Igor Karlovšek

Odvetnik

1.

Ne vem, kateri hudič me je gnal na pravo.

Hotel sem postati pisatelj, morda celo Nobelov nagrajenec. Prepričan sem bil, da bo na platnicah v usnje vezanih romanov velikokrat natisnjeno moje ime. Še trdneje sem verjel, da moj talent za igranje klavirja ne bo ostal neopažen. Imel sem dolge, neskončno dolge prste. Segali so daleč iz ogromne šape, podedovane po dedu. Brez težav sem objel in igral decime, zato mi Liszt ali Chopin nista povzročala prav nobenih težav.

Odkar sem se dobro zavedel samega sebe, sem tekel. Tek je bil moje življenje, moj dih, moj pozdrav jutranjemu soncu ali moreče drobnemu dežju, mezečemu iz pločevinastega pokrova nad menoj, kot bi ribi s spretnim potegom rezila odprl trebuh.

Kako bi mi nemirni duh sploh dovolil, da zijam ure in ure v učbenik rimskega prava in se piflam rimske izreke na pamet?

Prvega oktobra sem, ne glede na pomisleke, sedel med štirimi stotinami radovednih brucev v predavalnici prvega letnika pravne fakultete, ki je leta 1977 še vedno gostovala v stavbi Univerze v Ljubljani na Trgu osvoboditve. Vem, da sem se drenjal bolj zadaj, kjer se je kmalu razvil sproščen pogovor med novinci. Kaj kmalu smo imeli navodil čez glavo, v želodcih se je začela oglašati lakota, tu in tam je kdo potegnil na plan kakšno žemljico in ugriznil.

− Izvoliti moramo še predsednika prvega letnika. To je pomembna funkcija, saj predsednik med drugim soodloča o izpitnih rokih. Ker vemo, da se ne poznate med seboj, mi pa imamo vaše podatke o uspehu v gimnaziji, družbenopolitični aktivnosti, delovanju na drugih področjih, bomo kar mi predlagali nekaj imen, je govorec za velikim katedrom pred tablo umirjal vedno večji nemir med bruci.

− Je med nami Iztok Vidmar? Maturo je opravil z odliko in bil predsednik osnovne organizacije Zveze komunistov v Gimnaziji v Celju, redno objavlja literarne in tudi družbenokritične prispevke v Mladini in igra klavir. »e je tu, naj, prosim, vstane!

Rdečica me je zadela v obraz, celo moj vrat je višnjevo zardel, ko sem se nerodno dvignil, da se je po meni radovedno popasla celotna generacija študentov, vpisanih v prvi letnik. Rjava jakna s sumljivo nacefranimi rokavi, sledmi petarde z nogometne tekme Jugoslavija−Španija sredi hrbta in strganim levim žepom, skozi katerega je kar naprej neznano kam izginjal drobiž, me ni mogla dovolj zakriti. Na srečo se ni videlo, da je moj desni čevelj preluknjan in da sem vanj stlačil dodatni podplat, izrezan iz trde lepenke. Vsaj malo naj bi zadržala vlago, da bi nogavice ostale dalj časa suhe in se ne bi zmočile takoj, ko bi zjutraj stopil na cesto. Nikogar nisem poznal, še tistih nekaj Celjanov, vpisanih poleg mene, se je izgubilo v povodnji svežih obrazov.

− Si pripravljen prevzeti nalogo predsednika prvega letnika, Iztok?

− Ja, sem se glasno odzval tja dol v dno prostora, le kdo bi upal reči ne, če zija vate tolikšna množica.

Razlegel se je kratek, obotavljajoč se aplavz. Nekaj trenutkov kasneje je prerasel v sproščujoč, po svoje osvobajajoč hrup. Glasno odobravanje je malce zmedlo delovno predsedstvo ob katedru. Nekaj rok me je potrepljalo po hrbtu, kamorkoli sem se obrnil, so me prebadali zvedavi pogledi, kako tudi ne, s svojimi sto devetdesetimi centimetri sem v zadnji vrsti klopi segal skoraj pod strop.

− »estitam, predsednik, se je glasno zadrl eden izmed fantov iz kranjske gimnazije. Poznal sem ga s tekmovanj v krosu srednjih šol, običajno me je premagal v zaključkih tekem.

Od tedaj so me študentje prvega letnika klicali Predsednik, in ime se me je prijelo kot pijavka.

2.

Temna črna limuzina je voljno zapredla, ko je zdrsnila mimo ograje iz žive meje, žarometi so se usmerili proti osamljenim macesnom na pašniku, nato pa so se zarinili v temo nad sivo cesto. Ta se je v dolgočasnih lokih lenobno vila proti Mozirju.

S čelom se je dotaknila hladnega stekla, da je topla sapa zabrisala slike, izrisujoče se na njem. Skozi mrtvilo noči je izluščila nezamenljivo očetovo postavo. Držal se je rahlo sključeno, kar je bila posledica neprestanega sedenja, nagnjen z glavo v levo, kakor bi poslušal nevidni glas, šepetajoč mu v desno uho. Bil je krepek, a majhen, in kakor bi se zavedal te telesne pomanjkljivosti, jo je nadomeščal z napadalnostjo in nepopustljivostjo. Pričakovala je, da se bo takoj podal proti vhodnim vratom, a se ni. Stopil je proti vrtu, globoko zajel sapo in se zazrl v zvezdnato nebo. Polna luna je metala srebrno luč nanj, groteskna senca je segala proti poslopju. Nekoč je bil to senik, zadnjo jesen je iz njega nastala zidanica z velikim skupnim prostorom v pritličju, kjer je bilo ob češnjevih mizah dovolj prostora za trideset ljudi. Pretegnil se je kot maček, se dvignil na prste in globoko izdihnil, da se je slišalo v njeno sobo. Od nekod je pritekel Don, divje mahal z repom okoli njega, vendar si ni upal skočiti nanj, tiho je cvilil in strigel z ušesi, ali sme z njim v hišo.

Nasmehnila se je, a je oče ni videl na oknu, pričakoval je, da že spi. Govoril ji je mala princeska, a čeprav je zadnjo noč spala doma, preden se bo odpravila v Ljubljano, si ni vzel časa, da bi se pravočasno vrnil domov. Delal je od jutra do poznega večera. Zjutraj je bil pokonci že okoli petih in je, ko je imel še svežo glavo, pripravljal analize poslovanja ali pa govore za najrazličnejše sestanke, potem pa je okoli šestih poklical šoferja, da ga je odpeljal v Celje. Gnala ga je neverjetna energija in tudi, če se je vrnil domov ob enih, dveh ali treh zjutraj, to ni vplivalo na njegov jutranji urnik. Vsi so ga poznali pod imenom Železni Vojko, kar je spominjalo na njegov priimek Železnik.

Vesno je ob spoznanju, da si oče ni vzel časa zanjo, grenko stisnilo pri srcu. Vse prijateljice so se že odpravile v Ljubljano. Urejale so sobe, se potepale po mestu, spoznavale novo okolje in se na skrivaj cmerile zaradi kljuvajočega domotožja.

Pričakovanje je poganjalo nemirno kri po žilah, nikjer ni našla obstanka, zato je večer presedela z mamo v dnevni sobi ob prižganem televizorju, čeprav je program ni zanimal. Mama jo je nekaj časa opazovala, potem pa odkimala z glavo, ne da bi glasno izrekla tisto, kar si je mislila, da je namreč zaman čakati na Železnika, kadar ga kdo od družine potrebuje, vedno so pomembnejši pivski tovariši, kurbe in ritolizniški partijski povzpetniki, ne nujno v tem vrstnem redu.

Vesna je imela očeta rada ne glede na starostno razliko med njima in ne glede na ohlajene odnose med starši. Krivdo za hlad je v celoti nosil oče. Dobro se je zavedala, da pri skoraj štiridesetih ni več pričakoval dojenčka.

Veljala je za postrganko in zadnji sladkorček na torti, za katero naj bi imeli starši največ časa in veselja, a navihana, dolgolasa Vesna ni zadržala očeta v bližini. Zadnja leta se je zdelo, da je doma še manj kot prej in da sta mu daleč pomembnejša uspeh Kovinarja, kjer je zasedal direktorski stol že pet let, in vzpenjanje po partijski lestvici. Po obračunu z liberalizmom v sedemdesetih letih, po Titovih pismih in ustavnih amandmajih je hitro napredoval. Veljal je za najbolj vroče železo tako imenovanih prenoviteljev v partiji. Na srečo ženskega dela svoje družine, Vesne in Tatjane ni posiljeval s svojimi stališči. To je prihranil za svoje sinove Janeza, Lojzeta in Poldeta. Ti so se odselili od doma že pred leti, Janez v Celje, Lojze in Polde pa v Ljubljano.

Z ideološkim delom je poskušal v zadnjih letnikih gimnazije tudi pri Vesni, a se mu je uprla, ker je bila prepričana, da je tako in tako vse vnaprej znano in predvidljivo. Trdila je, da je partija zasedla vsa pomembna mesta v občinah, republiki in državi kot tudi v gospodarstvu, in iz upravljanja izključila številne sposobne ljudi, ker se jim je organiziranost upirala. Ni mu je uspelo usmeriti na pravo pot, trmasto je vztrajala, da mora sposobnost prevladati nad pripadnostjo neki precej neotipljivi ideji o enakosti v okviru zmagovitega delavskega razreda.

Železnik je dokazal svojo premoč nad trmasto hčerko pri izbiri študija. Vesna je na prvo mesto postavila ekonomijo. Želela si je vplivati na poslovanje podjetij, odločati o investicijah in uvajati nove proizvode. Primerjala je jugoslovanska podjetja s tujimi in si predstavljala, kako bi lahko bili izdelki enako lepi in dobri. Oče je proti njeni volji zanjo izbral pravo.

− Pravo je tako dolgočasno. Sama piflarija in potem nimaš kaj pokazati. Niso mi všeč ti nemogoči samoupravni sporazumi in družbeni dogovori. Sploh ne razumem, kje je v tej solati sploh pravo. A ti kot direktor sploh kdaj vprašaš pravnika, preden podpišeš kakšno pogodbo? Ne. Podpišeš jo sam, samo če se kaj zalomi, pokličeš pravnika, da najde luknjo v zakonih. Stavim, da ta pravnik ni kateri od petih ali šestih iz pravne službe Kovinarja, ampak kakšen profesor na pravni fakulteti.

− Vesna! Pojma nimaš, o čem govoriš! Lahko greš na sodišče in postaneš sodnica. Nihče te ne bo silil v podjetje.

− Tudi ti ne? Ne boš zahteval, da pridem v Kovinarja?

− Ne, zate imam druge načrte.

− Tudi bratje so morali sprejeti tisto, kar si jim namenil. Nobenega izmed nas nisi nikoli vprašal, kaj si želi. Ubogati te moramo na besedo in nadziraš nas kot otroke.

− Ti ne boš šla v gospodarstvo. Potreboval te bom drugje.

Spet in spet je podoživljala njun zadnji pogovor, ko se je slednjič vdala, se odpeljala v Ljubljano, dvignila prijavnico na ekonomski fakulteti in se prepisala na pravo. Dvom je kljub vsemu ostal.

Pravna fakulteta jo je sprejela s hladno vzvišenostjo, jeznim odmevom boječih korakov po drobnih mozaikih, praznimi hodniki in mrazom. V hipu se ji je zažrl v kosti. Ampak morda ni vse v prvem vtisu. Morda ima oče prav. Oče ima skoraj vedno prav. Zaradi tistega drobnega skoraj sta se velikokrat znašla na nasprotnih bregovih in je zmagal samo zaradi premoči svojega položaja. Niti trudil se ni, da bi jo prepričal z modrostjo, pomembno je bilo samo to, kar je on ocenil za prav in dobro.

Končno je oče tiho vstopil. Hodil je rahlo pokrčen, kakor bi nosil pretežko breme, drseče z ramena. Nosil je klobuk, enak, kot ga je nosil njegov oče, knap s štiridesetimi leti dela v jami Pesje. Vedno se je oblačil enako, v temno obleko z belo srajco in največkrat z rdečo kravato. Imel je čudno ozek obraz, na katerem so izstopale črne, predirne oči, s katerimi se je naučil pogledati tako, da so se sogovorniku zatresla kolena. Ustnice so bile ozke, trde, neizrazite, razen kadar se je razjezil in je izbočil spodnjo čeljust. Znal je močno zavpiti, a je grožnjo, kadar jo je uporabil, vedno iztisnil iz sebe kot nizko bobneč grom, da ga je bilo težko razumeti. Kadar se je nasmejal, so se mrežice okoli oči razpeljale čez celoten obraz.

Ni vzdržala, ogrnila se je v tanko haljo in stekla po stopnicah navzdol. Zaslišal jo je šele, tik preden se je ustavila pred njim. Dvignil je pogled, razširil roke in jo stisnil na prsi.

Smrdel je po cigaretnem dimu in alkoholu. Vesna ni sovražila obeh njej zoprnih razvad samih po sebi, jezilo jo je, ker je za njim smrdela vsa hiša in ker ni marala njegovega obnašanja, kadar je kaj popil. Zadnja leta je opažala, da se pitje ponavlja iz dneva v dan, in čeprav ni mogla nikoli reči, da je opit, jo je motilo, kako zvijačnega ga je naredil alkohol. V njegovih očeh se je pojavil lisičji lesk, kakor da bi postal posebno pozoren na to, kaj pripoveduje sogovornik, pri tem pa je svoje misli zaklenil posebno globoko vase. Okajen je izzival najslabše v pijanem sogovorniku, pri tem pa si je sleherno njegovo besedo za vedno vklesal v spomin. V treznem stanju je nato zaradi izrečenega sogovornika do konca ponižal. Z njim se takrat, ko je bil rahlo v rožicah, ni bilo pametno pogovarjati, če si hotel dobro sam sebi.

− Zakaj si še pokonci? Skoraj tri zjutraj je že.

− Tudi ti še nisi v postelji.

− Saj veš, da sem bil na konferenci socialistične zveze.

− Vedno imaš kaj. »e to ni partija, so pa borci, socialistična zveza ali podjetje.

Rahlo jo je odrinil, ne da bi se odzval na očitek. Ta je lebdel nad njima in grozil, da zastrupi zadnje skupne trenutke. Pobožal jo je po laseh in se ji ljubeče nasmehnil. Že kar močne gube okoli oči in ust so se nabrale v pahljače, a te so zakrile misli. Smeh je bil iskren samo napol, vanj so se mešale sledi grožnje in nadvlade.

− Pojdi še malo spat, Vesna. Ob sedmih pride pote Tone.

− Pravkar sem ga videla, da te je pripeljal. Ne bo utrujen, če te je ves dan vozil?

− Ne utrujaj se s tem. Vzdržljiv dečko je.

Vesna si Toneta, starega skoraj šestdeset let, nikakor ni predstavljala kot mladostno prožnega in poskočnega dečka, ampak oče je vse okoli sebe tikal, ne glede na starost. Zdelo se je, da s tem poudarja svoj neomajni primat vsepovsod, kjer se je pojavil. Zbodlo jo je pri srcu, a je grenki okus potisnila nekam čez rob.

− Razmišljala sem, kako sama bo poslej mama.

− Tatjana ima Dona, z njim se kar dobro razume.

Vesni je omalovaževanje pognalo kri po žilah.

− Oče, Don je samo pes! Mama ima rada ljudi! Ne vem, zakaj si jo prisilil, da je nehala delati.

− Zato, ker ne more biti več tajnica bedakom na občini. Ne spodobi se, da posluša navodila tepcev, jim kuha kavo in dopušča, da se po njej slinijo dedci.

Vesna je hotela ugovarjati, a jo je ustavil zeleni poblisk v jeznih očeh. Oče je nosil jezo v sebi že s prvim jutranjim vdihom, a jo je spretno prikrival, da ni skoraj nihče opazil, kako mu je pri duši. Vesno je bilo strah očetove jeze, predvsem zato, ker se je z njo hranil in je ni nikoli pozabil. Gorela je v njem, dokler je ni pogasilo brezobzirno in nesorazmerno hudo maščevanje. Pri tem mu ni bilo mar, ali je nasprotnik član njegove družine. Nenadoma se je zavedela, da jo je vedno vodil strah pred to silno jezo. Najbolj ostro se je to dejstvo izrisalo ob izbiri študija.

− Oče, ne vem, zakaj se tako ženeš? Vedno govoriš, da človek ne more pojesti več kot enega velikega zrezka s krompirjem in da ne more spati na dveh posteljah hkrati. Prepričana sem, da kot direktor zaslužiš dovolj, da bi se lahko malo umiril in ostajal več doma pri mami.

Ni ji takoj odgovoril. Videlo se je, da ga je očitek prizadel, a tega ni hotel priznati. Našobil je usta, jih stisnil in rahlo privihal navzgor, kot ga je videla na govorniških pultih, ko je hotel posebej poudariti misel, pomembno za tiste pod njim.

− Vem, da si bistra, in zato ti ne bom natrosil traparij, ker bi me spregledala. Tvoji bratje ne vidijo tako daleč ali tako globoko, zato jih imam blizu, da jih učim za čas, ki prihaja. Revolucija umira, Vesna. Že zdavnaj je umrla. Ne vem, ali je Tito dobro premislil, ko se je odločil, da bo začel jemati denar pri kapitalistih, da bi ljudem dvignil standard in si tako kupil mir. Vedno so nekateri sposobnejši od drugih. Nekateri si ne želijo samo enega zrezka na dan, ni jim zadosti samo stoenka, radi bi mercedesa. Poskrbeti moram, da bom na oblasti takrat, ko se bo začelo, in da bom takšne želje zatrl, preden bo prišlo do resne škode.

− Ko se bo začelo kaj, oče? Ko bojo ljudje odkrili, da nismo vsi enaki? Tega ne boš mogel nikoli zatreti.

Spet ji ni takoj odgovoril. Strmel je vanjo in komaj opazno pokimal.

− Kdo ve? Naredil bom vse, da bom odločal, ko se bo zgodilo.

3.

Vesna ga je prvič videla, ko je na zboru letnika vstal in se z glavo skoraj zaletel v strop. Videlo se je, da mu je nerodno, a se je po mehkih potezah komaj odraslega moškega obraza kljubovalno prelivalo prepričanje, da je nekako vzvišen nad vsemi radovednimi pogledi. Vpijala je barvo rjavih oči vase in se topila kot sneg pod močnim marčevskim soncem. Nikakor si ni znala razložiti, zakaj jo tako prevzema, saj ga je tisti trenutek videla prvič.

− Iztok, ji je ušel šepet, in prijateljica ob njej se je nasmehnila.

− Kot pod Svobodnim soncem. Lep je že tako, škoda le, da ni oblečen samo v ovčjo kožo. Prav zanima me, kako dolgo kopje ima, se je smejala Sonja.

Vesna jo je igrivo udarila po komolcu, kakor bi se jezila, čeprav se v resnici ni. Vse v njej se je smejalo in uživala je v trenutku, ko je povsem brezskrbno opazovala visokoraslega fanta. Odločni pogled, uprt proti katedru, ni gledal nikogar posebej, kratko je pomislil in brez komentarjev sprejel naložene obveznosti. Ko bi bila sama tako prepričana vase! Odločnost v stisnjenih očeh jo je srkala vase kot magnet.

V Ljubljano ni prišla preganjat fantov in se vdajat zmedeni romantiki ali nepremišljenemu zapravljanju časa. »e se je že vpisala na pravo, ga je hotela končati čim prej, s čim boljšimi ocenami in postati sodnica ali odvetnica. Ni hotela postati direktorica kakšnega podjetja, kar ji je bilo dosegljivo s pravno izobrazbo. Formalno ni bilo ovir, vsi razpisi so kot pogoj postavljali ekonomsko ali pravno izobrazbo. Pomembno je bilo, da si prvi človek podjetja lahko postal samo, če je zadevo potrdila partija. V resnici je to počel njen oče. V Sloveniji je v partijskih krogih imel zadnjo besedo glede pravih kadrov in že vnaprej ji je povedal, naj nikar ne računa na njegovo podporo.

Delo ji je našel v Ljubljani. Varovala je šest let staro Matejo Pinterič, katere starši so bili preveč vpeti vsak v svojo kariero, da bi imeli čas zanjo. Mamica, odlična nevrokirurginja, je skoraj vse svoje dni in noči prebila v kliničnem centru. Včasih se je zgodilo, da je prišla domov in se je oglasil pozivnik, še preden se je slekla. Očka, znani gledališki in občasno filmski igralec, je nastopal zvečer in se je vračal šele v poznih večernih ali pa zgodnjih jutranjih urah. Družina ga med delovniki skoraj ni videla, očitno pa ga Železnik je, in beseda je dala besedo, zato je Vesna postala varuška.

V zameno za varovanje bistre deklice je lahko Vesna brezplačno uporabljala sobo v zgornjem nadstropju stanovanjske hiše Pinteričevih na Kodeljevem. Izborila si je tudi štipendijo, zaradi katere sta se z očetom kar pošteno udarila. Z ocenami v gimnaziji si jo je v celoti prislužila, a oče ni hotel podpisati že izpolnjene vloge, da bi jo odnesla na občino.

