašča zate ... «

»Ne govoriva več o plašču,« proseče reče.

Umolkneva. Hitro se začenja mračiti. Še tesneje jo objamem čez rame, ona pa gleda v veliko vzhajajočo luno in zdi se mi, da mesečina bledo odseva v njenih očeh. Kaj bi dal, da bi vedel, o čem zdaj razmišlja ... Morda o tem, da je s semenovino še huje prekršila vegensko zavezo, kot takrat ko je pila mojo kri ...

»Ljubi, že dolgo mi nisi igral na dromljo ... « reče in to zveni kot prošnja.

Upam, da jo imam ... samo v katerem žepu ... res ne vem, kdaj sem jo imel zadnjič v roki. Tuje. Stisnem brenkalo med zobe in sprožim kovinski jeziček. Prvi zvoki so še negotovi, potem pa se kmalu razlega naokoli stari ciganski napev.

Deveto sočasje: PUŠČAVSKI PRIVID

Alita:

Neskončna tihota, zvezde nad puščavo trepetajo, sipek pesek duši korake, slišim le tiho šuštenje, ko Rok vleče za sabo astrahanski kožuh, na katerem je za obtežitev polna kanta vode. Obseden je z bojaznijo, da naju planetarna policija zasleduje z zraka in zato briše sledove stopinj v pesku.

Ni bolj utrujajoče hoje, kot je hoja po pesku. Že lep čas nisva spregovorila besede, hodiva vso noč in občutek imam, da vmes že spim ... misli se mi prepletajo kot sanje, pri vsakem koraku po mehkih peščenih tleh se mi zdi, da izgubljam ravnotežje in se mi bo noga pogreznila, da stopam na mestu ... popolnoma zgubljena bi bila, če ne bi bilo na levi strani opuščenega naftovoda čez Karakumijsko puščavo na vzhod, ki se ga drživa, kot nama je svetoval Bogomolov. Ponekod je cev že zasul pesek, in takrat morava hoditi s pomočjo znajdnika, da jo spet odkrijeva. Prava sreča, da so naju pri ostrostrelcih izurili tudi v topografiji ... V teh nekaj mesecih na begu sem videla že več sveta, kot če bi vse življenje preživela v rojstnem kondomiju, in več, kot sem kdaj sanjala ... Nepozabni so mi ostali pogledi s kavkaških gora, kjer sem dojela zaobljenost zemeljske oble in širnost prostora. Veselim se, da sva vse bliže Himalaji, strehi sveta, kot sojo poimenovali naši davni predniki, in bliže Tibetiji. Začela sem verjeti, da res obstaja dežela, kjer ljudje niso v stalnem vojnem stanju, kjer bova z Rokom lahko brez skrbi zaživela skupno življenje in se otroku, ki ga nosim, ne bo treba sramovati, daje mesojsko-ve-genski mešanec, ki ima povrhu v sebi še nekaj ciganske krvi ... To upanje mi daje moč, da hodim, hodim noč za nočjo, in kadar sva v kritju gozda tudi podnevi, premagujem bolečino v nogah in utrujenost tako dolgo, da pridem v stanje nekakšne omame, ki ji Rok pravi Čarga in jo baje popotni Cigani dobro poznajo, in potem mi je hoja pravi užitek in se mi zdi, da bi lahko poletela tudi v zrak ... Včasih se zbojim za plod, da mu to morda škodi; kdo ve, kako mu je, ko ga stresa vsak korak ... Ne smem pomisliti, da bi morebiti nehote splavila ... Tiste luči, kijih videvava ponoči na nebu in jih Rok pripisuje najinim zasledovalcem, me vedno žalostijo, sam je rekel, da bi lahko bile tudi navje, duše nerojenih otrok ... Kaj, če me spremlja sine, ki sem ga v jezi nad Oskarjem in v obupu pogubila? Morda me opozarja, da se moram odkupiti Bhagu in donositi še nerojeno dete, ki ga zdaj nosim? Tako kot v Tibetijo začenjam verovati tudi v ciganskega boga ... Vsi ljudje smo bogočutni, je razlagal Bogomolov, tega nam ne more vzeti nobeno upravitelj stvo ... Čeprav mi ni bil pri srcu, je modro govoril o smislu življenja, ki je po njegovem sicer božja skrivnost, a ga vendar vsi čutimo v sebi, saj če smo zdaj tu in se zavedamo, je v tem nek smisel, pa čeprav bi živeli v nekakšnih sanjah ...

»Ljubka, a dremlješ?« se oglasi Rok za mano.

»Ne, zakaj misliš?« se začudim.

»Zdi se mi, da te zanaša,« pravi.

»Utrujena sem od te hoje po pesku, tako mi je, kot da bi izgubljala tla pod nogami,« potožim.

»Lahko se ustaviva in odpočijeva,« predlaga.

»Ne, premrzlo je, mislim, da se bo kmalu zdanilo in bova morala poiskati skrivališče,« odvrnem in pospešeno nadaljujem s hojo.

Na vzhodnem obzorju pred nama se res začenja temina rahlo svetlikati. V puščavi pa se noč zelo hitro prevesi v dan.

»Upam, da prideva do karavle in najdeva v njej zavetje,« reče, me dohiti, se me dotakne z nosom, da me zaščemi po vratu in navzdol po hrbtenici, globoko vdahne in šepetaje vzdihne: »Ljubka, dišiš mi ... «

Pobegnem mu, sama sebi se namreč studim, že nekaj dni, kar prečiva peščene sipine, se nisem mogla ne umiti ne oprati spodnjic ... Drugače se običajno drživa rek in potokov, tokrat pa morava skrajno varčevati z vodo. Čeprav v nekaterih od opuščenih stražnih karavl ob naftovodu še delujejo vodni zbiralniki, je pri večini čas naredil svoje in so zasuti s peskom.

»Hej, kaj ti je!« kliče za mano. »Zakaj bežiš?«

Počakam. Mu bom kar odkrito povedala.

»Ne dišim, umazana sem, prepotena sem, ne želim si, da bi se ti zagnusila,« rečem. »Potrpi, saj praviš, da bova kmalu prispela do Karakumijskega kanala in tam se bom najprej umila ... «

»Trapa!« mi vskoči v besedo. »Jaz pa sem že tuhtal, kaj je spet narobe, da se izogibaš ljubkanju.«

»No, zdaj veš. Neumita se ne počutim dobro,« odločno rečem in hočem nadaljevati s hojo.

Ujame me za roko in potegne k sebi, čeprav se upiram.

»Ne bodi smešna, Alita, resnico ti govorim,« mi zadihano zatrjuje, »zadišala si mi, želim si te in dovoli mi, da te z jezikom umijem od glave do peta.«

»Rok, nikar ... « ga prosim.

Zblojen je, začne mi oblizovati potno čelo, očesne veke, ušesa ... res bo to naredil ... Srh me stresa, a obenem dobivam mehka kolena, prepuščam se mu, da me položi na tla, na ustnicah začutim slankast okus poljuba, in že se sklanja nad mano oblizujoč mi vrat, odpenja mi plašč in razpne kombinezon, mrazi me, ko mi z jezikom vlaži ramena, zato še bolj zaznavam njegovo vročo sapo in dotik ustnic, ki se počasi približujejo podpazduhi ... zaščegta me tako močno, da se začnem kot obsedena hihitati, on pa še kar rine z nosom med dlačje ... cepetam z nogami, mlatim ga z rokami po hrbtu, v mehurju me začne neznosno tičati ...

»Rok, če me ne nehaš žgečkati, mi bo ušlo!« na vso moč zavpijem.

Zaleglo je. Odnehal je. Razpira mi zadrgo navzdol do popka in se loti nežnega oblizovanja prsi. Dobro, daje tema in me povrhu kot ptica z razpetimi krili prekriva s plaščem, ko se steguje čezme ... Čeprav naravnost malikuje od nosečnosti nabrekle dojke, se zavedam, da niso lepe: povešajo se mi, prepletajo jih vidne krvne žilice, bradavice so postale temno rjave ...

Tudi trebuh je napet, popek mi štrli navzven, kožo prepreda jo vzdolžne temnejše lise, res mi je nerodno, kadar me gleda, ne morem verjeti, da sem še zapeljiva ... V zavetju noči se počutim bolj sproščeno, prepustim se čutenju oblizovanja in sesanja ... tako je, kot bi se mi zakrknjeno telo odtajalo, v prsih mi mezijo mlečne žleze, to mezenje se pretaka po vsem telesu, začenjam uživati v igri.

Rok zazna, da me je odtajal ... vem, da bo zdaj šel do konca, želim si to, a me še vedno zajeda bojazen, da se mu utegnem zagnusiti ... Po kolenih se počasi plazi čezme, njegova gosta brada me boža, ko se posveti oblizovanja popka, čutim čarni obesek s petelinjim krempljem, ki ga nikoli ne sname z vratu, nakar počasi nadaljuje jezičenje k mednožju.

»Rok, nehaj ... « ga neprepričljivo prosim, kajti gorim v pričakovanju, da mi s poljubi pogasi vroče poželenje, kljub mrzlemu vetru, ki veje čez puščavo.

Izgubljam pamet, pozabljam na sram, na gnus, pomagam, da me sleče in se mu prepustim z razmaknjenimi koleni, telo mi drhti kot ježiček na dromlji, ko njegov jezik zapleše po najbolj občutljivih delih spolovila ... Neverjetno, kako me to spominja na dromljanje ... vzdihujem in vzdihi se oglašajo v noč kot otožna pesem. Potem me med naslado iznenada spreleti spoznanje, da sem pozabila na Roka ... saj bo še pomislil, da se mi gnusi, ker ni umit... Mrzlično mu iz hlačnega razporka zbezam otrdelega tiča in začnem vračati ljubkovanje.

Zdaj se drug drugemu dajeva in jemljeva ... umivava se ... ta misel me razvname do skrajnosti, opita od njegovega trpkega vonja in okusa me znova na robu vrhunca spreleti želja, da bi ga jedla in pila ... in kakor bi to zaslutil se začne silovito izlivati vame, kar sproži nekaj podobnega tudi z moje strani ... To izlivanje življenjskih tekočin med nama traja in traja ... postajam izpraznjena in izgubljam se v nič ...

Spet sem pri sebi. Leživa vznak, z glavo pri glavi, nad nama na nebu bledijo zvezde, Rok me boža po licih.

»Spet si mi omedlela,« pravi.

Hočem mu reči, da ga imam rada do nezavesti, a se nenadoma oglasi gaganje race ... odkod zdaj raca v puščavi ... potem pa ves račji zbor. Oba se dvigneva na kolena in ozreva naokrog.

V prvem svitu zagledam v bližnjem podolju rastlinje, grmovje, svetlikajočo se gladino Karakumijskega kanala, zasnežena gorovja v daljavi... jato rac, ki so vzprhutale z vode.

»Prišla sva iz puščave ... « veselo rečem, a me Rok sunkovito potisne na tla.

Nedaleč od naju neslišno preleti nebo zaobljen srebrn disk, osvetljen od vzhajajočega sonca, katerega žarki sem spodaj še ne sežejo. Pri srcu me stisne tesnoba, ko se začne ta stvar počasi spuščati v puščavo, visoko dvigajoč pesek okrog sebe.

»Hitro v zaklon!« vzklikne Rok, pograbi puško in oprtnik ter steče proti grmičevju, jaz pa za njim. Vsa zasopla se ustaviva šele na gosto poraščeni vzpetini, odkoder je videti prostor, kjer je plovilo pristalo. Rok opre osaro na vejo in ga začne opazovati skozi vbliževalnik ...

»O, Bhaga!« pridušeno krikne. »Saj to niso ljudje! Poglej ...«

Usmerim puško tja, izostrim, in uzrem postave, podobne zelenim svetlikajočim se hroščem, nerodno premikajoče se na kratkih nožicah, ko raztovarjajo iz notranjosti ovala zabojnike različnih velikosti in barv ... Zmrazi me.

»Imava privid?« iztisnem iz suhega grla.

»Ne,« odločno odvrne Rok. »Beživa od tod. Preveč sva videla ... «

Puščava se vleče v nedogled, tako kot naftovodna cev, ob kateri hodiva, če hočeva po bližnjici priti do Karakumijskega kanala in reke Amudarje, nakar pa po njenem toku navzgor do himalajskih gora in Tibetije ... Po mojem občutku in karti bi že zdavnaj morala naleteti na kanal, skrbi me, vode imava samo še za nekaj dni ...

Vlečem kanto z vodo na razgrnjenem plašču iz astrahana in tako obenem brišem najine stopinje v pesku. Ne vem sicer, koga se še bojim ... Na vzhodu od Kazarskega morja, ki sva ga obšla na južnem delu pod Alborškim višavjem, se namreč razprostira nikogaršnja zemlja. Tu, kjer zdaj hodiva, ni več kondomijev, ne rezervatov, ni meja in tudi ljudi ni več. Ob ostankih cest in poti, ki jih je razrila voda in so jih zasuli plazovi in pesek, sva najprej srečevala zbledele opozorilne table, na katerih je v vsečloveščini pisalo, da sva na smrtno nevarnem bioradiološko okuženem območju, ki ga morava takoj zapustiti ... Bogomolov mi je povedal, da utegneva naleteti na taka opozorila, a naj se jih ne ustrašiva, ker so ostala samo še za strašilo ... Ni pa vedel, tako kot nihče ne ve, kaj se je med zadnjo planetarno vojno zgodilo na osrednjem delu Azije, kjer je prebivalstvo popolnoma izginilo ... Je tukaj padla kužna bomba, ki je povzročila smrtonosno pandemijo med človeštvom ter končala vojno in spremenila svet? Nihče od redkih preživelih ni vedel, kdo jo je odvrgel in povzročil ta človekomor ... Spomnim se le govorjenja pokojnega deda, da so bombo imenovali turkmenka ... Zmrazi me nenadno spoznanje, da se je nikogaršnja zemlja, po kateri hodiva z Alito, nekoč imenovala Turkmenistan in da najbrž res obstaja neka povezava z bombo ... O, Bhaga, kaj če je Bogomolov bil v zmoti zaradi opozorilnih tabel in sva na še vedno okuženem območju... Kaj če bi to lahko škodovalo Ljubki in otroku, ki ga nosi?

Občudujem jo, kako vztrajno hodi, čeprav nosi razen oprtnika na hrbtu v sebi še težo ploda, ki se iz dneva v dan veča. V gorah je sploh ne dohajam, a tudi v puščavi ne zaostaja. Brez tarnanja prenaša dnevno vročino, nočni mraz, pomanjkanje vode in hrane. Ne more pa skriti utrujenosti. Kadar leževa k počitku, zaspi kot ubita, in ker ji nočem kratiti spanca, ostajam na straži z otrdelim tičem. Včasih že pomišljam, da se samo dela na smrt zaspano in se tako izogiba ljubkanju zaradi bojazni pred morebitnim splavom ... Vse preveč jo še vedno preganja krivda, ker je splavila prvega otroka. Lahko pa ima spet rastlinojedske muhe in se trapi s prekrškom, ker je zadnjič použila moje seme ... Samo spomnil sem se na to in že me mika, da bi jo dohitel in nemudoma položil na pesek ... Pohitim za njeno senco in opazim, kako se med hojo opoteče in še nekaj korakov lovi ravnotežje.

»Ljubka, a dremlješ?« jo vprašam.

»Ne, zakaj misliš?« presenečeno odvrne.

»Zdi se mi, da te zanaša,« ji rečem.

»Utrujena sem od te hoje po pesku,« vzdihne. »Tako je, kot da bi izgubljala tla pod nogami.«

»Lahko se ustaviva in odpočijeva,« jo poskušam pregovoriti.

»Ne, premrzlo je,« odločno reče in začne hoditi hitreje. »Mislim, da se bo kmalu zdanilo in bova morala poiskati skrivališče.«

Menda je ugotovila, kaj imam za bregom. Včasih se mi zdi, da mi bere misli in ugane, kaj nameravam. Dohitim jo, seji približam in zaznam njen vonj.

»Upam, da prideva do karavle in najdeva v njej zavetje,« rečem in se ne morem premagati. Z nosom se dotaknem njenega vratu in globoko vdahnem vznemirljivo vonjavo. »Ljubka, dišiš mi ... «ji zašepečem.

Strese se, uide mi, začneva se poditi po peščenih valih.

Očitno je nekaj narobe in to morava razčistiti. Ne more se kar naprej izmikati, naj pove, kaj nisem naredil prav, kaj bi sploh rada ... Če misli, da se zaradi nosečnosti ne moreva več ljubkati običajno, dobro, potem si bova izmislila kaj drugega ... če se imava res rada, ne bo težko, da si to izkazujeva tako, da bo obema prav, pa čeprav bi moral eden od naju stisniti zobe.

»Hej, kaj ti je!« zakličem, ker mi je dovolj lovljenja. »Zakaj bežiš?

Videla je, da sem mislil zares, se ustavila in me počakala.

»Ne dišim, umazana sem, prepotena sem, ne želim si, da bi se ti zagnusila,« mi zabrusi. »Potrpi, saj praviš, da bova kmalu prispela do Karakumijskega kanala in tam se bom najprej umila... «

»Trapa!« jo oštejem in stisnem k sebi. »Jaz pa sem že tuhtal, kaj je spet narobe, da se izogibaš ljubkanju.«

»No, zdaj veš. Neumita se ne počutim dobro,« reče in se hoče zmuzniti iz objema.

»Ne bodi smešna, Alita, resnico ti govorim,« ji zagotovim, »zadišala si mi, želim si te in dovoli mi, da te z jezikom umijem od glave do peta.«

»Rok, nikar ... « me poskuša ustaviti, ko ji snamem kazarsko kapo z naušniki in začnem z jezikom posnemati znoj s čela. Podrhteva, ko se lotim vek in vzamem v usta ušesne mešičke ... nič več se ne upira, vsa mehka postaja, ne bo več zbežala ... Previdno jo položim na pesek, poljubim jo ... voljno je to sprejela ... Nadaljujem in oblizujoč vrat iščem gumbe na njenem plašču, najraje bi jih kar odtrgal, tako neučakan sem ... Končno se mi posreči odpenjanje in prikopljem se do preznojene spodnje majice. Vonj, ki puhti iz Alitinih podpazduh, me zdraži do skrajnosti in brez pomisleka se zaližem z jezikom med slankaste dlake ... Popade jo smeh, ki je bolj podoben vreščanju, zvija se, cepeta z nogami in me udarja z rokami po hrbtu ...

»Rok,« kriči, »če me ne nehaš žgečkati, mi bo ušlo!«

Streznim se, ne smem vsega skupaj pokvariti, ne smem prehitevati ... Vendar, če ne bi bilo mrzle noči, bi jo z užitkom žgečkal tako dolgo, da bi se res pomočila ... Tako pa počasi, z občutkom umivam njene dojke. Škoda, daje tema, ne vem, zakaj jih podnevi skriva, z nosečnostjo soji čudovito nabreknile, na otip so prepolne ... ljubkujem bradavici, zdi se mi, da iz njih diši po mleku, sicer nimam pojma, kako naj bi dišalo žensko mleko, morda mi je ta občutek ostal v zavesti od časa dojenja ... Kar razpočiti se mi hoče v notranjosti nezaslišana sreča, da mi je dano okušati to čutenje ... Mislim, da tudi ona začenja uživati, slišim namreč pospešeni dih, prisluškujem hitrejšemu bitju njenega srca, bradavice soji otrdele, na vsak dotik se še bolj postavljajo.

Sklanjajoč se čez njeno glavo ji razgalim izbočen nosečniški trebuh in nadaljujem z oblizovanjem vse do popka, ki kraljuje na najvišji točki in je očitno prav tako občutljiv kot prsne bradavice. Sla me zdaj žene naprej po trebuhu navzdol, ne morem se več zavlačevati, nezadržno me privlači vonj ženskosti, splošno značilen sicer, a vendar samo njen, tako da bi ga z zaprtimi očmi ločil med množico drugih žensk.

»Rok, nehaj ... « zasoplo prosi, a njeno telo nič ne kaže, da to misli zares; zvija se, drhti, uhajajo ji pridušeni vzdihi naslade.

Sleči jo moram, ta nerodni ostrostrelski kombinezon je grozen, res ni narejen za ljubkanje ... Zdaj Alita sama pomaga, da jo izlevim iz oblačil in si omogočim prosto pot do zaželenega cilja ... privzdigne spodnji del telesa in mi z globokim vzdihom približa vroče mednožje, v katerega zakopljem obraz, kot žejen v izvir vode, in začnem hlastno lizljati vse kotičke njene slastne češplje ... Vsak lizljaj spremljajo Ljubkini stoki, ki na koncu izzvenijo v en sam ljubavni krik ... potem začutim, kako mi potegne iz hlač kot struna napetega tiča in ga vzame v toplo mehkobo ust...

V tem nenavadnem položaju čarne ciganske številke devetinšestdeset, ko sta najini glavi vsaka na drugem koncu, spolovili pa tudi, je vendarle taka bližava, da kot eno samo telo neznansko uživava, ko se v ljubezenskem krču prelivava drug v drugega. Občutek imam, da skozi njo pijem samega sebe ...

Alita obleži, zgubila je zavest. Dani se, mrzlo je, hitim jo oblačiti. Potem ležem ob njej in jo nalahno božam, da bi se zdramila. Končno le odpre oči.

»Že spet si mi omedlela,« ji rečem.

Tedaj se iz neposredne bližine oglasi predimo gaganje race, nakar ob vsesplošni gagariji vzprhuta in vzleti vsajata. Očitno sva končno prispela do Karkumijskega kanala. Dvignem se, zagrabim osaro, da bi kakšno odstrelil ... vendar mi roka zastane. Spreleti me, da ptic morda nisva vznemirila midva, ampak kaj drugega ...