− Dovolj imam, da ti lahko plačujem študij, se je jezil.

− Morda res, ampak jaz sem rada neodvisna. Pripada mi, in jo bom imela. »e smo vsi enaki, je vseeno, kako se pišem.

− Res ti pripada, ampak ti si Vesna Železnikova. Vsakdo ve, da tvoje prošnje zaradi strahu pred menoj ne sme nihče odkloniti.

− Vesna Železnik, ne Vesna Železnikova.

− Slavisti te bojo poučili, kdo ima prav.

− Lahko, ampak jaz ne pripadam nikomur.

Oče se kar nekaj časa ni omehčal. Popustil je šele, ko se je vpletla mama in ga močno stisnila v kot. Navzven neuklonljivi trdorokec je le imel šibko točko. Tatjana Železnik je poznala vse njegove slabosti.

Vesna je Matejo vodila na nemščino, angleščino, na ure pravljic, na drsanje, na sprehode, brala ji je knjige, velikokrat je pripravljala mali sladkosnednici obroke, ker je njena mamica pustila komaj začeto kosilo ali večerjo nedokončano, ko je stekla v službo.

Drugič je Vesna videla Iztoka v Pionirskem domu, ko je nastopal na prireditvi ob prihodu Dedka Mraza. Mateja je sitnarila, da jo bo spremljal očka, če že ne mamica, a na žalost sta se v njena pričakovanja ter mamine in očkove obljube brezobzirno vmešali nenačrtovana operacija in gledališka predstava na drugem koncu mesta. Iztok je igral venček otroških pesmic in jih mešal s filmsko glasbo. To slednjo je Vesna oboževala. Glasbo je prekinil prihod Dedka Mraza, nato pa je sledilo obdarovanje. Mateja je kazala šobico, ker je pričakovala vse kaj drugega kot sladkarije, in nič ni zaleglo Vesnino zagotavljanje, da jo bo pravo darilo počakalo pod novoletno jelko.

− Kako to misliš, pravo darilo, če sem darilo dobila že danes?

− Verjemi, Mateja. Dedek Mraz je prebral tvoje pismo, in če boš pridna, boš dobila punčko.

»e bi mamica pozabila na darilo, bi zanj poskrbela kar Vesna sama. Mateja je v pismu napisala, da si želi lutko, ki bi jo lahko poljubno preoblačila v moderne obleke. Vesna je prav takšno igračko videla v Maximarketu.

Dedek Mraz se je umaknil in Iztok je vnovič zaigral. Vesno je vleklo h klavirju in prav nič se ni ozirala na smrkljo. Mateja si je želela čim prej domov, a je Vesna prezrla proseče cukanje in se naslonila na glasbilo. Iztok je igral barkarolo iz Hoffmanovih pripovedk in se navihano zastrmel vanjo. Prsti so samodejno nadaljevali, kar je bilo zapisano v malih možganih, ustnice so se raztegnila v malce porogljiv in precej samovšečen nasmeh.

− Mislim, da te sestrica vleče domov.

Vesni je kri nenadzorovano udarila na lica in potegnila je Matejo k sebi.

− Ne, ne, rada ima klavir.

− Res? Ni videti.

− Umakni se! ga je potisnila s stola, da bi skoraj padel, in zasedla sedež pred klavirjem.

− Pridi, Mateja, zaigrala ti bom Petra in volka. Tvoj očka pleše na to glasbo.

Melodija je ustavila Matejino kremženje, nasmehnila se je, pristopila in poskušala slediti spretnim Vesninim prstom, potem pa še sama udarila po tipkah. To jo je navdušilo in smeje se je prekinila varuško, da je ta obupala in se ustavila.

− No, pa pojdiva, je vzdihnila Vesna, čeprav se roke kar niso hotele dvigniti s tipk.

Koncertni klavir je zvenel povsem drugače kot pianino v spalnici Pinteričevih. Le redko si je upala položiti prste nanj, saj se je bala, da bi jo kateri od odraslih presenetil, pa tudi Mateja ni vzdržala dolgo sama s svojimi igračkami in jo je kaj hitro prekinila. Ta klavir v Pionirskem domu je bil izjemno uglašen, v nizkih legah jasen, odločen in skoraj žameten, v srednjih barvit, v visokih kristalno čist in vendarle ne preveč steklen. Umrla bi zanj. Oče ni hotel nič slišati o tem, da bi kupil takšnega, morala se je zadovoljiti s petrovom in z nerazpoznavno, skoraj zamazano nizko lego in klenkajočim diskantom.

− Nadarjena si, punca. Greva na kakšno pijačo? Mogoče bi sestrica kakšen čaj?

− Nisem njena sestrica. Vesna je moja varuška, se je užaljeno oglasila Mateja in nadvse odločno vlekla Vesno proč od dolgina. Bala se ga je zaradi tršate pojave, velikosti in košatih obrvi.

− No, sem vsaj izvedel tvoje ime, se je nasmejal in pomežiknil Vesni.

− Že v redu, Predsednik, tudi jaz poznam tvojega.

Presenečenje je udarilo Iztoka v prsni koš, da je kar zazijal od začudenja. Vesna je popustila Matejinim prošnjam in ji sledila proti izhodu. Preden mu je uspelo steči za njo, da bi jo vprašal, od kod ji je znan njegov nadimek, ga je poklicala direktorica Pionirskega doma, da bi se dogovorila z njim za natančen urnik naslednjih nastopov, in nejevoljno je gledal, kako izginja v množici.

Tretjič sta se Vesna in Iztok srečala šele petega oktobra naslednjega leta, ko so skoraj vsi študentje drugega letnika sedeli v učilnici levo od vratarnice v vzhodnem krilu stavbe. Tam sta imela svoje prostore profesor Štiblar, profesor statistike, in profesor Ilešič, z znamenito nalepko na vratih: Ne trkaj, nismo v pižamah!

Vesna je obiskovala vsa predavanja in bila znana po zelo natančnih zapiskih, zato se je prikupila številnim študentom, ki jih sedenje na pravoznanstvu, ustavi ali sociologiji v prvem letniku ali na primer pri socialnem varstvu v drugem letniku nikakor ni privlačilo. Tudi Iztok je bil med sošolci dobro znan. Kot predsednik letnika jim je izboril do tedaj daleč najugodneje razporejene izpitne roke. Tega dne na začetku oktobra so študentje izbirali predsednika letnika in vsi fantje so bili skoraj brez izjeme za Predsednika, vse študentke pa za Vesno. Za dvanajst glasov je zmagala Vesna, ker je bilo tistega dne navzočih toliko več deklet.

− No, Vesna, pa si me.

− Ja, Predsednik, res sem te, ampak si ne ženem k srcu. Mene zaradi tega ne bodo nikoli klicali Predsednica, to, kar je tebi uspelo v prvem letniku, si bodo najini sošolci za vselej zapomnili. Kje pa si bil do danes? Nikoli te nisem videla na predavanjih.

− Tudi jaz ne tebe. Verjetno zato, ker nas je bilo preveč in te v tisti gneči nisem videl.

− Veš, kako se pišem?

− No, za kaj takšnega ni potrebna posebna modrost, gospodična Železnikova. Tvoj priimek je kar naprej napisan zelo visoko na seznamih uspešno opravljenih izpitov. Ne vem, če te še kdo prekaša po povprečni oceni. Poleg tega tvoj oče dobro skrbi, da je priimek zelo zelo znan.

Vesni je v hipu izginil nasmešek z lic. Ni hotela, da bi kdorkoli v njej videl le hčer znanega direktorja ali, še huje, znanega politika. Oče se je zadnja leta vedno večkrat pojavljal v časopisih in na televiziji, in nemogoče je bilo zatajiti, da je njegova hči. Obrnila se je proč, da bi zajela sapo in razmislila, kako naj se odzove, toda nenadoma je začutila toplo dlan na ramenu. Hip pozneje je začutila še drugo dlan in proti njeni volji so jo dlani obrnile, kot bi bila lutka.

− Nikoli te ne bi sodil po očetu.

Potem se je obrnil in odšel, čeprav je bilo naslednjo uro na vrsti zelo dobro obiskano predavanje profesorja Kobeta, staroste kazenskega procesnega prava.

4.

Vesna ni hodila na sestanke zveze komunistov, kar je bilo zame precejšnje presenečenje, glede na to, kakšne ideje je zagovarjal njen oče. Videl sem, kako jo je spreletelo, ko sem omenil očeta, in zdelo se je, da ni pametno vrtati vanjo s to rečjo. Konec koncev me stari res ni zanimal. Pomembne so bile iskre, prodorne oči, milina njenih zaobljenih bokov, polnih obljub. »e sem si hotel priznati ali ne, prevzela me je že skoraj leto dni prej, pred novim letom, ko je vodila za seboj frkljo, nakremženo in smrkajočo, ker ji ni ugajalo darilo Dedka Mraza. Obvladovala je punčko, kot bi bila rojena mamica, in njeni prsti so poskakovali po klavirskih tipkah igrivo, skoraj nežno kot metuljčki, čeprav tonov ni mazala, da bi prikrila ne povsem pravilno izigrane dele skladbe. Ne, hitrost in točnost udarca nista bili vprašljivi.

Bila je moja sošolka in nekaj me je ustavljalo, da si nisem drznil planiti nadnjo kot jastreb. Nekako sem slutil, da tak neposreden napad ne bi obrodil pravih sadov in da bi me kaj hitro postavila tja, kjer bi me hotela imeti. Nisem si želel še stoprve košarice, še bolj sem se bal, da bi se me začela izogibati, dokler še sploh nisem bil prepričan, kaj hočem od nje.

Opazil sem, da ji ni neprijetno v moji družbi in da se moj krog sogovornikov meša z njenim. Janez, Primož, Tone, Peter so si izposojali knjige, zapiske, ideje za potepanje, prehrano, bolj kakšno jabolko ali ugriz v sendvič, pri njej, Sonji, Vladki in Blanki. Postali smo sošolci v pravem pomenu besede, ne da bi zgolj sedeli v isti stavbi. Zares se je pričel študij prava, ni šlo več za uvajanje kot v prvem letniku. Prevzelo nas je kazensko pravo, očarali so nas profesorji, kot so bili Bavcon, Šelihova in Kobe. Morda je le malo manjše zanimanje požel profesor Zupančič. On in njegova pinki book družinskega prava. Punce so se kar naprej hahljale, ko je flirtal z njimi, saj je bil takrat še zelo postaven. Smeje se izpod gostih brk in še gostejših obrvi je predaval o pravicah otrok ali umetni oploditvi in mimogrede mežikal študentkam v prvi vrsti.

Trudil sem se, da mi po glavi poleg vsega drugega ne bi stalno vrtala misel na punce, a sem imel kaj malo uspeha. Še vedno sem se na predavanja vozil z vlakom iz Celja in nazaj, to pa me je oropalo možnosti, da bi se potikal po študentskih zabavah. Pravzaprav me tja v resnici niti ni vleklo. Nisem pil alkohola, bistvo zabav pa je bilo čim hitrejše opitje, da so popustile vse zavore. Nobene omame nisem potreboval, tista, tako zaželena ni bila dosegljiva. Punce so me božale in se igrale z mojimi kodrčki, dokler sem jim igral plesno ali kakšno drugo glasbo, tisti trenutek, ko sem vstal in se ozrl, da bi se s katero zavrtel, so se razgubile, kot bi bil gobav. V Vesno in njeno družbo nalašč nisem rinil, ker si nisem hotel nakopati težav v letniku. Bilo bi mi izjemno neprijetno, če bi moral povešati oči pred sošolci.

Doma položaj ni bil prav nič rožnat. Moj oče je bil preveč zagledan v preteklost, da bi se lahko razumel z njim. Ni se pobiral z režimom, kot je govoril. Partijo je zaničeval v dno duše, in kadar se je močno razburil, je povedal zgodbo o moriji povsem nedolžnih ljudi v rudniških jaških v Laškem, Hrastniku in Trbovljah, kamor so jih vozili s Teharij. Teh zgodbic nisem rad poslušal, ampak ata se ni dal. Prisegal je, da je vse res, čeprav niso nikoli našli ali izkopali nobenega trupla. Razumel sem njegovo grenkobo, ker je maja petinštirideset izgubil osem let starejšega brata Cirila. Prijeli so ga takoj prvi dan, ko so partizani prišli v Celje, in ga odpeljali v zbirni center, od tam pa ni bilo več nobenega glasu o njem. Oče je prisegal, da verjame nekemu Ivanu Vodebu, kmetu iz neposredne bližine taborišča. Ta je trdil, da so vozili nesrečnike ponoči iz taborišča na morišče, proti jutru so se vračali vedno samo prazni tovornjaki. Mojega strica je poznal, ker mu je prodajal kopune, prašiče in teleta. Odkar je oče slišal za bratov kruti konec, je iskal dokaze za to, vendar je imel srečo, da zaradi tega ni nikoli končal v zaporu. Pazil je, da prevratniške misli niso nikdar izletele iz njegovih ust v javnosti. Hranil jih je le za domače, predvsem zame, da bi iz moje glave izbil idealistični pogled na komunistično oblast. Nič ni pomagalo, da sem mu sto in stokrat razložil, da naša družba na žalost še ni komunistična, v kateri bi vsakdo dobil toliko, kolikor bi potreboval, ampak da gre le za slab približek socializma. Bil je zelo tih in boječ nasprotnik režima. Nikoli ni dvignil glasu. Za nameček je bil profesor na tehniški srednji šoli, in to službo je želel na vsak način ohraniti. Na vsak način. V tem sem prepoznal strahopetnost in mu je nisem nikoli odpustil.

Verjetno me je na drugo stran pahnila prav ta očetova, zame hudo neprijetna lastnost in neke vrste preračunljivost, saj je iz družbe iztisnil vse, kar mu je šlo. Moj vstop v zvezo komunistov že v času gimnazije, nekaj dni po polnoletnosti, je bil zanj hud udarec, neke vrste izdaja. Tudi on je tako imel nekaj, za kar je lahko rekel, da mi ne bo nikoli odpustil. Prenašal me je samo zato, ker sem bil njegov edinec in ker je srčno upal, da njegov trud ne bo zaman in bom nekoč vendarle spregledal. Ves čas je zatrjeval, da sem mlad, neumen in zaslepljen, vendar da mi bo dokazal, kakšne grozote so se dogajale takoj po vojni. Opazil sem, da je postajal z leti bolj in bolj zagrenjen in da se po nekaterih delih Celja ni hotel več sprehajati.

Strašno ga je bolelo, da so premoženje njegovih staršev zafračkali nesposobni podjetniki. Od treh tovarn, ki so bile nekoč v lasti družine Vidmar, sta dve v celoti propadali. Nihče ni obnavljal fasad, da so se golile kot piščanci, zaprti v kleteh brez dovolj svetlobe in peska; streh, na katerih se je na severnih straneh že razraščal mah; ograj, ki so se krivile in postajale vedno bolj škrbaste. Preko vseh meja se je razvil samo Kovinar.

− Nekoč bo zmagala pravica, Iztok. Vse to bo spet naše.

Pričakoval je, da se bom vpisal na medicino. Prepričan je bil, da ga bom zdravil, ko bo star in bolan. Do drugega letnika prava je kuhal zamero, potem je uvidel, da si ne bom premislil. Prvi letnik, za katerega je veljalo, da loči zrno od plevela, je bil za menoj, in sprijaznil se je z mojo izbiro. Od jeseni ga je obsedala nova misel.

− To je vse tvoja dediščina, Iztok. Jugoslavija mora postati pravna država, in takrat nam bodo popravili prizadejane krivice. Svoje premoženje bomo dobili nazaj.

Razumel sem ga, ker me je ganila njegova različica zgodbe o dedu. Vse življenje je pomagal delavcem, jim gradil stanovanja in se trudil del svoje sreče razdeliti mednje. Po vojni so bila dedova dobra dela pozabljena, nihče ni spraševal njegovih delavcev, kako se jim je godilo v njegovih tovarnah. Z divjo, nerazumljivo ihto so ga obsodili kot vojnega dobičkarja in mu zaplenili vse premoženje. Pustili so mu samo plesnivo kletno stanovanje, kjer sta ga požrli revma in zamera ter povzročili njegovo prezgodnjo smrt. Babica ni znala ali mogla brez njega in mu je sledila v slabem letu dni. Zdelo se je, kakor da se družine drži prekletstvo brez konca. Ded premoženja ni podedoval, ker bi se mu v žilah pretakala modra kri, vse, kar je ustvaril, je izviralo iz pridnega dela in bistre pameti. Ni se zaletaval v novotarije, ni zaupal špekulantom in ni zapravljal. Njegovi otroci niso imeli mirne mladosti, gnal jih je, da so vstajali zgodaj kot njegovi delavci, a so morali tudi brati, se učiti, študirati in se ukvarjati z glasbo in športom. Stane in Marija sta pobegnila čez mejo, Ciril na žalost tega ni hotel storiti in so ga odpeljali, v domovini je po vojni ostal samo moj oče Jože Vidmar, najmlajši izmed vseh Vidmarjev. Mogoče sta optimizem in zaljubljenost v končno svobodno domovino v njegovih prsih budila premočno upanje, da bi videl, kaj se pripravlja in da je v resnici predstavnik naravnega sovražnika revolucije. Prepričanje, da bo Jugoslavija domovina vsem, ne samo delavskemu razredu, je bilo takoj po vojni pregloboko, da bi sledil bratu in sestri v tujino.

Doma nismo imeli klavirja, ker je ostal v veliki dedovi graščini, kamor so takoj po vojni naselili brezdomce in reveže. Ti so čudoviti koncertni bosendorfer odnesli pod staro jablano in ga pustili tam, dokler ni razpadel, potem so njegove lesene dele pokurili, kovinske živce pa uporabili pri popravilih domačega orodja in vozov. Oče bi klavir lahko odpeljal s seboj, a ni imel prostora zanj, saj je bil prisiljen stanovati v temnem in vlažnem hišniškem stanovanju v osnovi šoli, kjer se je zaposlil kot učitelj. Rad je igral, ampak ni se več ponižal, da bi si instrument kupil.

V tretjem letniku gimnazije mi je bilo končno dovolj, da sem moral kar naprej hoditi v glasbeno šolo, da sem lahko vadil. Takrat sem za nadaljevanko Poletna noč, izhajala je v Mladini, prejel ravno dovolj, da sem s prihranki kupil nizki foerster. Ta je imel precej mehke tipke in ni bil dovolj dober, da bi lahko na njem vadil, če bi študiral na akademiji, a njegova odlika je bil izjemno lep glas, in to mi je takrat zadoščalo. Tako in tako sem vedel, da vse moje ljubezni, pisanje, glasba in zijanje v lepe punce, ne bodo nikdar v celoti uslišane, če bom hotel normalno končati pravo.

Pianino je bil razlog, da nisem iskal študentske sobe v Ljubljani. S seboj ga seveda nisem mogel odpeljati, brez glasbe je bilo življenje prepusto. Poleg tega sem lahko na vlaku bral in včasih sem kar nejevoljno pogledal skozi okno, ko se je bližalo Celje in sem vedel, da bom moral pregnati privid, v katerega me je popeljala avtorjeva domišljija. Sredi prvega letnika me je soigralec v skupini Mladi biseri prepričal, da bi bilo fino imeti kakšno luknjo v Ljubljani. Tako bi lahko ostal dalj časa na vajah in mi ne bi bilo treba teči kot norcu čez pol Ljubljane do železniške postaje, da bi ujel zadnji vlak proti Celju ob desetih. Prebral sem oglas za sobo nekje v Šiški in se znašel v majhnem stanovanju štiridesetletnega pravnika, s katerim so stanovali še ostareli starši. Pokazal mi je sobico, v kateri je osrednje mesto zavzemala ne ravno široka zakonska postelja. Bral sem in se že okoli pol desete spravil v posteljo. Samo deset minut kasneje je vstopil lastnik, nekaj brundal v brado, se slekel in zložil obleko na stol, odgrnil odejo in se z globokim vzdihom spustil k meni. Voščil mi je lahko noč in zasmrčal, kot bi šlo za najbolj normalno stvar na svetu. Spoznanje, da si bom z lastnikom delil isto posteljo, mi je nagnalo vso kri v glavo, in noč sem prebil na boku na skrajnem robu postelje, ne da bi zatisnil oči. Zjutraj sem pobegnil iz stanovanja, v katerem sem pustil zobno ščetko, zobno kremo in copate. Nikoli se nisem vrnil tja.

5.

Drugi letnik se je iztekel kot pesek skozi prste, tokrat je Vesni uspelo pri vseh predmetih dobiti desetko. Zdaj ko je bilo v razredu samo devetdeset študentov, je vsakdo vedel za vsakogar. Tudi Iztok Vidmar po ocenah ni zaostajal, morda je bil le malce preveč površen za čiste desetke, v indeks sta se mu prikradli dve devetki. Zavidala mu je, da je študiral s tolikšno lahkoto. Njega doma ni čakal vedno nezadovoljni oče. Predvsem mu je zavidala, da bo poleti z Interrailovo vozovnico mesec dni potoval po Evropi, medtem ko bo sama morala na komiteju nadomeščati tajnice na dopustu.

Iztok se je smukal okoli nje, a je vedno ostal korak dlje, kot bi ji bilo všeč. Kadarkoli je kaj potrebovala, se je potrudil, da ji je ustregel. Rad je bil v njeni bližini. Včasih se je je dotaknil z dlanjo, drugič ji je položil roko na rame, ji podržal plašč, podal zapiske, a je ni nikoli povabil s seboj na kakšno pijačo. Vedela je, da se vozi domov in da mu ni mar za študentsko življenje, v Ljubljani je ostal le, kadar je nastopal in če je tako zahtevalo delo v študentski organizaciji. Včasih jo je prosil, da je kaj pretipkala ali ciklostirala, a to je lahko storila le, kadar je bila Mateja pri volji, da jo je čakala. Punčka nikoli ni zdržala dolgo pri slikanicah, s katerimi jo je skušala zamotiti, želela si je, da jih bere Vesna. Pinteričeva ne bi bila vesela, če bi izvedela, da vodi Vesna hčerko v zakajene prostore mladinske organizacije, pa naj je šlo za univerzitetno konferenco ali fakultetno organizacijo. Pravzaprav tudi njej ni bilo preveč všeč, da Iztok izgublja čas za politiko. Že doma je imela dovolj politike. Nekako ni povezovala politike z zdravo pametjo, a kaj, ko ji je oče zaprl usta z žaljivko, ali pa se ji je posmehoval, kadar je poskušala razmišljati s svojo glavo.

Zakaj bi bilo pametno varčevati z gorivom in uvajati omejitev vožnje s parnimi ali neparnimi registrskimi tablicami, ko pa so se ljudje znašli in si avtomobile izposojali med seboj? Tudi mestni komite zveze komunistov je imel dva službena avtomobila in Vesni ni ušlo, da so takoj po uvedbi tega neumnega ukrepa zamenjali eno parno tablico za neparno, da je partija lahko nemoteno delovala. Zakaj ni bilo mogoče kupiti nemških mark v bankah, ampak samo pri znancih s sorodniki v tujini ali pri prekupčevalcih? Zakaj ni bilo mogoče kupiti pralnega praška, čokolade in banan za otroke? Zakaj so vsi varčevali v tujih valutah in ne v dinarjih? Zakaj je bila inflacija tako visoka? Zakaj se ni nič spremenilo, zakaj so vedno eni in isti ljudje zasedali najpomembnejše položaje in zakaj so direktorji zgolj krožili med podjetji, da mlajši in sposobnejši niso nikoli dobili prave priložnosti? In zakaj je bilo treba ljudi tako siliti v partijo, če je bila najnaprednejša sila v družbi?

Petindvajsetega junija se je vrnila domov brez slehernih skrbi v sebi. Zgodnji poletni dan se je bleščal, kot bi ga sonce zloščilo do visokega sijaja, gozdovi so prijetno šumeli, premikali krošnje dreves, kakor bi se ji klanjali in jo pozdravljali spet doma. Gospodinje so kot pridne mravlje hodile od trgovine do trgovine, na pošto po priporočena pisma, se za hip ustavile, izmenjale kakšno besedo in odhitele po vnaprej določenih tirnicah, enakih iz dneva v dan. Vesna se je ustavila pod vrbami žalujkami. Kot princeske so stresale lase nad potok, skoraj popolnoma skrit v kamniti strugi. Poznalo se je, da že teden dni ni deževalo. Odložila je potovalko na klop in sedla. Po dolgem času ni bilo treba takoj seči po študijski knjigi in za hrbtom ni postopala osamljena punčka, da bi jo pocukala za rokav in jo povlekla k sebi. Sprostila se je in pustila, da jo prepoji mir malega mesta. V očeh so se spet udomačile slike znanih obrazov, ko so hiteli mimo pošte, šole, gasilskega in glasbenega doma, parka. Sredi trga je stal spomenik, pod njim venec. S spremljevalcema v delegaciji socialistične zveze ga je bila položila dan pred praznikom republike ob podnožje sivo belega pohorskega tonalita. V njem so bili vklesani Kajuhovi verzi, med njimi njej najljubši Bosa pojdiva, dekle, obsorej, pesem, ob kateri se ji je razširilo srce. Predstavljala si je, da bi šla bosa z Iztokom po mokri travi, ko bi se odločalo o njunem življenju, usodi njunih otrok, čutila je, kako bi jo močno, jekleno stisnil za dlan in prepletel prste z njenimi. Zavzdihnila je in pomislila, da je v resnici pobegnila. Srce ji je zaprhutalo v prsih, kot bi hotelo skočiti na plan in poleteti visoko nad cerkveni zvonik na gričku ob taboru, ki naj bi varoval vaščane pred turškimi vpadi. Do cerkve je vodil križev pot v ostrih in strmih zavojih.

Vesna je hodila v cerkev, ker je verjela.

Mama jo je pošiljala tja od prvega šolskega dne. Zanjo je bila to nuja in upor proti poneumljanju, ki ga je izvajala partija, tiho kljubovanje možu, najbolj rdečemu v dolini. Po drugi strani je bil to spomin na družinsko tradicijo, tihe božične večere, ko se je družina zbrala ob kmečki peči, se pogovarjala, molila, potem pa odšla k polnočnici. Bil je spomin na globok sneg in mrzlo sapo, kadečo se iz ljudi, ko je škripalo pod podplati, spomin na mladost, zardelost in spogledovanje, trenutke, ko ni bilo treba delati in je bilo dovoljeno misliti nase. Vera je bila svoboda biti sam s seboj in se tega ne sramovati, v nasprotju s tem kolektivnim duhom, vsem tem »naše«, sprevračajoče se v »moje«, kar ni nihče hotel ne priznati ne videti.

Vesna je bila rojena prepozno, da bi bila deležna te družinske tradicije, da bi ji sledila. V njej je živela neka povsem druga pomlad. V srcu je dehtelo koprnenje, romantična misel, da mora biti nekaj več, da ni vse le žrtje in krožnik krompirja z velikim zrezkom in solato, kot je zatrjeval oče. Cerkev je bila duhovna hrana zanjo, ko se je kar naprej borila s čustveno lakoto.

Njeno koprnenje se še ni izoblikovalo v jasno sliko, ni razpoznala potez, niti razpoloženja tistega, kar se je počasi luščilo iz meglice, čutila je le, da je nekaj, kar ji ponuja roko, da jo bo popeljalo mimo plehkosti čedalje bolj pogoltnega pehanja za več in bolje.

Lenobno se je sprehodila do starega obzidja, iz katerega so se krušili kamni in se kotalili po strmem bregu, sedla na klopco in se predala pričakovanjem toplega poletja. Kljub precej topoumni dopoldanski službi bo še vedno našla dovolj časa za dobre knjige, sprehode, tkanje natrganih vezi s prijateljicami iz srednje šole, s katerimi se med študijem in varovanjem Mateje ni mogla videti. Zaprla je oči in prisluhnila tišini. Širila se je iz njene notranjosti navzven in preplavljala utrip življenja okoli nje. Sprostila se je, napetost v mišicah je popustila. Prevzelo jo je spet tisto globoko koprnenje, s katerim se je spopadala v Ljubljani, ko so se misli dotaknile mame, bratov z ženami in otroki, konec koncev očeta, ki jo je vsakič posebej prevzel s svojo pronicljivostjo, da mu ni mogla prav ničesar prikriti. Zdaj je bila tu, kamor jo je devet mesecev vleklo srce, pa je vseeno čutila praznino. Nalašč ni hotela odpreti oči, da bi je ne prevzeli ta domačnost, milina zaobljenih travnikov, belih fasad in rdečih streh.

Vrnila se je, ko je mama sedela v svojem priljubljenem naslonjaču na terasi pred kuhinjo, kamor je padala senca velikega, verjetno več kot sto let starega oreha. Ob deblu je stala izrezljana miza s sledmi številnih nezgod njenih bratov. Globoke praske so se kot po čudežu zalizale, ploskev je bila gladka na otip, kakor bi jo gladilo tisoč rok najmanj sto let. Mama se tam ni počutila najbolje, senca je bila pregloboka, raje je imela svetlobo. S strani je vdirala skozi kodrave prelive goste krošnje in ji sijala na obraz. Vesna se je ustavila in jo od daleč pogledala. Mama je premišljevala o kdo ve čem in stiskala oči skupaj.

Koliko gub že ima, je spreletelo Vesno, ko je mama odprla oči.

Sprva je bil njen pogled izgubljen, oči so iskale oprijemljivo točko, se rahlo zasukale navzgor, da je Vesno ostro spreletelo, a se je po otrplem, pa vendarle toplem, rahlo širokem obrazu razlezlo veselje, oči so zasijale. Vesna je bila mamina nesporna ljubljenka.

− Se me sramuješ, ker sem že tako stara?

Vesno je grenko zapeklo.

− Ne! Kako lahko rečeš kaj takšnega?

Mama ni odgnala bodeče misli, nadaljevala je, kakor da ji je vseeno.

− Vesna, moja koža je že ustrojena od let, a si tega ne jemljem k srcu. Pridi k meni, ljubica, posediva malo v senci in si kaj povejva. Že tako dolgo nisva imeli časa zase.

Stegnila je dlan in ujela Vesnine prste. Dotik ju je povezal, prepletli sta prste, jih stisnili, Vesna je sedla k maminim nogam in naslonila glavo na njeno stegno. Mama jo je pobožala, ji pogladila lase, jih dvignila, da so padli kot pahljača proti vitkemu vratu, se popeljali kot bistri izvir proti prsim. Tolikokrat se je igrala s temi lasmi, jih krtačila, da so prasketali, se svetili, se prelivali v mavričnih barvah, jo spominjali na njene prve kite, žal izgubljene, ko je prebolela hudo pljučnico. Njena hčerka je odrasla. To si je govorila že pred leti na Vesninem maturantskem plesu, ko skoraj ni mogla verjeti, kako ljubko in ženstveno je plesala četvorko s svojimi sošolci, zdaj pa je na njej opazila že polno zrelost. Srce ji je velikokrat zagorelo zaradi moža in sinov, a nikoli tako močno kot za Vesno. Še pomisliti ni smela, kako bi bilo, če bi jo izgubila. Da bi odšla in bi ostala sama prav sedaj …

Spet je pomislila, koliko let ima. Oseminpetdeset. »ez dve leti bi jih imela šestdeset. Njena mati je umrla tri dni po svojem petinpetdesetem rojstnem dnevu. Po svoje je torej imela srečo. Še enkrat je dvignila Vesnine lase in se sklonila k njim, da bi ujela vonj poletja, ki se je skrival v njih.

− Pojdiva na lepše, Vesna. Me boš peljala?

− Kam pa bi šla? se je hči radovedno odzvala.

− Ne vem. Vseeno, ata ne bo, ker ima »sestanek«, v hiši je vroče, fantov ne bo, ker jih žene držijo na kratko in se ne spodobi, da bi med tednom obiskovali staro beštijo, kot mi pravijo snahe. Imejva dekliški večer, stara in mlada coprnica skupaj!

− Mama! Nisva coprnici.

− Da ne? se je nasmejala mama in vstala. Vojko pravi, da sem.

Smejala se je z mislimi v spominih na vse tiste dogodke, ko ji je jezno zabrusil, naj že enkrat vzame metlo in se odpelje. Preprosto ni dojel, da nekatere reči ženske vedo, ne da bi jim moral kdo to povedati. Med ta védenja so sodile sodbe o snahah, o njegovih tako imenovanih prijateljih, ki so v strahu pred njim klečeplazili in se slinili okoli njega, o partijskih kolegih, nenehno zaposlenih z metanjem polen pod noge, čeprav so se po drugi strani kar naprej po medvedje poljubljali z njim, o ljubicah, s katerimi si je krajšal čas.

Vesna je pripeljala stoenko in se skušala izogniti Donu. Pritekel je z njive pod hišo, kjer se je zabaval z izkopavanjem voluharjev. Z umazanimi tacami se je naslonil na avtomobil in lajal skozi zaprta vrata, da bi preprosil voznico, naj ga spusti noter. Mama ga je nagnala proč in ubogljivo je povesil rep, razširil žalostne oči in pričakujoče pogledoval proti avtu, ali se bo katera od žensk le premislila in ga zadnji hip poklicala v avto. To se ni zgodilo, avtomobil se je brez slabe vesti oddaljil, in pes se je podal naokrog z nosom, pritisnjenim tik ob tla.

Mama si ni želela nič manj kot sprehod po Vintgarju in ni je motilo, da sta potrebovali do tja kar dve uri. Z velikim veseljem se je nato podala po lesenih brveh, strmela v iskrive tolmune in prelive, mogočne postrvi, lebdeče v prozorni vodi, prijela hčer za roko, kadar je stopila na spolzka tla, in čebljala kot majhna punčka.

Vesna je že dolgo ni videla tako razposajene in komajda je zadrževala veselje, da je tako. Spomnila se je časov, ko sta pekli piškote in prepevali popevke, se smejali druga drugi, kadar je melodija zazvenela preveč vreščeče. Mama je bila živa, vedno polna energije, nikoli preutrujena za kakšen hec. Marsikdaj je spravila v zadrego druge člane družine. Zdaj je prijazno pozdravljala prav vsakega mimoidočega na lesenih poteh nad sotesko in se globoko nadihala svežine iz zelenih globočin pod njo. Čas zgodnjega popoldneva se je prekobalil čez Pokljuko, a mama še vedno ni hotela nazaj. Namenila se je kupiti kremne rezine in ni bila zadovoljna zgolj z lično zloženimi v škatli, da bi jih odnesla s seboj.

− Ne bova kar tekli domov, je odločila, sedla v restavracijo in si naročila k rezini še belo vino.

− Mama, si prepričana? je Vesno zaskrbelo.

− Saj boš ti vozila. Malo si ga že lahko privoščim.

Pri tem ni dopustila nobenega ugovora. Vesna je ni bila vajena takšne, res pa je, da je ni skorajda nikoli imela priložnosti videti v družbi brez očeta. Oče je bil nesporni vodja v sleherni družbi in kjerkoli se je pojavil. Mama se je skrivala v njegovi senci, nikoli ni izrazila nasprotnega mnenja, ni mu ugovarjala, pa če bi trdil, da je zemlja štirioglata. Tako sta delovala. A ne danes.

Danes je mama drugačna, se je zavedela Vesna. Iz oči ji je svetila nekakšna odločnost, zastrta na neopisljiv mehko ženski način.

− Ne zapravi časa, ki ga imaš, Vesna, in ne boj se sebe, ne boj se tistega, kar imaš v sebi in te žene naprej. Ne podredi se očetu, čeprav bo na vso moč pritiskal, najdi si svojo pot. Vojko se preveč peha za oblastjo. Vsa tista želja, da bi bilo vsem dobro, je pravzaprav zgolj želja, da bi o vsem odločal on sam. Prepričan je, da je za to poklican in da bo življenje samo tako teklo po normalnih tirih. Jaz ne verjamem več, da se bo to dobro končalo. Ljudje bodo čedalje bolj razmišljali s svojo glavo, in če misli, da bo izkoreninil slovensko zavist zgolj z ukazom, da moramo biti vsi enaki, se hudo moti.

− Mama, kaj je narobe, zakaj tako govoriš?

Vesna je odložila vilice s koščkom smetane s kremne rezine in se zazrla vanjo. Mama preprosto ni govorila takšnih stvari. Ni nasprotovala očetovemu delu, nikoli ji ni rekla, da se je očetu sploh mogoče upreti. Ko se je poročila z Vojkom Železnikom, je zatajila svojo družino, tradicijo, v marsičem celo svoja verovanja in prepričanja.

Vesna se je nenadoma zavedela, da ne pozna ženske pred seboj. To ni bila tista odločna trda mama z jekleno voljo in nepopustljivo strogostjo, obsojena na vzgojo treh razposajenih fantov, ker je mož ves čas prebil zdoma. Strogi izraz na obrazu je izpuhtel, zamenjali sta ga razsvetljenje in dokončnost.

− Vesna, vara me že od poroke naprej. Tista mala siva miš na komiteju je njegova izbranka, priskrbel ji je stanovanje, da lahko kadarkoli prespi pri njej. Pa ne misli, da je edina. Vedno je skakal čez plot, tudi ko sem bila noseča ali še pogosteje prav takrat.

Dvignila je dlan, da je ustavila Vesno, ki je globoko zajela sapo, da bi spregovorila.

− Ne trudi se, sam mi je povedal. Ima pač svoje potrebe in jaz nimam več nobene velike želje, da bi mu še naprej stregla. Nikoli ni bil kaj prida, samo nase misli in je prepričan, da je to ženski dovolj. Meni ni, Vesna, rada imam, da mi kdo pokaže, da me ima rad, me tudi poboža in pocrklja, ko sem utrujena, zbita ali brez volje. Saj ni sam kriv, njegovo življenje je pač preveč premočrtno, nikoli se ne bo spremenil in nikoli ne bo drugačen. Pravzaprav se mi ona smili, ker jo je priklenil nase huje, kot če bi se poročila z njim, nikogar ne pusti blizu in bo ostala sama. Mogoče mi zdaj zavida, ker je navzven moj mož, a se hudo moti, če misli, da jo bo vzel, ko me ne bo več.

− Mama! Kako to misliš, ko te ne bo več?

Srh je spreletel Vesno, ko so besede do konca sedle vanjo. »utila je, da je nekaj več, ne zgolj tožba ženske, razočarane zaradi nenehnega moževega varanja. Hitro je izračunala, da je mama vedela za afero že več kot triintrideset let, in to je bilo zanjo nepredstavljivo dolgo. »e je o tem molčala tako dolgo, potem bi mirno bila lahko tiho še naprej. Vrtala je s pogledom po okamnelem obrazu, usta so zastala, preden je spravila iz sebe še tisto, kar je v resnici hotela povedati.

− Mama? je še enkrat poskusila Vesna.

Dvignila je kozarec, si ogledala vsebino pod lučjo stoterih kristalov v lestencih, visečih s stropov hotela Toplice. Zanihala z njim, da se je vino popeljalo po zaobljeni krivini, in zaprla oči. Izpila je do konca in odložila kozarec.

− Raka imam. Ni ga mogoče ustaviti. Najprej se je pojavil na prsih, potem se je razširil na pljuča in na kosti. Pred letom ali dvema bi me lahko operirali, odrezali dojko, del pod pazduho, poskusili s kemoterapijo in obsevanjem, a nisem privolila. Zdaj ni več možnosti za operacije. Nobenega zagotovila ni, da bi posege preživela, bi si pa hudo zagrenila zadnje dni življenja.

Vesna je samodejno dvignila dlan k ustom, da bi zaustavila krik, iztrgan iz prsi. Solze so se ulile po licih, da se je slika skorajda nasmejane matere zlomila v neprepoznavno packo. Zaužita sladkoba ji je presedla, vstala je in stekla proti stranišču. Komajda je dosegla prosto kabino, bruhnila v školjko, bolečina jo je skoraj prerezala na pol.

− Vesna! jo je poklicala mama, iz glasu je vela skrb.

Topla dlan jo je obrnila, stisnila k sebi, jo rahlo zazibala, nato pa močno stisnila.

− Ne bom ti rekla, da je vse v redu, ker ni. Na smrt me je strah. Ne znam se obnašati, ne vem, kako bo, zdravniki pravijo, da bo hudo, da tudi morfij ne bo več pomagal in da upajo, da srce ne bo premočno, da bi se predolgo mučila. Ampak tako sem izbrala, ni poti nazaj in tudi življenja ni več zame. Ne verjamejo, da bom vzdržala do konca poletja.

− Mogoče pa nimajo prav! Kaj pravi oče? Toliko doktorjev znanosti mu je iz roke, gotovo bodo zdravniki pogledali še enkrat! Lahko te pošlje v tujino, v Ameriko, pozdravili te bojo!

Besede so kar vrele iz Vesne, a mama jo je še kar držala v objemu, dokler ni začutila, kako ji vroče solze padajo na vrat. Izvila se je iz maminih rok, a ko se je srečala z njenimi očmi, je vsa njena komaj priborjena odločnost uplahnila.

− Mama …

− Pojdiva, Vesna. Škoda je pustiti tako dobro vino in kremne rezine so za umret dobre.

6.

Ne bi si mislil, da bosta tako veliki doživetji, kot sta igranje na klavir do onemoglosti in potepanje od Narvika pa do Marakeša, brez slehernega okusa. Nikoli dotlej se nisem počutil tako neumno zaradi dekleta, pa Vesna sploh ni bila moje dekle. Bila je zgolj sošolka in sošolkam sem se izogibal že od prvega letnika gimnazije, zato je to toliko bolj veljalo za fakulteto. Ampak … Naj sem zijal v poševni stolp v Pisi ali pa v mozaike Alhambre, se mi je prikazoval njen preprosti obraz, z navihanim nasmeškom, rahlo zavitimi kotički ust, luknjicami v polnih ličkih. Pred seboj sem videl zeleno rjave šarenice, ki so znale ostro pobliskavati ali pa se mediti, kot bi pričakovale tablico čokolade.