»Prišla sva iz puščave ... « se razveseli Alita, jaz pa jo sunkovito potegnem nazaj na tla.

Preletelo naju je s sončnimi žarki ožarjeno ovalno zračno plovilo in se začelo nedaleč stran navpično spuščati v puščavo. Nič ni bilo slišati, pa vendar se je pri pristajanju dvignil oblak prahu... Zdaj naju nekaj časa ne morejo videti, takoj morava stran.

»Hitro v zaklon!« velim Aliti, oba primeva orožje in opremo ter sklonjena zbeživa v zavetje dreves in grmičevja. Šele ko prideva do obrasle vzpetine, odkoder lahko skrivaj opazujeva puščavo, se ustaviva. Usmerim vizir puške na pristali zrakoplov, približam si ga in mrzel pot mi orosi čelo ...

»O, Bhaga!« se mi utrga krik. »Saj to niso ljudje! Poglej ... «

Postave, ki urno iztovarjajo zaboje iz plovila res nimajo človeške podobe, prej bi rekel, da so velikanske žuželke v čudnih zelenih oklepih ... Ko si jih poskušam še bolj približati, da bi videl obraze, se eden obme v mojo smer, in iz oči mu poblisne oslepljujoči žarek, kakor da bi poskušal zaznati opazovalca ...

»Imava privid?« hripavo vpraša Alita.

»Ne,« v strahu rečem. »Beživa od tod. Preveč sva videla ... «

Deseto sočasje: MED KOZARJI

Alita:

Skrita za skalo opazujem, kako se jim Rok počasi približuje. Krijem ga, na osari imam nataknjeno tromblonsko mino. Za vsak primer, če bi se začeli kožarji vesti sovražno ... Pred nekaj dnevi sva jih zasledila, oziroma najprej zavohala čredo koz, ki se pasejo kar med potjo in puščajo za sabo smradljive bobke. Zdaj skrivaj hodiva za pastirji in poskušava ugotoviti, ali je varno z njimi navezati stik.

Odkar sva na lastne oči videla v puščavi pristanek neznanih bitij namreč potujeva še bolj previdno. Rok je prepričan, da nama sledijo in naju hočejo onemogočiti, ker veva, da kondomizem in smrtno sovraštvo med rastlinojedci in mesojedci vzdržuje neka višja sila. Tisti, ki so se spustili z neba, po njegovem sploh niso zemeljskega porekla, še bolj strašljivo, misli, da so androidi, strojni ljudje ... Morda s Pasje zvezde. Če pomislim, kako čudno so se premikali, tu in tam kar po vseh štirih, se strinjam z Rokom. Kdo ve, če niso pripeljali ter iztovarjali sredi puščave orožja in opreme za ostrostrelske polke, ki stražijo na mejah vegenskih kondomijev in mesojskih rezervatov? Toda bolj kot mi postajajo stvari jasne, bolj mi je nejasno, kdo stoji za vsem tem ... Komu je v prid, da so po katastrofi preostali ljudje na smrt sprti?

Rok počepne za grmom in mi daje z roko znak, da bo počakal. Koze je nekaj splašilo in so se razkropile po kršju, pastirji v smešnih, skoraj do tal segajočih kožuhih in pokriti s kapami z naušniki pa jih poskušajo spraviti spet v čredo. Do sem slišim pokanje bičev, nerazumljive klice in lajež psov, ki pomagajo zganjati živali.

Pozorno spremljam dogajanje skozi vbliževalnik in ne izpustim iz vidnega polja Roka. Čudim se, da pri vsej previdnosti vendarle poskuša sredi belega dne stopiti pred kožarje. Res nama primanjkuje hrane, ta gorata pokrajina ni kaj posebej rodovitna, morala bi si tudi priskrbeti toplejša oblačila in zimsko opremo, če hočeva napredovati visoko v gore.

Koze so se končno umirile in so spet v tropu.Tudi psi so se unesli, pastirji ne kričijo več, zanetili so ogenj in se zbrali okrog njega, očitno se bodo ustavili in prenočili.

Rok počasi vstaja izza grmičevja ... zadržim dih in prislonim kopito osare k ramenu, napeto spremljajoč vsak njegov gib ... zagledam psa, ki se nenadoma požene iz tropa in se z dolgimi skoki zapodi naravnost proti Roku ... mrcino imam v ciljnem križu, prst na sprožilcu se mi začne premikati... poči pa Rokova osara ... pes se zadet nekajkrat prekopicne in obleži ... Globoko izdihnem in čakam, kaj se bo zgodilo.

Strel še odmeva od strmih bregov soteske, koze spet bezljajo, kožarji pa tudi, Rok jim maha in nekaj vpije, kdo ve, ali ga razumejo, saj so na videz samobitno nomadsko pleme, ki ga nihče ni naučil človeščine ... Odleglo mi je, ker mi ni bilo treba ustreliti psa in je to opravil Rok. Mina bi bila tudi preveč, zato jo odstranim, pustim pa naboj v cevi, čeprav upam, da do spopada ne bo prišlo. Pastirje je strel preplašil, poskrili so se in nikjer ni videti nikogar.

Kljub temu jih Rok še vedno kliče, odloži celo puško in dvigne roke v zrak, da bi pokazal miroljubnost. Zdaj se zanaša samo na moje kritje, če bi kožarji planili nadenj.

Končno se izza neke skale previdno prikaže sivolasi starec in se počasi napoti Roku naproti. Vbližam si ga: je brez orožja, obraz mu prepreda jo globoke gube, oči ima nekoliko poševne, ustnice pa ukrivljene v trajni nasmeh, ki je bolj podoben groteskni spaki. Imam ga na muhi, čeprav ne verjamem, da bi imel kakšne zle namene.

Tudi on dviga roke, se med hojo pregiba v pasu in klanja, Rok mu vrača priklone in tako se zlagoma približujeta. Končno sta si tako blizu, da se njuni iztegnjeni roki skleneta in dolgo časa stiskata v pozdrav. Zdaj se trudim, da imam starca, ki je očitno kozarski starešina, nenehoma na muhi ... Vidim, kako premika ustnice, prav zanima me, kaj govori.

Rok vneto odgovarja, nato odpne ogrlico s petelinjim krempljem in jo pomoli kožarju, katerega obraz nenadoma prešine veliko presenečenje in spoštovanje ... Čudno, mislila sem, da je Rokov obesek samo razpoznavni znak Ciganov, ki romajo v Tibetijo, kaže pa, da ga tudi starec pozna in ceni ... Ponovno se prikloni skoraj do tal, nakar se obme k visokogorju na obzorju in vneto kaže z roko neko točko med gorami.

Zaslišim, da nekoga na ves glas kliče, zveni kot Ashad ali Ašhad, in res se iz skrivališča prikaže mladenič, ki se s hitrimi koraki bliža Roku in starcu. V precepu sem, koga naj zdaj držim v šahu ... Ogledam si fanta, ne vem, zakaj mi v hipu vzbudi zaupanje ... Tudi on je neoborožen, samo pastirsko palico ima ... Kljub temu ne smem staviti na občutke, zato namerim nanj.

S fantovim prihodom se pogovor očitno razživi, verjetno bolje obvlada človeščino, izgleda, da prevaja tisto, kar pripoveduje starešina. Spet se vsi trije ozirajo h goram, kažejo s prsti vršace, Rok celo nekaj preverja na svojem zemljevidu. Mislim, da jih sprašuje za pot. Že več tednov, odkar hodiva po neobljudeni nikogaršnji zemlji, imam občutek, da ga črviči, ali greva prav, noče pa me obremenjevati s svojimi dvomi. Vseskozi sicer slediva rekam in potokom, ki nama tečejo naproti, in počasi se vzpenjava v visokogorje, tako kot naju je napotil Bogomolov. Kljub temu pogosto zalotim Roka, kako z zgubanim čelom tuhta, na vprašanje, ali je kaj narobe, pa odgovarja, da ga skrbijo androidi ...

Poskušam razbrati z ustnic, o čem se zdaj pogovarjajo. Pomagajo si tudi s kretnjami, starešina prinaša prste k ustnicam,

o hrani najbrž govori ... Res sva z Rokom na koncu z zalogami hrane, nekaj posušenih krhljev še imava in riž. V tem pustem kamenju komaj raste kakšna užitna zel, zmanjkujejo mi tablete vivusina, Rok me vztrajno nagovarja, da moram nekaj storiti zaradi otroka in začeti jesti vsaj med divjih čebel in meso rib, ki jih lovi z rokami pod kamni v gorskih potokih ...

Mladi kožar nenadoma steče k čredi, med katero še vedno ni videti drugih pastirjev. Sledim mu, dokler ne zavije za skalni balvan, kjer se najbrž skrivajo, nakar usmerim vbliževalnik na starca, ki pravkar prijazno treplja Roka po ramenih in kima z glavo ... Rok se smehlja, že lep čas nisem videla nasmeška na njegovih licih, karkoli se je dogovoril, je dobro za naju, tako vsaj kaže.

Fant se vrača s polno bisago in jo izroča Roku. Potem se z globokimi pokloni in sklepanjem rok na prsih razidejo. Rok mimogrede pobere osaro in vedrega lica prihaja k meni. Tudi sama se veselim, da ni več zaskrbljen. Navajena sem ga dobro volj nega, pogosto me je spravljal v smeh, mračnost zadnjih dni zato ni bila prijetna, celo občutek varnosti ob njem sem začela izgubljati.

Pridem izza zaklona in mu pomaham.

»Ljubka,« že od daleč kliče, »na pravi poti v sva!«

Sem vedela, da gaje to skrbelo. Rada bi ga objela, a mi je njegova osara napoti. Zapre zaklep in jo preloži na rame. Čudno, da je to pozabil in nosil puško pripravljeno za strel ...

»Kozarji ženejo čredo v prezimovališče Šalahkabak, lahko se jim pridruživa,« zavzeto razlaga. »Starešina Kurambaši bo dal tovornega jaka, da nama bo nosil opremo. Tam se odpočijeva, se privadiva na višinski zrak, oskrbela si bova gorsko opremo in potem naju bo njegov sin Ašhad spremil do prelaza čez Nebeško gorovje. Na drugi strani je Tibetija ... «

Vse je izgovoril v eni sapi. Poljubiva se, sladko mrgoleči mravljinci me spreletijo. Več kot teden dni nisva bila skupaj... Sicer se zaresnemu ljubkanju tako ali tako izogibava. Pet mesecev sem po mojih računih že nosna, bojim se, da bi morda škodilo plodu. Vendar se znava zadovoljiti tudi samo s poljubi in božanjem ...

»Ne zameri mi zaradi psa,« nenadoma skrušeno reče, »vem, da ti je hudo zanj, ampak lahko bi me oklal ... «

»Nisem žalostna zaradi pobesnele zverine,« ga potolažim. »Zate sem se bala. Če ga ne bi ti, bi ga jaz ustrelila, napol sem že stisnila petelina.«

Nadaljujeva s poljubljanjem, zavohava se, da sva ljuboželjna, zato neučakano pohitiva po suhi strugi hudourniškega potoka navzgor, do majhne, s skalami obdane kotanje, kjer sva skrila nahrbtnika in plašča. Odloživa orožje, Rok odvrže vrečo, ki so mu jo dali kožarji ... zarožljajo orehi v njej, lakoto začutim, a je želja po ljubkanju večja ... Razgrnem po travi astrahanski plašč, ki ga ves čas s pridom uporabljava za ležanje in pokleknem nanj.

»Pridi,« povabim Roka, »želim si te ... «

»Jaz tudi. Kako si me želiš?« vpraša in priklekne k meni.

Rada bi odgovorila, da bolj kot vse na svetu, a vem, da me vprašuje nekaj drugega, in tudi jaz razmišljam nekaj drugega: kako si me on želi in kako bi mu ustregla ... Vem, da bi me rad videl pri belem dnevu nago, jaz pa zadnje čase sramežljivo skrivam nosečnost in se ljubkam samo ponoči ali pa oblečena ... Jesensko sonce v zavetju med skalovjem prijetno greje, nad nama se razpenja temno modro nebo, okrog naju je košček zelenila, ki mehča dolgočasno sivkasto kamnito krajino ... Zakaj ne bi premagala sramu?

»Sleci me,« mu rečem, gledam naravnost v oči in vidim, kako se v njih ukreše pohotni plamenček.

Bala sem se, da bo strgal oblačila z mene, a se zadržuje in me slači počasi. Razgali me samo do pasu in se kot uročen zastrmi v moje nabrekle prsi ... Kri mi plane v lica, sram me je, saj so povešene od teže mlečnih žlez, temno rjavi kolobarji okrog bradavic so grozni, pod kožo se vidno razpreda jo krvne žilice ... Je Rok onemel od zgroženosti ali vzhičenosti?

Čutim njegov pogled tako, kot da se me z očmi dotika, vzburja me, bradavice mi otrdijo, po negotovosti se hipoma odločim in slečem do nagega. Tudi izbočen trebuh je nemogoč, od prsi čez popek do mednožja preprežen z rjavkastimi podkožnimi lisami, kakor zrel sadež, ki se bo vsak čas razpočil... Rok me še vedno pohotno gleda, a nič ne naredi.

»Si me res želiš, takšno kot sem?« ga odločno vprašam.

»Seveda, razgnalo mi ga bo ... « hripavo odvrne.

»Pokaži!« mu velim.

Brez pomisleka odpre razporek, pokaže napetega tičaka in me spravi v zadrego, ker sem tako neumno podvomila o njegovem poželenju. Sklenem mu roke okrog vratu in potegnem glavo k prsim.

»Tvoje so,« mu jih ponudim vedoč, da ga vznemirjajo do skrajnosti, saj se zadnje čase večkrat dokončno zadovolji kar med ljubkovanjem dojk in spravi tudi mene do silnega vrhunca. Veliko bolj sem namreč sproščena, ker me ne skrbi za plod.

Previdno, kot da sem lomljiva, me položi na krzno in zakoplje obraz v moje oprsje. Zamižim, prepustim se toplemu jeziku, ki drsi po dojkah in me spravlja v nepopisno ugodje ... kakor da so prsi postale najbolj občutljiva točka telesa ... tudi če bi se ljubkala zares, ne bi tako uživala ... in kar je najbolj vznemirljivo, ta slast na robu vrhunca lahko traja in traja. Rok ne hiti, tudi on uživa v zavlačevanju, izvablja mi vzdihe in njegov jezik se počasi bliža bradavicam, ki okrepenele nestrpno čakajo božljaje. Sprva jih seslja nalahno in nežno ... pa vse močneje in hitreje, spodbujam ga z vse glasnejšimi stoki ... nakar sem mi zasesa v levo dojko na vso moč ...

Miže medlim, občutek imam, kakor da se vsi živčni končiči v telesu stekajo v to bradavico, stresa me prijetno mezeči občutek in čudna napetost, nagonsko začnem z rokami stiskati dojke... vrisnem od slasti in presenečenja ... Odprem oči. Mleko mi teče iz bradavice ... Tudi Rok za hip preneha s sesanjem, nato povleče bradavico še globlje v usta. Doji se in to dojenje me po zadostitvi ljubezenske sle navda z neznanim čutenjem materinstva ... Ponudim mu še drugo dojko in ga božam po skodranih laseh in bradi. Čez čas začutim na trebuhu toploto njegovega izliva. Odmakne se od prsi in njegove ustnice poiščejo moja usta. Čeprav kot Vegenka nikoli nisem okusila mleka, se mi zdi, da mi je okus v Rokovih ustih znan.

Rok:

Bližam se jim skrivajoč se za skalnimi osamelci, čeprav je videti, da potujejo s čredo koza brez strahu, da bi jih kdo zasledoval. Odkar sva jih z Alito dohitela, tuhtam, odkod so se vzeli, ko je vendar Bogomolov zagotavljal, da od Kazarskega morja pa vse do Tibetije ni več ljudi ... Zanima me tudi, kam ženejo živali in kam pelje dolina, po kateri teče ledeno mrzla gorska reka.

Spet me v prsih stisne zagaten občutek, da se mi je morda znajdnik pokvaril ... da ga je zmedel androidski neboplov, ko naju je preletel na robu puščave ... in da se zdaj izgubljava v tej puščobni gorati pokrajini, kjer so si vse poti podobne in je obzorje vedno enako, ne glede na to, v katero smer greš. Ne preostane mi torej drugega, kakor da tvegam in poskušam od kožarjev zvedeti, kje sploh sva. Nočem begati Alite, ki vedno težje premaguje potovanje in ji zmanjkujejo kapsule vivusina ... Nikoli me ne bo prepričala, daje rastlinojedstvo edini pravi naravni način prehranjevanja, če moraš jemati umetne dodatke ... Prikrivam ji torej, da sva se najbrž izgubila, zdi pa se mi, da to sluti ... Končno sva tudi s hrano na tesnem. Po večerih, ko zakurijo kožarji ognje in pečejo kozino, mi vonj po pečenem mesu vzbudi nezadržno željo, da bi se jim pridružil in potešil z lakoto prepreženi želodec...

Odločim se, da se ne bom več skrival, kar bo, pač bo, sicer pa me Alita krije, če bi šlo kaj narobe. Stopim izza zaklonjenega prostora in naredim nekaj korakov ... Oglasi se pasji lajež, koze zbezljajo, pastirji nekaj vpijejo v popolnoma nerazumljivem jeziku, spet se skrijem za prvim grmom in pomaham Aliti naj pazi. Počakal bom, da se vse umiri. Potem res stopim k njim.

Tolažim se, da so kožarji naposled le ljudje, ne androidi, ki so vpuščavi iztovarjali iz nebesne ladje čudno robo ... Zdaj se mi je končno posvetilo, da so spake najbrž v službi višjih bitij, ki vlada jo preživelemu človeštvu in kdo ve zakaj podpirajo tra-

jno vegensko-mesojsko vojno. Spričo tega spoznanja me gloda še nekaj drugega: kakšno vlogo pri vsem tem igra obljubljena svobodna dežela Tibetija, če res obstaja in ni samo ciganska pravljica?

Čredo so pastirji zgnali skupaj, vpitje in pasje bevskanje se je uneslo, posedli so v gručo, dim se začne dvigati, ogenj kurijo in danes najbrž ne nameravajo več nadaljevati poti, čeprav je sonce še vedno precej nad obzorjem.

Zajamem sapo, vstanem in se počasi napotim k njim. Ne opazijo me, se pa izmed koza prerine velikanski ovčarski pes in zakadi proti meni. Repetiram osaro, ga vzamem na muho ... Aliti ne bo prav, a nič ne pomaga ... sprožim in ga zadenem v glavo med skokom, tik pred tem, ko bi me popadel z ostrimi čekani, ki jih še ustreljen kaže.

Pok odmeva daleč naokoli, koze se razkropijo skupaj s pastirji, ki jih nenadoma ni več videti. Smola, slab začetek.

»Hej, ljudje, hej, bratje!« na ves glas vpijem. »Počakajte me!«

Vse zaman, poskrili so se, najbrž ne poznajo orožja in jih je prestrašil smrtonosni učinek strela. Kako me je pes zavohal, ne vem, veter piha proti meni ... verjetno me je zagledal. Vse skupaj je zajebal. Lahko odneham, se skrijem in jim z Alito še naprej slediva od daleč, nekam naju bodo že pripeljali ... Toda ne maram več riniti v gore, ne da bi vedel, kam, hrane nimava in čimprej morava priti v Tibetijo, da Alite ne prehiti porod.

»Hare Bhaga!« zakličem ciganski pozdrav in se približujem čredi, ki se počasi umirja. »V miru prihajam! Hare Bhaga! Glejte, nič vam nočem!«

Odložim osaro na tla in visoko dvignem roke. Izpostavljen sem, a se zanesem, da me Alita krije.

Posrečilo se je. Iz skrivališča se prikaže smešen starček, dvigne roke tako kot jaz in se mi s počasnimi koraki bliža. Nekako prisiljeno se nasmehuje, po mojem gaje strah, tako kot je tudi mene. Vračam mu nasmeh in tedaj se mi večkrat globoko prikoni, jaz pa ponavljam priklone.

»Hare Bhaga!« pozdravim in položim levico na srčno stran. »Rok Kozarac, sedmi mesojski ostrostrelski polk,« se predstavim.

»Hare Bhaga,« si lomi jezik s pozdravom, klanjajoč se do pasu. »Kurambaši,« se predstavi in tudi sam položi roko na srce. Nato me nagovori v goltniški govorici, ki je nič ne razumem.

Odpnem si ogrlico s petelinjim krempljem in mu jo ponudim v ogled.

»Romam v Tibetijo ... « rečem, pokažem z roko vrhove gora in na koncu odkimam z glavo. »Tibetija, ne vem, kje je Tibetija ... « rečem.

Starec se spoštljivo prikloni, se dotakne s čelom ogrlice in z odločno kretnjo pokaže eno od zasneženih gorskih sedel.

»Tjan Šan, Bhagatija, Tibetija!« reče.

Nakar se obrne h kožarjem, ki kukajo izza skal in pokliče:

»Ašhad!«

Takoj priteče mladenič s črnimi kodrastimi lasmi in po nekaj besedah s starim spregovori z mano v okorni človeščini:

»Očak pozdravlja bhagamana. Tam,« z roko pokaže prav tja na obzorje, kot je prej starec, »tam je Nebeško gorovje, tam čez prehodiš v Tibetijo.«

Kamen se mi odvali od srca, v hipu se mi zazdi, da lažje diham, daje postal dan svetlejši.

»Vprašaj, koliko časa hoje je do Tibetije,« z olajšanjem rečem.

Prevede in po dolgotrajnem goltnem pomenku z očakom ... ne vem, ali očak pomeni očeta ali starešino ... počasi beseduje:

»Mnogo časa, strmovito je tam, zraka manjka, sneguje.