V Torremolinosu sem se ustavil za tri, štiri dni, da bi si jo izbil iz glave, in se posvetil pisanju zgodbe o mulatki. Reva je prebegnila iz Afrike v Španijo v želji za lepšim življenjem, a ni vedela, da v torbi nosi nekaj kilogramov hašiša, kamor jih je skrivaj vtaknil ljubimec. Končala je v ječi v Sevilli … in tu se je končala moja zgodba. Bila je tako zanič, da sem se zasmilil sam sebi. Vrgel sem popisane papirje v smeti in za nekaj časa prekrižal razmišljanje o literaturi.

Algeciras me je presenetil s cenami prenočišč in številom ljudi v lovu za njimi. Ladja je proti Tangerju odpeljala zjutraj ob pol šestih in prav nič se nisem ubadal s pezetami, da bi si z njimi pomagal do bolj ali manj sumljive postelje. Legel sem na brisačo, razprostrto pod tremi palmami ob križišču pred pristaniščem. Tu me ni nihče motil, razen hrupa avtomobilov. Nobenemu policaju se ni pripeljalo, da bi preverjal moj potni list, veliko več dela so imeli s tistimi, prihajajočimi iz Afrike. Zjutraj sta me pravočasno prebudila povečan promet in škripanje zavor velikih tovornjakov. Neumorno so drug za drugim hiteli proti ladji Transmediteranee.

Na drugi strani me je udarila Afrika z direktom v želodec in prefinjenim, predvsem pa nepričakovanim uppercutom v brado. Jaz, popotnik s samo nekaj deset markami v žepu, da sem skoraj vse noči prespal v hotelu modro nebo, razen v Švici, kjer sem dve noči prebil v mladinskem domu, ker bi me sicer zaprli, sem bil v očeh kričeče mularije bogat! Imel sem prave hlače in pravo športno majico ter copate s tremi belimi črtami. To naj bi dokazovalo, da sem iz Evrope. Vsi prišleki z druge strani Sredozemlja so morali biti bogati, pa čeprav so prišli zgolj past zijala. Saj je že sama vozna karta za veliko ladjo, s katere je poleg ljudi bruhala prava povodenj avtomobilov, veljala celo premoženje. V trenutku se me je oprijelo krdelo mladoletnikov. Otroci so me grabili za srajco, po hlačah, vtikali tatinske prste v nahrbtnik, izgubil sem zrak, čeprav sem bil vsaj pol metra višji od njih. Po desetih minutah prerivanja z njimi sem spoznal, da se jih lahko rešim samo tako, da jim nasujem v iztegnjene dlani nekaj drobiža. Pol ure kasneje mi je v možgane prikapljalo, da je bolje izbrati enega izmed njih za vodnika in plačevati samo njemu. Tako sem izvedel, kje je pošta: čez cesto, banka: zraven pošte, za pristanišče sem vedel že sam, ker sem od tam prišel v mesto, hotel; nisem ga potreboval, ker sem bil namenjen naprej, in železniška postaja: zraven pristanišča. Sedel sem na prvi vlak, s katerim se je dalo pobegniti iz Tangerja, in ker mi ni prišlo nič bolj pametnega na misel, sem v prazno rubriko Interraila kot naslednjo postajo vpisal Rabat. Morda bo tam bolje.

Za pol ure sem v lepo ohlajenem vagonu zakinkal, ko je vstopila potnica, globoko zavzdihnila, kot bi bila razočarana, ker kupe ni prazen, in nekaj časa stala, kakor bi se ne mogla odločiti. Odprl sem veke in se srečal z lepo zagorelimi koleni ter kratkimi hlačami, za katere je bila zatlačena ohlapna majica bež barve. Njena edina naloga je bila zgolj preprečiti polnim prsim, da jih ni razneslo. Brez pozdrava je vrgla majhen kovček na sedež in s hodnika privlekla večjo mrcino. Očitno je pričakovala, da se bom izprsil in ji pomagal. Nakrivila je usta, počasi žvečila žvečilko ter izmenično dvigovala in spuščala obrvi. Pol ure pozneje sem izvedel, da je Paula, stara sedemindvajset let, da je končala medicino, živela blizu Kings Crossa v Londonu in se odpravila na potovanje brez zemljepisnega cilja. Tisti cilj, o katerem kar nekaj časa ni spregovorila, potem pa je klonila pod pritiskom dolgočasja in prizanesljivega nasmeha sreče, da je v kupeju naletela na nekoga, s katerim se je sporazumevala v angleščini, je bil precej izmuzljiv. Hotela je ugotoviti, ali ima zares dovolj rada Davida, tipa, zaposlenega s prodajo delnic v Cityju, da bi se z njim poročila sedemindvajsetega avgusta. »ez enajst dni. Samo nora Angležinja bi šla preverjat, ali je moški pravi ali ne, v Maroko, pa še to brez njega. To sem ji tudi povedal. Smejala se je. Nisem bil prepričan, da prav iskreno. V Rabatu je izstopila z malim kovčkom, jaz sem nosil velikega. Do taksija, s katerim se je odpeljala do hotela, kjer je imela že vnaprej rezervirano sobo.

Mesto me je navdušilo zavoljo lahkotnosti, s katero me je pogoltnilo. Lahko sem se potikal po pokriti tržnici, pil čaj in barantal do onemoglosti, v glavnem za plastenke oranžade, se učil arabsko, spal podnevi v kakšni senci in se ponoči potepal naokrog, da bi poslušal pristno afriško glasbo. Ni mi bilo všeč, da sem moral naprej, a Marakeš je zvenel po svoje resnično afriško, dovolj eksotično, da bi o njem lahko kdaj komu pripovedoval ali pa se potrudil s potopisom. Morda bi ta prinesel kakšen dinar. Zjutraj sem se potepal po tržnici in trkal po lubenicah, da bi odkril najbolj svežo, najbolj sočno in najbolj sladko izmed vseh. Nekaj deset metrov proč se je Paula pogajala s prodajalcem melon. Tudi ona se je izkazala za strokovnjakinjo pri izbiri.

− Hej, Jugo, kakšno sadje kupuješ?

− Najboljše za vročino, ti nora Angležinja. S to melono, ki jo držiš v roki, boš preživela dve uri puščave, nič več.

Vzvišeno se je namrdnila.

− Peljala se bom z vlakom. Saj veš. Moram razmišljati. Puščavo bom gledala skozi okno.

− Ne bi razmišljala o njem v postelji? Z njim v njej?

Pognal sem ji kri v glavo.

− Ti si tak bebec, Jugo!

− Iztok, Paula, Iztok, sem se smejal.

Moja navzočnost ji je presedla, jezno je stisnila denar Arabcu v roko in se pobrala.

− Bog pomagaj, takšna imena imate, da jih še izgovoriti ne morem!

Pozabil sem nanjo do kraja Sidi Slimane, kjer se je vlak za Marakeš nenadoma ustavil pred rdečo zastavo, zapičeno med tirnice. Ob njej je stal vojak z nabito puško in mrkim pogledom. Nagnali so nas dol in nekaj čebljali po francosko, še gosteje in glasneje v nerazumljivi arabščini. Oprijel sem se preizkušenega recepta in poiskal domačina, ki je razumel vsaj nekaj angleških besed.

− Vlak potrebujejo za vojsko in počakati bomo morali do naslednjega.

− Kdaj pa pride?

− »ez pet ur.

Tri ure pozneje se je Paula približala z radovednim obrazkom in jezičkom, s katerim si je žejno oblizovala presušena usta. Nezaupljivo je gledala preostalo polovico lubenice in sumničavo pokimala proti njej.

− Saj veš, da je nisem še nikoli poskusila.

− Kje pa je tvoja melona? sem jo špiknil, saj sem jo videl že precej dolgo nazaj z zadnjo oglodano rezino.

Našobila se je in se skušala izmakniti soncu. Neusmiljeno je žgalo. Odrezal sem ji zajeten kos in gledal, kako je radovedno in hkrati žejno ugriznila. Po smetanasti koži, žrtvi žgoče pripeke, se je pocedil potoček sladkega soka, ker ni pričakovala tolikšne sočnosti. Hladne, angleško priprte oči so se razširile, ko je vanjo udarilo spoznanje, da se bo zaradi žgoče pokrajine, vsega tistega živo utripajočega sivega peska ponižala še in še, samo da bi dobila še kakšen kos. Vrtala je z očmi vame, kot bi se mi hotela maščevati za izdajo, ker sem jo v Rabatu pustil v nevednosti, in z enakim pogledom je vrtala vame tudi mnogo mnogo kasneje v še prav tako vročem hotelu, kamor me je zvlekla, ne da bi spregovorila eno samo besedo z menoj.

Njeni zaobljeni boki so me spraševali, ali sem imel že veliko žensk, prsti, živčno odklepajoč povsem preprosto ključavnico hotelske sobe, so hoteli vedeti, ali bom nežen z njo, oči so streljale po meni in se spraševale, kakšno telo se bo prikazalo pod prepoteno majico. Na visoko čelo se je kradel dvom, da sem nekako premlad za tisto, kar je hotela z menoj, in predstavljal sem si, da hoče svojega Davida preveriti na meni povsem nesprejemljiv način. »e bi tisti trenutek, ko je segla po mojih hlačah in jih odločno odpela, sploh mogel razmišljati, bi ji povedal, da ima pač smolo, ker nisem vedel, kam naj položim prepotene dlani. Niso bile mokre zgolj zaradi enainštiridesetih stopinj v senci. Moje literarno znanje in pripadajoče filmske upodobitve takšnih prvih izgub nedolžnosti so mi prepovedale neposredni napad na tako voljno in vabljivo ponujanje, trdo sem zgrabil presenetljivo krhko telesce v roke, da bi ga skoraj prelomil na dvoje, ga dvignil ob steno in pribil s kolenom na pravšnjo višino. Paula je z razširjenimi očmi strmela vame, videl sem, kako se je strah razplamtel v njej, brez oblek sem bil tako zelo močan in nepojmljivo velik. Prijela me je tipaje kot pajek z osmimi nogami, previdno, kakor da ne verjame otipu in divjemu navalu krvi. Hotela me je v sebi takoj, brez odlašanja, do konca, jaz pa se nisem dal, dražil sem jo z jezikom po vratu in ušesih, po očeh, ustih, dosegel sem jo zlahka, kjerkoli sem hotel. Z eno samo dlanjo sem z lahkoto objemal zadnjico, jo gnetel in razpiral, stiskal, dokler nisem pokleknil na kolena pred njo, da sem končno ušel dosegu drobnih prstov. »edalje hitreje so drseli po meni. Nisem potreboval nobenega draženja, nobenega vzburjanja, bil sem že povsem zdivjan in gotov, da bom, če se le približam njenim bokom, končal. Zagrizel sem se z usti tja, kjer je bila najbolj mehka, svetlo medena, komajda poraščena, kot kakšna majhna punčka.

− Daj mi! je zavpila.

Krik se je zlomil pod sivim stropom, nisem prav razumel, kaj kriči, zakaj s prsti, spremenjenimi v kremplje, grebe po hrbtu, me para in ščipa, se izmika in hkrati ponuja, suva proti jeziku. Nisem se pustil motiti. Tulila je in jokala, zahtevala in preklinjala, tolkla s čedalje bolj stisnjeno pestjo, potem pa so kolena izgubila sleherno moč, padla je kot pokošena in komajda sem jo ujel, da ni z glavo udarila po nočni omarici. Zahropla je, po licih so ji tekle solze jeze in besa, obraz se je orosil razpet med ekstazo in ponižanjem, da ji zmore kaj takšnega storiti še skoraj najstniški jugovič.

Nežno sem jo predel iz rok na posteljo, jo položil na trebuh in se z vso težo naslonil nanjo, da sem jo pribil podse, da bi umiril njeno izmikanje, beg rok, ki so hotele izvleči izpod sebe posteljnino, odriniti blazino in storiti, kar ji je pač padlo na pamet.

− Daj, umiri se, mala, saj ti nič nočem, lezi, punčka, sprosti se.

Ni razumela slovensko, čutila je le žamet mojega glasu. Za čuda se je umirila in obmirovala. Pomislil sem, da jo zebe, potegnil sem se navzgor, da bi jo pokril s svojim vročim telesom, in nenadoma sem začutil, da sem prav na vhodu. Posesala me je vase, kot bi šlo za najbolj naravno stvar na svetu. Potisnil sem naprej, vdiral čedalje globlje, v strahu zastal, potem pa brez pameti in brez strahu, izgubljen v velikem niču, nadaljeval do konca, kolikor sem mogel in kolikor je dopuščal krik, uhajajoč iz globine Paulinega grla. Umaknil sem se, ker me je pričelo prehitevati, neka neznana sla me je stisnila za prsi, da sem se sključil v krču. Oh! Bil sem prepozen, prvi divji brizg se je zgodil še znotraj nje in hip pozneje sem bil že zunaj, naslonjen na komolce v želji, da bi se odmaknil. Vedel sem, da je prepozno, Paula se je ravno obrnila, da bi videla, zakaj se umikam, bežim, in zadeli so jo moji naslednji, že manj krčeviti brizgi in jo popacali po trebuhu do čokoladnih kolobarjev napetih prsi.

Legel sem nanjo, kakor bi hotel s telesom prekriti vse tisto, kar je bilo tako očitno. Lice in ušesa so mi gorela od sramu, ona pa je sunila z usti proti meni, mi ukradla poljub, dva, tri. Zadovoljno je predla, prav nič jezna je sopla čedalje bolj in njeno sopenje, božanje zdaj mehkih dlani po ranjenem hrbtu me je spet oživelo. Spolzel sem malo nižje, dol s trebuha in z vajenim gibom me je ujela v klešče, se razprla, da sem padel vanjo, kot bi to počel že od nekdaj. Zdaj sva se ljubila dlje in mirneje. Bila je zahtevna; če sem hotel prehitro, me je umirila, se odmaknila in počakala. Zgrabila me je za lase, kot bi jezdila konja zgolj s prepletom prstov in grive, nisem se pustil dvakrat prositi.

Bilo je toplo, skoraj zatohlo, zunaj je pel mujezin, skozi zastrte zavese se nama je posmehovala polna luna. Metala je pravljične sence na golo kožo moje ljubimke. Dajal sem ji, kar sem se sproti učil in kolikor sem zmogel. Nisva spala, nisva jedla, nisva živela.

Odšel sem, ko je zvita v klobčič ležala obrnjena proti oknu kot odtis kalupa mojega telesa, preden bi rekla kaj, kar bi obžalovala sama in kar bi obžaloval jaz. Pomislil sem, da ne bom nikoli izvedel, ali se bo čez nekaj dni poročila z Davidom ravno zato, ker sva se srečala, ali pa bo spet iskala. A po mojem ni bila tiste sorte. Bil sem prepričan, da se ne bo nič spremenilo. Vrnila se bo v deževno in megleno Anglijo, in David bo presrečen, ko jo bo videl tako razcvetelo, malo ožgano zaradi premočnega sonca, poročna slika bo super.

7.

Minevalo je poletje in Vojko Železnik ga je sovražil do obisti. Bele srajce, brez katerih se ni prikazal med ljudmi, so se mazale na ovratniku in na rokavih. Kravata, od katere se ni ločil, tudi če se je pivska družba razgrela, ga je stiskala okoli vratu. Z levim kazalcem jo je nezavedno vlekel navzdol, da je bilo videti, kakor da si vsakih nekaj minut dovaja nujno potrebni zrak, preden bi se zadušil. Partijski veljaki so se poskrili po vikendih na Pokljuki, v Gozdu - Martuljku, na Rabu, Pagu, posebno zanimiva je postajala Novalja, verjetno zato, ker je bila kljub vsemu blizu in je bila že tisto pravo morje, ne pa mlaka kot v Portorožu ali Ankaranu. V Kovinarju je vladalo zatišje, naročil iz Italije še ni bilo prav veliko zaradi njihovih avgustovskih počitnic, ko jim je vse padlo iz rok, za Nemčijo in Rusijo so bile pošiljke že pripravljene na vagonih. Železnikova pisarna je gledala proti proizvodnim halam in na drugi strani proti vhodu. Bilo mu je v veselje gledati, kako se okoli druge ure prične preseljevanje izmen, ena je odhajala, druga prihajala, ljudje so valovali sem ter tja kot nepregledna vojska. Ni jim bilo enake. Kadarkoli je Železnik opazoval ta prizor, opazoval pa ga je velikokrat, so se mu dvignile dlačice na telesu ob občutku divjega ponosa. Prešinilo ga je, da bi morali imeti vratarji lepše uniforme, in v spomin si je zapisal, da mora to dati kot posebno točko na dnevni red kolegija.

Bližala se je proslava krajevnega praznika, in ker je bilo že potrjeno, da bo prišel na obisk predsednik republiškega partijskega vodstva, je pomislil, da bi bilo mogoče to združiti s proslavo v okviru Kovinarja. Morda bi podelili kakšno priznanje. Zlati znak Kovinarja. To bi zvenelo lepo. Za sekretarja je vedel, kako neumen je na odlikovanja in priznanja, ampak lepo bi bilo, če bi še kateri od delavcev dobil priznanje. Morda tisti, ki so že dalj časa v Kovinarju. Zvestoba Kovinarju. Potrebovali bi pravilnik o podeljevanju priznanja Kovinarja. Še ena točka za kolegij. Kolikšna bi bila meja za pridobitev zlatega znaka? Petnajst let je premalo. Dvajset? Koliko delavcev je že dvajset let v Kovinarju? Vsi se le niso pustili zvabiti v okrilje Gorenja. Zagotovo jih bo kakšnih tristo, če ne štiristo. »e bi dal trideset let, bi bilo pa malo preveč. Ljudem ne bi ostalo nič od pričakovanja. Naj bo petindvajset let, pa kolikor jih pač bo. Točka za kolegij. Naročilo zlatih znakov Kovinarja. Zlatarna bo stlačila njegovo naročilo v svoj proizvodni program. Naj se jih naredi večja serija, saj bo podeljevanje tradicionalno. Na poseben dan. Dan Kovinarja. Povabiti bo treba vse celjske direktorje.

Železnik je pogledal na zapestje in preveril, ali se mu slučajno ne mudi. Z zlate ure, Tatjaninega darila ob dvajsetletnici poroke, so se zasvetile številke in mu potrdile, da je res že pozno. Pol štirih popoldne. Poslovna stavba se je že zdavnaj izpraznila. Tako kot je rad videl množico delavcev valovati proti vratom ob menjavanju izmen, ga je hudo motilo, da so neproizvodni delavci že okoli pol dveh odložili pisala. Sovražil je vsega naveličane, zavaljene, neinventivne in blede kure v skupnih službah. V glavnem je šlo za ženske. Kot preplašena jata so sfrčale domov, da bi se po obilni malici v službi čim prej nabasale še s kosilom. Še na misel jim ni prišlo, da bi se potrudile in poklicale kakšnega novega kupca, ponudile izdelke še komu drugemu, zakaj le, če pa so kupci prosili Kovinarja, da bi kaj naredil zanje, in ne obratno. Ženske, ki so delale v mednarodni trgovini, so bile še manj domiselne. Vodje oddelkov jih niso spustili v tujino, sami so se pustili vabiti partnerjem, ker so dobro vedeli, da jih bodo v Italiji, Nemčiji, Rusiji čakali popolnoma novi kovčki, napolnjeni z različnimi predmeti, dragocenimi za Jugoslavijo. Železnik je velikokrat vpil na direktorja mednarodnega trženja, da za nekaj kilogramov kave in čokolade proda Kovinar svoje blago za nekaj milijonov mark prepoceni in da bi bilo veliko bolje, če bi kar sami kupili kakšen kontejner Milke in Alvorade. Ženske so dobro vedele, da jim ne bo usojeno leteti na stroške podjetja v tujino na lepše, zato se niso niti trudile. Niso jih mogli plačati tako malo, kot so malo lahko naredile. Ob napadu besa je Železnika včasih prijelo, da bi vrgel kakšno bombo v skupne službe in sam prevzel prodajo.

Slaba volja se je nabrala na oteklih vekah, kamor se je pobesil popiti alkohol. Tatjana je imela izkušeno oko za takšne prekrške in podnevi ji ni hotel prinesti glave na pladnju. Smešno, koliko mu je še vedno pomenilo njeno mnenje, glede na to, da so ju povezovale le še puhle vsakdanjosti in sta bila zgolj odtujena stanovalca v isti hiši. Že dolgo ni več spal z njo in je redno porival Majo s komiteja. Pravzaprav sta se mu obe malce zamerili, Tatjana, ker se je vse poletje skrivala pred njim, kar naprej brodila okoli zdravnikov in se pitala s tabletami proti bolečinam, kot bi bila božja mana, Maja pa, ker je silila na morje, da bi kazala svoje joške vsem, ki bi si upali dovolj blizu. Da bi porjavela. Kaj manjka beli koži? Ker Železnik ni maral sonca, se sam ni nikoli sončil, in če je že odpeljal Majo na morje, se sam ni razživel do poznega popoldneva. Noč je bila potem njegova, prepustil se ji je, užival v lepem petju dalmatinskih klap, ribah na žaru, vetru, ko se je zaradi ohlajanja gole kamnite obale obrnil, in radoživi Maji. Ta že doma ni poznala zavor, na morju pa je povsem ponorela.

Vesna je hodila domov okoli pol štirih in je kakšnih deset, petnajst minut čakala, da bi jo spotoma pobral oče in ji ne bi bilo treba na avtobus. Železnik še ni hotel domov in hčerka mu je zadnje čase močno najedala jetra, razmišljala je povsem drugače, kot si je predstavljal, da bi morala. Verjel je, da je to Tatjanin vpliv, a v njeno področje si ni upal vtikati nosu. Pustila mu je proste roke pri sinovih, a ga je peklilo, ker se je izkazalo, da je Vesna pronicljivejša od bratov. Koristila bi mu, a ni bila vajena uzde, da bi mirno tekla v smer, v katero bi jo pognal. Ne, kljub temu, da je imela komaj kaj čez dvajset let, je znala pokazati kremplje.

Sedel je v svoj priljubljeni naslonjač, vzel v roke zajetne zapisnike kolegija in preveril, koliko točk je bilo izpolnjenih in koliko prenesenih v rubriko za neizpolnjene. Na hitro je narisal tabelo dvanajstih članov kolegija s po dvema kolonama za pluse in minuse. Največ negativnih točk si je prislužil vodja razvoja, Ljubljančan, za nameček ga je bilo treba voziti od doma in nazaj skoraj kakor kralja. Res je bilo, da si je ta privilegij izgovoril prav v pogajanjih z njim. Železnik ga je na vsak način hotel v Kovinarju že zato, ker je bil vodja razvoja v njemu najbolj konkurenčnem Litostroju. Izkazalo se je, da je imel zgolj velika usta, saj v dveh letih v Kovinarju ni naredil čisto nič, njegova plača pa je bila enaka Železnikovi. Še ena točka za kolegij. Novi vodja razvoja.

Ob pol šestih se je Železnik sprehodil do proizvodnje hidravličnih stiskalnic in našel vodjo izmene v prijetnem klepetu s kuharico. V obrat je iz menze pripeljala malico in kar pozabila, da jo tam čaka delo. Kakor hitro je vodja izmene prepoznal Železnika, je pozabil na žensko in se pričel jecljajoče opravičevati, a ga je direktor z ostro kretnjo jezne dlani v trenutku ustavil. Popeljal ga je v proizvodnjo, kjer je delo potekalo v skladu z letnim časom, počasi, zasanjano in malomarno. Železnik je vzel v roko rdečo kredo, se kot podlasica pomikal med zvarjenimi ohišji in pazljivo preverjal kakovost dela. Roka je bliskovito vlekla kroge okoli napak, znala pa je potegniti tudi kljukico, da je označila kakovostno delo. Pozneje, ko je spet vlekel kravato z vratu, da bi lažje zadihal, je zabičal vodji izmene, naj mu v petnajstih minutah dostavi spisek malomarnih delavcev in tistih dobrih. Naročil mu je tudi, naj se tisti prvi kot saboterji obravnavajo na prvem prihodnjem sestanku zveze komunistov delavcev v proizvodnji. Bil je besen kot ris. Pomislil je, da bi jim za kazen odtegnil deset odstotkov od plače, a se je spomnil, da mu je pravnik to prepovedal, ker da je to nezakonito. Kaj pa če bi nagnal poleg vodje proizvodnje še vodjo pravne službe? Nobene prave koristi ni imel od njega. Misel ga je spravila v malce boljšo voljo, a za vsak primer je do osmih zvečer obhodil še vse preostale dele proizvodnje. Vest o njegovem ponovnem in predvsem nenapovedanem obhodu se je kot požar razširila po Kovinarju in delavci so ga pričakali budni, trdno zaverovani v svoje delo. Konec koncev je dosegel, kar je hotel, ga je pa jezilo, da vodje izmen niso sami opravili tega dela. Še ena točka za kolegij in za sestanek zveze komunistov. Mobilizacija mojstrskega kadra v Kovinarju.

Zvečer je poklical Toneta, da ga je odpeljal v mesto. Ni se mu še mudilo domov, odločil se je, da se najprej ustavi pri Maji.

Počakal je, da je Tone odpeljal, preden je vstopil v blok, da bi se povzpel po stopnicah v drugo nadstropje. V mislih je premleval urnik za naslednji dan, sestavljal dnevni red sestanka zveze komunistov v Celju, premišljeval, ali bi počakal do desetega septembra, preden bi se spravil na šolnike. Kazali so precej mlačno zanimanje za partijsko izobraževanje in preveč so popuščali Cerkvi, ko je vabila otroke k verouku. Morda pa bi udaril po njih kar prvega septembra? Ni zvonil, kljuka se je vdala brez upora, globoko je vzdihnil in se podal po ozkem hodniku Majinega stanovanja. V nos mu je udaril vonj po goveji juhi. Jedel bi jo štiriindvajset ur na dan, sedem dni na teden, nasmehnil se je, potem pa se v trenutku, ko je odprl vrata v jedilnico, ustavil kot od strele zadet. Presenečene oči so zajele podobo objokane Maje in precej izmučene Tatjane.

− Tole je pa presenečenje, je spregovoril prvi.

Nikoli ni izpustil pobude iz rok, tudi če se je znašel v zagati.

Potegnil je stol k sebi, odložil suknjič, obešen čez desno ramo, in s precejšnjo mero negotovosti sedel. Mrzlično je iskal razlog Tatjaninega obiska, a na ženinem obrazu ni izvrtal ničesar.

Maja je nenadoma bruhnila v jok in pobegnila v spalnico. Tatjana je gledala za njo in skomignila z rameni.

− »ustvena punca.

Železnik se ni odzval, še naprej je gledal ženo, potem pa nagonsko poškilil na štedilnik, od koder se je širil vabljivi vonj.

− Glede na to, da se me izogibaš čez dan in da sem do večera že tako izmučena, da te ne morem dočakati, sem se odločila, da se ti pridružim pri večerji. Tako in tako že dolgo vem, kje ješ. Ali spiš. Pa ti ne očitam. Jutri grem v bolnišnico in sem se hotela pogovoriti s teboj, doma pa bi nama bila Vesna v napoto.

Zvonček v vedno na vse pripravljenem Železniku je ostro zazvonil, nenadoma so se mu pred očmi prikazali kopica tablet, Tatjanina utrujenost, bruhanje, poležavanje, in še preden je nadaljevala, je vedel, da je nekaj hudo narobe. In »to« se je zgodilo prav njemu! Iskal in priskrbel je zdravniško pomoč svojim delavcem, njihovim sorodnikom, tudi zelo naključnim znancem in številnim partijskim funkcionarjem.

Hotel je čim prej priti zadevi do dna. Ampak ne v Majinem stanovanju.

− Tatjana, pojdiva domov.

Odkimala je in dvignila dlan. Železnik te kretnje ni spregledal, požrl je jezo. Majino tuljenje v spalnici jo je le še podžigalo.

− Obljubi mi, da ne boš delal cirkusa. Ne želim, da zbobnaš na kopico godbo, pevce, govorce, da kupuješ ogromne vence za vsakega od sinov, Vesno in sebe, ne želim ničesar od tega.

− Tatjana, ne bom se pogovarjal o tem!

− Boš, Vojko. Nimam moči, da bi se prepirala. Ne prosi me, naj se pogovorim z Vesno, že tako je povsem iz sebe.

Besno je pogoltnil slino, nagonsko je segel po cigareti, a se ustavil zaradi Tatjane.

− Povej!

− Nobenega cirkusa. In gospoda.

Beseda je kot meč zarezala skozi Železnikove prsi. Pomislil je na partijske sestanke, kjer so obirali tovariše, ki so tako prisegali, kako zvesti so ideji, potem pa dopustili, da so se njihovi sorodniki poročali tudi v cerkvi, da so otroci šli k prvemu obhajilu in birmi, da so njihove drage cerkveno pokopavali. Tega ni mogel požreti. Dvignilo ga je pokonci, da je stol padel po tleh in da je močno zaropotalo.

− Nikoli! Raje crknem!

Tatjana se ni niti premaknila, strmela je v divji obraz svojega moža. Videz mu je bil pomembnejši od vsega. A to je že vedela. Poznala ga je do obisti, poznala je sleherno gubico njegovega nekoč tako mladega, ponosnega in lepega obraza. Imela ga je tako zelo rada. Kljub Maji, kljub vsemu. Ni si mogla pomagati. Zaljubljena je bila vanj od prvega dne, ko ga je spoznala, ljubila je utripajočo divjo moč v njem, ognjevite govore na improviziranih govorilnicah, prepričanje, da so mu odprta vsa vrata in da zanj ni nedosegljive stvari. Bil je zmagovalec, rojen zmagovalec. Ampak … Zdaj ni bilo več pomembno. Zdaj, ko se ji je vrtelo v glavi, ko je bila napol zmešana zaradi premočnih zdravil, ko ni mogla več jesti, ko je samo še bruhala slino in žolč, ko ji je uhajala voda, ko je grozilo, da bo vsak čas obležala, zdaj, ko je umirala, ni bilo več pomembno. Bilo ji je slabo, zdelo se je, da bo zlezla skupaj kar tu v prostorih, po volji njenega moža dodeljenih uradni ljubici, a je hotela izpeljati to, kar je zastavila.

Prijela ga je za roko in Železnika je nenadoma zgrabila neznana sila. Ni se ji mogel upirati, stisnila ga je za kravato, mu preprečila, da bi lahko dihal, v obupu se je sklonil po stol sredi kuhinje, ga pobral in se brez besed opravičil.

Nenadoma je bil spet majhen fant pred babičinimi strogimi očmi, ko je prinesel domov vrabca, ustreljenega z zračno puško, še žarečih lic, nasmejan, ko ni mogel razumeti, da je storil nekaj narobe, in je na zgubanih licih zagledal solze, namesto da bi slišal hvalo na račun spretnosti in natančnosti svojega strela.

Življenje je bilo polno trenutkov, ko je padel in se osramotil, in prav vse si je zagrebel globoko v prsi, kamor ni pustil nikomur. Tatjana je vedela za kar nekaj od njih, a mu jih ni nikoli očitala. Nad njim je imela moč, a tega ni priznal nikomur drugemu. In če je ne bo več, ne bo nikogar več, da bi mu segel do srca. Še sinovi ne. Niti Vesna. Ne, niti Vesna. »e bo izgubil Tatjano, bo izgubil tudi njo.

− Tatjana …

Še vedno ga je držala za dlan, poskusila jo je stisniti, a je bila prešibka.

− Pokliči Toneta, da me odpelje domov.

Pokimal je. Nobene besede ni zmogel. Oropala ga je besed, dejanj, upora, pravičniške jeze, spodsekala mu je noge.

Pozneje, ko ji je pomagal po stopnicah navzdol, je že zajel sapo, da bi si skušal potegniti zanko z vratu, a ni imel moči. Prvič v življenju se je počutil nemočnega, in nemoč je bila nekaj, kar ni vedel, da lahko izvira iz njega samega. Strah se je zasejal vanj in se razširil čez prsi. Vedel je, da ne bo storil nič, kar ne bi želela Tatjana. Tudi če bi moral prositi hudiča, naj pripelje na pogreb njegove žene tistega prekletega, zvijačnega župnika, da bo oznanil …

… da so se zbrali, da se poslovijo od svoje sestre Tatjane.

8.

Letnik se je pričel z velikimi pričakovanji, preklopili smo na civil, to, kar sem ves čas čakal in kar me je v resnici veselilo, ne glede na to, da je bil kup knjig za tako imenovanega peterčka pretresljivo visok. Profesor Stojan Cigoj je predaval tako, kot ni še noben drug profesor dotlej, vseh devetdeset študentov je vanj zijalo odprtih ust, tudi prvo uro, ko nam je za začetek privoščil lekcijo iz spoštovanja in lepega vedenja. Ko je vstopil, smo sicer utihnili, a nihče se ni spomnil, da bi vstal. Mirno, tiho in neslišno je nadaljeval do svoje mize, odložil knjige, s katerimi se je opremil za nastop, stopil pred sredino table in počakal, da se je tišina odebelila tako močno, da bi slišal steči miško iz enega kota v drugega.

− Odnosi med ljudmi določajo našo vrsto. Ti so lahko prijateljski ali pa sovražni. Že neandertalec je bil odvisen od tega, kakšne volje bo tisti, s katerim se bo srečal. Ali bo vihtel gorjačo v roki in ga opazoval s sovražnim pogledom, da bi mu morda odvzel uplenjeno žival, ali pa bo dvignil odprto roko v prijateljski pozdrav. Neandertalci so se torej že znali pozdravljati med seboj. »e potegnem vzporednico z vami, bi lahko dejal, da ste slabši od neandertalcev, ker nihče od vas ni vstal, ko sem vstopil v predavalnico, nihče od vas ni niti dvignil dlani, da bi pokazal, da nima orožja in da me ne čaka nič hudega. Zdaj bom šel ven in čez nekaj trenutkov bom spet vstopil.

Res je utihnil, se po tiho umaknil iz razreda, nam pa prepustil, da smo se cmarili v soku lastnega sramu. Počakal je morda minuto ali dve, nato je vstopil. Vsi v en glas smo vstali in profesor je nadaljeval do katedra, se priklonil in nam z gibom dovolil, da sedemo.

− Pozdravljeni, študentke in študentje tretjega letnika. Moje ime je Stojan Cigoj in sem profesor civilnega prava. Danes se bomo vprašali, kaj so to obligacijska razmerja.

Najprej sem opazil, da ni Vesne, čeprav je bilo jasno, da je vpisana v tretji letnik. Tega si sprva nisem gnal k srcu, vendar mi je po tednu dni predavanj postalo sumljivo, da je še vedno ni. Požrl sem napihnjeni moški ponos in pričel poizvedovati pri njenih znankah in prijateljicah. Na ta način sem sicer sprožil plaz govoric v stilu a-veš-da-se-Vidmar-zanima-za-Vesno, odgovora pa še vedno nisem dobil. Sklenil sem poskusiti pri punčki, za katero sem vedel, da jo je Vesna prejšnja leta varovala. Nekdo je moral paziti Matejo in moral sem izvedeti, ali je to Vesna.

Tuhtal sem, kje naj najdem naslov in predvsem priimek te male Mateje. Potem sem se spomnil, da jo je Vesna pripeljala na predstavo v Pionirski dom, zato sem poskusil tam. Glede na to, da sem tam večkrat gostoval, mi ni bilo težko prepričati administratork, da so me za nekaj minut pustile samega s seznami. Našel sem petnajst Matej, si zapisal vse naslove in priimke staršev. Zunaj je rahlo rosilo, čez Ljubljano se je raztegnila sivina. Mesto je spremenila v zapor, v katerega ni mogel prodreti noben žarek upanja. Zeblo me je in zatekel sem se na toplo v veliko prodajalno pohištva nedaleč proč. Navadil sem se, da me na oddelkih spalnic ali dnevnih sob nihče ne moti, nekaj prodajalcev se je ukvarjalo le s kupci kuhinj, ki so spraševali, kako bi v dano mero bodoče kuhinje spravili čim več elementov in kakšne gospodinjske aparate bi lahko kupili. Včasih sem v prodajalni pohištva celo zaspal in prav nikoli se ni zgodilo, da bi me kdo pregnal. Morda me niso opazili, morda jim ni bilo mar. Od vseh zapisanih priimkov na pomečkanem lističu sem poznal le enega. Pripadal je znanemu gledališkemu igralcu in v spominu malih možganov me je žgečkalo, da je Vesna nekaj govorila o tem, da bo Matejin očka plesal ali igral na glasbo Petra Iliča Čajkovskega Peter in volk. Bingo! Ta bo pravi. Pri prodajalki kuhinj sem si sposodil telefonski imenik in našel naslov. Do tja ni bilo več kot dvajset minut.

Stal sem pred veliko belo hišo z očitno dvema stanovanjema in tremi nadstropji. Pri vratih sem našel tri zvonce, vse tri z enakimi priimki. Pritisnil sem na enega in po nekaj trenutkih mi je odprla mozoljava najstnica z umazanimi rokami. Očitno so se še ravnokar ukvarjale z vodenimi barvicami.

− A tu stanuje Vesna Železnik?

Punca je spačila obraz v spako. To naj bi dokazovalo, kako ji priimek pomeni popolno neznanko. V počasnem tempu je brskala po obeh straneh svojega spomina, in ko je končala na dnu druge, se ji je obraz zjasnil, močno je odkimala. Ne, nikoli ni slišala za kakšno Vesno. Tu je šele od prvega oktobra, ker je prejšnja Matejina varuška zaradi smrti v družini odpovedala delo. Brez besed sem zaprl vrata in se obrnil. Spet me je zazeblo.

Nikjer nisem prebral niti slišal, da bi Vojko Železnik nenadoma umrl, in po zakonu verjetnosti tudi ni umrl kateri izmed Vesninih bratov, ker so bili tako zelo znani, da bi se verjetno govorilo o tem na kakšnem partijskem ali mladinskem sestanku. Njena mama! Spomnil sem se, da je o njej s prijateljicami govorila vedno s toplim nasmeškom na ustih in da sta se ji takrat luknjici na licih poglobili. Moralo jo je globoko prizadeti. Zdaj sem vsaj vedel. Vrnila se bo, ko bo prebolela. Ne glede na bolečino sem bil prepričan, da v njej gori želja po znanju. Slej ko prej bo predrla še tako trd oklep, s katerim se je morda hotela skriti pred bolečino.

Vrnila se je sredi novembra, povsem spremenjena, starejša od slike, s katero sem se tešil in jo nosil v sebi šest mesecev. Pristrigla si je lase, obraz se je podaljšal, zdelo se je, da je starejša več kot za samo pol leta. Nosila je preprosta temna oblačila, črno zvonasto krilo, temno bluzo in črn brezrokavnik. Ni bila povsem v črnini, vendar je že navzven kazala, da žaluje. V njenih očeh je ležal strah. Nisem ga mogel ne dojeti ne razvozlati. To ni bil strah, kaj bo brez ljubega človeka, niti ni bil strah pred koncem lastnega življenja, na kar opomni smrt bližnjega, ko ga pospremiš na zadnjo pot. Bila je zbegana, sama, osamljena, najbolj osamljeno bitje na svetu. Hlepela je po družbi. Pogovoru med sošolci se je vedno pridružila po tihem, skoraj na skrivaj, in se vanj ni vpletala. Bilo je dovolj, da posluša, nezavedno kima ali odkimava, se medlo in ne iz srca nasmeji na pravih mestih.

Zdaj so ji punce že zdavnaj nesle na nos, da sem spraševal po njej. To je bilo pač v njihovi naravi. Veselile so se, če so lahko spremljale, da se nekaj plete, in med nama se je. Bilo je močnejše od naju, bilo je neizrečeno, a vendar vidno, celo otipljivo. Zrak v njeni bližini se je obrnil k meni, da bi me zajel, potegnil vase, mi zadrgnil vrat in me stisnil v neko drugo vesolje, v katerem me še nikoli ni bilo in v katerem sem taval kot tepec, slepec, trap. »util sem njen vonj, čeprav je nisem videl, in sem vedel, da je nekaj minut prej šla tam mimo. Bilo je na tisoče slik. Živele so v meni. Razsvetlile so me, kot bi bila vsenaokrog tema in bi se nenadoma zabliskala blestivka. Obraz, obrnjen k prijateljici, oči, s katerimi zvedavo sledi pogovoru med sošolci, z levico podprta desnica z jabolkom, ostri zobki, zasajeni vanj, prsti, tesno stiskajoč pisalo, da na zadnjem členku kazalca nastaja vdolbinica, zaobljena krivulja bokov. Obljubljali so otroke, kot bi to bilo nekaj najbolj naravnega na svetu.

Vrgel sem se v pisanje, a moji resni literarni poskusi nikakor niso zadovoljili urednikov. Še sem poskušal, se mučil, šlo mi je počasi, saj včasih nisem mogel zapreti oči, ne da bi videl pred seboj Vesnino podobo. Ko sem odložil novelo, mučila me je kakšen mesec ali dva, in pozabil nanjo, me je pritegnil potopis o Maroku. Namesto da bi pisal o krajih, kilometrih nekoristnega sveta med njimi in o znamenitostih te čudne dežele, sem izpraskal iz sebe sleherno podrobnost svojega nenavadnega srečevanja s Paulo, naziva »hej, Jugo«, ki mi ga je podelila, seksa in praznine, s katero me je pustila samega. Novela, moj čisti literarni umetniški poskus, je končala enako kot zgodba prejšnjega poletja, v košu. Za potopis pa so se, nasprotno, steple kar tri revije, ker sem, poučen o tem, da težko dosežem objavo, poslal isti potopis na tri naslove. Zameril sem se dvema urednikoma. Jezno sta me okrcala, da se kaj takšnega pač ne počne, a si tega nisem gnal k srcu. Bolj me je mučilo, kako bo pisanje sprejela Vesna, saj je prebrala vse, kar ji je prišlo pod prste.