Očak vabi, da greš z nami, koze ženemo zimovat v Šalahkabak, prezimiš pri nas in spomladi te spremim do prelaza v Tibetijo. Poznana mi je pot.«

»Povej očaku, daje z mano žena, otroka nosi in približuje se njen čas. Ne bi vam bila rada v napoto pri potovanju in čimprej

morava v Tibetijo« rečem.

»Očak povabi tudi ženo,« prevede fant. »Dobita tovornega jaka, pridita, zjutraj nadaljujemo pot.«

»Brez hrane sva,« priznam.

Starešina se razneži, ko mu fant to prevede. Nekaj naroča ... menda ga pošilja po hrano ... in zdaj fant res umih nog odhiti k čredi, midva pa se spogledava. Z očmi se mu zahvaljujem, on pa mi prijazno kima, z gubami prepreženi obraz, ki je ves čas bil v okamnelem nasmešku, se mu nekako omehča, oči zableščijo, stegne roko in njegovi skrivenčeni prsti se dotaknejo mojega ramena. Smehljaje se me treplja, kima, dotakne se celo brade... Spomnim se ciganskih otrok, kako so me vlekli za zaraščeno brado ... Tudi jaz se mu sme jem in kimam, daje vse dobro ... Res je vse dobro. Ašhad se vrača z usnjeno vrečo v rokah, izroča mi jo, orehi rožljajo v njej, zavoham kozji sir.

»Da se potolaži glad,« reče. »Očak pravi, do videnja.« »Zahvali se mu za vse, prenočila bova zgoraj v skalovju, do videnja ob svitu,« rečem, vzamem vrečo in poberem osaro. Začne se obojestransko poslovilno klanjanje s sklenjenimi dlanmi, ki kar traja, čeprav bi se rad čimprej vrnil k Aliti in ji povedal dobre novice. Ko se končno obrnem, vidim, daje prišla iz skrivališča in mi maha.

Stečem ji naproti, preskakujem skale, razširila je roke, in še preden si padeva v objem ji oznanim:

»Ljubka, na pravi poti sva!«

Vidim veselost na njenem licu, zadnje dneve sva bila oba ves čas mrka. Nerodno jo poskušam objeti, zmeden sem, puška mi je napoti, ne vem, kam z vrečp s hrano. Zadihano ji pripovedujem: »Kozarji ženejo čredo v prezimovališče Šalahkabak, lahko se jim pridruživa. Starešina je obljubil jaka, da nama bo nosil opremo. Tam si odpočijeva, se privadiva na višinski zrak, oskrbela si bova gorsko opremo in potem naju bo njegov sin Ašhad spremil do prelaza čez Nebeško gorovje. Na drugi strani je Tibetija ... « Ustavi me s poljubom, mehkim, voljnim in ljuboželjnim, ustnice se ji odprejo in vabijo moj jezik ... v hipu sva v hlastnem jezičenju, ki ga že lep čas pogrešam in ki pelje k ljubovanju.

»Ne zameri mi zaradi psa,« se poskušam opravičiti, »vem, da ti je hudo zanj, ampak lahko bi me oklal... «

»Nisem žalostna zaradi pobesnele zverine,« mi reče med poljubljanjem. »Zate sem se bala. Če ga ne bi ti, bi ga jaz ustrelila, napol sem že stisnila petelina.«

Spet se mi dogaja, da me grabi poželenje do bolečine, najraje bi jo vzel kar takoj tukaj, na golem kamenju, čeprav naju lahko vidijo pastirji, zbrani okrog ognja. Trdno jo primem za roko in povlečem za sabo v strmi breg, kamenje se rožljaje kotalika, ko hitiva do zavetja, kjer naju čaka oprema. V zaklonu odložim puško in hrano, Alita pa razprostre na tleh plašč in se spusti na kolena. Gleda me v oči, sonce se ji je ujelo v dolge kodraste zlate lase, še lepša je kot na kratko ostrižena.

»Pridi,« zašepeče, »želim si te ... «

»Jaz tudi,« ji rečem in pokleknem k njej. »Kako si me želiš?« jo vprašam.

Zadnje čase jo je vedno bolj strah, da bi naju med ljubkanjem zaneslo in bi pozabila na otroka. Slišala je namreč zgodbe, da so nekatere nosečnice zaradi predivjega kavsa splavile plod, in zato se predajava drugim nežnejšim možnostim, da prideva do vrhunca, čeprav se ona pri končevanju še vedno zadržuje. Brani se tudi razgaliti pred mano, zmotno misleč, da mi bo zaradi vse vidnejše nosečnosti neprivlačna ... Zdaj me gleda s skrivnostnim nasmeškom, zavlačuje z odgovorom in s tem vse bolj vznemirja. .. Nezaslišano rad imam te njene velike, kot nebo nad nama modre oči ...

»Sleci me,« nenadoma reče, kakor da bi brala moje misli.

Skrajno me preseneti, ne morem verjeti, da misli zares, in zato ji previdno slečem suknjič, razpnem kombinezon do pasu, dvignem spodnjo majico in osupnem, ko se pred mano izluščijo velike bele dojke s temnimi štrlečimi bradavicami, h katerim se v podkožju stekajo žilice ... Kar buljim vanje ... V temi ali pod odejo mi dopušča, da delam z njimi, kar hočem, da jih sesam do čutne ekstaze, a pokazala mi jih ni že lep čas. Gledam jo, gleda me, zardeva, kdo ve, ali zaradi sramu ali vznemirjenja. Nenadoma stisne ustnice, nadaljuje sama s slačenjem in kmalu je pred mano gola, obsijana z zahajajočim jesenskim soncem, ki jo nekako še bolj razgalja in dela zapeljivo v izzivajoči nos-nosti. Očaran, zagledan klečim pred njo, zadržujoč željo, da bi jo čimprej privil k sebi.

»Si me res želiš, takšno kot sem?« nenadoma odrezavo vpraša.

»Seveda, razgnalo mi ga bo ... « v zadregi bleknem.

»Pokaži!« ukaže.

Kako more podvomiti, lahko bi bil užaljen ... Naj ji bo, saj imam kaj pokazati, tako trdega že dolgo nisem imel ... No, zdaj je njej nerodno, ker mi je naredila krivico. Nenadoma mi vsa raznežena povleče glavo k dojkam.

»Tvoje so,« ustrežljivo reče.

Še nikoli mi ni tako nedvomno popolnoma prepustila kakšnega dela telesa ... Prešine me želja, da jo zadovoljim samo z ljubkovanjem dojk, pa naj traja kolikor hoče ... Drugače si medtem pomagava z medsebojnim dotikanjem in božanjem spolovil in drugih občutljivih delov telesa, da prideva do konca.

Počasi jo položim na hrbet na razgrnjen plašč, si slečem obleko, pokleknem nad njo in se posvetim razkošju, ki se mi ponuja ... Alita je zaprla oči, prepušča se izmeničnemu poljubljanju dojk, ob vsakem dotiku in poljubu vzdrhti, gode od ugodja, bradavice ji trdijo in postajajo rdeče kot zrele maline... Počasi se jih dotikam z jezikom, rad bi se zasesal vanje, a še odlašam ... Alita vse glasneje vzdihuje, podpre si dojke z rokami, ponuja mi jih ... prešine me, da se mi bo posrečilo in ji bo kmalu prišlo ... tudi sam sem pred tem ... bradavica v ustih ima slankast okus in poseben vonj, ki me kdove zakaj spravi v obsedenost: potegnem jo globoko v usta in na vso moč sesam, Alita začne mrzlično stiskati dojko ... krikne ... zdrznem se, v ustih pa se mi razmezi

topla tekočina neznanega okusa, med sladkobo, kislobo in lahnim grenom, ustrašim se, daje morda kri, da sem jo v slepi strasti ugriznil... izpustim bradavico in zagledam, kako iz nje curi belikavo mleko.

Tudi Alita je vsa zasopla dvignila glavo in tudi ona presenečeno gleda mlečenje ... spogledava se ... nakar se nasmehne, pridvigne še drugo dojko in mi jo ponudi.

Slast, ki se je za hip polegla zaradi presenečenja, se povrne, čutni občutek, da me Alita doji, da uživam njeno mleko, pa je tako silovit, da mi kmalu zasumi v glavi in doživim eno najbolj močnih ljubavnih zadostitev, kar jih pomnim. Izpustim izpraznjeno dojko in se njenim ustom s poljubom zahvalim za to neverjetno doživetje.

Enajsto sočasje: VIŠINSKA OMOTICA

Alita:

Kadar Ašhad pripleza iz kozarišča v dolini, vselej prinese s sabo v najin bivak vonj po kozah. Ne samo kozji sir, mleko ali kefir, zaudarjajo tudi zimska oblačila in druga pohodna oprema, ki jo potrebujeva za prehod čez Nebeško gorovje. Nove spodnjice iz debele taškentske svile, ki so mi jih sešile kozarske ženske - starih zaradi trebuha nisem več spravila nase - sem zaman prala, misleč da bom izprala iz njih ta zadah. Še vsa sreča, da z Rokom iz previdnosti nisva dolgo ostala v Salahkabaku, kjer vse smrdi po kozjevini, in sva se umaknila semkaj, visoko v gore, v ta skriti kamniti bivak, za katerega ve samo Ašhad, in kjer je vsaj zrak svež, čeprav mrzel in redek. Tukaj se privajava na višino in na zadnji del najinega romanja v Tibetijo.

Rok je zdaj z Ašhadom zunaj v steni, preverjata vrvi, krpl-jaste obujke iz pasje kože za hojo in plezanje po snegu ter ledeniške dereze. Nista me vzela s sabo, Rok se boji, da se ne bi preveč naprezala, in pravi, naj prihranim moči za zaresni vzpon.

Preseda mi čemenje v tej majhni luknji, kjer so stene prekrite s kozjimi kožami, skozi majhno okensko odprtino, zastrto s posušeno trebušno opno kozlička, pa prenika v prostor le malo svetlobe ... In ta smrad ... Ven bom šla.

Oblečem si astrahanski krzneni plašč, predelan za strupeno zimo v visokogorju; znotraj so mi ga kožarji podložili s toplo volneno podlogo, zunanjost pa prešili z doma tkanim belim platnom. Enako je Rok naročil tudi za svoj kožuh. V belem bova nevidna na zasneženem pobočju, mi zagotavlja. Še vedno je obseden s strahom, da naju androidi zasledujejo iz zraka in da nama ne bodo pustili prečkati prelaza v Tibetijo ... Meni se sicer zdi, da so imeli doslej dovolj možnosti, da naju dobijo, če bi le hoteli. Po mojem nisva tako pomembna, da bi se Višji, kot jim pravi Rok, ukvarjali z nama, odpisali so naju, mislijo, da nisva preživela na tej dolgi poti.

Pri oblačenju plašča sem začutila, da mi je spet ušlo nekaj mleka. Skrbi me, morebiti to ni v redu, saj računam, da je do poroda še več kot tri mesece in nisem slišala, da bi kakšna nosečnica dobila mleko tako zgodaj. Rok sicer pravi, da to pri Cigankah ni nič nenavadnega in da večkrat dojijo od enega poroda do drugega, pa še dlje. Morda mu ne bi smela pustiti, da mi sesa mleko, čeprav obema to prija. Utegne mi zmanjkati mleka, ko bo treba dojiti otroka. Zato sem prelomila še eno vegensko prepoved: pijem kozje mleko in jem kozji sir, da bi nadomestila izgubljeno mleko, in tako se mi zdi, da zato še sama vonjam po kozah ... Vprašala sem Roka, ali ima moje mleko morda okus po kozjem, nakar je rekel, da ne in ne in da je moje mleko nekaj čisto posebnega, najboljšega, kar je kdaj okušal. Sama pri sebi se grizem, ker postajam mesojedka, čeravno mesa še vedno nisem okusila. Kako zgroženi bi bili moji krumpaški sorodniki, vsi skrajno zagrizeni Vegenci, če bi vedeli, da hodim po svetu poročena z mesojedim Ciganom, nosim njegovega otroka in da me je pripravil k uživanju jajc, medu in zadnje čase tudi kozjega mleka ... Ne bi smela sesti za njihovo mizo, imeli bi me za nesnažno bitje, ki spada v mesojski rezervat. Res pa ima Rok prav, ko trdi, daje vegenska prepoved pitja mleka nesmiselna, ker bi potem matere  ne smele več dojiti otrok ...

Poveznem si na glavo še kučmo iz krzna belega jagenjčka ... tudi pri tem se ne držim več vegenske prepovedi nošenja krzna, usnja in celo volne; premrzlo je tu zgoraj, čeprav stari kožarji pripovedujejo, da so po padcu turkmenske bombe zime na Strehi sveta postale mile ...

Sklonjena se zrinem skozi majhen izhod iz bivaka.

Kljub zahajajočemu soncu me snežna belota za trenutek oslepi in svež zrak mi vzame sapo, kmalu pa se privadim, globoko zadiham in se po gazi napotim k robu previsa, odkoder se odpira osupljivo lep pogled na nazobčane vrhove Nebeškega gorovja, kopajočega se v zlatastih sončnih žarkih. Nad vrhovi se razprostira temno modro nebo, na njem je obešen srebrn lunin krajec.

Tudi s prostim očesom vidim med dvema najvišjima vršacema sedlo in zajedo, po kateri naj bi vodila pot do prelaza v Tibetijo. Ob jasnih sončnih zatonih, ko se visoko gorovje navidez približa, imam občutek, daje samo streljaj do tja, pa čeprav naju čaka še dolga pot do obljubljene dežele ... V zamaknjenju nad lepoto prizora, ko gledam končni cilj, me nenadoma spet spreleti kal dvoma: je res na drugi strani Tibetija ali je vse skupaj samo izmislek Ciganov? Kaj bova našla tam čez?

Zdrzne me Rokov klic, odmevajoč v zasneženi samoti. Z Ašhadom se je vrnil s stene k bivaku in zdaj se poslavljata; fant se vrača v dolino, Rok pa gazi k meni.

Končno bova spet sama, ne moreva se ljubiti, kadar je Ašhad zraven ... Ne vem, kako bo potem, ko bomo potovali skupaj, en sam šotor bomo imeli ...

Ves zasopel se Rok približuje, slabo se privaja na višino, zraka mu zmanjkuje. Objame me čez rame.

»Gledaš tja čez ... « reče.

»Tako blizu je videti,« vzdihnem. »Kdaj odrinemo?«

»Čez tri dni, ko se bo luna toliko odebelila, da bomo videli hoditi ponoči,« mi odvrne in nekaj časa molči in gleda gore.

Gube se mu zarezujejo med obrvmi, ustnice stiska in globoko diha.

»Te skrbi?« ga vprašam.

»Me,« prizna. »Zdaj celo Ašhadu ne zaupam več ... Pravi, da se je naučil človeščine, ko je tihotapil kožuhovino v aralski vegenski kondomij, danes pa sem ga zalotil, da mu ostrostrelska puška ni neznana. Lahko bi bil pandurski ovaduh ... «

»Zakaj potem ne greva sama, saj bom zmogla, ne boj se zame,« mu predlagam.

»Pot pozna, vzel bo s sabo jaka, da bo prenašal opremo, ki je ni malo, in hitro bomo napredovali ... « mi prigovarja.

Povedala mu bom kar naravnost, čeprav me je malo sram.

»Razmišljala sem, da se ne bova mogla ljubkati, kadar bo zraven ... « zinem.

»Oh, Ljubka ljubkasta,« vzklikne in me močneje privije k sebi, »saj naju bo spremljal samo do zadnjega poklonišča pod slemenom, dlje po rodovni zavezi ne sme, zato bova naprej napredovala brez njega ... Pojdiva zdaj v bivak, tudi jaz že ves dan čakam, da bova sama.«

Zanimivo, kako preprosto me z nekaj besedami vzburi: po žilah mi je zagomazelo poželenje, tako da neučakano pospešim korak, čimprej bi rada bila z njim, neznansko sem si zaželela potešitve, ne vem, kaj je z mano, zadnje čase mi ljubovanja ni in ni dovolj, menda me preganja strah, da mu nosečnostno razlezena, kot sem, nisem več zapeljiva ...

Prehitim ga, se prva zrinem v zavetišče in začnem pospravljati razmetano ležišče v kotu. Rok zadihan prikolovrati šele čez čas, lovi sapo in se skorajda zgrudi med volnene odeje.

»Višina me še vedno daje ... « skrušeno reče in obleži.

»Pretiraval si s plezanjem,« ga tolažim in mu pomagam sleči kožuh. »V tem redkem ozračju moraš vse početi počasi ... Kako ti razbija srce ... « Tudi sama odložim plašč in mimogrede prižgem debel stenj v ploski glineni skodeli, polni kozjega loja. Na plamenih si topiva sneg, pogrejeva čaj, brljava svetloba nama osvetljuje temačni bivak, nekoliko morda tudi segreje prostor,

vendar ogenj neznosno zakaj a in zasmraja zrak.

»Oddahni si,« mu rečem, zlezem k njemu na ležišče in naju pokrijem z debelim volnenim pregrinjalom.

»Nemaren ravninec sem,« se ošteje in me hoče sleči.

»Počakaj, nikamor se nama ne mudi,« ga zadržim. »Vso noč se lahko po malem ljubkava in po malem spiva ... « Preplavlja me čutno ugodje, ki se iz drobovja širi po vsem telesu - ugodje ob misli, da sva sama, zakopana v toplih odejah, visoko v zasneženem bivaku, na varnem, daleč od ljudi, daleč od sveta, sama s svojo ljubeznijo. Od njega puhti toplota in željno vdihujem njegov vonj, ki končno prediši kozjo smrajo v prostoru. Zaščemi me v nabreklih prsih, čutim, da mi spet uhaja mleko, zakaj bi se odrekala, zakaj bala ... otrok ne bo prikrajšan ...

Razgalim si oprsje, zakoračim vznak ležečega Roka in mu ponudim dojko.

»Priveži si dušo ... « šepnem.

Še vedno zadihan hlastno sprejme ponujeno, že lep čas mu tega nisem dopustila, ker se mi je zdelo, da pretiravava, da mi bo izsesal vse mleko, in potem ne bom imela več s čim hraniti otroka ... Zdaj se ne bom mučila s tem, zdaj uživam z vsemi čutili, glasno si dajem duška, zakopala sem prste v njegove kodraste lase in ga stiskam k prsim ... naj mi izpije mleko do konca, naj ta orgija dojenja traja do bolečine ... Z vso težo naležem nanj in pri tem zaznam skozi oblačila njegovo otrdelost. Nezadržno si poželim, da bi ga imela globoko v sebi, kljub predsodkom o škodljivosti občevanja med pozno nosečnostjo.

»Počakaj malo ... «

Odtegnem mu prsi in se začnem slačiti, tudi on mi sledi, nekaj časa se premetavava po ležišču; bedasto, rokavi se zatikajo, gumbov ne najdem ... Končno sva le naga, potisnem ga na hrbet, spet zlezem nanj, odenem naju z odejo in nadaljujeva tam, kjer sva nehala: Rok se zasesa v bradavico, čutim, kako mi odteka mleko in napetost popušča, čutno ugodje pa raste ... ponudim mu drugo dojko, res me bo izpraznil do konca ... obsedena od užitka se pomikam navzdol, razmikam kolena in se počasi bližam njegovi štrlini z razvneto razpočnico. Sunkovito hoče vanjo, a ga zadržim.

»Miruj, prepusti se mi, ljubi ... « ga prosim.

Ustavi se, a pri tem jekne in mi z zobmi stisne bradavico, tako da tudi sama zavreščim ... nihče ne sliši, sama sva, lahko sva glasna ...

»Oprosti,« zasoplo reče, »ugriznil sem te ... «

»Saj vpijem od užitka,« mu rečem. »Še me daj…«

Med divjim sesanjem me grizlja, a bolj narahlo, kričim, da odmeva v bivaku, ne zdržim več, nasadim se na tičaka tako globoko, da ga čutim ob plodu, v glavo mi udarja kri ... prihaja mi ... poležem se nanj z vso težo, glava mi omahne na njegovo rame, nalahno mu grizem vrat...

»Pojedla bi te ... pojedla ... « mu mrzlično šepečem.

»Zagrizi, zagrizi, prosim!« zavpije.

Grizem kot obsedena, grizem zares, jem ga, telo pa mi stresajo siloviti krči sladostrastja, ki ne poneha, ki se spet in spet ponavlja, vse do blažene omedlevice.

Čez čas se zavem. Zunaj se je že stemnilo, prostor razsvetljujejo samo trepetavi plameni oljenke. V ustih čutim kri. Previdno se prevalim z Roka, ki še vedno lovi sapo.

»Če me boš kdaj res pojedla, je zatilje najboljši kos mesa pri človeku,« mi reče. »Tako so nas učili pri preživetveni vzgoji za primer, da bi se morali prehranjevati s trupli padlih ... «

»Ne govori mi tega, ljubi, mrazi me ... « vzdihnem.

Rok:

Gledam, kako Ašhad lahkotno pleza navzgor po zasneženi strmini, otovorjen z mojo puško in navitkom vrvi, ki jo pušča za sabo, da bi mi z njo olajšal vzpon. Gledam in se čudim njegovi gorniški izurjenosti in še bolj dejstvu, daje zaklopil strelno zaporo na osari, preden si jo je zadegal na ramena ... Zadnje čase imam orožje nenehoma pripravljeno za strel, saj me preganja občutek, da so nama z Alito vseskozi za petami in samo čakajo priložnost za prijetje. Celo Ašhadu ne zaupam več ... gloda me, kje se je naučil človeščine, zdaj pa še to, odkod pozna ostrostrelsko orožje. Dela za Planpol, androide ali celo za Višje in naju bo na koncu poti izdal?

Zmanjkalo mu je vrvi, ustavi se, odloži puško in mi pomaha, naj pridem za njim. Privežem si vrv za pas, Ašhad jo prime z obema rokama in začne vleči. Res mi pomaga pri plezanju, prizadevno se trudi navaditi me gorohodstva in nimam vzroka za sumnje; končno, če bi res imel namen, bi me lahko že zdavnaj počil, saj niti pomislil nisem, da zna uporabljati puško ... Mračne misli pa me še vedno obletavajo in pozorno ga opazujem ... lahko nenadoma izpusti vrv, da bi mi zdrsnilo ... Sklenem, da razčistim z njim, in ko priplezam do njega, hitro vzamem puško, ki jo je odložil, ga ostro premerim in vprašam:

»Ašhad, kako si vedel?«

»Kaj vedel?« se začudi.

»Za zaklep na puški,« rečem in premaknem varovalko na osari.

Za hip pogleda v tla, kakor da mu je nerodno, potem se mi odkrito zazre v oči.

»Ašhad biti nekdaj tihotapec,« prizna. »Tovoriti prepovedano kožuhovino v aralski vegenski kondomij ... in od tam kakšno puško, veliko koz dobiti zanjo.«

Gledava se nekaj časa molče. Ne povesi pogleda. Mu naj verjamem?

»Pri kom si se naučil človeščine?« ga vprašam.

»Pri aralskih Ciganih,« odvrne.

To bi utegnilo držati. Bogomolov mi je omenil možnost, da ubereva z Alito daljšo, bolj severno pot do Aralskega jezera in tam poiščeva Cigane, ki bi nama pomagali naprej v Tibetijo.

»Tihotapiš tudi ljudi v Tibetijo?« se pozanimam.

»Ne za plačilo!« užaljeno reče. »Bhagaranta. Kozarska dobrotna zaveza.«

»Se je kdo kdaj vrnil od tam?« poizvedujem naprej.

»Od tam ne biti vračanja,« mi zagotovi.

Nič ne bom zvedel, tudi če ga vprašam, kdo vlada v Tibetiji in ali je tam res obljubljena dežela, kakršno si predstavljajo Cigani ... Mraziti me začenja, sonce zahaja, dovolj mi je plezarjenja.

»Vrniva se, Ašhad,« mu rečem.

Brez besede se obme, me priveže na vrv in začneva se spuščati navzdol. Zdi se mi, daje trajal vzpon večnost, dol pa gre hitro. Tu in tam se kar dričava po snegu in kmalu sva spodaj pri bivaku.

»Še nekaj me zanima,« mu rečem. »Si kdaj ponoči videl begajoče zvezde na nebu?«

Najprej nekaj časa namrščeno pomišlja, nakar se razživi.

»Ukarakte! Ukarakte!« vzklika in s prstom dela kroge nad glavo. »Videl ... nebeške oči ... «

»Kaj pa železne možičke, si kdaj videl?« poskušam izrabiti njegovo nenadno pripravljenost za odgovarjanje. »Ciganska bajka pravi, da če jih vidiš, beži, kolikor ti noge da jo.«

»Tisto ne videti,« reče. »Ne skrbeti, bhagamanu, z bhagajani bosta prehodila na tibetijsko stran, petelinji krempelj imaš, varuje te pred hudodušnimi stvori,« me tolaži.

»Prav, Ašhad, pohiti zdaj domov v dolino,« mu rečem. »Ko bo polovična luna, se vrni z vso opremo. Odšli bomo na pot.«

Ozrem se v lunin krajec, ki je jasno viden na nebesu nad zasneženimi gorskimi grebeni, in zagledam Alito, ki stoji na previsnem robu, zazrta tja, kamor smo namenjeni.

»Ehoj!«jo pokličem.

Ozre se, pomahava si in napotim se čez celec k njej.

Pogosto hodi gledat Nebeško gorovje. Želi si čimprej čez. Pravi, da jo muči negotovost in se boji prezgodnjega poroda ... Verjamem, ni ji lahko, čez surov gorski greben morava in na koncu se morda izkaže, daje na oni strani samo pusta, neobljudena dežela.

Položim ji roko na rame, potegnem k sebi in nekaj trenutkov molčiva.

»Gledaš tja čez ... « rečem.

»Tako blizu je videti,« otožno vzdihne. »Kdaj odrinemo?«

»Čez tri dni, ko se bo luna toliko odebelila, da bomo videli hoditi ponoči,« ji odvrnem, čeprav še sam nisem povsem odločen; kaj pa, če se spremeni vreme in začne snežiti.

»Te skrbi?« me vpraša.

»Me,« rečem. Nima smisla, da se pretvarjam. »Zdaj celo Ašhadu ne zaupam več ... Pravi, da se je naučil človeščine, ko je tihotapil kožuhovino v aralski vegenski kondomij, danes pa sem ga zalotil, da mu ostrostrelska puška ni neznana ... Lahko bi bil pandurski ovaduh ... «

»Zakaj potem ne greva sama, saj bom zmogla, ne boj se zame,« predlaga.

»Pot pozna, vzel bo s sabo jaka, da bo prenašal opremo, ki je ni malo, in hitro bomo napredovali ... « poskušam utemeljiti prednost Ašhadovega spremstva. Čeprav so trije ljudje z otovorjenim živinčetom na poti res bolj opazni.

»Razmišljala sem, da se ne bova mogla ljubkati, kadar bo zraven ... « reče in od mraza rdeča lica ji še bolj pordijo.

»Oh, Ljubka ljubkasta,« seji nasmehnem in še tesneje stisnem k sebi, »saj naju bo spremljal samo do zadnjega poklonišča, dlje po rodovni zavezi ne sme, zato bova naprej plezala brez njega ... Pojdiva zdaj v bivak, tudi jaz že ves dan čakam, da bova sama.«

Izvije se mi iz objema in pohiti nazaj po gazi, poskušam ji slediti, a je ne dohajam, zopet mi zmanjkuje zraka, zaman hlastam po njem, stiska me pri srcu, loteva se me vrtoglavica in moram upočasniti hojo. Preseka me strašljivo spoznanje, da si sicer na vso moč želim ljubkanja z Alito, tičak pa se mi od poželenja ne postavi ... prekleta višinska omotica ... potem pa si ona domišlja, da me noseča ne privlači več.

Privlečem se zasopel v bivak, Alita me že čaka na pripravljenem ležišču. Kar omahnem nanj in obležim na hrbtu.

»Višina me še vedno daje ... « se opravičujem.

»Pretiraval si s plezanjem,« mi reče in sleče kožuhovinast plašč. »V tem redkem ozračju moraš vse početi počasi ... « Roka ji zastane na mojih prsih. »Kako ti razbija srce ... « ugotovi in še sama odloži kožuh ter prižge lojenko, saj se v bivaku mrači. Potem zleze k meni, pokrije naju z odejo in se stisne k meni, jaz pa še vedno globoko diham, toplo mi je, spanec se me loteva in nepremično ležim.

»Oddahni se,« reče, ko ugotovi moje stanje.

»Nemaren ravninec sem,« se ujezim sam nase in ji poskušam razpeti obleko.

»Počakaj, nikamor se nama ne mudi,« mi prigovarja. »Vso noč se lahko po malem ljubkava in po malem spiva ... «

Grize me sram, da ležim kot štor, namesto da bi se je lotil, še vedno si to želim, a še vedno se nisem zmožen premakniti, saj pravim, zajebana višinska omotica me je onesposobila za ljubkanje. Alita se me nežno oklepa, njene ustnice in nos lahno drsijo po mojih kosmatih prsih in pri tem globoko vdihuje ... ko pridrsi do podpazduhe, me to za hip neprijetno zaščemi, nato pa se končno zbudi tičak in začne počasi nabrekati ... Kot bi se mi kamen odvalil srca, začenjam uživati. Alita to začuti, zajaha me in potisne v usta dojko.

»Priveži si dušo ... « zašepeče.

Presenetila me je, že nekaj časa mi tega ne pusti več, strah jo je, da ne bo imela dovolj mleka za otroka, in zaman jo prepričujem o nasprotnem, da bo prej narobe, če mleko zastaja... In res, ko stisnem z ustnicami in jezikom bradavico in povlečem, imam nenadoma polna usta goste mlečne tekočine, noro me vzburi, da so dojke tako polne, tudi ona stoka od ugodja in olajšanja, vleče mi glavo k prsim, premagal sem omotico in zdaj bi se lahko med dojenjem ljubil. Poskušam se nekako osvoboditi obleke.

»Počakaj malo ... « me ustavi in mi začne pomagati, pa tudi sama se izkobaca iz kombinezona, in ko sva po napornem odpenjanju zadrg in gumbov končno gola, me spet potisne na hrbet, zleze name in nadaljuje z dojenjem. Mleko neha teči, zato mi da še drugo dojko, vedno bolj vzburjena je, začne se premikati na meni, približujoč mednožje otrdelemu stojaku ... Očitno se namerava sama od zgoraj spustiti v ljubkanje in ne tuhta več, kako bi se zaradi skrbi za otroka v maternici temu izognila. Hočem ji pomagati, da se čim prej združiva, drugače si utegne tudi premisliti in se nama bo vse skupaj ponesrečilo, kot se je zadnje čase že nekajkrat... a me pri tem ustavi.

»Miruj, prepusti se mi, ljubi ... « zasoplo reče.

Vso še razumno voljo uporabim, da se zadržim, vendar nehote pri tem stisnem zobe in jo ugriznem v dojko ... Na ves glas zakriči.

»Oprosti,« zgroženo rečem, »ugriznil sem te ... «

»Saj vpijem od užitka,« mi zagotavlja. »Še me daj ... «

Sesam ji mleko in obenem stiskam bradavico z zobmi, vsak ugriz pospremi ^ krikom, nakar se nenadoma natakne na tičaka in ga sprejme gllpboko vase, kolobariti začne s spodnjim delom telesa, stresajo jo krči naslade, omahne name in pri ušesu začutim vroč dih, grizljanje in šepet:

»Pojedla bi te ... pojedla ... « j »Zagrizi, zagrizi, prbsim!« jo spodbujam.

Ostra bolečina ... zasadilami je zobe v meso za vratom, grize me zares, dokler je ne strese zadnji zdrhljaj in obleži na meni v omedlevici. Ne premaknem se, še vedno sem globoko v njej, čutim utrip ... ne vem, ali to bije otrokovo srce ali kakšna žila. Bolečina je ustavila moj končni užitek, nič hudega, dolga noč je še pred nama ...

Zbuja se, počasi zleze z mene in obleži ob meni. Stisnem ji roko.

»Če me boš kdaj res pojedla, je zatilje najboljši kos mesa pri človeku,« se pošalim. »Tako so nas učili pri preživetveni vzgoji za primer, da bi se morali prehranjevati s trupli padlih ... «

»Ne govori mi tega, ljubi,« zgroženo reče. »Mrazi me ... «

Dvanajsto sočasje: SVILENA POT

Alita:

Mesečina se začenja zlivati s svitanjem. Vso noč smo se vzpenjali po cesti navkreber, vztrajno živinče, ki je štorkljalo z nami, se zdaj prestopa na mestu in še vedno otovorjeno muli seno, ki mu gaje dal Ašhad. Dolga dlaka sega jaku skoraj do tal, na njej visijo zaledeneli abranki in drobno zvenkljajo. Tudi sama se prestopam, moram se gibati, drugače me bo začelo mraziti in se bom težko ogrela.

Rok in Ašhad kopljeta v snežni zamet in pripravljata prostor za šotor. Že sedmič prenočujemo oziroma bomo prespali dan, kajti Rok še vedno vztraja, da popotujemo samo ponoči. Izgubljamo čas, luna vzide vsak večer pozneje, on pa se ne da pregovoriti, da bi hodili tudi po dnevi.

Fant sicer pravi, daje za nami že dve tretjini prastare svilene poti, po kateri so nekdaj s Kitajskega tovorili svilo, in da bomo v nekaj dneh prispeli pod samo sedlo. Strašansko se trudi, da nama ne bi bil nadležen, pozoren je, kadar le more, mi pomaga, a kljub temu se počutiva z Rokom utesnjena. Navadila sva se potovati sama in uživati v tej samosti, zdaj pa najdeva komaj kakšen skrit trenutek za bežen poljub ali božljaj. Čeprav Ašhad spi posebej v svoji spalni vreči zraven šotora, se nekako ne moreva znebiti njegove navzočnosti, tudi tedaj ne, kadar spiva sama v šotoru in je on na izmenični straži. Večkrat opazim, da me med hojo dolgo opazuje, in ne vem, ali je v njegovem pogledu moška poželjivost, radovednost ali spoštljivost zaradi moje nosečnosti ... Ko sem Roku to omenila, je zamahnil z roko in rekel, da samo pazi name, ker je pač vodnik in se čuti odgovornega, da varno prideva v Tibetijo.

Ko je beli šotor naposled razpet in skrit pod snegom, me Rok pokliče:

»Alita, najina spalnica je pripravljena ... «

Pridem bliže, Ašhad pa se napoti k jaku, ga raztovori in pokrije z belim volnenim kocem.

»Zanesljivo si utrujena,« reče Rok in odkrije vhodno odprtino šotora.

Otrkam si srež s kožuha, zlezem v notranjost in snamem krznene obujke ... Vedno se spomnim, da so bili narejeni iz kože psa, ki gaje ustrelil Rok pri prvem srečanju s kožarji ... Plašča ne slečem, premrzlo je, samo zavlečem se na ležalno preprogo in obležim na boku. Rok prileze za mano, spravi v šotor najini puški, na katerih so ves čas privite tromblonske mine ... Bojazen, da naju bodo napadli z zraka, ga še vedno preganja ... nakar zadrgne vhodno šotorsko krilo in se zlekne k meni.

»Ašhad se je ponudil, da bo stražil do poldneva,« mi zašepeče, sleče rokavice in se lahno dotakne mojega lica.

Spreleti me topel val, kri mi zakroži po telesu hitreje, še vedno sem zaljubljena do ušes, samo dotakne se me in vame preskoči čarovnija, začnem se mu odpirati z dušo in telesom. Previdno se tudi sama dotaknem njegove brade, na kateri se je sapa spremenila v belo ivje, približam se mu, poskušam z dihom odtaliti srežino s kocin in najine ustnice se kmalu sklenejo v nežnem poljubu, srež se topi, slankast okus znoja ima, najin dih je čedalje toplejši.

»Ne smeva ... « mu šepečem v uho. »Lahko naju fant sliši, nerodno mi je ... poskušajva zaspati.«

»Prav, pa zaspiva,« odšepeče, a po glasu čutim, da mu ni prav.

Zaprem oči in se trudim nič misliti ... Štejem, si predstavljam snežinke, kako pada jo v kosmih, a me vedno znova preplavlja čutna vzburjenost, ki se noče in noče poleči. Potem slišim, kako zunaj škriplje sneg pod Ašhadovimi nogami; najbrž hodi v krogu, zebe ga, sonce še ni vzšlo in zdaj je najbolj mrzel čas jutra. Kdo ve, morda tudi fyega preganjajo ljuboželjne misli, morda vleče na ušesa in si predstavlja kaj delava midva ... ali pa ... iznenada sem se spomnila, da imam med prtljago, ki jo je Ašhad raztovoril z jaka, spravljene hlačke, ki jih še nisem utegnila oprati, saj cesta pelje visoko nad globoko strugo hudournika in ne pridem do vode ... Neumnost, da mi to pride na misel ... ampak živo se spomnim, kako sem se v prvih tednih, ko še nisva bila ljubimca, neko jutro zgodaj prebudila in zalotila Roka med zadovoljevanjem z mojimi prepotenimi hlačkami, ki sem jih slekla pred spanjem in pustila viseti na bližnjem grmovju ... Sem morda to naredila podzavestno, ne vem ... vem le, da sem se potuhnila in skrivaj gledala to čudno početje: bilo je podobno svojevrstnemu malikovanju, kakor daje tkanina živi stvor, poljubljal jo je, si jo stiskal k obrazu, njegovo telo je bilo pri tem napeto kot struna in na koncu se je z globokim vzdihom sprostil ... Bila sem zmedena, vznemirjena, toda umaknila sem se nazaj v šotor in se naredila, da trdno spim. Pozneje mu nisem z ničemer pokazala, da kaj vem o tem, kar sem videla. Z nekim posebnim občutkom med strahom in vzburjenjem sem mu celo omogočala, daje lahko skrivaj prišel do mojih oblačil. Ne vem, zakaj o tem nisem spregovorila z njim, potem ko sva postala ljubimca. Me je bilo morda sram?

Tako, zdaj sem dokončno vzdražena in polglasno vzdihnem.

»Ne moreš spati?« tiho vpraša.

»Ne ... « odvrnem.

»O čem tuhtaš?« mi šepeče na uho.

V trenutku se odločim, da bom odkrita.

»O tebi, o nečem, kar ti ves čas nisem hotela povedati,« zašepečem.

Nekaj trenutkov je tiho. Zunaj škriplje sneg, Ašhad gre spet mimo šotora.

»Mi boš povedala zdaj?« končno vpraša.

Presenečena sem, da me ta pogovor tako vznemirja, da začutim sladkobno mrščenje med nogami.

»V prvih tednih najinega bega, ko še nisva bila ljubimca, sem te skrivaj videla, kako si se onegavil z mojimi hlačkami ... « mu dahnem v uho.

Že spet molči, menda gaje hudo presenetilo.

»Alita, po tistem, ko sva se prvič ljubila, si mi kmalu povedala vse o sebi,« začne naposled šepetati. »Povedala si mi o splavu, o strogih starših in sorodnikih, ki so te zato pognali od doma, o poveljnici v ženski stražni stotniji, ki te je posilila ... čemu si mi to zamolčala?«

»Bilo mi je nerodno, kajti potem bi morala priznati še to, da sem ti po tistem nastavljala spodnjice, da si se lahko tolažil z njimi ... « Vsaka zašepetana beseda me vznemirja tako, kot bi bila del predigre za ljubkanje. »Sicer te tudi jaz lahko vprašam, zakaj mi nisi priznal svojega sprijenega početja, ko sva si postala ljuba?«

»Bal sem se, da ne bi razumela in bi me imela za pohotnega mesojedca, ki mu je dovolj že meseni ženski vonj v hlačkah ... « šepne in se dotakne z ustnicam mojega ušesnega mešička. Vzdrhtim po vsem telesu, izdala sem se, dobro namreč ve, da se mi to dogaja samo takrat, kadar sem ljuboželjna.

»Ne laži, daje šlo za kakšno globoko ljubezensko čustvo,« ga zbodem.

»Ljubil sem te, Ljubka, ljubil že od takrat na mrtvi straži, ko sva bila vsak na svojem bregu Koupe in sem te videl samo skozi puškin vbliževalnik,« mi začne zagotavljati skoraj naglas, tako da mu položim dlan na usta in ga utišam. »Ni bila samo pohota,« šepetaje nadaljuje, »ljubkoval sem tisti košček tkanine, ker si jo ti nosila, ker se je dotikala tvojega najbolj skritega dela telesa, zame takrat nedosegljivega. Tako globoka je bila moja ljubezen, da mi je pri tem prišlo, ne da bi si dotaknil tiča ... «

Dokončno so me razvnele njegove besede, z besedami mi je redko izražal svoja čustva do mene, srce mi razbija, medim se, upam, da ni samo leporečil ... Iznenada me prešine opolzka misel: preizkusila ga bom.

»Rok, če me res še vedno tako ljubiš ... bi ti tudi zdaj prišlo samo z mojimi hlačkami?« ga vprašam.

Vidim, kako se mu v presenečenju zasvetlikajo oči, zunaj najbrž vzhaja sonce in svetloba prenika skozi šotorsko platno,

gleda me, kot bi tehtal, ali mislim zares ali ne. Potem se mi nenadoma široko nasmehne.

»Seveda bi!« reče. »Samo daj mi jih, prosim ... «

Ne morem se zadržati, stisnem se k njemu, ga objamem in začnem kot obsedena poljubljati, ustnice se nama zlepijo, glasno loviva zrak skozi nosnice, bojim se, da naju bo slišal Ašhad, ko pride spet naokrog ...

»Dala ti jih bom,« zasoplo rečem in se odmaknem iz objema. Previdno pokleknem in razpnem plašč, si odpašem debele zimske pohodne hlače, odvežem hlačke zavezane na bokih ... meša se mi od vznemirjenja ... obrišem si z njimi razvneto češpljo ... Rok gleda z motnim pogledom vsak moj gib, nosnici se mu razpirata, ponudim mu jih še tople, vlažne od ljubezenskih sokov ... Sprejme jih nekako slovesno in hvaležno, se dotakne naprej mojih rok in jih vdano poljubi, nato vzame dar in si ga z obema rokama prinese k obrazu, kot dragotino obsuje s poljubi kašmirsko svilo, nato pa zakoplje vanjo nos, globoko vdihujoč, iščoč vonjave na različnih koncih. Nič več se ne posveča meni, popolnoma zatopljen je v ljubkovanje hlačk, tako da postajam kar ljubosumna nanje. Ima me, da bi planila nanj in začela sodelovati, vendar se zadržim. Hotela sem dokazovanje in zdaj ga bom gledala do konca.

Njegovo izživljanje s koščkom svile z odtisom mojosti postaja vse bolj obsedeno in preskoči tudi name ... poistovetim se s fetišem, ki sem mu ga dala, gledam kot začarana, kako ga oblizuje, grize, gnete z rokami in vedno znova hlastno ovohava... v skrajni razvnetosti vse to čutim, čutim njegov jezik, brado in vročo sapo, stiskam stegna in se približujem višku, brez dotika, kar se mi ni še nikoli zgodilo ...