Profesor Cigoj je upravičil svoj sloves neumornega predavatelja in je predaval do konca decembra. Mikalo me je, da bi ostal zadnji teden v Celju, a me je motilo, ker bi se moral prepirati z očetom. Za očeta je bil božič velik družinski praznik, željno je čakal pošto iz tujine, ker so se ga na ta praznik spomnili še živi sorodniki v »svobodnem svetu«. A mi smo bili pa zatirani, ali kaj? Ali pa nismo vedeli, kako globoko smo padli, in nam ni bilo jasno niti to, da nismo svobodni. Namesto potice, ki jo je mama pripravljala dva dneva in spekla najprej eno poskusno in šele nato tisto pravo za goste in za sveti večer, sem izbral divje nabijanje po klaviaturah v zakajenih kletnih prostorih študentskega bloka v Rožni dolini in potikanje po osvetljeni Ljubljani. Ni mi preostalo drugega, kot da sem se kot megla vlačil po fakulteti, se jezil, da so jo popihali tudi tisti, zadolženi za delo v mladinski organizaciji, pregledoval članke za naslednjo številko Tribune, skratka, prodajal dolgčas. Vesne ni bilo na predavanjih in slaba volja mi je visela z nosu kot sveča. Devetindvajsetega decembra je presedlo še meni. Popoldne ob štirih sem se podal proti postaji. Zdelo se je sicer malce prezgodaj za vlak deset do petih. Premišljeval sem, da bi z romanom, ki me je vlekel vseh petsto strani, da ga nisem mogel odložiti, sedel kam na toplo, morda počakal na pohorca, ko sem jo zagledal, kako vleče težko potovalko za seboj, kot bi bila vanjo zatlačila vse svoje zaklade. Potovalka je imela predolge ročaje zanjo, tako da je dvigovala desno ramo, da z bremenom ne bi udarjala ob tla, zato pa je udarce trpelo desno stegno. Sopihala je, se mrščila, slepa za vse okoli sebe, in napredovala proti avtobusu. Požvižgal sem, da bi jo opozoril nase, a ni trzala na čudne zvoke, moral sem steči za njo. Ujel sem jo, dvignil breme iz utrujene desnice, da je presenečenje prečesalo ljubki obraz, kot bi zdivjala čezenj nevihta.

− Iztok! Joj, kako si me prestrašil!

− Brez skrbi, noben ropar ti ne bi šel pulit teh bisag iz rok. Lopovi ne marajo težaškega dela.

Ustavila se je in dvignila brado proti meni, imel sem pač srečo, da so me morali vsi gledati navzgor, medtem ko sem jih jaz lahko mrcvaril z vzvišenim pogledom. Nemo, brez besed sva opravila pogovor, kam-greš, domov, pa-ti, tudi-domov, kdaj-imaš-vlak, malo-pred-peto, kdaj-pa-ti-avtobus, tudi-takrat-enkrat, in se posvetila hitremu utripanju najinih src. Bilo ju je moč slišati kot mogočno udarjanje bobnov v džungli. Nič si nisva rekla, zijala sva drug v drugega, kako smešno, da sva se srečala ravno sedaj, ravno na koncu predavanj in leta. Ni ga bilo nič kaj prida, ne zame, še manj zanjo. Vse je ležalo na njej, moj blodni pogled, njeno pričakovanje, vse najine želje. Obrnila se je na petah in šel sem za njo, ne da bi spraševal, nisva šla na železniško postajo. Nosil sem trapasto potovalko, bila je res težka, polna knjig, bi rekel, morda je bilo notri tudi kaj neporabljene hrane, ji sledil z mislimi na robu jezika, vendar dovolj pameten, da jim nisem pustil čez rob. Poučen z izkušnjo iz Marakeša nisem nič spraševal, še pisnil nisem, ko je izbrskala ključ iz plašča. Pritisnila je prst na usta, ko je odklepala. To bo tiha maša, sem pomislil.

Sobo sem komajda videl, zijal sem samo vanjo, ko se je sklonila k plinski pečki, da nama je zakurila, dvignila temperaturo s tistih še komaj znosnih petnajstih stopinj na malce več, a morda je bilo to dobro, s kurjo poltjo se je privila k meni, da bi se pogrela. Pozneje, mnogo pozneje, ko se je po moji malce egoistični pameti potikalo vprašanje, s kolikimi je vse bila pred menoj, se zapletalo z drugim prav tako neodgovorjenim vprašanjem, kako da se je to sploh zgodilo, kaj je bilo danes drugače kot leto in pol poprej, sem se prebudil iz postkoitalnega moškega sna. S svojimi bajnimi joški je legla name in z zanimanjem proučevala moje razmršene obrvi. Spretno mi jih je poravnala, čeprav se je zdelo, da je še vedno nekje daleč, daleč proč. »util sem, da me je raje sprejela vase kot moškega, kot da bi se mi zares odprla kot človek. Verjel sem, da ima dobre razloge za zadržanost, a nisem želel vrtati vanje. Molčal sem in jo gledal, bal sem se spregovoriti. O svojem pisanju ji nisem želel govoriti v trenutku, ko je s kolenom tiščala v moje mednožje, o politiki je verjetno dovolj slišala doma, o pričakovanjih za novo leto je bilo nekaj dni prezgodaj. Bal sem se, da me bo nagnala in zaprla vrata za menoj, kakor bi me za sladko urico kupila na ulici, potem pa me uporabljenega spustila v školjko in potegnila vodo. Nisem bil prepričan, da sploh želim zlesti v njeno življenje, vsekakor pa sem si želel, da bi še kar nekajkrat zlezel k njej v posteljo.

Tudi Vesna je molčala, le da na njenem obrazu nisem videl nobenih dvomov o tem, kaj bo, ko bom vstal in potegnil spodnjice nase. Bom šel domov? Bova kaj pojedla? Bova ponovila čez čas, ko pridem k sebi? To bi bila tisti trenutek meni najprijetnejša varianta, pa še razmišljati mi ne bi bilo treba o tem, kar neizprosno prihaja.

Punce so zdaj drugačne, kot so bile naše mame, ali pa se motim? Pomislil sem na mamo, tudi na njenem toplem obrazu se je kdaj bliskalo, in oče, veliko pametnejši od mene, je tudi kdaj pa kdaj nemo skomignil z rameni, ker se mu ni niti sanjalo, kaj sploh hoče mama od njega.

Še kar sva ležala, se crkljala, nobeden izmed naju ni hotel spregovoriti, bala sva se drug drugega. Telesi sta se razumeli, tu ni bilo nobenih težav, kemijska povezava je očitno delovala. Ljubila sva se še dvakrat, preden sva vstala in se vsa izmučena, zlakotena in žejna odvlekla do mize. Preden je spregovorila, me je prijela za dlani, me obrnila k sebi in me pogledala.

− Verjamem, da mi ne bo žal, Iztok.

Raje bi videl, da bi vpila ali udarjala s pestmi po mojih prsih, da me bo ubila, če jo pustim. Najhuje je bilo, da je z enim samim stavkom povedala vse tisto, kar je hotela od mene. Spoštovanje in zaupanje. Je to sploh mogoče? Kako naj ji zaupam, da me ne bo prizadela, če si nisva ničesar obljubila? Videla je vprašanja v mojih očeh, a njen obraz je ostal trd in neizprosen.

− Ne moreš videti čez hrib, okoli ovinka in v jutri. Ne ženi si preveč k srcu, če ti ni nič jasno. Tudi meni ni. Sva se pač sparila kot dva potrebna pripadnika iste vrste. Jaz sem samica, kot si ugotovil, in ti si krasen, dobro razvit in prav nič masten samec. Ne vem pa, kaj ješ, ali piješ alkohol, nimam tvoje genetske slike, ne poznam tvojih bolezni in ne vem, če te ne bo zadela kap pri štiridesetih, ko bom najbolj potrebovala moškega. Nič ne vem, ampak če bi spraševala pamet, bi se te ognila na dva kilometra. Po mojem si težak, nesramen, preveč pameten, z ogromnim egom in trmast. Ampak tako samo pričakujem, ker sem vajena teh lastnostih pri moških v naši družini. Lahko pa je tudi drugače. Dokler te ne preizkusim, ne vem, kaj bo z nama.

Razjezil sem se. Priznam, da malce prikrito.

− »e dobim kljukico na sredino čela, kaj bo potem? Poroka?

Tudi ona ni bila nič manj ostra.

− Ne verjamem, da bi rad jezikal na takle dan in me pripravil, da tvojih sto devetdeset centimetrov zabrišem skozi vrata brez kančka slabe vesti. Ampak če želiš odgovor, sem zaradi mamine smrti malce bolj ranljiva, kot bi smela biti, in si želim nekoga ob sebi, ki bi razumel še kaj več, kot bil sposoben prebrati le ponudbo za seks.

− Res bolje, da sem tiho. Imaš kaj za pod zob? V želodcu ti kar pošteno prede.

− To je prednost, če se zapletaš s pisateljem? Da zna stvari olepšati, povedati z lepšimi besedami?

Bilo je že bolje, lahko sem se spet zafrkaval.

− Bo kaj hrane, punca, ali bova morala ven?

− Bo.

Učenje se je pričelo kar takoj, pokazala je, da zna iz nič pričarati zanimive jedi, čudnih, a prijetnih okusov, in ugotovil sem, da ne bova v življenju, če ga bova nadaljevala skupaj, jedla veliko mesa. Teknile so ji sicer ribe, vsaj tako je povedala, jajca, pila je mleko, mesa pa se je izogibala. Oboževala je solate, kamor je namešala tudi stvari, za katere sem bil prepričan, da v solate nikakor ne sodijo. Posoda in pribor sta se ji lepila za prste, kakor da bi vse življenje prebila v kuhinji, in nadela si je predpasnik. Zelo prikupno in privlačno, takole na golo kožo. Varčna in čista. Savinjčanka. Ha, lahko bi bilo še huje, na primer Korošica. Uau … Na skrivaj sem poškilil proti svojim nohtom, bili so predolgi in tudi malo preočitno pogrizeni. Ko je ugriznila v košček kruha s sirnim namazom, je gledala naravnost v moje oči, takšnega pogleda nikakor nisem bil vajen.

− Bo vedno tako?

− Kako?

Nisem mogel iz svoje kože.

− Da si prepričana, da sem bog?

Skoraj se ji je zaletelo.

− Preveč si domišljaš.

− Bova uradno par, ko se vrneva na faks? sem se malce zresnil.

− »e dobiš deset točk na testu, so se smejale žametne oči, lica so ostala resna.

− Kdaj piševa? sem si pomel roke.

− Samo ti. Jaz sem punčka. Zame test ne velja. Ti vedno lahko kar greš, če se ti zahoče.

− Ti tudi. Samo spregledaš me, ko te čakam, in greš naprej.

Zamislila se je in nekaj časa molčala.

− Nisem takšna.

− Jaz tudi ne.

− Prva točka zate.

− Upam, da je bila druga priborjena v postelji.

− Zaman upaš. Tisto ne šteje.

− Nisem prepričan, da se ne bom kdaj kesal.

− Jaz tudi ne. Ampak priznanje negotovosti ti je prineslo drugo točko.

− Koliko jih moram dobiti, da naredim? Pet ali šest?

Vseeno me je malo skrbelo.

− Deset od desetih. Jaz nisem poceni.

− To ni pošteno. Saj niti ne vem, kdaj me testiraš in kdaj se samo zafrkavaš. Kaj če ne spustim pokrova na stranišču in si slučajno alergična na to?

− V redu. »e bo šlo na tesno, bom malo zamižala na eno oko.

V sobi sva ostala ves večer, spala dolgo v dopoldne, skupaj pripravila kosilo. Njen hladilnik je skrival neverjetne stvari, ki so se dale vse po vrsti zmešati, stepsti, skuhati ali speči v okusne obroke, se muckala do večera, potem pa sva vse skupaj ponovila še za silvestrovo.

Vesna ni imela televizorja, mene tudi ni vleklo, da bi zijal v neumno škatlo, poslušala sva radio, se spet ljubila in spet zaspala.

Prebudili sta naju pokanje in divje streljanje in na njeni uri sem videl poravnana kazalca na dvanajst. Malce sem pridvignil roko, na kateri je ležala, jo poljubil na topla usta.

− Veliko lepega v novem desetletju.

− Tisoč devetsto osemdeset. Nikoli si nisem mislila, da bom tako divjala proti Orwellovemu 1984.

− Vesna, dolgo je še do tja. Najprej bo olimpijada v Moskvi, potem pa še …

Utišala me je s poljubom, in ko se je odmaknila, je mežikala v moj obraz.

− Nisem ti povedala, da delim tudi minus točke.

9.

Prvič se je Vojko Železnik resno sprl z Vesno malo pred pričetkom počitnic po tretjem letniku, čeprav ga je naredila z lepimi ocenami. Pri javni upravi in upravnem postopku je dobila devet, ker je bil profesor Šturm res zafrknjen izpraševalec, pri vseh drugih izpitih pa desetke. Titova smrt je povzročila pravo paniko v partiji; ni se še dobro ohladil, že so izbruhnile delitve na leve, desne, stare, mlade, ortodoksne, liberalne, prosrbske, projugoslovanske. Nekaj je bilo za čuda tudi tako pogumnih, da so predlagali drugačno Jugoslavijo. Kakšno, niso znali povedati, samo gonili so eno in isto, da Slovenija ne sme več prispevati toliko denarja v proračun, o katerem ne odloča ona. Svet se je obrnil na glavo. Vojko Železnik se je vozil domov iz Celja okoli enajstih, dvanajstih zvečer, včasih celo proti jutru, z glavobolom zaradi popitega alkohola in z bolečimi prsmi zaradi pokajenih cigaret.

Ni razumel, zakaj Vesni ni mar za tektonske premike v državi. Opazil je, da ji je precej vseeno, on pa je neizmerno ljubil Jugoslavijo, čeprav je bilo jasno, da sedijo na sodu smodnika. Ta je grozil, da bo zdaj zdaj z velikim pokom zletel v zrak. Prav nič ni kazalo, da se Vesna zaveda svojih poletnih obveznosti, čeprav je na občini že obljubil, da jo bodo poleti lahko uporabili ne zgolj kot nadomestno tajnico, ampak jim bo pregledala tudi vse samoupravne splošne akte in jih uskladila med seboj ali pa povedala, kaj je treba storiti, da bi bilo vse v redu. Navadil se je, da se ni vračal domov pred nočjo, a pripravljena potovalka na hodniku dan poprej ga je prisilila, da je naredil izjemo.

Tokrat se je prvič zgodilo, da je on čakal njo, in nestrpno je postopal po kuhinji in dnevni sobi, ločeni z zgolj največkrat odstrto zaveso. Prostori so jezno in prazno odmevali, skorajda jih ni poznal. Bolestno se je zavedal, da bi bili s Tatjano živi in topli, zdaj pa so obupno mrtvi in dolgočasni. Predmeti niso živeli, mrtvo so zijali vanj, ga dražili in izzivali, najraje bi jih razbil, razmetal ali pa zažgal in se nikoli več vrnil. Žene že zdavnaj ni bilo več, zdelo se je, kakor da je nikoli ni bilo. Spet je odmaknil njeno povečano sliko. Vesna jo je z maščevalno trmo postavljala na kredenco, kljub temu da jo je nič manj odločno sproti pospravljal v predal. Vedel je, da mu sliko nastavlja nalašč kot nekakšen opomin, kar ga je še dodatno žgalo v jetrih. Zdaj se ni več zadrževal, kadil je tudi v hiši, nikogar ni bilo, da bi ga prestrelil s hladnim ali celo ledenim pogledom.

Vesna se je prismejala skozi vrata, visoki moški za njenim hrbtom ni računal, da se bo ustavila, kakor bi se vkopala, butnil je vanjo in jo potisnil naprej.

− Ups. Oprosti. Kaj …

Železnik je stisnil pest od jeze, srepo je pogledal prišleka, saj se je obnašal, kakor bi bila Vesna že zdavnaj njegova. V trenutku se je pokesal, da se ni zanimal za punco; vedno je bila bolj Tatjanina, kaj bi on z dekletom, čeprav bistrim, začrtal je zgolj osnovne smernice hčerinega življenja.

− Si mislila kar odpotovati? se je zadrl, da sta se nasmejana in zadihana obraza pred njim v hipu zresnila.

− Oče, to je Iztok, je Vesna predstavila fanta, ne da bi mu odgovorila.

Železnika je spreletelo, kako spretno je uporabila Tatjanino taktiko. Vedno je vodila pogovor tako, kot je ustrezalo njej, in je njegova vprašanja in napotke gladko preslišala, kadar ji niso ustrezali.

Visokorasli fant je stopil pred Vesno in pomolil svojo veliko šapo v pozdrav.

− Jaz sem Iztok. Iztok Vidmar. Vesnin sošolec.

− Samo sošolec? se je porogal Železnik in nalašč spregledal Vidmarjevo dlan. Ni se maral rokovati s fantom, dokler je bil besen, sploh se ni hotel seznaniti z nikomer, ki bi ogrožal njegove načrte s hčerjo. Zavedal se je moškega principa v svetu in dejstva, da bo nekoč neki kozel vendarle podrl njegovo punčko, temu se ni dalo ubežati. Lahko se je to tudi že zgodilo, punca je bila že precej godna. Roko na srce, to ga ni kaj prida mučilo. Skrbelo ga je le, da bi nekdo tretji v nalogi, naštudirani za Vesno, slabo vplival na dekletovo presojo.

− Pravzaprav ne. Mislim, da sem njen fant, je Iztok kar preveč samozavestno dvignil nos, ko je odgovoril, in smeh se je spet zmagoslavno vrnil na temno poraščena lica.

Železniku je v trenutku zazvonil zvonček za alarm v glavi. Nikdar ga ni pustil na cedilu, pa če je bil še tako pijan. Vidmarji so bili pred vojno izjemno bogata družina. V lasti so imeli nekaj velikih tovarn v Celju, in kar je bilo posebno pomembno, iz listin, s katerimi se je ukvarjal pred nekaj leti, je ugotovil, da je bil tudi lastnik Kovinarja neki Vidmar. Podatek je potisnil v spomin in se tolažil, da je Vidmarjev v Celju veliko in da ta visoki suhec pred njim zagotovo ne more biti sin manj uspešnega pisuna, ki objavlja v Novi reviji precej strupene članke proti partiji. Otresel se je misli na rodbino Vidmar in se osredotočil na težavo pred seboj. Vedno bolj sta ga jezili Vesnina sproščenost in fantova odločnost, obe sta sijali kot svetniški obstret. Nenadoma se je zavedel, da mu je ušlo izpod nadzora nekaj, za kar je bil prepričan, da mu nikakor ne more. Vesna je bila videti vedno malce počasna, ogibala se je vsega, kar bi dišalo po moških, silila je v duhovnost in iskala višje cilje življenja, ne zgolj hrane in spanja. Kaj ni le malo pred novim letom prisegala, da ne bo takšna, kot skoraj vse punce na vasi? Pri osemnajstih do dvajsetih se poročijo in rojevajo otroke drugega za drugim in se popolnoma podredijo moškemu.

− Mi lahko poveš, a si si ti pripravila potovalko, kot da misliš kam odpotovati?

− Ja. Z Iztokom greva v Skandinavijo.

Odločnost ga je udarila v trebuh kot rudarjeva pest.

− V Skandinavijo? To bo pa težko, glede na to, da boš jutri ob sedmih zjutraj pričela delati na občini, je skušal z zajedljivostjo v besedah raniti hčer, ker se mu je skušala tako odkrito izmakniti izpod oblasti.

Vesna je presenečeno obstala, nato pa je sledil nenadni napad.

− Nič ne vem o kakšni občini! Nisem te prosila, da bi tudi letos delala med počitnicami. Tretji letnik je bil težak in rada bi se razvedrila tako, da vidim, kako živijo na Zahodu. Ne želim spet čez poletje brezdelno postavati po občini, kjer me nihče ne potrebuje zaradi mojega znanja, ampak me plačujejo samo zato, ker si jim ti naročil, da me morajo prenašati. Nihče si ti ne upa reči ne.

Pristno začudenje je nagnalo Železniku kislino v želodec. Ali punca res ni vedela, da mora vsako leto, pa čeprav je pridna študentka, delati, da si pridobi potrebne delovne izkušnje? Bodoča sodnica gor ali dol, okusiti mora kolektivni duh, se družiti z delavci, da jih bo razumela, znala presojati o njihovih težavah in da bo sploh dojela, kako se služi kruh.

Vesna sicer ni hotela denarja od njega, on pa je bil trmast in ji ga tudi ni dajal. Trdila je, da ji štipendija povsem zadošča. Res ni bila materialistka. Ni se prijavila k dedovanju po materi. Tatjana je imela v lasti celotno posestvo. Dedek ga je prepisal na mamo in določil, da ga ta ne sme odtujiti ali obremeniti. Omejitev je veljala do dedkove smrti. Železnik je bil nekaj časa zelo prizadet zaradi tako očitnega nezaupanja starega kmeta, ampak potem, ko je tast umrl, ni niti omenil Tatjani, naj mu prepiše del nepremičnin, čeprav je v obnovo hiše in preureditev gospodarskega poslopja vložil ves svoj denar. Vesna tudi ni hotela ničesar. Svoj dedni delež je prepustila njemu. Tako kot sinovi. Denar gor ali dol, tudi če ni materialistka, ne bo zviška gledala na delo na občini.