Rok z obema rokama stiska k licu moje hlačke, videti je tako, kakor da bi na smrt žejen hlastno pil iz njih vodo, nato tudi njegovo telo začne valovati v nasladnih krčih ... da bi zadržal stokanje, z zobmi zagrize v fetiš, a končno vendarle začne globoko iz pljuč izpuščati glasno zadrževano sapo, kot da bo izdihnil v kašmirsko svilo vso svojo dušo ...

Ne zdržim več, tudi mene pretresajo sladki krči, vržem se na Roka, pridružim njegovemu končevanju in tudi sama zadušim stokanje v svili, ki se je znašla med najinimi usti... čutim moj vonj, moj okus, in na vrhu užitka me prešine bežna misel, da vendarle ne vonjam po kozah ...

Leživa na hrbtu, gledava presev sonca skozi belo šotorovino, razburjeni utrip se počasi umirja, dihanje uravnava. Zunaj spet slišim korake Ašhada na straži.

»Oprosti, ljubi, če sem te namučila ... « šepnem.

»Oh, ne, lepo mi je bilo ... prelepo ... « odvrne.

»Premišljam, tudi če ne bova prišla čez prelaz ... «

»Prišla bova ... « ga ustavim.

»Tudi če na drugi strani ne bo obljubljene dežele, sva midva na tem romanju svojo Indijo Koromandijo že imela ... « reče in s poljubom zapečati svojo presunljivo ljubezensko izjavo.

Rok:

Kopljeva v sneg in spet se mi oglaša sum. Zakaj vedno Ašhad izbira kraj, kjer počivamo? Ni se še zdanilo, ko je v svoji polomljeni človeščini rekel, da se bomo ustavili tu in postavili šotor v snežnem zametu. Na mojo pripombo, da bi lahko s hojo nadaljevali do jutra, mi je začel tvesti, kako je tovorna žival utrujena in jo je treba nakrmiti. Njegov izmislek je tudi puščanje hrane v vsakem počivališču: prišla naj bi prav, če bi se nemara morali vrniti, pravi, a prav on mi je pred časom zagotavljal, da se še noben romar ni vrnil iz Tibetije. Ni mi všeč, da puščamo za seboj sledove, prepričan sem, da naju z Alito še vedno iščejo. Tisti Višji, ki najbrž s posebnim namenom upravljajo ta svet tako, da smo Mesojci in Vegenci v več kot stoletni vojni, naju ne bodo kar tako spustili v Tibetijo, preveč sva zvedela in videla ... Čeprav me, bližje kot sva, vedno bolj gloda misel, kdo pa upravlja Tibetijo, kdo je višji nad višjimi, da lahko nudi zatočišče romarjem, ne glede na to, ali so mesojedi ali rastlinojedi, Cigani ali Necigani? Ni vse skupaj samo pravljično izročilo, kot je obesek s petelinjim krempljem, ki so mi ga dali ciganski sorodniki, in sva morda z Alito zaman prehodila pol sveta ...

»Ašhad, povej mi po pravici, obstaja obljubljena dežela Tibetija?« vprašam kožarja, ki je postavil šotor v snežno zavetje. Presenečeno me gleda.

»Tibetija biti,« kima. »Tibetija biti Bhagatija ... «

»Hočeš reči nebeška dežela?« vprašam, on pa z nasmehom kima in kima.

»Jaz straža,« se ponudi. »Ti in bhagajani spati ... «

»Prav,« rečem in res mi je prav, rad bi bil končno na samem z Alito, že ves čas potovanja v troje se zaradi fanta izogibava celo bežnemu ljubkovanju.

»Alita, najina spalnica je pripravljena,« jo pokličem.

Nasmehne se mi, neha capljati v krogu in pride k šotoru. V jutranjem svitu je v belem kožuhu lepa kot gorska vila, njene oči imajo nek poseben zelenkasti lesk, ki seva v belino. Nenadoma si jo kar boleče zaželim.

»Zanesljivo si utrujena,« ji rečem in odgrnem vhod.

Po kolenih se splazi noter, sezuje vrhnjo krzneno obutev in odloži kučmo z naušniki ... kako dolgi lasje so ji zrasli ... čop si razveže, s prsti sijih razrahlja, nakar se zlekne na debelo preprogo in naslonjena na komolec čaka, da priležem. Potegnem v šotor puški ... ne zaupam ju Ašhadu, ki raztovarja jaka in ga pokriva s kocem. Upam samo, da se bo držal stran od šotora. Najraje bi ga poslal na ogledniški obhod, da bi ostala z Alito sama, a mi je nerodno. Zato zapnem vhod in ležem k Ljubki.

»Ašhad se je ponudil, da bo stražil do poldneva,« ji tiho rečem, odvržem rokavice in se dotaknem njenih las in hladnih lic.

Nič ne odgovori, samo zamiži in se prepusti božanju z nasmeškom na malce našobljenih ustnicah, tudi ona se dotakne moje brade in se stisne k meni, v hipu me spreleti ljuboželjnost, tudi njen dih se je pospešil ... poljubiva se, morda se bo le otresla srameža pred kožarjem, ki zunaj straži, in se bova po tihem ljubkala tako dolgo, da nama bo prišlo ... Si bova že kaj izmislila, lahko zavlačujeva do skrajnosti, tudi to je mikavno ... Toda Alita se izmakne poljubu.

»Ne smeva ... « šepne in se odmakne. »Lahko naju fant sliši, nerodno mi je ... poskušajva zaspati.«

»Prav, pa zaspiva,« rečem in stisnem zobe.

Ves razgret sem, otrdel mi je, spet bom ostal na suhem zaradi zadrte sramežljivosti, ki nima nobene prave osnove ... Zaupala mi je, da jo fant nekam čudno ogleduje, vendar tega nisem opazil, končno, mladje in najbrž ni navajen nosečnic ... Pravkar ga slišim kako gazi mimo šotora, res bi ga moral poslati v izvidnico.

Sicer ni treba, da bi pri ljubkanju zganjala hrup in se premetavala po šotoru, tako da bi se slišalo in videlo, kaj se dogaja ... Zaradi bojazni, da bi škodilo plodu, se tako ali tako že lep čas izogibava običajnemu ljubkanju in se znava zadovoljiti tudi drugače. Živo se domislim, kako je neko jutro Alita po naporni nočni hoji skozi puščavo ugotovila, da se neskončno želi umiti, imela pa sva vode komaj dovolj za pitje. In sem ji ponudil, da jo umijem z jezikom... »Nor si, znoj se mi lepi po vsem telesu«, je rekla, a se vendar ni preveč branila, ko sem jo začel oblizovati po čelu, očeh, ušesih in nato počasi po vsem telesu, od glave navzdol do popka, in končno od stopal navzgor do mednožja ... Ponorela sva od strasti in užitka pri temu umivanju. Za kaj takega je zdaj premrzlo, vendar bi si lahko privoščila kaj drugega. Lahko bi me dojila, vedno znova me njeno mleko pripelje do končne zado

voljitve, škoda, da se tako zelo boji ostati brez mleka ... Naposled bi si lahko med poljubljanjem drug drugemu malo pomagala z roko in bi tudi bilo v redu, Ašhad ne bi nič vedel, samo malce bi morala stisniti zobe na koncu, da se ne bi slišalo. Z malo truda s slačenjem bi se mi lahko pustila polizati med nogami, kar tudi pogosto počneva. Karkoli je bolje, kot se mučiti zaspati s trdim tičem.

Alita vzdihne, kaže, daje tudi ona budna.

»Ne moreš spati?« jo vprašam.

»Ne ... « zašepeče.

»O čem tuhtaš?« kar tako šepetaje nadaljujem, morda si bo premislila in se bova na koncu le kaj zmenila.

»O tebi, o nečem, kar ti ves čas nisem hotela povedati,« me preseneti.

Le kakšno skrivnost ima lahko na duši? Zunaj je spet slišati Ašhadove korake.

»Mi boš povedala zdaj?« jo vprašam, ko se fant oddalji od šotora.

Približa se mi, njena sapa je topla, pospešeno diha, očitno je razbuijena in ji ne gre z jezika.

»V prvih tednih najinega bega, ko še nisva bila ljubimca, sem te skrivaj videla, kako si se onegavil z mojimi hlačkami ... « mi zašepeče v uho.

O, jebstvo, tega pa nisem pričakoval, da me je zalotila in se potuhnila ...

»Ljubka, po tistem, ko sva se prvič ljubila, si mi kmalu povedala vse o sebi,« skrušeno rečem. »Povedala si mi o splavu, o strogih starših in sorodnikih, ki so te zato pognali od doma, o poveljnici v ženski stotniji, ki te je posilila ... Čemu si mi to zamolčala?«

»Bilo mi je nerodno, kajti potem bi morala priznati še to, da sem ti po tistem nastavljala spodnjice, da si se lahko tolažil z njimi ...« mi vročično šepeče ... Škoda, pomislim, ko bi to takrat vedel, koliko prej bi se začelo najino ljubezensko razmerje ... »Sicer bi te tudi jaz lahko vprašala, zakaj mi nisi priznal svojega sprijenega početja, ko sva si postala ljuba?« me vpraša.

»Bal sem se, da ne bi razumela in bi me imela za pohotnega mesojedca, ki mu je dovolj že meseni ženski vonj v hlačkah ... « odkrito rečem in jo poljubim za ušesom. Začutim, kako vzdrhti, kar pomeni, da tudi ona ni ravnodušna, da jo mika ljubkanje in me ne bo pustila na hladnem.

»Ne laži, daje šlo za kakšno globoko ljubezensko čustvo,« reče.

»Ljubil sem te, Ljubka, ljubil že od takrat na mrtvi straži, ko sva bila vsak na svojem bregu Koupe in sem te videl samo skozi puškin vbliževalnik,« začnem zagotavljati tako prizadeto, da mi položi roko na usta in me umiri. »Ni bila samo pohota,« nadaljujem tiše, »ljubkoval sem tisti košček tkanine, ker si jo ti nosila, ker se je dotikala tvojega najbolj skritega dela telesa, zame takrat nedosegljivega. Tako

globoka je bila moja ljubezen, da mi je pri tem prišlo, ne da bi si dotaknil tiča ... «

Čudno me gleda, ne vem, ali so njene ustnice skrivljene v nasmeh ali posmeh, ne vem, kaj se skriva v pogledu, hudomušnost ali prezir. Nenadoma se dvigne na kolena in z odločnim glasom vpraša:

»Rok, če me res še vedno tako ljubiš ... bi ti tudi zdaj prišlo samo z mojimi hlačkami?«

Tega nisem pričakoval, vedno znova me preseneča, preprosto ne morem verjeti, da misli resno. Obenem je tako mamljivo, tako me vznemirja pomisel na to preizkušnjo, da se tudi sam vzdignem z ležišča in pokleknem pred njo.

»Seveda bi!« ji zagotovim. »Samo daj mi jih, prosim ... «

Nepričakovano me silovito objame in nagradi z vročimi poljubi, vsa zasopla se zaliževa drug v drugega, zadihana, razvneta do skrajnosti, tako da se Alita končno komaj izvije iz objema.

»Dala ti jih bom,« zasoplo reče in začne odpenjati kožuh.

Kakor uročen jo gledam, kako potegne hlače navzdol do kolen in začne na bokih odvezovati svilene hlačke, jih počasi povleče naprej pa nazaj med nogami, in si jih stisne v skodrani gozdiček ... tresem se od naslade in sladkega pričakovanja, da bodo vsak hip v mojih rokah, že od daleč jih vonjam, in ko mi jih ponudi, bi se najraje takoj zakopal vanje, a se zadržim in najprej hvaležno poljubim dlan, ki mi jih je podarila, nakar naravnost pogoltno vdahnem iz še tople vlažne svile vonj, ki me spominja na vonjave deklic, ki mi je ostala na prstih, potem ko sem jim med otroško igro segal med noge, vendar je še vedno tako Alitin, da bi ga prepoznal med stotino drugih ženskih vonjev. Poljubljam odtise njenih slankastih sokov, popolnoma se posvetim ljubkovanju, kot da bi bile hlačke res živ del nje, čutim, kako mi plavi po žilah omamni srh in se nabira v modih in dimljah ...

Zdaj lahko kadarkoli brez dotika dosežem izbrizg in dokažem Ljubki, da jo ljubim kot na samem začetku najinega skupnega romanja. Pogledam jo. Tako sem se predal hlačkam, da šele zdaj opazim, da me gleda s široko razprtimi očmi in trza s spodnjim delom telesa, kakor bi se ljubovala z nevidnim ljubimcem. V njenem pogledu in izrazu je tolikšen čutni naboj, da preskoči name in začne mi prihajati ...

Pretresajo me siloviti trzaji, podobni Alitinim, stlačim si svilo v usta in zagrizem vanjo, da bi zadržal krik in stok, kajti slast postaja neznosna, čutim, kako se mi brizg za brizgom sprošča semenovina, zamajajo se tla, na robu sladke omedlevice sem, ker zadržujem sapo v pljučih, kisika mi zmanjkuje, hlastam za zrakom ...

Alita mi plane v objem, zavaliva se na ležišče, ne izpustim iz ust hlačk in skozi svilo iščem z jezikom njene ustnice, najdeva se in oba doživljava zadnje valove naslade skozi svilo, ob okusu in vonju, ki je še vedno v njej ... Ne vem, zakaj mi je pri tem prišel spet na um izrek, daje v ljubezni in vojni vse dovoljeno ...

Počasi se umirjava, razkleneva in obleživa na hrbtu. Zunaj zaslišim Ašhadove korake, kdo ve, ali je kaj slišal. Loteva se me neznanska zaspanost in lahkotnost.

»Oprosti, ljubi, če sem te namučila ... « šepne Alita.

»Oh, ne, lepo mi je bilo ... prelepo ... «ji zagotovim. »Premišljam, tudi če ne bova prišla čez prelaz ... «

»Prišla bova ... «me prekine.

»Tudi če na drugi strani ne bo obljubljene dežele, sva midva na tem romanju svojo Indijo Koromandijo že imela ... «

Poljubim jo in odromam v spanec.

Trinajsto sočasje: TIBETIJSKI PRAG

Alita:

Na prepadni strani gorskega grebena se kot para iz velikanskega kotla dvigajo megle, po snegu diši, hladen zrak se meša s toplejšimi tokovi, kamor nese pogled valuje spodaj v dolinah belkasto morje oblakov, iz katerega štrlijo samo najvišji vršaci, a tudi čez vrhove na obeh straneh prelaza v Tibetijo, ki se mu z Rokom približujeva, jadrajo kodrasti oblački in občasno zakrivajo sonce.

Čepiva v snežni kotanji in čakava, kako bo z vremenom. Če bo začelo snežiti, se lahko tu utaboriva, plezanje pa nadaljujeva, potem ko poneha. V snežnem metežu bi bila hoja ob robu prepada ubijalska. Rok skozi puškin daljnogled podrobno ogleduje strmo pobočje, po katerem se bova vzpenjala.

»Vidiš tam zgoraj na levi skalni spodmol, žameten s snegom?« me vpraša.

»Vidim,« potrdim.

»Če se potrudiva, ga kmalu doseževa in bova na varnem,« nadaljuje. »Mislim, daje za okljukom potokaz, ki nama gaje Ašhad pokazal s poklonišča, preden smo se razšli.«

Roku se mudi napredovati, ker hoče ukaniti Ašhada. Zagotovil mu je namreč, da bova pot nadaljevala šele po tem, ko se bo vreme ustalilo, in da bova polno luno počakala pri poklonišču.

Še vedno misli, da naju fant morda izdaja zasledovalcem. Poklonišče je bil zadnji kraj, do koder so kožarji lahko hodili in se od tam poklonili Nebeškim goram, naprej po rodovni zavezi niso smeli. Ašhad se je tam začel z nekakšnim strahospoštovajem klanjati pred suhim deblom z rogovilastimi vejami, ovešenimi s pisanimi cunjami in trakovi, mrmral je nerazumljive molitvice in njegovi prikloni se bili vse globlji in globlji, na koncu se je s čelom skoraj dotikal tal. Potem naju je še enkrat opozoril, da se pripravlja slabo vreme, raztovoril z jaka najino pohodno opremo ter se začel poslavljati. Imela sem občutek, da mu je hudo, ker naju zapušča, oči so se mu zarosile, ko me je na koncu v pošvedrani človeščini zaprosil, če se lahko dotakne mojega trebuha in se poslovi od otroka. Ganilo me je, razpela sem kožuh, on pa se me je dotaknil zelo nežno in previdno, zaprl je oči in ustnice so se mu premikale v nekem nemem zareku. Nakar se je nekajkrat globoko priklonil, se obrnil in vodeč jaka na povodcu odšel nazaj v dolino in se ni več ozrl.

»Mislim, da naju Ašhad ne bo izdal,« rečem Roku.

»Nikoli ne veš ... « zamrmra. »Zato se podvizajva, da bova čimprej čez. Po ciganskem izročilu so na oni strani vsi ljudje prosti, nihče nima več nad njimi oblasti, samo Bhaga, bog, ki so nam ga Višji prepovedali ... «

Odloži puško, vstane in začne navezovati zajeten svitek tanke nepretrgljive vrvi na balo z najnujnejšo opremo. Očitno bova nadaljevala vzpon. Tokrat je na meni vrsta, da se povzpnem z vrvjo na raztežaj približno petdesetih metrov, Rok pa bo priplezal za mano. Kadar se vzpenjam, me od spodaj ščiti Rok, ko pleza on, mu jaz krijem hrbet od zgoraj. Potem skupaj potegneva za sabo opremo. Tako sva kar uspešno napredovala zadnje dni in priplezala pod sam prelaz svilene poti na tibetijsko stran.

»Prav, pa greva,« rečem, vstanem tudi sama, si trdno zavežem krplje za hojo po snegu, nataknem rokavice in oprtam osaro čez eno ramo, čez drugo pa kolut vrvi. Megleno morje spodaj se je nekoliko umirilo, izza prepadnega roba se vzdigne samo tu in tam kakšen oblaček.

»Alita, nekaj se morava dogovoriti,« resno reče Rok, mi položi obe roki na ramena in se mi globoko zagleda v oči. »Prišla sva zelo daleč, tako rekoč pred pragom sva ... Če se zdaj kateremu od naju kaj zgodi in ne bi mogel več naprej, potem mora drugi nadaljevati pot sam ... «

Mrščavica mi zagomazi pod lasmi na temenu glave.

»Nikar, ljubi, nikar tega ne govori!« vzkipim. »Če umreš, bi rada umrla s tabo, nobenega nadaljevanja poti brez tebe si ne želim ... «

»Neumnica moja,« ganjeno reče, me povleče k sebi in poljubi,« kaj pa moj otrok, ki ga nosiš, a otrok ni nadaljevanje? Pravim ti to samo zato, ker morava biti pripravljena na vse možnosti, tudi črne. Ostrostrelka si, naučili so te najbrž izklopiti čustva ... «

»Pa vendar, ne morem pomisliti ... da bi brez tebe ... « zajecljam in se ga tesno oklepam.

»Pojdi zdaj, vse bo v redu,« me tolaži, »samo dogovorjenih pravil se drži in bodi na preži. Do večera bova pri spodmolu in nocoj ti obljubim cigansko ljubimsko presenečenje ... Pojdi, krijem te.«

Še en poljub, potem se odtrgam od njega in zagazim v zasneženo strmino. Kakšno cigansko ljubimsko presenečenje? Res je čarovnik pri ljubezenskih čarih, ampak s čim me lahko še preseneti? Na mojem telesu ni odprtine, v katero me ne bi ljubil, in nobenega novega užitka mi ne more pripraviti, tudi potrebno ni ... Počela sva že vse, kar je možno, najino ljubovanjeje brezmejno. Po Ašhadovem odhodu, ko nimava več zadržkov pri ljubkanju, sva odkrila še eno, skrajno nevarno igro uživanja ...

Obstojim in pogledam navzdol k Roku, ki privija na osaro troblonsko mino. Pomahava si. Ozira se v nebo, varuje me ... vedno mi ponavlja eno in isto: če bodo zasledovalci prišli, bodo prileteli od zgoraj ...

Nadaljujem s počasnim vzponom, globoko in enakomerno vdihujem in izdihujem zrak na vsak korak, ne smem se zadihati... Domislil sije to igro Rok med dihalnimi vajami za daljše zadrževanje zraka, ker ima še vedno težave z višinsko razliko. »Ljubka,« mi je rekel, »zamaši mi usta s poljubom in mi ne pusti do diha.« Brez pomisleka sem mu ustregla, nekajkrat to ponovila in že sva bila sprijeta v ljubovanju, ki se je kmalu končalo s silovitim izbruhom med hlastanjem za zrakom. Nisva se razklenila, ostal je v meni, in ko sva si oddahnila, mi je povedal cigansko pripovedko o indijskem velikem mogulu Akbarju, ki je lahko doživel višek ljubezenske naslade, samo če je med tem davil in včasih tudi zadavil katero od žena iz svojega harema; prav to se mu je na koncu nehote zgodilo pri Muntaz, ženi, ki jo je edino zares ljubil. »Kaj ko bi malo poskusila tudi midva, ali je davljenje res tako omamno?« je na koncu zgodbe predlagal. »Stiskal te bom za vrat in ti boš stiskala mene, šla bova le tako daleč, ko eden ne bo več zdržal in bo odnehal stiskati, to bo znak, da tudi drugi popusti ... « Medtem ko mi je to govoril, sem čutila, kako se mu veča ud v meni, ne vem, kaj me je prešinilo, da sem prikimala in pristala na sodelovanje. Nikoli prej ne bi niti pomislila, da mi bo v užitek daviti in biti davljena ... Začela sva se ljubkati in Rok mi je sklenil prste okrog vratu, s palci mi je nežno otipaval goltanec, iščoč mesto, kjer bo stisnil ... enako sem počela tudi jaz, polagoma je stisnil, stisnila sem tudi jaz, davila sva se vse močneje, sladostrastno uživanje se je mešalo z bolečino, zmanjkovati mi je začelo zraka, kri v sencih mi je zastajala, bližala sta se mi vrhunec in zadušitev ... začutila sem, da tudi Roku prihaja, njegov stisk je popustil, jaz pa sem v omami orgazma stiskala še kar naprej in skoraj bi ga zadavila. Zato se tega ne bom nikoli več igrala. Neverjetno, kako blizu sta si smrt in ljubezenski vrhunec.

Vrvi mi zmanjkuje, na koncu raztežaja sem. Obstanem, si z nogami utrdim stojišče v snegu, se obrnem, snamem puško z ramena in pritrdim nanjo tromblonsko mino. Z mino sem na vajah zadevala vedno v polno in dobila celo medaljo odlične strelke ... Pomaham Roku, da ga krijem in da lahko pride za mano. Preverja, ali je oprema, ki jo bova povlekla z vrvjo za sabo, dobro privezana, nato se poda navzgor po mojem gazu.

Vse svoje čute usmerjam v oprezovanje. Gledam v nebo, na katerem se nabira vse več oblakov ... res naju utegne presenetiti sneg, še preden bova priplezala do spodmola ... Moj pogled drsi po obzorju, po nazobčanimi vrhovih oddaljenih gora, štrlečih iz bele meglene odeje, ki zastira nižavje naokrog. Držim se Rokovega navodila in se oziram tudi za hrbet, v nebesni svod nad Nebeškimi gorovjem ... Samo oblaki jadrajo, megle se vlečejo,

nič sumljivega ni ... Ne verjamem njegovemu strahu, da nama grozi nevarnost iz zraka.

Dvignilo se je od spodaj, iz meglenega morja ...

»Rok, pazi!« kriknem, prislonim puško k licu in ujamem v ciljni križ čuden, še nikoli videni srebrni neboplov jajčaste oblike. Iz njega za hip blisne modrikasti žarek in skoraj v istem hipu stisnem sprožilec: oster pok, osara me sune v rame ... potem se mi čas raztegne: opazujem dimno sled raketne mine, močan blisk, ko zadene tisto reč ... gledam, kako na vse strani letijo goreči kosi in počasi pada jo v meglo, v prepad ... ušesne bobniče mi pretrese zamolkla eksplozija, odmevajoča od skalnatih strmin. Zdi se mi, daje trajalo celo večnost. Koga sem sklatila? V glavi slišim glas stotnice Vilijane: »Ko boste streljale v živo, ohranite mimo kri ... «

Rok! Kaj jez Rokom ... Obležal je v kotanji zraven opreme, ne premika se. K njemu moram!

Privijem novo mino na puškino cev in se začnem mrzlično spuščati navzdol. Ne sestopam, drsim po snegu, ki se praši za mano, dobesedno pridričam se do njega. Gleda me, diha, živ je, ni videti, da bi bil ranjen ...

»Rok, kaj je s tabo?« zadihano vprašam.

»Zadeli so me ... « pridušeno reče. »Ne vem, s čim ... « »Povej kje?« ga vprašam in poskušam odpeti kožuh. »Pomagala ti bom ... «

»Ne trudi se, nikjer me ne boli ... samo premikati se ne morem več ... udje mi počasi postajajo mravljinčasti in jih ne čutim več ... «

»Nekaj morava narediti ... « odločno rečem.

Zlovešče naju preleti jata črnih gorskih kavk, ki jih je preplašil pok.

»Ni kaj narediti ... « s težavo spregovori in lovi zrak. »Ni več veliko časa, mravljinci napredujejo ... Alita, v vojni sva z Višjimi in njihovimi androidi in to je ukaz: vzemi mojo ogrlico... puško... strelivo in hrano ... vse drugo pusti ... zakoplji se v spodmolu v sneg ... Ostani skrita čim dlje, preživi in pojdi čez ... «

Vse bolj s trudom govori, iz pljuč mu uhaja hropec. »Premalo hrane imaš ... zato ... ko umrem, odreži nekaj kosov mojega mesa, v snegu se ne bo pokvarilo ... « Osupla se sklonim k njemu, z nečloveškim naporom zadržujem solze in ga gledam v oči. »Prisezi mi ... pri otroku, ki ga nosiš, da boš to naredila ... « proseče zašepeče.

»Prisežem, ljubi ... « obljubim kot omamljena.

»Ljubka, rad bi ... « začne, a ne more nadaljevati. Samo gleda me, kar naprej gleda, dokler se mu lica ne razlezejo v nasmeh in oči zableščijo v zadnji živi iskri, potem se negibno zagleda v prazno.

Rok:

Izostrujem vbliževalnik na previsne skale nad nama. Pod njimi je široka zajeda, v katero je veter nanesel sneg. Še preden se bo stemnilo, lahko priplezava do tja in si postaviva zavetišče. Vsekakor bova bolje skrita kot v tej luknji, vidni z vseh strani. Ašhad zdaj misli, da še vedno čakava pri poklonišču na boljše vreme in polno luno ... Če naju izda, in ta sum me še vedno gloda, potem naju bodo tam iskali zaman. Kljub megli in vetru, ki ima to prednost, da briše za nama sledi, sva že daleč naprej, zdi se mi, daje za skalami znamenje, ki označuje pot do prelaza. .. Seveda, če me Ašhad ni naplahtal, ko mi je od spodaj kazal pot. Obrnem se k Aliti.

»Vidiš tam zgoraj na levi skalni spodmol, žameten s snegom?« vprašam.

»Vidim,« odvrne.

»Če se potrudiva, ga do večera doseževa in bova na varnem,« ji predlagam. »Mislim, daje za okljukom potokaz, ki nama gaje Ašhah pokazal s poklonišča, preden smo se razšli.«

Alita povsem zaupa Ašhadu, čeprav je na začetku skupnega potovanja imela pomislek, da jo čudno gleda. Potem jo je nekajkrat v naročju prenesel čez težko prehodne predele, prinašal vodo, ji pripravljal rastlinsko hrano in si na koncu prislužil njeno splošno naklonjenost. Nemalo me je presenetilo, ko je ob slovesu mirno odpela plašč, dvignila pulover in mu pustila, da se je dotaknil njenega trebuha ... Poskušal sem skriti ljubosumnost, vendar se mi to najbrž ni posrečilo. »Nisem mu mogla odreči,« se je opravičila, ko sva ostala sama. »Hotel se je samo posloviti od otroka.« Verjetno je imela prav, a popolnoma Ašhadu le ne zaupam. Ljudje živimo v čudnem svetu, v medsebojni vojni, ki jo neopazno upravljajo neka višja bitja, verjetno z drugega planeta ... Kdo ve, morda so prav Višji vrgli turkmensko živomomo bombo in pokončali nekdanjo človeško civilizacijo, o kateri vemo zelo malo, le to, da naj bi z umazano in naravi nevarno tehnologijo ogrožala planet in vesolje ... Z Alito sva spregledala, da imajo tudi Višji nevarno tehnologijo in nas z njo po vsej verjetnosti s pomočjo androidov obvladujejo. Vzeli so nam svobodo, verovanje, vedenje, odvzeli so nam vse, kar je v tisočletjih človeški um ustvaril, in nas pahnili skoraj v kameno dobo. Naši predniki so potovali na druge planete, danes pa smoodvisni od tujinske tehnologije, ki jo v glavnem uporabljamo za vegensko-mesojsko vojskovanje. Z Alito sva to doumela, in zato ne verjamem, da naju bodo kar tako pustili oditi v Tibetijo, kjer najbrž nimajo oblasti ...

»Mislim, da naju Ašhad ne bo izdal,« se oglasi Alita.

»Nikoli ne veš ... «ji odvrnem. »Zato se podvizajva, da bova čimprej čez. Po ciganskem izročilu so na oni strani vsi ljudje prosti, nihče nima več nad njimi oblasti, samo Bhaga, bog, ki so nam ga Višji prepovedali ... «

Vstanem in začnem navezovati vrv na sveženj z opremo, ki ga vlečeva za sabo in tako brez prtljage lažje plezava navzgor. Najbolje bo, da nadaljujeva, čeprav se pripravlja k snegu. Težko bo plezati med sneženjem, a drugega nama ne preostane ... Pred sabo imava le še malo poti do prelaza in če bova na oni strani res vama, potem sva zdaj v največji nevarnosti, da naju ujamejo. Zato napredujeva ločeno in se ščitiva. Lahko pa se zgodi najhujše in eden ali drugi ne bo mogel nadaljevati poti.

»Prav, pa greva,« reče Alita in se začne pripravljati za vzpon. Neverjetno trdoživa je, kljub nosečnosti ji gre plezarija bolje od nog kot meni, prednost ima, da je rojena pod Alpami in ima gore v malem prstu, jaz pa sem leni ravninec s Panonske nižine, ki ga daje sapa.

»Alita, nekaj se morava dogovoriti,« jo ustavim, preden se poda v strmino in ji pogledam globoko v sinje oči. »Prišla sva zelo daleč, tako rekoč pred pragom sva ... Če se zdaj kateremu od naju kaj zgodi in ne bi mogel več naprej, potem mora drugi nadaljevati pot sam ... «

Zgroženo me pogleda in se strese. Nekaj časa sploh ne pride do besede, tako jo je osupilo.

»Nikar, ljubi, nikar tega ne govori!« krikne. »Če umreš, bi rada umrla s tabo, nobenega nadaljevanja poti brez tebe si ne želim ... «

»Neumnica moja,« ji rečem, stisnem k sebi in poljubim. »Kaj pa moj otrok, ki ga nosiš, a otrok ni nadaljevanje? Pravim ti to samo zato, ker morava biti pripravljena na vse možnosti, tudi črne. Ostrostrelka si, naučili so te najbrž izklopiti čustva ... «

»Pa vendar, ne morem pomisliti ... da bi brez tebe ... « pravi in se me krčevito oklepa.

»Pojdi zdaj, vse bo v redu« jo poskušam pomiriti, »samo dogovorjenih pravil se drži in bodi na preži. Do večera bova pri spodmolu in nocoj ti obljubim cigansko ljubimsko presenečenje... Pojdi, krijem te.«

Poljubiva se, kot da ne bi šla le za raztežaj vrvi narazen.

Vzpenja se zlagoma, z zanesljivimi koraki, in med tem odvija vrv. Tudi jaz ne vem, kaj bi brez nje, ne predstavljam si, da bi se ponesrečila pri vzponu ali pa bi jo ubili zasledovalci ... Kakšen smisel bi še imelo življenje brez nje in otroka, zakaj bi rinil sam v obljubljeno deželo? Vedno znova razmišljam o najini in otrokovi bodočnosti: bo deček, bo deklica? Kakšno ime mu bova dala? Bo rastlinojedec ali vse jedec?

Alita se za trenutek ustavi, pomaha mi, daje vse v redu, tudi jaz pomaham nazaj in do konca privijem mino na puškino cev.

Za vsak primer. Mislim, da bi mina bila kos tudi neboplovu, če naju napade z zraka.

Ne vem, ali je prav, da lahko starši vsilijo otroku ime, jezik, verovanje, rastiinojedstvo in da se o tem nima pravice odločati sam, ko doraste. Če je Tibetija svobodna dežela, kako je to tam urejeno? Naposled, bo veljal najin cigansko sklenjeni zakon? Nič ne veva, v veliko neznanost greva, vse sva postavila na kocko, še vedno pa nimava nobenega zagotovila, daje na drugi strani Nebeškega gorovja sploh kakšna obljubljena dežela, oziroma, ali naju ne čaka samo prazno, neobljudeno, zasneženo visokogorje.

INa koncu bi lahko bilo še nekaj hujšega: da naju sploh ni nihče zasledoval, da nama niso bili za petami, ampak čakajo zgoraj na prelazu in jim bova padla v roke kot zreli hruški ... Pozorno gledam nebo in megle, ki se vlečejo okrog vrhov. Upam, da se ne bodo nenadoma spustile in spojile z megleno godljo spodaj v dolini, potem bi zgubil Ljubko iz vidnosti. Kaj mi je bilo, da sem ji nocoj obljubil nekakšno cigansko ljubimsko presenečenje? Nobenega presenečenja ji ne morem več pripraviti, vse, kar je možno, sva najbrž že poskusila. Spet me je zapeljalo nezavedno bahanje. V resnici me skrbi, da nocoj, po teh naporih pri plezanju in skrbeh, kako se bo romanje končalo, sploh ne bom kaj prida ljubimec ... Jaz pa ji širokoustno obljubljam presenečenje. Zame je bilo presenečenje, ko sva se zadnjič med ljubkanjem davila. Nekaj nepopisno dražljivega je bila igra z njenim goltancem: zvijala se je in zevala kot riba na suhem, ko sem jo ljubkujoče davil, na vsak moj močnejši stisk mi je tudi ona s prsti močneje stiskala vrat, obenem pa z ustjem nožnice tičaka, kar me je pripeljalo do tega, da sem prvič v življenju doživel med končevanjem malo smrt. Morda mi je res tudi zmanjkalo zraka. Ko sem prišel k sebi, je bila vsa prestrašena, misleč, da me je zadavila ...

Ustavila se je, vrv je odvita do konca. Umešča se, počasi obme, namešča mino na osaro in me z roko vabi, da pridem za njo. Zdaj ona prevzema varovanje. Neverjetna ženska je, zaupam ji, brez skrbi sem, popolna bojna tovarišica je, tako kot je popolna ljubimka. Skozi možgane mi gredo vsa najina nepozabna ljubkanja med dolgim romanjem v Tibetijo. Zanimivo, spominjam se jih s takšno nadrobnostjo, kot da bi jih znova doživljal, od tistega, ko sem se skrivaj zadovoljeval z njenimi prepotenimi hlačkami, do zadnjega skupnega uživanja na robu zadušitve ...

Še enkrat preverim, ali je oprema dovolj trdno privezana.

Bilo bi usodno, če bi se, potem ko jo bova vlekla navzgor, med vlečenjem odvezala in zdrsela v prepad ... Ostala bi brez hrane, šotora, oblačil in tudi streliva.

Trdega imam v hlačah, žive podobe, kaj vse sva počela med najino brezmejno ljubeznijo, so ga zdramile. Ovira me pri vzpenjanju, a kljub temu hitim, da bi čimprej priplezal do nje. Nezadržno si želim, da jo izljubkam do nezavesti, kar tam, na strmini, pa naj se zgodi karkoli - naj naju zasačijo zasledovalci in ubijejo med ljubovanjem, nič naju ne bo ustavilo, tudi smrt ne, naj vržejo na naju še eno turkmensko živomomo bombo, midva se bova ljubila še kar naprej ...

»Rok, pazi!« me zdrzne njen oster krik.

V hipu se obrnem, zagledam neslišen, pošasten neboplov, ki se mi bliža ... poskušam sneti puško s hrbta, ustreliti... a oslepi me nenadni blisk ... po vsem telesu se mi razgomazi čudna mrščavica ... padam ... zrak pretresa silovit pok ... obležim na hrbtu v kotanji ... spet vidim ... z neba nad mano se usipajo goreči deli plovila.

Zadet sem.

Nič me ne boli, samo telo počasi hromi, ne morem se premakniti, ne morem pogledati, kaj se je zgodilo z Alito ... Ne vem, ali je ona sestrelila neboplov? Če je, bodo kmalu prileteli drugi ... če je ostala živa, se mora čimprej skriti, zakopati v sneg... samo hrane ne bo imela dovolj ... Kje hodi? Moram, moram ji to naročiti, dokler še lahko premikam jezik in dokler mi dokončno ne ohromijo možgani ... Slišim, kako zadihana pridrsi k meni, vidim njen zgrožen obraz, ko se sklanja nad mano.

»Rok, kaj je s tabo?« vprašuje.

»Zadeli so me ... Ne vem, s čim ... « se trudim hitro pojasniti.

»Povej kje?« Odpenja mi kožuh. »Pomagala ti bom ... «

»Ne trudi se, nikjer me ne boli ... «ji dopovedujem. »Samo premikati se ne morem več ... udje mi postajajo mravljinčasti in jih ne čutim več ... «

»Nekaj morava narediti ... « vztraja.

Krakajoč letijo kavke čez nebo. Moram ji dopovedati.

»Ni kaj narediti ... « s težavo poskušam premagati vse močnejše hromenje, ki se širi k srcu in glavi. Jezik me še komajda uboga. »Ni več časa, mravljinci napredujejo ... Alita, v vojni sva z Višjimi in njihovimi androidi in to je ukaz: vzemi mojo ogrlico ... puško ... strelivo in hrano ... vse drugo pusti ... zakoplji se v sneg ... Ostani skrita čim dlje, preživi in pojdi čez ... « Sapa me izdaja, pljuča mi hromijo. »Premalo hrane imaš ... zato... ko umrem, odreži nekaj kosov mojega mesa, v snegu se ne bo pokvarilo ... « Osuplo strmi vame. »Prisezi mi ... pri otroku, ki ga nosiš, da boš to naredila ... «

»Prisežem, ljubi,« mi obljubi.

»Ljubka, rad bi ... « Rad bi ji rekel, da si jo želim bolj kot vse na svetu, a mravljinci v jeziku so naredili svoje. Lezejo naprej, v možgane. Zamegli se mi, potem pa se pred mano odpre zasnežena panonska ravan, po njej gre vsa moja ciganska žlahta, igra na gosli in dromlje otožno, vedno bolj tiho uspavanko in me vabi, da vstopim v Čargo ...

SAMOČASJA

Prvo samočasje: V SNEŽNI MATERNICI

Alita:

Bil je le delček sekunde, a usodni čas strela, ki se mi tudi v premišljanju vedno znova razteza, kakor da so si ga možgani upočasnjeno zapomnili zato, da zdaj lahko vedno znova natanko razčlenjujem svoje ravnanje. Namreč, če bi le delček sekunde prej pritisnila na sprožilec osare, bi tromblonska mina zadela neboplov pred tem, ko je sprožil smrtonosni žarek v Roka. Kje je vzrok za mojo napako, saj sem vendar dobro vedela, da mu moram kriti hrbet? Vrtam in vrtam, kaj me je za tisti prekleti kanček časa zadržalo, da nisem takoj streljala? Me je že tedaj v mislih nezavedno prešinila kal vprašanja, ki se mi je v celoti zastavilo šele potem, ko so delci neboplova v ognju in dimu padali v prepad: so bili v njem ljudje ali androidi? Je možno, da sem odpovedala zaradi človekoljubja in se je to zgodilo meni, ostrostrelki vegenske ženske mrtvostražne stotnije, ki so ji leta vcepljali v glavo eno samo pravilo: da mora brez pomisleka in opozorila streljati na vse živo, kar bi prečkalo mejo z mesojskim rezervatom.

Že spet trmim in tuhtam obrobne stvari in pozabljam na premikanje. Samo z nenehnim gibanjem lahko ohranim telesno gorkoto, drugače me lahko hitro prevzame negibna otopelost, ki pripelje do podhladitve in zmrznjenja v tej ledeni luknji v spodmolu, ki sem si jo izkopala s pomočjo ploščatega kamna, odluščenega s kopne skale. V to kaverno sem spravila puški in vso drugo opremo in si izdolbila še poseben brlog za spanje.

Zunaj že nekaj dni sneži in sneži, jaz pa kopljem in si širim zaklonišče ... Svetim si z Rokovo neobrabljivo svetilko in prenašam k izhodu izkopani sneg v zaboju iz ustrojene kozje kože, v katerem sva z Rokom vlekla v strmino opremo. Gibljem se in se tako ogrevam. Iz prostora, kjer že lahko skoraj stojim, si kopljem zdaj ozek rov, ki ga bom na koncu razširila v nov pros tor, namenjen stranišču. Ne smem hoditi iz skrivališča, lahko da nadzorujejo celotno območje in bi me opazili ... Kar naprej si v spominu obnavljam ostrostrelska pravila, med katerimi je tudi to, da v nobenem primeru ne smem zanemariti osebne snage, pa naj bom v še tako težavnem položaju. Sicer smo Vegenci že od mladih nog strogo vzgajani v duhu telesne snažnosti ...

Zdrznem se. Saj že dolgo nisem več Vegenka. Ubogala sem Rokov predsmrtni ukaz in prekršila še zadnji in najhujši vegenski tabu: jem njegovo meso ... Kljub prisegi sem pri sebi najprej mislila, da tega ne bom in ne bom zmogla, predvsem, da ne bom sposobna zarezati z bojnim nožem v njegovo telo ... a se je takrat, ko je nehal dihati in mu srce ni več bilo, nekaj prelomilo v meni: zastale so solze, kakor da mi je nekdo v hipu izrezal tisti del srca in možganov, kjer so skrita najnežnejša in najgloblja človeška čustvovanja, ostala pa je samo hladna presoja in občutek dolžnosti, da izpolnim zaukazano ... V tem stanju sem še zdaj ... »Kaj te niso kot ostrostrelko naučili izklopiti čustva,« me je opozoril Rok, ko sem mu govorila, da sama, brez njega, ne bi mogla nadaljevati poti v Tibetijo ... Res so me najbrž naučili zatajiti čustva, tako kot so me naučili tudi sovraštva in prezira do mesojedcev in Ciganov ... Niti za hipec mi ni zadrhtela roka, ko sem rezala kose mesa z mehkih delov njegovega telesa, niti ne potem ko sem mu snela ogrlico s petelinjim krempljem, ga za noge povlekla do roba prepada in potisnila v globino, tja, kamor se je zrušil tudi zadeti neboplov ... Vzela sem s sabo le puški, strelivo in hrano, tako kot mi je zaukazal, vse drugo pa odvrgla... Začelo je snežiti, vidljivost se je zmanjšala, a kljub temu sem z nadčloveškim naporom do teme priplezala do spodmola in začela kopati zavetje v snegu.