Besno je strmel v hčerko.

Vesna se očitno ni niti zavedala, kako močno je razdražen.

− Oče, razumi me, nisem te prosila za delo. No, res je tudi, da ti nisem povedala za Skandinavijo. Z Iztokom sva se odločila za sever šele tik pred zdajci.

Moral je priznati, da se je led okoli srca malce stalil, ko se je trudila, da bi ga speljala in omilila njegov bes, a ga je jezilo, ker je čutil, da je še vedno razigrana in da šteje pogovor za manjši, zlahka rešljivi nesporazum.

Morda bi se dogovorila, če bi bila sama, toda Vesna je pripeljala s seboj moškega. Slaba volja je Železnika žgala vse od seje republiške konference v Ljubljani, kjer je opazil nekaj neverjetno sektaških poskusov tako imenovanih intelektualcev v prenoviteljski struji partije. Zaradi tega visokega tujca se je nejevolja le še poglobila. Nikoli ni bil pripravljen sklepati kompromisov, kadar je bil slabe volje. Takrat je bilo bolje, da mu je šel nasprotnik s poti, toda Vesna je očitno spregledala vsa nevarna opozorila, govorico telesa in bes v stisnjenih ustnicah.

− Pošlji tega dolgina tja, kamor sodi, in se izgubi v posteljo, da boš jutri lahko vstala in šla v službo, je jezno odklonil vsak poskus pomiritve.

Dolgin je nenadoma zabliskal z očmi, zajel sapo in stopil korak naprej proti njemu. Opazil je, da je Vesna samo s komaj opaznim gibom ustavila fanta, da je le zaškripal z zobmi in zadržal svoje misli zase. Ni si mogel kaj, da si ne bi čestital za dobro izurjeno hčer, čeprav ga je malce peklo, da je ni izučil on, temveč Tatjana.

− Ne bova se pogovarjala takole stoje. Lahko sedemo v dnevno sobo in ti bom pojasnila, kaj sva se odločila in zakaj, kam bova šla in kdaj se bova vrnila.

− A zdaj sta kar »sva«? Sta morda poročena?

− Ne. Nisva poročena. »e boš še kar stal in nama zapiral pot, se bom obrnila na petah, prijela tisto potovalko tam in odšla. Na to hišo me veže spomin na mamo in ljubezen do tebe. Spomin lahko odnesem s seboj, če pa boš dokazal, da je moja ljubezen do tebe zgolj utvara, potem boš svoje vnuke, če jih bo kaj, obiskoval na mojem novem domu in sem ne bodo prišli.

Železnik ni nikoli klonil pred neposrednim napadom, zato je tudi veljal med partijci za »medveda«. Nikakor ga ni bilo mogoče odvrniti od zastavljenega cilja. Vesnin precej ultimativni odgovor ga je zadel kot klofuta in kaj takšnega si od ženske ni dovolil. Zamahnil je, preden je sploh pomislil, kdo je pred njim, in če bi zadel Vesno, bi jo verjetno vrglo ob steno, ampak fant je refleksno planil naprej in ujel zamah v jekleni prijem.

Zdelo se je, da bo stisk zdrobil dlan v kašo. Fant je zapičil besni pogled vanj, da ga je streslo od strahu, potem pa je stisk popustil in roka mu je nemočno padla ob telesu.

Vesna ni mogla doumeti, da bi se oče tako spozabil nadnjo, nikoli je ni udaril, tudi kot otroka je ni nikdar lopnil po zadnji plati. Zdaj ga je videla v povsem drugi luči, nenadoma sta si bila svetlobna leta vsaksebi. Zajokala je, čeprav je skušala zadržati solze, ker jo je bilo sram, da bi oče videl, kako jo je prizadel. Oprijela se je Iztoka in mu pomignila proti vratom.

Fant jo je potegnil za seboj, kot bi bila lutka, si zadel potovalko na ramo, še sekundo in že sta bila zunaj. Železnik se je zbudil iz otrplosti in planil za njima, ko sta bila oddaljena že kakšnih trideset metrov.

− Vesna! Ustavi se!

Nič. Vidmar jo je vlekel za seboj, da je komaj sledila njegovim dolgim, odločnim korakom.

− Prosim!

Krik je zaplaval za njima kot vrv in ju ujel. Ustavila sta se, a se nista obrnila. Železnik je stekel proti njima, v njem je vrela kri od jeze zaradi storjene napake. Kako se ni mogel zadržati? Kolikokrat ga je Tatjana spravila v še večji bes, a ni nikoli izgubil glave tako kot pri Vesni! No, čeprav je bila Tatjana njegova žena, ni bila Železnikova, Vesna pa je bila njegova hči, njegova kri in prihodnost. Saj so bili še trije sinovi, s katerimi se je sporekal skoraj kot po tekočem traku, ker niso znali videti stvari z njegovega gledišča, a so po pravilu vedno stisnili rep med noge, kadar je zarohnel. Ko jih je enkrat zlomil, je vedel, da se mu nikoli ne bodo resneje postavili po robu, vodil jih je kot marionete, kakor je bilo treba. Ampak Vesna je znala misliti s svojo glavo in bolestno si je želel, da bi se razumela.

− Oprosti, Vesna, ne vem, kaj mi je bilo. Prosim, vrni se v hišo, pridita oba, se bomo pogovorili.

− Ni malo pozno, gospod Železnik? mu je ostro zabrusil Vidmar, in Železnik mu je v hipu prisegel strašno maščevanje. Nihče ni govoril z njim v takšnem tonu in jo odnesel s celo kožo.

Ni se zmenil za fanta, dvignil je roko proti Vesni.

− Vesna, prosim!

Obrnila se je z mokrim licem proti njemu, da se je skoraj spustil na kolena pred njo. Vse bi dal, da bi lahko zasukal čas nazaj in se pogovoril z njo na svoj prepričljivi način, s katerim je doslej vedno uspel. V ponižanih očeh tokrat ni opazil nobene možnosti. Pa menda ne bo odšla zaradi ene same zgrešene klofute! Toliko dobrega ji je želel!

Videl je, kako se je lomilo življenje pred njim. »e ne bi zamahnil proti njej, bi se obrnilo drugače, a dejanja ni bilo mogoče izničiti. Vesna bo odšla. Skozi spomin so mu zdivjali podobno odločilni trenutki. Dan, ko je nastopil vajeniško dobo v Kovinarju. Trenutek, ko se je na vaški gasilski veselici stepel s Tatjaninim plesalcem, dobil vbod v prsni koš. Sreča, njegova tiha zaveznica pri kandidaturi za direktorja Kovinarja. Dan, ko se je rodil prvi sin, drugi, tretji. Srečanje z Majo. Z vsakim dogodkom se je življenjska krivulja zasukala malce drugače, kakor bi na elipso vplivala močna gravitacija neke velike sile.

− Vesna! je zakričal kot pobesnela žival.

Hčerka se je v dvomu obračala proti njemu, zbegana ni razumela svojih odzivov na nasilje. Od očeta ga ni nikoli izkusila, krik pa je ravnovesje nagnil v drugo stran. Ustrašila se je novega izbruha, ni imela moči za prepričevanje, stisnila je fantovo roko in odhitela naprej.

Železnik je videl, kako malo je manjkalo, da bi zadevo spet rešil, a je videl tudi, da jo je pobesneli krik dokončno pahnil od njega in jo pognal v kremplje Vidmarju. Prsi so se mu trgale na dvoje, ko je spoznal, da bo iskala tolažbe pri njem in da bo vedno bolj njegova, dokler ne bo iz nje iztisnil tiste življenjske obljube, kot jo je tudi njemu dala Tatjana. V tem sta si bili Vesna in Tatjana povsem enaki. Nenadoma mu je postalo povsem vseeno, da mu kaže v kadrovski projekciji vodstva partije izjemno dobro, nepomembno mu je postalo, da se mu je odpiralo mesto direktorja sozda kovinarjev Slovenije in da bi ga v Kovinarju zamenjal sin Janez.

Z vso silo je zaloputnil vrata, da je odletel kos ometa s stene. Stopil je v dnevno sobo, odprl bar s pijačami in prve tri kozarčke viskija požrl kar na dušek, stoje. Šele potem je sedel in popil steklenico do konca.

10.

Vesna ni hotela prespati v moji sobi v Celju. Očetov izbruh jo je pretresel, ni se mogla zbrati, ni vedela, kaj bi, kam bi šla in kakšen bo njen naslednji korak. Meni je bilo v trenutku vse jasno, Železnik je zamahnil po njej z željo, da jo poškoduje. Zamah je bil tako silovit, da bi ji lahko zlomil ličnico, če ne bi ujel njegove roke. Videl sem, kako se ji je pred noge stresla sesuta slika hčerinske ljubezni do očeta, ranjena duša je krvavela in trpela. Za nekaj časa se je zaprla vase kot školjka in čakala, kaj se bo zgodilo.

Staršev ni bilo doma, morda je bilo tako še najbolje. Odpotovala sta k stricu Stanetu v Appeldorn na Nizozemsko, ker se bojda ni počutil najbolje in se je odločil, da to poletje z ženo ne bosta letovala na Jadranu, ampak bosta ostala kar doma.

− Greva na postajo, se je nenadoma oglasila.

− Zakaj?

− Počakala bova prvi vlak za Ljubljano in šla na pot že danes.

− Vozovnici veljata šele z jutrišnjim datumom.

Zamahnila je z roko, kot da to ni omembe vredna težava. Odločno je vrnila zelenjavo v zamrzovalnik in še enkrat v kopalnici pogledala, kako je z objokanim obrazom. Vnovič sem preveril vso opremo, jo zložil v ogromni popotniški nahrbtnik, na srečo je imel že aluminijaste palice, da je bil lažji, potem pa sva z roko v roki odkorakala mimo občine po Prešernovi ulici na postajo. Zaskrbljeno sem od strani pogledoval po njej. Kadar je zaslutila, da jo gledam, se je obrnila k meni in me prestrelila s pogledom, da sem postal ves mehak, še manj pa sem si upal načeti pogovor. Strahopetno sem čakal, da se dogodki zlijejo v spomin, sedejo v zavest in s tem pridobijo verodostojnost. »ez čas bo lažje.

Pred železniško postajo je stal velik črn mercedes z odprtimi vrati, v njem sta sedela dva moška. Šofer je bral časopis, naslonjen in prepognjen čez volan, sopotnik na zadnjem sedežu je z očmi živčno poskakoval po mimoidočih, kakor bi nekoga iskal. Vesna je trznila z dlanjo, s katero me je držala, in se odločno usmerila proti avtomobilu. Sledil sem ji in z začudenjem opazoval, kako šofer pospravlja časopis, sopotnik pa vstaja s sedeža in stopa proti nama.

− Te je poslal oče? je dokaj ostro vprašala Vesna, ko sva se približala na govorno razdaljo.

V trenutku sem opazil podobnost med moškim in Vesno, dojel sem, da stojim pred njenim bratom.

− Ne vem, zakaj sprašuješ, če že veš? Sedita v avto, se bomo umaknili nekam, kjer ne bo toliko radovednežev.

− V Ljubljano greva, Janez, in potem zvečer naprej.

− »e bosta zamudila, vaju bo Tone potegnil do Ljubljane, ali pa še dlje, če bo treba. Samo ne trmari zdaj.

Pogledal sem na uro visoko nad vhodom na postajo. Kazala je pet minut čez šesto zvečer in zavedal sem se, da če sedeva z Vesno v limuzino, ne bova nikoli ujela vlaka z rednim odhodom ob pol sedmih. Vesna je sledila mojemu pogledu, potem pa odkimala. Nobenemu od treh moških, stoječih okoli nje, ni padlo na pamet, zakaj. Čakali smo, dokler ni prijela za kljuko zadnjih vrat.

− Janez, sedi spredaj, bova midva z Iztokom zadaj.

Nerodno sem se premaknil mimo Janeza, ne vedoč, ali naj mu podam roko, ali sva sedaj predstavljena, ko je Vesna povedala, kako mi je ime. Sledil sem ji. Šofer je še pred tem vzel najino prtljago in jo zložil v prtljažnik, tako prostoren, da bi lahko v njem mirno spala dva.

Limuzina je zapredla in se lenobno spustila po precej praznih ulicah do gostilne kakšnih deset minut vožnje stran, kjer je Janez Železnik verjetno večkrat gostil kakšne pomembne goste. Tu je bila na voljo stroga zasebnost.

− Kaj sta imela s očetom? je pričel brez uvoda.

− Nisem šla s teboj, da bi se zagovarjala, to mi lahko verjameš. Poslal te je s točno določeno nalogo. Mirno lahko poveš, kaj predlaga.

− Da se vrneš nazaj, greš jutri v službo, potem bo, kot da se ni nič zgodilo.

Videl sem kratek filmček, kako se je odvrtel v Vesnini glavi. Da bi kar mirno pozabila divji bes, s katerim se je oče spozabil nadnjo, tega ni bilo moč pričakovati.

− No ja, oče ima vedno še rezervni načrt, če prvi pade. Štej, da je njegov prvi predlog zavrnjen. Povej, kaj ti je naročil, če bi ti na to ponudbo vrgla pepelnik v glavo. In da ne bi vlekel cigaret iz žepa, ker se bom pobrala v trenutku, ko boš prižgal.

Janez je pogledal, kot bi ga zadel pljusk vode naravnost v glavo. Potegnil je glavo med ramena, da je bil videti še bolj zgrbljen in zavaljen. Pivski trebušček mu je že opazno gledal čez usnjeni pas na hlačah, nemirne roke, ki so medtem že samodejno zatipale šuštečo škatlico, so poiskale drugo igračko, zaradi živčnosti so se morale z nečim zaposliti. Spominjal je na očeta, a ni bilo moč reči, da gre za bolj ali manj veren posnetek, v sebi je nosil še nekaj drugega, kar ni bilo Železnikovo. Imel je lokav, lisičji obraz, prepreden s hitrimi pogledi, ocenjujočimi vprašanji v nemirnih očeh. Mežikale so vsaj trikrat hitreje v primerjavi z Vesninimi.

− Moram te pripeljati domov, da se pomirita, če lahko povem najbolj preprosto. Ne postavlja posebnih pogojev. Ne želi te izgubiti, ker če se mu strga, potem je lahko zelo zoprn.

− A bo potem Iztoka zabil v črno luknjo, da ga ne bom videla nikoli več? Pričakovala bi, da bi mu prišlo kaj takšnega na misel. Po njegovem ni nikoli kriv Železnik, ne, krive so cipe, ker so zapeljale njegove sinove, pa očitno zdaj moj fant, čeprav je preprečil, da bi me oče poškodoval. Po svoje mu moram biti hvaležna, da me ni pretepel kot psa in poklical policajev, da bi še prej Iztoka varno umaknili.

Janez se je našobil in odkimal. Pogladil se je po zgornji ustnici, kakor bi poskušal, ali je dovolj gladko obrit pod nosom, in me pogledal. Precej dlje je strmel vame, kot bi bilo to vljudno, a se ni menil za to. Očitno je bil vajen, da je pomemben in da si lahko privošči skoraj vse.

− Lahko naredi drugače. Saj veš. Poznaš ga.

− Ja. Poznam ga. Lahko bi se spomnil, da Iztok ne bi v nobenem podjetju dobil dela. Ali pa, da bi bila vsa tožilska, sodniška ali pravobranilska mesta zasedena, kadar bi vložil prošnjo. Morda, da si ne bi nihče upal oddati prostorov za odprtje odvetniške pisarne. Glede na to, da je človek z domišljijo, bi lahko podal kakšno kazensko ovadbo. Te bi se bilo težko znebiti. Da je žalil predstavnike države, vzbujal mednacionalno nestrpnost, skušal pobegniti čez mejo. Poznam veliko njegovih malih maščevanj. Uničila so življenje številnim njegovim dobrim prijateljem. So pač imeli smolo, da so postali njegovi nasprotniki. No, takole mu povej. Ne bom prišla domov in jutri ne bom šla v službo, ker greva z Iztokom v Skandinavijo. Pozabila ne bom in ne morem, le obnašala se bom tako, kot da se ni nič zgodilo. Še vedno bom prihajala domov, ker je to moj dom in ker me spominja na mamo in brate, če jih seveda po tem dogodku še imam. Ampak povej mu tudi, da je to zadnjič, da bom požrla. Naj ne bo naslednjič in Iztoka naj pusti pri miru.

Janez je poiskal svinčnik, da si je zamotil prste, risal nekakšne nedoločljive geometrijske like na papirno servieto, medtem pa je natakar brez naročila prinesel pladenj z domačim narezkom in sveže pečenim kmečkim kruhom. Pijačo je prinesla ženska prav tako brez naročila. Janez je kar s prsti pohlepno pobral nekaj koščkov suhega savinjskega želodca, potisnil hrano v usta in zadovoljno žvečil. Iz kosa kruha je odtrgal sredico in tudi tega pospravil na enak način.

− Punca, malo se ohladi.

Vesna ga je pogledala, kot da bo zdaj zdaj bruhala. Ni mi bilo jasno, ali zato, ker je s tolikšno slastjo basal vase mesni narezek, da so se mu omastila lica, ali zato, ker je deloval kot mali, sluzavi polž. Vrgla je hitri pogled name, da bi se prepričala, kako se počutim takole izključen iz družinskega pogovora, kot da sem neviden. Nalašč je dvignila roko in me prijela.

− Kdo si pa ti? je zanimalo Janeza.

V tistem trenutku je prišel do polovice obloženega krožnika.

Nikoli dotlej nisem videl, da bi kdo tako hitro jedel.

− Iztok Vidmar. Z Vesno skupaj študirava.

− Mislim, da počneta še kaj drugega, kot samo skupaj študirata.

− »e bi rad povedal, da skupaj fukava, ti lahko potrdim, da trenutno res nimava drugih partnerjev in da sva si sama čisto zadosti, mu je zabrusila Vesna, preden sem sploh utegnil odgovoriti. Včasih je bila res hitrejša od kobre, in te njene plati še sploh nisem poznal.

Janezu se je obraz razlezel v nasmeh in priznavalno kimanje, a tudi to ga ni odvrnilo od pospravljanja hrane s krožnika. Njegove goste obrvi so se mrščile proti meni in skoraj prikrile preiskujoče oči. Hotele so odkriti, od kod izviram in do kod si bom upal, če bo oče ukazal, da bi moral izginiti iz Vesninega življenja.

Pomislil sem, da je pred menoj bodoči direktor Kovinarja in kako bi ga prenašala moja rodbina, saj si je v srcih še vedno lastila dobršen del tega podjetja. Oče vsekakor ne bi dolgo vzdržal v istem prostoru z njim.

− »e ti ni všeč, kar vidiš pred seboj, to ni moj problem. Ali se boš navadil ali pa se ne druži z Vesno. Železniki imamo zoprno navado, da držimo skupaj, svoje umazano perilo peremo sami in ne dopuščamo, da bi o naših življenjih odločali pritepenci.

− Janez, vse to, kar nakladaš, velja za moške potomce. Res sem tvoja sestra, ampak tega si nisem izbrala sama. Rada bi šla, preden poližeš krožnik ali prosiš za repete. Tone naju bo peljal. Te odloži spotoma ali boš našel svoj prevoz?

Namrdnil se je in zakopal sestrine besede v pozabo.

− Kaj naj torej povem očetu?

− Z njim se bom pogovorila, ko se bom vrnila.

− Kdaj?

− Avgusta.

− Kakor veš.

Janez se ni dal motiti. S kimanjem glave je dovolil, da se odstraniva, in se ni potrudil, da bi dvignil pogled z jedi, ko sva odšla.

11.

Rojstni dan Vojka Železnika je postal družabni dogodek. Doma so se res zbrali večinoma domači, toda sedaj že zelo vidni vodja partije je moral glede na svoje ime prenašati napitnice vsepovsod, kamor je prišel. Rojstni dan je sicer praznoval v sredo, toda sinove in hčerko je povabil na kosilo v nedeljo.