Snežni metež je prekril vse sledove za mano, ne bodo me našli. Preživela bom, počakala na konec sneženja, počakala na polno luno in potem izvršila še temeljni Rokov ukaz: prebeg čez Nebeško gorovje v Tibetijo.

Rijem kot krt v sneg in ga mečem skozi vhodno odprtino.

Ko dokončam stranišče, si bom povečala še bivalni prostor, da bom lahko hodila v krogu, se razgibavala in ohranjala moč za zadnji del vzpona. Moram nekaj delati, ne smem se zabubiti, samo to ne... Vendar, po gibanju pride lakota. Rok je vedel, da nekaj prgišč koruznega zdroba, orehovih jedrc, krhljev in kolut mastnega kozjega sira ne bo dovolj za daljše skrivanje v snežnem zavetju. Odrezke njegovega mesa imam zmrznjene zakopane v snegu ... Odtajam jih tako, da si kos, zavit v nepremočljivo ruto, stlačim med prsi in ga segrevam z lastno toploto. Nobenega odpora nisem čutila, ko sem prvič razrezala meso na manjše koščke in prvega zaužila. Premišljala sem samo to, kako Rok prehaja v mojo kri in kri najinega otroka, kako z vsakim grižljajem oživlja in nama daje življenjsko moč ... Ljubila sem ga za časa njegovega življenja tako zelo, da sem večkrat pomislila, kako bi ga kar pojedla, in zdaj gajem. Jem z ljubeznijo. Nikoli nisem v svojem strogo vegenskem življenju uživala mesa, ne vem, kakšen okus ima krava, koza ali jagenjček na žaru, okus surove Rokove človekovine je zame nekaj neznanega, a vendar nekaj najboljšega, najbolj okusnega, kar sem kdajkoli okusila.

Zdaj ko o tem razmišljam, bi najbrž na ves glas zajokala, če ne bi še vedno bilo moje čustvovanje ohromljeno. Pravzaprav bi morala biti hvaležna ostrostrelskemu drilu, da nisem zapadla v samosmiležnost in objokovanje. Kar bi me ugonobilo.

Stranišče je že tako prostorno, da se v njem lahko v miru polulam. Drugače sem ponoči lezla ven na strupeno mrzel zrak, puščala za sabo na snegu rumene madeže in jih potem poskušala prekriti. Tudi v stranišču ni toplo, a je vendar veliko bolj ugodno kot zunaj. Slečem kožuh, ki je postal skoraj del moje kože, celo spim v njem, potegnem hlače in hlačke do kolen in počepnem. Hudo me je tiščalo, z olajšanjem praznim mehur in nič se mi ne mudi ... Spet mi pride na misel dejstvo, na katerega nikoli prej nisem bila pozorna, da s scalino odteka v prazno tudi moja telesna toplota ... ko bi jo le lahko nekako koristno porabila, vsaj za odtajanje snega. Imam sicer s sabo prižigalo, a mi nič ne koristi, ker ničesar nimam, kar bi lahko zakurila, pa tudi če bi imela kurivo, si ognja v skrivališču ne bi mogla privoščiti. Tako topim sneg v ustih, si gasim žejo z njim in se pri tem razhlajam ... Ne vem, kaj bi dala za toplo pijačo, za čaj iz posušenih borovnic, kakršnega so kuhali kožarji. Zadnje kapljice iztiskam in misli mi preskočijo k Roku, kako me je pripravil, da sem mu pustila piti moje lulanje ... Vneto mi je razlagal, kako Cigani pijejo lastno scanje, ker naj bi bilo zdravilno za mnoge bolezni, še posebej pa čislajo scalino devic, s katero so si nekateri pozdravili celo božjast... Potem je vztrajno moledoval, da bi to rad poskusil pri meni, in me končno omehčal; dosegel je pa tako, da me je, žgečkljivo kot sem, med poljubkovanjem mednožja tako dolgo žgečkal, da mi je ušlo ... Obratno se ni zgodilo, saj me je veg-enska čednostna vzgoja preveč zakrknila. Zdaj pa me ima, da bi poskusila, tako zelo si želim nekaj toplega.

V dlan zajamem prgišče snega in se z njim obrišem med nogami. Zmrazi me, stresem se in hitim oblačiti. Ampak ne gre drugače, že lep čas se umivam samo s snegom in le sanjam o toplem Črnem morju, v katerem sem se lahko po utrujajoči hoji še in še kopala.

Nadaljujem z delom, čeprav se zunaj že mrači in ni varno, če skozi vhodno odprtino odseva luč, ker bi lahko izdala moje skrivališče. Zdaj vem, daje imel Rok prav in da letajo najini preganjalci po zraku, čeprav je v temeljnem zakoniku prepovedano celo spuščanje zmajev in balonov. Kdo ve, čemu nam to Višji prikrivajo? Pravzaprav bi me moralo biti strah: sestrelila sem neboplov, v katerem so morda bila tuja bitja, ki obvladujejo človeštvo, ampak tako kot žalost in globlja čustvovanja ob izgubi Roka, je v mojih možganih zablokiran tudi strah.

Ne bojim se, saj imam na obeh puškah privite mine in vstavljene polne nabojnike; če pridejo, se bom borila do zadnjega diha. Rok me je še posebej opozoril, da sem zdaj v vojni z Višjimi in androidi, ne pa z mesojedci ... Kopati bom začela tudi poseben rov z izhodom na drugi strani spodmola, da bi se po njem lahko izmuznila morebitnim zasledovalcem.

Neprijeten občutek imam samo pred spancem ... Na vso moč se trudim tudi med spanjem migati z okončinami in se zbuditi, če me začne zebsti.  Sanjam o Roku, sanjam, da sva še vedno skupaj, sanjam, da se mi je njegova smrt samo sanjala, potem se zbujam z neprijetnim občutkom in možgani se morajo vsakič znova prilagoditi dejstvu, da njega ni več, da obstaja samo njegov zadnji ukaz, da moram preživeti in doseči cilj najinega romanja - priti v obljubljeno deželo, kjer se cedita med in mleko in pečena piške pada jo z neba ... Ciganska pravljica, vzrok za Čargo, njihovo nenehno romanje nekam daleč, na drugi konec sveta, ne glede na strogo prepoved preseljevanja in prehajanju iz rezervatov in kondomijev ... Kljub vsemu tej pravljici čedalje bolj verjamem, zato tudi nosim Rokovo čarno ogrlico, ki naj bi odpirala vrata v Tibetijo. Nazaj zame ni poti, povsod me čaka najhujša kazen, še posebej po sestrelitvi neboplova ...

Tako, nehala bom s strganjem sten in se počasi odpravila v svoj lož. Zapolnim zaboj s snegom in z njim zaprem vhodno odprtino. Zunaj še vedno sneži, ne sicer tako kot je prve dni, ko se zaradi meteža ni nič videlo. Upam, da bo nehalo in da bo pada joči mesec prinesel primernejše vreme za nadaljevanje poti. Če računam na zamrznjeno meso, imam hrane še za dva tedna. Ne vem, kako daleč je do sedla, morala bi ven in pogledati izza ovinka, kjer se neha spodmol. Rok je računal, da ne more več biti daleč, če bo tam stal kažipot...

Zavlečem se v ležišče, podobno brlogu kakšne zveri. Izkopala sem ga tako, daje v njem čim manj prostora in ga lahko nekoliko segrejem z lastnim dihanjem. Zleknem se na Rokov kožuh, ki sem ga privlekla s sabo do sem, in zagrnem šotorsko krilo. Svetilko preklopim na medlo. Poskušam odmisliti misli in zaspati.

Toda ne posreči se mi, čeprav čutim zaspanost. Zunaj zamolklo grmijo oddaljeni snežni plazovi, občutek imam, da tla rahlo drhtijo. V prsih čutim ščemeči pritisk, spet me tišči mleko, moram ga iztisniti, drugače ne bom zaspala. Odpnem plašč in

volneni jopič, razgalim prsi in jih začnem stiskati ... Curki toplega mleka mezijo po koži, prešine me, da gredo v prazno, zvijem se v klobčič, sklonim glavo, privzdignem do ust levo dojko in začnem samo sebe dojiti... Končno nekaj toplega ... Preveva me prijetno ugodje, in ko počasi do konca izsesam eno, se lotim druge dojke, imam občutek, da sem varno skrita v maternici, toplo mi je, z bradavico v ustih tonem v sen ...

Drugo samočasje: SAMOGOVOR S PLODOM

Alita:

Ubežni rov sem dokončala, vzel mi je nekaj dni časa. Zdaj imam možnost pobegniti vanj, zasuti za sabo vstopno odprtino in se priplaziti daleč navzgor po zajedi spodmola, skoraj do okljuka skalne strmali, za katero zavija edina možna pot na sedlo.

Počivam v ležišču in si tešim lakoto z orehovimi jedrci, odtajala pa sem tudi kos mesa, tako da sem vso noč spala na njem. Pripravljen imam bojni nož, vendar ne posežem po njem. Vsakič znova se mi dogaja, da nekako otrpnem, preden si odrežem grižljaj človekovine. Misli se mi vračajo k tistemu delčku časa, v katerem me je neznani strelec iz neboplova prehitel in z žarkom ubil Roka. Sem se res za hipec ustrašila, da bom sestrelila človeka? Dejansko pa je najbrž bil v nebesni ladji android, strojni človek, ki je streljal brez pomisli ... Si bom to sploh kdaj odpustila? Če bi ravnala po osnovnem ostrotrelskem pravilu na mrtvi straži in bi ustrelila prva, Rok ne bi bil zdaj mrtev in ne bi bila prisiljena jesti njegovega mesa, tako kot mi je zapovedal pred smrtjo.

Spet je zgrmel z bližnjih pobočij snežni plaz, še vedno se prožijo, čeprav že dva dni ne sneži več. Dokler se plazovi ne unesejo, moram počakati, ne bilo bi varno nadaljevati poti. Razmišljam, da bi zmanjšala obroke hrane, vendar bi s tem tvegala izgubo moči za zadnji vzpon do slemena. Še vedno niti približno ne vem, kako daleč je to. Zdaj bom lahko zlezla na piano skozi novo izkopani ubežni rov in si ogledala, kaj je za okljukom ... Lahko je sleme čisto blizu ali pa je vmes še ena dolina in bom potrebovala še več dni hoje do njega. Čudno, da z vznožja gora nikoli ne moreš oceniti, kako daleč je vrh ... Moram jesti, izstradana ne bom nikamor prišla, obnemorem lahko in zmrznem... Rok bi mi zameril, če bi še enkrat naredila kakšno napako ...

Nežno se dotaknem odrezka mesa, kot bi se dotaknila živega

Roka, vzamem ga v dlan, poljubim in zaznam vonj človekovine, dozdeva se mi znan, kakor da vsebuje vonj po Roku. Ne morem vedeti, ali ima lahko človeško meso vonj po posamezniku ... Med Vegenci je sicer razširjena govorica, da vsi mesojedci neznosno smrdijo po gniležu mesa, ki ga uživajo, vendar sama tega pri Roku nisem čutila, tudi v začetku ne, ko si še nisva bila blizu ...

Končno si odločno odrežem košček mesa, ga stlačim v usta

in počasi použijem ... Po vegenskih zakonih delam najhujši grehjem meso in povrhu še človeškega. Kanibalka sem ...

Vendar jem naprej brez slabe vesti. Rok je večkrat rekel, da je v ljubezni in vojni vse dovoljeno. Jem torej z ljubeznijo meso svojega ljubega, ker sem v vojni z Višjimi in androidi. Jem, ker moram preživeti in opraviti ukazano. Če me zdaj njegov duh opazuje iz onostranstva, potem uživa, ker si tešim lakoto z njim. Tako sem jaz uživala, ko sem ga gledala pri užitku z mojim cunjami, ki jih je ljubkoval do skrajnosti, ker jih je imel za del mene...

Nenadoma se začne v moji notranjosti nekaj lomiti, začutim neznansko praznoto, samoto in nesmiselnost življenja brez Roka. Zdaj zdaj me bodo oblile solze ... Nič ne pomaga tolažba, da mi njegovo meso daje moč in da s tem oživlja v meni, v tej bedni osamljenosti ga neskončno pogrešam ob sebi...

Otrok me brcne tako močno, da jeknem in se primem za spodnji del trebuha, kjer je pod kožo jasno izbočena nožiča. Zdrznem se, bilo je kakor opozorilo, kakor očitek, daje tu in da sem pozabila nanj. Je možno, da čuti moje misli, tako kot čuti bitje mojega srca in govorico?

»Oprosti mi, otrok moj,« glasno rečem in lastni glas me preseneti v tihosti snežnega zatočišča. »Skozi hudo preizkušnjo greva, tako da sem skoraj pozabila nate ... Ne, ne boj se, ne bom te zapustila, ne bom se te znebila, tako kot sem se svojčas, nesrečnica, znebila nemočnega in nič krivega deteta ... Koliko sem zaradi tega prejokala, še danes mi leži na duši ta splavni greh ... Oprosti mi pomisel, daje brez Roka, tvojega očeta, moje življenje nesmiselno, ko si vendar ti z mano in v meni tako tesno, da naju lahko samo smrt loči. Ne boj se, ne bom te zapustila, prišla bova v Indijo Koromandijo, otrok moj ... « Besede vrejo iz mene, vsaka mi prinaša olajšanje, vse glasneje se pogovarjam s plodom, predolgo sem molčala, misel je vendarle samo misel, beseda jo šele udejanja. »Nocoj se mi je spet sanjalo o Roku, noč za nočjo ga sanjam,« pripovedujem. »Igral je na dromljo, hodili smo po celcu navkreber, dromljanje je sprožalo plazove, odpirala se nam je shojena pot do slemena, in ko smo se mu približali, so tam vihrale pisane molilne zastavice na kopastih ogrodjih, v nebo se je z vetrom dvigal papirnati zmaj, žvenketale so bambusove zvenklje, oglašala se je pesem deških glasov in vse skupaj je bila ena sama velika muzika ... « Bile so res čudovito pomenljive sanje. »Otrok moj,« mu zagotavljam, »nič ne skrbi, nadaljevala bova pot... ti si nadaljevanje, kakor mi je tik pred smrtjo rekel Rok, ti si tisto, kar naj bi varovala kot punčico svojega očesa, kot nama je zabičal varuh vere Bogomolov, si zametek sprave in pomiritve med mesojedci in rastlinojedci in bog ve, da te bom vzgojila v spoštovanju do vseh ljudi, tudi Ciganov, in te naučila verovati v Bhaga, boga tvojega očeta. Če so kje višja bitja, ki urejajo ta svet tako, kot je urejen, niso najvišja in se jim je treba upreti ... «

Kaj govorim otroku, h kakšnemu uporu ga nagovarjam, stvari so vendar dokončno urejene, kot so nas učili vegenski kondoministi: mesojedci so spravljeni, obkoljeni v rezervatih in bodo počasi zaradi neustrezne prehrane izumrli ... Zanimivo, odkar so mi zmanjkale tablete vivusina in sem morala začela jesti za Vegence prepovedana živila, mi ta niso prav nič škodovala, nasprotno, vse napore potovanja lažje prenašam, prebava se mi je celo izboljšala. Spominjam se že od malega opominov staršev, daje meso za Vegence nevarno in da že majhen grižljaj lahko povzroči prebavni šok in celo smrt. Nobene prebavne motnje nisem imela, ko sem začela jesti meso. Nobene slabosti, nič grozljivih izpuščajev, s katerimi so nas strašili v otroštvu. Rok je imel prav: Višjim ustreza, da smo ljudje podeljeni na rastlinojede in mesojede, da se na smrt sovražimo in smo v trajni vojni, zato tudi dobavljajo orožje in drugo vojaško opremo tako Vegencem kot Mesojcem.

»Otrok moj,« spregovorim, »zadnje sporočilo tvojega očeta je bilo, da sva v vojni z Višjimi in androidi. Ubili so ga, ker je vedel več kot bi smel in tudi meni ne bi prizanesli. Toda, ukanila jih bova. Zdaj midva nosiva ogrlico s petelinjim krempljem ... « Otrok se je unesel, ne brca več, nalahno otipam trebuh, ni več izbokline, zaznam le glavico, rame, ritko. Kaže, da gaje govorjenje pomirilo.

Večkrat sem Roka vprašala, kakšno vlogo ima ogrlica, ki mu jo je dala ciganska rodbina, in kako to, da jo spoštujejo tako Cigani kot Bogomolov in nomadski kožarji. Vendar tega ni vedel, tako kot ni vedel, zakaj naju povsod kličejo bhagamanu in bhaga-jani, kar menda pomeni v pračloveščini božji človek in božja ženska. Že nekajkrat sem se skoraj do krvi zbodla na kremplju, ki visi vdelan v zlato na verižici ... Je petelinji krempelj znak za upor, za boj? Ko so nam v šoli opisovali, kako grozni so mesojedci, me je najbolj presunila pripoved, da za zabavo prirejajo petelinje boje in mučijo živali, saj se petelina borita tako dolgo, da eden izkrvavi ali pa kar oba ...

»Hvala, ker si me zdramil,« se glasno zahvalim otroku.

»Drugače bi se še razjokala nad svojo osamljenostjo in nesmiselnostjo nadaljnje borbe. Čakala bi na ne vem kaj in obtičala v tej luknji, ki bi postala ledeni grob za naju oba. Tako pa se bova zdaj premaknila, zlezla ven in pogledala, kaj je za okljukom ... «

Res ni nobene ovire, da se ne bi ta hip odpravila na oglede. Popoldansko sonce je obsijalo Nebeško gorovje, zrak je čist, vidi se daleč, najbolj ugoden čas je za razgledovanje in ne smem tega zamuditi ... Zakaj bi zavlačevala, zakaj še eno noč živela v negotovosti in se podala ven šele jutri, seveda, če bi bila še vedno primerna vidljivost... Se globoko v sebi bojim, kaj me čaka za okljukom? In da tam morda ne bom našla nobenega smerokaza, kot je domneval Rok, ampak me od sedla loči globok prepad ali kakšna druga ovira. Ali pa se morebiti bojim, da me preseneti neboplov, ki seva smrtnosne žarke?

Nič več me ne more ustaviti. Sem že v gibanju, pretegujem okmele ude, oblačim kožuhovinaste škornje, čez kožuh se ogrnem še z belo varovalno plahto, s sabo bom vzela samo puško, redenik s tromblonskimi minami in krplje. Pripravljena sem.

Rov je ozek, plazim se po vseh štirih in počasi napredujem. Nič hudega, previdnost ni nikoli odveč. Gre sicer počasneje, a skrajšujem obdobje tvegane opaznosti na čistini. Ne verjamem sicer, da bi nenehno nadzorovali to območje iz zraka. Še vedno mi ni jasno, kako se je neboplov pojavil iz megle ... če bi bilo jasno, bi ga videla prej in opozorila Roka. Naju je na koncu res izdal Ašhad, ki je natanko poznal pot, po kateri naju je usmeril? Ne, tega ne morem in ne morem verjeti.

Skozi sneg prenika svetloba v rov. Pri izhodu sem. Previdno odmečem zadnjo plast snega in pomolim glavo na piano. Belina snega, od katerega se odbijajo sončni žarki, me oslepi. Počasi se privajam in začnem najprej pregledovati nebo, čeprav ni držala Rokova uprta misel, da bodo zasledovalci prišli iz zraka. Potem si natanko ogledam bližnjo in daljno okolico, še posebej rob prepada spodaj, kjer so naju napadli. Ničesar sumljivega ni, povsod samo sneg, deviško bel, nedotaknjen. Nikjer ni nikogar, celo kavk ni.

Počasi se izvlečem iz rova in postavim na noge. Nekam negotova sem, pred nenadno širjavo me spreleta omotica, predolgo sem ždela v temi in ome jenem prostoru zavetišča. Do okljuka spodmola je samo še nekaj korakov, ki jih delam skrajno počasi. Ustavljam se, počepam in z osaro pripravljeno na strel pregledujem okolico. Zadihana sem, a ne od telesnega napora, ampak mi srce razbija zato, ker me za okljukom čaka končno spoznanje, pri čem sem ...

Skoraj prisiliti se moram, da se, mehka v kolenih in oprimajoča se skal, premaknem izza vogala. Pogledam in ne morem zadržati vzklika: nedaleč stran štrli iz snega kažipot, ovit z obarvanimi trakovi, in po pobočju se vrstijo podobna znamenja vse do slemena. Tam se nekaj premika v zraku. Mrzlično pogledam skozi daljnogled puške, kaj bi bilo, in v povečavi uzrem papirnatega zmaja, ki jadra v vetru s plahutajočim repom mavričnih barv, podoben tistemu iz mojih nocojšnjih sanj o Tibetiji.

Tretje samočasje: SOLZNA PREIZKUŠNJA

Alita:

Zahajajoča luna mi osvetljuje pot od kažipota do kažipota, v cikcaku, vse do vrha sedla. Snežni kristali se motno bleščijo, krplje škrtajo v zmrznjeni snežni skorji. Ustavim se in prisluhnem v nemo ledeno noč. Tako tiho je, da se zdi, kot bi moje dihanje odmevalo naokrog. Gledam sedlo in pogled s tega mesta mi nenadoma prikliče neizbrisni spomin na Kamniško sedlo med Brano in Planjavo v rodnem južnoalpskem kondomiju, samo da so tukaj razsežnosti mnogo večje. Na vrh Brane sem hodila hrepenet po širnem svetu in sanjat o daljnih nedosegljivih potovanjih ... in zdaj sem tu, na Strehi sveta. Na pragu obljubljene dežele.

Rok ni slutil, kako blizu sva prišla. Tibetija je bila tako rekoč za ovinkom. Kako srečen bi bil, če bi bil zdaj z mano. Prekleti hipec časa, ki mi gaje vzel ... Visi mi v glavi kot svinčena utež, pritiska name in na mojo vest, da ga nisem obvarovala ... Ne smem se obteževati s tem, izvršiti moram ukaz, izpolniti prisego, ki sem mu jo umirajočemu dala. Moram prehoditi še ta zadnji konec skupno omišljenega romanja, uiti zasledovalcem, preživeti in roditi najinega otroka v boljšem svetu, kot ga ljudje živimo.

Nikamor se mi ne mudi, pot do sedla je krajša, kot sem jo ocenila, časa imam na pretek, da pridem na vrh ob svitu. Ne vem, ali me bo kdo tam čakal ... Papirnati zmaj nad sedlom še ni znamenje, da prihajam v obljudeno deželo, čeprav gaje moral nekdo tam privezati, pa tudi kažipote je zanesljivo postavila človeška roka. Kdo so ljudje na oni strani? O tem z Rokom nisva razmišljala. Tibetija je bila za naju vseskozi pravljica, obljubljena dežela, kjer tečeta med in mleko in pečene piške pada jo z neba.

Čeravno je vse okrog mene kakor v snežni pravljici, se zdaj bližam resničnemu prelazu v Tibetijo, tako kot naju je napotili varuh vere Bogomolov, kožarji in Ašhad, ki je že spremljal tudi druge romarje, namenjene tja čez, odkoder se nikoli niso vračali.

Koga bom torej srečala? Ljudi ali palčke, vile, čarovnice in druga pravljična bitja ... ali pa je tam neobljudena dežela in ni nobene žive duše, ki bi me sprejela in pokazala pot naprej.

Tudi najmočnejše zvezde, ki jih lunin svit ni presvetlil, počasi bledijo, dan se začenja delati nad Nebeškimi gorami. Premaknem se in začnem gaziti do naslednjega pisano okrašenega znamenja.

Črne misli pa se mi še kar naprej kotijo v bledi belini svitanja. Če zgoraj ne bo nikogar in je Tibetija samo ciganska izmišljija, potem ne bom nadaljevala poti na slepo. Vrnila se bom v zavetišče pod spodmolom, kjer sem pustila preostalo hrano in vso opremo; s seboj imam le osaro, mine in naboje, ter v žepu krhlje in orehe. Iz zavetišča bom sestopila do poklonišča, kjer je Ašhad zakopal zalogo hrane za vsak primer, če se nama vzpon ne bi posrečil. Fantje računal na možnost vrnitve in puščal živež tudi na nekaterih drugih točkah ob svileni poti. Ne, še vedno ne morem verjeti, da bi bil izdajalec ... Pravočasno se lahko vrnem nazaj v kozarsko prezimovališče Šalahkabak in tam rodim med kozami ... Prevzema me brezup ob pomisli na takšen konec ... Postojim.

»O, Bhaga, odreši me take usode,« vzdihnem.

»Odrešena si ... « nenadoma zaslišim tako jasen glas, da se ozrem naokrog, kdo me ogovarja.

Sama sem, nikjer nikogar ni, samo nemo stvarstvo, ne vem, kaj se mi dogaja, se mi morda meša zaradi redkega zraka in vsega hudega, kar prestajam zadnje dni? Res bi me najbrž dokončno dotolklo spoznanje, daje bilo najino upanje, zaradi katerega je Rok padel pod strelom, brezupno, in da ne morem uresničiti njegove zadnje želje, da pridem vsaj jaz čez, v obljubljeno deželo... Zakaj, prekleto, ni neboplovec usmeril smrtnega žarka vame, zakaj je streljal Roku v hrbet?

»Oprosti, otrok, že spet sem te v mislih zatajila,« glasno rečem. »Ne vem, kako sem lahko podlegla sebični malodušnosti in pozabila, da si povezan z mano in da bi bila moja smrt tudi tvoja ... Kakor da ni dovolj že splav prvega zarodka, ki ga imam na vesti, ker sem se hotela maščevati Oskarju in zbrisati iz svojega življenja vse, kar je bilo z njim v zvezi? Ti si moj dolg usodi in rodila te bom, pa čeprav v kozarskem prezimovališču, kjer neznosno smrdi po kozah in mi gre na bruhanje. Rodila te bom tudi na drugem planetu, če me slučajno ugrabijo tujinci s Pasje zvezde ... zdaj sem se spomnila ... stari ljudje so nas strašili otroke, da Pasjani ugrabljajo nosečnice ... «

Glas mi zastane v grlu, kot urez z nožem me zaskeli v prsih in srce mi zastane ... Kako to, da se tega doslej nisem spomnila... Seveda, jemala sem te govorice kot izmišljotine starih babic ... Kaj pa, če sva z Rokom v Karakumijski puščavi videla pristanek pasjanskih androidov in je bil njihov tudi neboplov, ki sem ga sestrelila ... Nenadoma se mi vse skupaj poveže in prikaže kot srhljiva možnost: morda ves čas lovijo samo mene in me hočejo dobiti živo, z otrokom vred. Krčevito se oklenem puške, nagonsko počepnem v sneg, da bi se skrila, čeprav sem prekrita z belim pregrinjalom skoraj neopazna v snežni okolici. Branila se bom, če pridejo, kdorkoli že so, streljala bom nanje do zadnjega diha, za to sem izurjena. Niti za hip mi ne sme popustiti pozornost, premagati moram strah, ohraniti mimo roko, bister um in pogled.

Skozi vbliževalnik pregledujem pot, ki mi je preostala. Pred mano je še sedem smernikov, sedmi je na samem robu sedla in za njim vidim samo še nebo. Doslej sem se držala zaznamovane poti, saj me je varno vodila mimo plazišč in strmin. Tisti, ki je smernike postavljal, je želel prihajajočega romarja pripeljati natanko na določeni kraj.

Past! - me spreleti.

Lahko je pasjanska past... Ljudi, ki naseda jo zgodbi o obljubljeni deželi, pripeljejo v past, in zato se od tam še nihče ni vrnil. Grozljivo je pomisliti, da človek prehodi skoraj polovico zemeljske oble in na koncu pade v roke prav tistih, pred katerimi hoče ubežati. Čudno, da z Rokom nisva na to pomislila.

Mrzlično premišljam. Me obseda jo prazni strahovi? Ne. Na tem svetu, kjer nekdo ljudem vseskozi nekaj prikriva, je vse mogoče. Ampak ne bodo me pretentali, ne bodo me dobili.

Vse bolj se dani. V vidno polje vbliževalnika ulovim zmaja, ki še vedno jadra na istem mestu, nad zadnjim smerokazom. Čudno, ko ni nobenega vetra. Kljub temu, da vzbuja s poslikanim jadrom in repom iz trakov mavričnih barv občutje nekakšne miroljubnosti, mu ne bom nasedla. Opazujem manjšo grbino na desni strani sedla, nekoliko višjo od zadnjega znamenja ... zaznamovana pot se ji na daleč izogne ... Če pri petem smerniku zapustim nakazano smer in se strmo vzpnem naravnost na kucelj, bom lahko izza zaklona pogledala, kaj se spodaj dogaja. Tako bom naredila in se izognila vsakršnemu presenečenju.

Vzravnam se in nadaljujem pot, še vedno z zmerno hojo, a nadvse oprezno, v cikcakih, od znamenja do znamenja. Čedalje bližje sem cilju, oprezam, a zgoraj ni nikogar, ki bi me opazoval. Pri petem smerniku ne zavijem več levo, ampak snamem krplje in začnem plezati naravnost navzgor v strmino.

Plezam hitro, da bi čimprej dosegla zavetje kopaste vršine, kjer me ne bo mogel nihče videti. Prav mi pride gorohodstvo iz mladostnih let in večletna vadba v ostrostrelski stotniji, nekoliko me samo ovira trebuh, ko se začenjam plaziti po vseh štirih.

V kritju sem, oddahniti si moram, zajeti sapo. Naglo se dani, vrhove gora naokrog že osvetljuje jutranja zarja. Zasopljenost pojenja, a srce mi še vedno razbija od razburjenja, kaj bom videla z vrha grbine, do katerega imam samo še nekaj korakov, ki pa jih moram preplaziti. Čutim veter, ki veje čez prelaz, in zaslišim oddaljeno zvenkljanje bambusovih zvenkelj ... Potisnem si kučmo na čelo in se s puško ob komolcu začnem hitro plaziti navzgor, da bi videla, odkod prihajajo ti zvoki.

Previdno dvignem glavo iz snega, pogledam in skoraj prhnem v smeh: spodaj je manjša ravan, sredi katere stoji piramidasto leseno ogrodje, nanj so obešene velike zvenklje in vse polno pisanih molilnih zastavic, ki plapolajo v vetru; na osrednji tram je privezan papirnati zmaj, naokrog pa drobenclja majhen možic v kožuhu, prevezanim z rdečim pasom. Med prsti prebira molilne kroglice, ustnice se mu premikajo v molitvi. Reveža najbrž zebe, kdove, kako dolgo stopica v krogu, saj je uhodil že globok gaz v snegu. Nobene zasede na prelazu ne vidim, nikogar drugega ni, Tibetijec nima orožja, moji strahovi so se razkadili, srečna sem, da sem srečala živega človeka.

Brez skrbi se postavim na noge ... ogrlice ne smem pozabiti... odpnem jo in se napotim k možicu, ki me zagleda, zastane in začne izvajati globoke priklone. Kaj hočem, tudi jaz se klanjam in mu ponujam ogrlico s petelinjim krempljem, premišljujoč, kako naj ga ogovorim.

»Bhagamanu,« naposled rečem, »dolgo pot sem prehodila.« »Pot prehodi tisti, ki hodi,« odvrne, se s čelom dotakne ogrlice in spet naredi priklon skoraj do tal. »S soncem prihajata, bhagajani, čakali smo na vaju.«

»Na naju?« se zdrznem. »Sama prihajam, moža Roka so mi umorili in na duši mi leži velika krivda: le delček časa sem zamudila s strelom na neznani neboplov ... « se mu izpovem.

»Ne obtežuj se s krivdo, kriva je lahko bila tudi zmajeva črta, ki se včasih premika,« me tolaži in zguban obraz mu spreletava skrivnostni nasmešek. »In kaj je sploh delček časa? Človek s tretjim očesom lahko vidi, da se deževna kaplja, ki kane v vodo, v delčku časa odbije od gladine in se tako kanitev sploh ne dogodi, pa vendar deževje napolni reke, jezera in ocean. Tvoja Ljubezen, Ljubka, je Ocean. Tvoj mož prihaja s tabo, v tvoji krvi je, mislih in potomstvu. «

Zdrznem se. Edini Rok me je klical Ljubka ... Odkod to ve tibetijski menih? V moji notranjosti se nenadoma razpoči neka lupina: iz trebuha, iz maternice, srca in glave se mi iztrga jok, sproščujoč kot ljubezenski vrhunec, oblijejo me solze in kar tečejo in izpirajo vso grozo, ki se je nakopičila v meni od trenutka Rokove smrti.

»Izjoči se, božja ženska,« reče menih in me za roko popelje na drugo stran prelaza. »S tem si prestala zadnjo preizkušnjo

- androidi ne znajo jokati. Pozdravljena v Tibetiji, zatočišču nedotakljivih ljudi!«

Stopava pod obokom nekakšnih zasneženih naravnih vrat in skozi kopreno solzavice se mi odpre pogled na čudežno pokrajino na drugi strani prelaza, obdano okrog in okrog z nebotičnimi snežniki Strehe sveta. Gledam zeleno modra jezera, reke, gozdove, poti in človeška prebivališča. Pred mano se razprostira Tibetija v vsej lepoti in čarobnosti. Iz kamnitih hiš v bližini se dviga dim, ki mi vonja po domačnosti, napovedujoč toploto ob ognjišču in varno zavetje, ki sem si ga kdo ve zakaj zaslužila ... Tedaj iz daljave zaslišim zven ciganske dromlje, s katero se je vse skupaj začelo.

SPREMNA BESEDA

Pred nami je nov, sila domiseln in učinkovit ter ponovno nadvse izviren roman barda slovenske znanstvene fantastike.

Miha Remec je z ostrostrelsko natančnostjo in v svoji znani maniri velikega pisatelja popisal zgodbo vegetarijanke Alite in njeno usodno srečanje z mesojedcem Rokom na pravzaprav nam domačih tleh, a v drugem in drugačnem, prihodnjem času, ter njuno popotovanje v obljubljeno deželo daleč in visoko na vzhod, ki je polno spoznavanja in odkrivanja, še najbolj njiju samih in razmer, ki so ju ustvarile, ter sveta, kateremu se do določene mere morata prilagajati, čeprav korenito posežeta v njegov nesmiselni in tudi nerazumljivi ustroj ter s tem začrtata dogajanje in še zlasti njegovo refleksijo, v čisti postmoderni pozi, ko je posameznik zlasti sam proti vsem(u), poln skepse, mestoma tudi sam vase, in iščoč opore v silni dinamiki, katere sestavni del pač je.

Remčeva Alita je vrhunska emancipiranka, kar pomeni, da nikakor ni zafrustrirana, in zmore vse in nikoli ne poklekne. To je mogoče verjetno zato, ker je jedla z ljubeznijo in iz ljubezni, in v tem je podobna Juliji. Toda njeno pravo mesto je drugje - v krogu tistih izbranih protagonistk, ki so v svetovni znanstveni fantastiki postavile Olimp in začrtale »daljo ter nebeško stran«. To so, po povsem subjektivni predstavi spodaj podpisanega, Clarkova Nicole, Tolstojeva Aelita in Auelina Ayla. Clark je s svojo Nicole zgradil osupljivo sago o Ramancih, ki vse počno trikrat in omogočijo Zemljanom vzpon med zvezde; Tolstoj je z Aelito ustvaril predstavo nedosegljive vesoljske princese, medtem ko je Auel s svojo še nedokončano sago o Otrocih Zemlje ustvarila podobo kromanjonke Ayle, z visokimi etičnimi standardi, z že skoraj magično intelektualno in prakticistično iznajdljivostjo ter z neverjetno preprostostjo. Nicole potuje skozi

kozmična prostranstva in simbolizira pot tja daleč, ven; Aelita je že tam nekje in do nje je treba šele pripotovati; Ayla potuje tu, skoraj mimo, vendar daleč pred časom, čeprav je njena refleksija te poti nadčasna, kozmična; fizično in geografsko vzeto, potujeta Auelina in Remčeva junakinja po dobršnem delu enake poti, le da gre prva na zahod, druga pa na vzhod, obe pa ob Donavi. Vse tri prinašajo sporočilo o pogumu in krhkosti, o vztrajnosti in zvedavosti, o nežnosti in odločnosti. To sporočilo je univerzalno, vendar odprto in dovzetno za obogatitve.

Ostrostrelka je napisana v trinajstih sočasjih (v zadnjem doseže prag svojega romanja) in v treh samočasjih. Medtem ko sočasja uprizarjajo njen in njegov pogled na isti čas, prostor in dogajanje, pa samočasja pomenijo njeno kontemplacijo, prežeto z obupnim eksistenčnim prizadevanjem, ki, kot kaže, rodi sad. Spogledovanje preko muhe ju povabi na snidenje v nevihti, ki ju po valovih Dune odnese do ciganske svatbe in v Bogomilov stan, ko skozi puščavski privid med kožarji dosežeta višinsko omotico in po svileni poti prideta na Tibetijski prag; v snežni maternici se odvije samogovor s plodom in solze odplaknejo bolečost preizkušnje.

Dialog je ponovno temeljno stilsko in sintaksno vezivno tkivo Remčeve mojstrovine, ki je obenem, ker govorimo o avtorju Remcu, prežeto z ljubeznijo, erotiko in neologizmi. Erotika je -znova - sredstvo, prostor, spodbuda, omama in obramba, neologizmi pa stilni prijem (npr. izmisleki, ljuboželjnost, tujinec), ko z rabo manj znanih in manj uporabljanih besed v drugačnem, a nikakor ne napačnem kontekstu opominja na tisto, kar človeku -kar naprej - uhaja med prsti.

Katastrofa je tako ali drugače referenčna točka Remčevih del. Iz njenega okvira se vsakič prikaže stiska, preko katere je osrednji protagonist - pri Remcu so to praviloma ženske - sposoben, voljan in pripravljen stopiti, čeprav ni gotovo, ali mu to vselej tudi uspe; zdi se, da končni rezultat niti ni tako posebej pomemben.

Reka Koupa razmejuje vegenski sever, kjer se razprostira vegetarijanski kondomij Vegenija, in mesojski jug, kjer se razprostira mesojedski rezervat Mesoja. Mrtvostražna stotnija na eni (poveljnica straže je stotnica) in drugi (poveljnik straže je polkovnik - mar res samo naključno?) strani reke budno pazita, da se ne bi nihče pretihotapil preko me je, ker so »se tako zasovražili samo zaradi ušivega načina prehranjevanja«. Očitno totalitarno ustrojena in vojaško organizirana družba, neusmiljeno in nasilno razcepljena po načinu prehrane in nanjo vezani spolni segregaciji (veganke so ženske s severne strani reke in mesojedci so moški na jugu), ki pa takoj, ko Alita in Rok zbežita in postaneta socialna skupnost, prične kazati očitne razpoke: »Kaže, da vas Veg-ence oskrbuje z orožjem in opremo ista fabrika kot nas Mesojce. (...) Presenečajo me sorodnosti v vegenski in mesojski ureditvi. Tako kot isti jezik in vojaško orožje, imajo tudi oni preroke in zakonik.« Pa tudi meja kot ločnica prične zgubljati pomen: »Meja med kondomiji je v naših glavah trdnejša, kot če bi bila iz železobetona. Preprosto ne morem dojeti, da med tem in onim bregom ni nobene ovire. (...) Zanimivo, bolj ko greva na vzhod, bolj so me je med vegenskimi kondomiji in mesojskimi rezervati slabo varovane. (...) Tu, kjer zdaj hodiva, ni več vegenskih kondomijev, ne mesojskih rezervatov, ni meja in tudi ljudi ni več.«

Alitino in Rokovo potovanje na vzhod je njuna emotivna, intelektualna in socialna katarza in metamorfoza, s katero raz-dreta utesnjujočo razdeljenost in razcepljenost; ko bežita pred njo, bežita tudi pred diktatom nasilne, malodane zapovedane zbližanosti.

Oklep dokončno odpade, ko ob Rokovem zatrjevanju, »daje v ljubezni in vojni vse dovoljeno«, Alita v mrzličnem šepetu silne ljubezni spozna: »Pojedla bi te ... pojedla ...«. Veganka, sama in zakopana v sneg, preživi tako, daje meso in pije mleko. Morda se tudi zato znanstvenofantastična bravura obenem bere kot preživetveni priročnik (poglavja bi lahko bila Hrana, Pijača, Druženje, Psiha, Ljubezen, Razum), ko ne gre prvenstveno za preživetje v naravi, kjer to ni ne težko ne hudo, saj si del te narave in se moraš od nje le učiti in jo posnemati, marveč preživeti v družbi, ko gre za pobeg iz totalitarnosti in iz njene ujetosti, zaklenjenosti in zakletosti.

Ostrostrelka - bral sem jo presunljivo lepega pomladnega jutra osem tisoč metrov nad zasneženimi vrhovi Alp - je že dvanajsti Remčev znanstvenofantastični roman Votlina, Prepoznavanje, Iksion, Mana, Lovec, Nečista hči, Zelena zaveza, Zapiski odposlanca Zemlje, Trapanske kronografije, Iksia, Iks). Ob tem je objavil številne krajše zgodbe iz tega žanra (izbor devetnajstih je izšel 1993 pod naslovom Astralni svetilniki, z obsežno študijo avtorjevega opusa), drame, radijske igre ter se posvečal tudi drugim žanrom. Njegova letošnja osemdesetletnica je potrditev izjemne plodovitosti neprekosljivega literarnega formata, sam pa jo predvsem razume kot spodbudo za nadaljnje pisanje.

Miha Remec ostaja vedno znova odkrivano odkritje, ki je empirično sposoben prekositi samega sebe. Je mojster, ki z izjemnim pisanjem blesti v vrhunski formi in v samem vrhu slovenske znanstvene fantastike, mi pa čakamo, zraven naslednjih romanov, tudi na njegovega vajenca, kateremu bo - predvidevamo - zapustil svoja očala. Na stičišču svetov in poti, 10. avgusta 2008

Janez Majnič

Table of Contents

SOČASJA.. 4

Prvo sočasje: NA MUHI. 4

Drugo sočasje: SPOGLEDOVANJE.. 24

Tretje sočasje: VABILO.. 44

Četrto sočasje :SNIDENJE.. 66

Peto sočasje :NEVIHTA.. 87

Šesto sočasje :NA VALOVIH DUNE.. 109

Sedmo sočasje: CIGANSKA SVATBA.. 132

Osmo sočasje: BOGOMOLOV STAN.. 162

Deveto sočasje: PUŠČAVSKI PRIVID.. 183

Deseto sočasje: MED KOZARJI. 202

Enajsto sočasje: VIŠINSKA OMOTICA.. 227

Dvanajsto sočasje: SVILENA POT.. 249

Trinajsto sočasje: TIBETIJSKI PRAG.. 271

SAMOČASJA.. 293

Prvo samočasje: V SNEŽNI MATERNICI. 293

Drugo samočasje: SAMOGOVOR S PLODOM... 305

Tretje samočasje: SOLZNA PREIZKUŠNJA.. 317

SPREMNA BESEDA.. 329