Janez, njegov najmlajši in hkrati najbolj oblasti žejen sin, je naročil pojedino. Pripravili so jo v sedaj njegovem Kovinarju, žena Ivanka pa je naučila dvojčici Mojco in Metko, da bosta dedku zrecitirali pesmico. Odveč bi bilo dodati, da sta se je skrbno naučili. Polde je postal drugi človek gospodarske zbornice in je z ženo Tinko nakupil darila. Tinka si te zadolžitve ni dala vzeti in je bila pripravljena ta privilegij braniti z vsemi nohti. V družini Železnik je veljala za najlepšo, vendar je zaradi tega skoraj ves čas porabila za urejanje umetelnih svetlih kodrčkov, pudranje in nanašanje najnovejših maskar, barvanje in oblikovanje nohtov. Zaradi zasvojenosti z lepoto ni imela časa za otroke, čeprav je Polde predvsem pod očetovim vplivom kar naprej sitnaril, da bi že bil čas za dojenčka. Tinka je pri petintridesetih letih menila, da lahko še malce uživata v svobodi. Rada je potovala, in ker je imel Polde pomembno funkcijo, ji je poleg privatnih potovanj lahko privoščil še spremstvo na službenih. Lojze je bil najstarejši izmed treh bratov in najpametnejši. Zaposlen je bil na inštitutu za proučevanje delavskega gibanja, imel je doktorat iz družbenega dogovarjanja v pogojih socialističnega samoupravljanja. V primerjavi z Vojkom Železnikom, ta je partijsko linijo in samoupravljanje izvajal v praksi, je sin veljal za teoretika, saj je dosledno sledil idejam velikega Kardelja. Poročen je bil s Cvetko. Doktorirala je z delom Kadrovanje v družbenopolitičnih organizacijah na fakulteti za družbene vede in novinarstvo in mu pridelala punčke z imenom Eva, Alja in Anita. Nobena skrivnost ni bila, da si je stari Železnik želel vnuka, in ker ga ni uspelo narediti sinovom, je to nalogo v mislih dal hčerki, čeprav se je pri tem zelo jasno zavedal majhne lepotne napake. »e bi se Vesna poročila in prevzela možev priimek, vnuk ne bi nosil njegovega priimka in ne bi bilo nobenega, ki bi s priimkom nadaljeval njegov rod.

Dan se je pričel obetavno, Vesna je prespala doma in Vidmar, za katerega je sedaj že imel dokaze, da pripada najbolj neprimerni veji Vidmarjev, je bil zadržan zaradi nekakšnega koncerta, tako da se vsaj s te plati ni bilo bati kakšnega neprijetnega presenečenja. Po dolgem času ga ni bolela glava in ves zadovoljen se je spominjal večerje pri Maji. Prav posebej za to priložnost si je nadela črno erotično perilo in se resnično potrudila, da ga je zadovoljila na vsej črti. Don je zadovoljno ležal v senci, naveličan dirkanja za sosedovimi mačkami. Vse po vrsti so zbežale na drevo in mirno mežikale v dan, ko je poskakoval pod debelimi vejami in se trudil, da bi s hlastajočim gobcem le ujel kakšen migajoči rep.

Železniku je godilo, da je po dolgem času bilo tudi doma spet polno ljudi, da je vse vrelo od smeha, vpitja, vrišča kričečih punčk, vonja po dobri hrani, da so žvenketali kozarci in pribor. Kamorkoli je stopil, je zagledal nasmešek, prijazno kimanje, opazoval je sinove. Vsak na svojem področju so dokazali, da jim je upravičeno zaupal. Namesto vina je pil zgolj jabolčni sok, za svoj rojstni dan ni želel želodčnih težav, bilo bi mu zoprno, če ne bi mogel uživati v bistrem umu. Vsaj ta dan ni želel meglice pred očmi, omame, s katero bi oslabil čute in zabrisal spomin.

Z velikim veseljem se je ukvarjal z vnukinjami. Kar tekmovale so, katera se mu bo bolj priliznila. Seveda je vedel, da za njimi prežijo mamice in precej preračunljivo ocenjujejo, kateri izmed sinov si bo odrezal največji kos pogače, ko bo čas za to. Ampak Vojko Železnik je vedel, kako se tem rečem streže, zato pri dedovanju po Tatjani ni imel nobenih težav. Nagnjenje do materialnih dobrin mu je bilo zoprno, in če je pri svojih sodelavcih opazil, da se ženejo še za kaj drugega kot za ideale, jih je takoj postavil na hladno. Že tako je moral zamižati na obe očesi, ko so ljudje na črno kupovali marke in s tem izkazovali nezaupanje v dinar in jugoslovansko gospodarstvo. Ni si delal utvar, da bi jih lahko ustavil. Sam si ni mazal rok, dinarje je dal Tonetu, on je vedno opravil najbolje. Kot službeni šofer generalnega direktorja Kovinarja je vozil pomembne ljudi in se tudi srečeval z ljudmi, polnimi deviz. Brez teh prekletih mark njegova Maja ne bi mogla v Pariz in ne bi kupila vseh tistih prozornih čipk. Ja, življenje je bilo polno skušnjav za male ljudi, saj niso razumeli svojega poslanstva, niso dojeli, da so pravzaprav izbranci, ker jim je dano, da živijo v najboljši državi na svetu.

Vesna mu je potem, ko se je vrnila iz Skandinavije in sta se po nekaj tednih izogibanja zaradi časovnega odmika le lahko pogovorila brez dvignjenega glasu, na eleganten način vrgla v glavo, da se obnaša kot rimski cesar. Ko ni takoj razumel, kaj hoče povedati, mu je razložila, da vse tisto, za kar se zavzema v javnosti, podira v zasebnosti. Očitala mu je, da je licemerec. Družino in zvestobo da ima zgolj na ustih, je pa najbolj umazani prevarant, kar jih je kdaj videla. Ko je bila mama bolna, je mirno spal z Majo, še na pogreb je prišel iz mesta in ne od doma. Svojim sodelavcem je prepovedoval ople, audije in beemveje ter se postavljal s stoenko. Samo ona jo je včasih premaknila, sam še ni sedel vanjo. Ob najbolj nečloveških urah je mučil Toneta, sedaj pa kdo ve koga, ko je na sozdu, da ga je prevažal z najdražjim mercedesom, kar jih je, in to nikoli ali pa skoraj nikoli zaradi službenih dolžnosti.

Njen izbruh ga ni spravil v slabo voljo. Vesni je bil pripravljen pogledati skozi prste tudi tam, kjer sinovom niti v sanjah ne bi. Vse, kar mu je očitala, in tudi tisto, kar si mu vseeno ni upala očitati na glas, je mislila resno in pošteno, nobene preračunljivosti ni bilo v njej, želela je popraviti, za kar je bila prepričana, da je narobe. Seveda ni mogla vedeti, da tako pač mora biti. Vedno bodo nekateri ljudje sedeli spredaj in drugi se bodo drenjali zadaj. Še vedno ni nastopil čas pravega komunizma, bilo je neko vmesno obdobje, vendar pa je dobro vedel tudi, da če bi se vrnili v čas kapitalizma, bi tisti najbližje koritu imeli desetkrat, stokrat ali tisočkrat več kot najbolj premožni v času socializma. Potem bi se zares pokazale razlike. Po drugi strani so navadni ljudje morali vedeti in videti, da se znajo njihovi voditelji pravilno postaviti v družbi in da znajo poskrbeti zase. Sam ne bi nikoli postavil nesposobneža za vodjo financ v kakšnem podjetju. Da v zasebnem življenju ne bi znal z denarjem? »e ne zna poskrbeti zase, kako bo skrbel za podjetje s tisoč in več delavci?

Vesna svojega fanta ni več pripeljala domov, vendar se tudi sama ni prikazala ravno pogosto. Očeta se je izogibala, in Železnik je to dobro vedel. Samo po pospravljenih in očiščenih prostorih je lahko ugotovil, da je bila doma in da je odšla, preden je prišel on. Tudi denarja za življenje v Ljubljani ni hotela od njega, in ugotovil je, da ima poleg Vesne tudi Vidmar štipendijo za nadarjene študente. Skupaj sta imela skoraj toliko dohodkov kot povprečni ključavničar. Ta je moral živeti še otroka ali dva, včasih še ženo, če je bila gospodinja. Železnik se je komajda zadržal, da ni koga poklical in poskrbel, da država ne bi več zapravljala denarja za mladi par, a si ni upal, ker bi Vesna zagotovo izvohala, kdo stoji za zaroto. Želel si je, da bi padla na kolena pred njim in bi jo nuja pognala tako daleč, da bi morala požreti svoj ponos in prositi. Samo »prosim« si je želel slišati od nje, a njene divje, neukrotljive oči so prisegale, da tega ne bo doživel. Kako je lahko tako drugačna od bratov?!

Vedel je, da mu zmanjkuje časa. »e ne bo kmalu spravil hčere k pameti, bo vedno bolj pod vplivom Vidmarja. Dodobra se je pozanimal o njem. Navzven je bil pravi. Bil je v partiji, kamor Vesna za živo glavo ni hotela, in v mladinski organizaciji, nekakšni predpripravi za kadrovanje na najpomembnejše funkcije v republiki. Vzpenjal se je kot meteor. »eprav so ga vabili tudi v partijsko univerzitetno konferenco, se je temu upiral, in Železnik je sumil, da ima pri tem prste vmes njegova hči. Znan je bil kot najbolj ostro pero Tribune, časopisa, s katerim je mladina bolj ali manj uspešno praskala po partijskih neumnostih. Ampak bil je Vidmarjev. Železnik je že velikokrat videl, kako so se najbolj goreči člani partije stopili kot sveča. Kdo ve na katero stran se bo postavil, ko bo na tehtnici kapitalistična družina na eni strani in Vesna na drugi?

Železnik si je včasih domišljal, da vidi v prihodnost. Res so se velikokrat njegove prerokbe, niti v sanjah jih ne bi nikomur izdal, uresničile. Včasih se kakšne črnoglede tudi niso, ampak veliko več je bilo tistih prvih. Glede Vidmarja je imel slab občutek. Tako idealen zet bi lahko bil, ampak … Železnik je verjel, da kri ni voda. Verjel je, da enkrat Vidmar ostane vedno Vidmar, čeprav je mimogrede zajadral v rdeče vode. Ko bo pomembno, bo njihov. Pravega revolucionarja naredi družina revolucionarja. Vidmar je živel poujčkan v topli profesorski družini. Kje je tu partijska tradicija? Železnik ni nikoli zaupal nikomur, če v življenju še ni jokal od lakote ali ga ni videl bloditi naokrog mrtvo pijanega. Vidmarja je prekrižal in ni je bilo sile, da bi ga prepričala, kako hudo se moti.

Vse tri snahe so prišle k njemu med dolgim popoldnevom, ko se je dan prevešal v zrele ure. Dve sta ga celo prijeli za roko, ko sta se nagibali k njemu in mu pripovedovali, kako mu želijo veliko sreče in zdravja. Nekako so mu dale vedeti tudi, da mu privoščijo veselje z Majo, medtem ko ga je Vesna zaradi nje ostro ozmerjala. Vodile so mu svoje punčke, da so posedale po njegovih kolenih, ga slikale z njim, hvalile njihove sposobnosti, in Železnik je dopuščal ta cirkus, saj je bil vendar njegov dan. Podredil se je družini, Železnikom, čeprav je sam pri sebi v srcu za Železnike priznaval samo svoje sinove in hčer, ne pa tudi snah. Za en sam dan je pozabil na pasti in zanke na poti proti vrhu, kamor se je sklenil povzpeti že leta oseminštirideset, ko je skoraj umrl zaradi griže. Takrat, ko je sedemkrat na teden jedel na vodi kuhan koruzni zdrob, si je prisegel, da bo nekoč tako visoko, da bo poskrbel, da nihče ne bo trpel pomanjkanja. Z leti so se te sanje obrusile in zdaj si je želel le, da bi bil na vrhu. A ne danes. Danes ni iskal nobene zarote v besedah in pogovorih praznujočih.

Še zadnji gostje so se umaknili do enajstih zvečer. Sinovi so vedeli, da Železnik ne mara otroškega joka ne ponoči in ne zjutraj, še manj pa čez dan. Ostala je samo Vesna in gledal jo je, kako vešče in hitro pospravlja krožnike, kozarce in velike sklede, izbira ostanke za Dona. Prenažrt od vsega dobrega je ležal pod mizo z iztegnjenim jezikom ter tu in tam malce pomigal z repom. Železnik je zastal in se naslonil na garderobno omaro v predsobi in se zamislil. Vesna je že skoraj dokončala fakulteto, nobenega dvoma ni bilo, da bo diplomirala do pomladi naslednjega leta. Ocene mu je referentka za študentske zadeve sporočila takoj, ko so bile vpisane. Lahko bi izbrala katerokoli službo bi hotela. Pravnikov je primanjkovalo, posebno še pronicljivih, bistrih in neuklonljivih. Kot sodnica ne bo poslušala nikogar, tudi tistih butcev iz službe državne varnosti ne, če bi težili, da je treba koga za dalj časa spraviti za zapahe. Poslušala bo samo njega. Veselil se je izziva. Vesna ni bila kura. Ni ji bilo lahko zaviti vratu. Železnik je pravzaprav ljubil izzive, in hči je bila eden izmed izjemno velikih. Gledal jo je, kako je malce pordelih lic energično spreminjala nered v red. Bila je tako prepričana, tako ženska. Od kod? Tatjana je bila povsem drugačna. Tatjana ni razumela, da je imel samo eno strast. Oblast. Nobena ženska ni mogla nadomestiti užitka, s katerim se je napolnilo srce, ko je spodnesel napihnjenca, ko si je ta že predstavljal, kako se seli v nadstropje višje, seda v večji in udobnejši fotelj in se že milostno razgleduje po svojih podrejenih.

Vedel je, da jo mora ločiti od Vidmarja. »e bosta skupaj, bo vsak poskus obsojen na propad. Za sekundo ali dve ga je zapeklo v srcu. Hčeri je privoščil najboljše, ampak ne Vidmarja. Fant je bil res terna, ampak nevaren kot bomba. Vsak trenutek bi mu jo lahko razneslo v obraz. Kasneje mu bo hvaležna, vedel je, da mu bo. Kljub vsej svoji bistrosti vendarle ni znala razmišljati kot on. Zanesla se je na svoja čustva pri odločanju, njega pa je izučilo, da se je navadil zariniti nož v grlo tudi najboljšemu prijatelju, če je bilo to potrebno.

Vesna se je za trenutek ustavila, se vzravnala in poravnala boleči hrbet. Zagledala se je vanj. Opazil je, da je zbegana, ker ne more razbrati izraza na njegovih licih, zato je nakrivil kotičke ust navzgor, kot so se to naučile hostese na kongresih, ko so vodile okorne gospode s kravatami naokrog in morale prenašati neumne šale, poltene namige in tolste prste, ko so poskušali doseči več, kot jim je bilo obljubljeno. Železnik se je vedno učil, ni ga bilo bolj vedoželjnega človeka. Včasih se je zazdelo, da se uči celo sam od sebe, proučuje, kako se odziva na okolico, ljudi, lastno bolečino ali veselje.

− Si zadovoljen? je vprašala. Glas je bil stvaren, ne neprijazen, vendar pa hladen. Povsem očitno je bilo, da je prišla domov zaradi vseh drugih, nikakor pa ne zaradi njega.

− Sem. Hvala, da si prišla. Veliko mi pomeni.

Odgovoril je naučeno, kot politik. Preden je povedal kaj pametnega, je postregel poslušalcem z nekaj naučenimi frazami. Vojko Železnik ni hotel stopiti na mino, da bi mu jo razneslo pod stopali.

Vesna je samo zavzdihnila in se obrnila proti svoji sobi, da bi se čim hitreje umaknila očetu in njegovim morebitnim poskusom zbližanja. Železnik se je pomaknil proti hčeri, kakor bi jo hotel poljubiti, preden bo odšla spat. To je storil zadnjič pred petimi ali šestimi leti, a Vesna tokrat ni hotela igrati prijazne majhne punčke. Ni hotela mirno dopustiti, da bi jo stisnil k sebi in ji pritisnil poljub na lice.

− Ne dotikaj se me.

− Vesna, ne moreš pozabiti?

− Kaj pa naj pozabim? To, da sem videla nekontroliran bes v tvojih očeh, je bila zadnja kaplja čez rob. Odprla mi je oči. Ni ti mar zame, ti imaš samo velike načrte z menoj. Vem, da Iztoka ni v teh načrtih. In jaz ga imam rada.

− Nič nimam proti, če ga imaš rada.

− Saj nisem trapa, da bi ti verjela. Videla sem, kako si lagal prijateljem v obraz. Vem, kako razmišljaš. Poslal si Janeza, da zgladi zadevo. Nisi se mi opravičil, samo sprašuješ se, kako da sem lahko takšna. Ne vem, kako ti je uspelo tako spremeniti vloge, kako da si nenadoma ti žrtev? Zakaj se moram jaz bati, kako se boš znesel nad mano? Zakaj sem prepričana, da pleteš nekaj grdega, da bi prizadel mene in Iztoka?

Očitno je bilo, da sploh ne pričakuje odgovorov, bila je povsem prepričana, da je očeta spregledala do obisti, in ni si želela nobenega prepričevanja. Bil je nasprotnik, pri katerem nobena beseda ne seže do živega.

Železnik se je umaknil. Odločil se je, da ne bo izzival sreče. Dovolj bo še časa. Počakal je, da se je hči umaknila v kopalnico in potem v svojo sobo, sam pa je sedel v kabinet, kjer se je počutil najbolje. Tam je sedel še debele tri ure, pestoval glavo v dlaneh, uprtih na pisalno mizo iz črnega oreha, in preigraval najrazličnejše možnosti, da bi si zagotovil zmago v najbolj prefinjeni spletki, kar si jih je izmislil dotlej.

12.

Oba z Vesno sva izbrala naslov za diplomo na kazenskem področju, jaz pri Bavconu, ona pri Šelihovi, in čeprav so naju sošolci strašili, da bova delala dolgo in trdo, se strahovi niso potrdili. Diplomirala sva februarja tisoč devetsto dvainosemdeset na precej snežen in vetroven dan, a sta najini srci tistega dne videli samo lepe, sončne barve. Dogodek sva proslavila v Platani, zbirališču pravnikov na Trgu osvoboditve, kjer smo se našli na jutranji ali dopoldanski kavi tako študenti kot profesorji. Pila sva sadni čaj z medom in se skušala videti z novimi, diplomiranimi očmi. Pogled na prelestno rjavolasko, oddaljeno dvajset centimetrov od mojega nosu, ni bil nič drugačen kot zjutraj, ko se je prezgodaj prebudila in se stiskala k meni, medtem ko je z dlanjo krožila med mojimi gostimi dlakami po prsnem košu in vsepovsod drugod.

V veselje se je mešal tudi tisti neprijetni kovinski okus. Bolj ali manj zavedno sem ga potiskal v kot, a se je vedno znova zmešal s prijetnimi občutki v srcu. Vedno je bilo nekaj, vedno je bilo treba stopiti korak dalje in se na lestvici odraslosti pomakniti še korak naprej. Vesna ni imela težav s tem, plula je naprej po začrtani poti kot trajekt. Ni je bilo mogoče premakniti. Jaz sem se počutil kot majhna lupina s prevelikim jadrom in še razpetim špinom za nameček. Veter me je divje gonil zdaj na čeri in zdaj na odprto morje. Spraševal sem se, kaj bo z bendom, mojimi klavirskimi avanturami, romanom, tako in tako sem ga pisal bolj iz trme. Ne vem, zakaj me je tako privlačila misel, da bi bilo lepo v življenju narediti sina, zasaditi drevo in skopati vodnjak. Kopanje vodnjaka sem moderniziral z željo izdati roman.

Za moje rdeče prsi, v katerih je utripalo socialistično srce, je bilo pomembno vprašanje, ali bom nadaljeval politično delo kot profesionalec. Na mizi sem imel ponudbo za polno zaposlitev kot partijski funkcionar na republiškem komiteju. Pojma nisem imel, kaj si naj sploh mislim o stanovanju, ker si nisem želel živeti v Ljubljani. Vesno sem jemal kot nekaj samo po sebi umevnega in si vsaj z njeno ljubeznijo do mene nisem belil glave. Ampak najbolj grenko je peklo vprašanje odhoda v vojsko. Do konca sem potiskal odgovor iz zavesti na rob, in če se je dalo, tudi čez. Namesto da bi si po diplomi globoko oddahnil, sem moral razmišljati, kdaj in kam bom šel služit vojaški rok.

Vedno me je jezilo, kadar je bilo treba iskati razne zveze, da je človek lahko kaj uredil. Ljudje bi morali urediti zadeve brez znanstev, brez modrih kuvert, brez sorodstvenih vezi, a v praksi ni šlo tako. Boril sem se pogumno do zadnjega, a pritisk moje ljube je bil premočan, podprt je bil namreč s precejšnjo mero izsiljevanja. Zagrozila mi je, da me bo dala na hladno in se je ne bom smel niti dotakniti, če se ne bom trudil, da bi vojaški rok služil nekje v Sloveniji, v najslabšem primeru v bližnjih hrvaških mestih, kot so bili Zagreb, Karlovec, Reka ali Čakovec.

Vprašal sem jo, ali bi mi njen oče lahko uredil služenje vojaškega roka v Sloveniji. Seveda sem odgovor poznal že v trenutku, ko sem vprašal. Vojko Železnik je bil zadolžen v republiški partijski strukturi za obrambo. »e bi dvignil telefon in poklical referenta za obrambo na Občino Celje, bi ta stal mirno, ko bi govoril z njim. Dobil bi Slovenijo, kot bi rekel keks.

Vedel sem, da Vesna ne bo prosila očeta. Tudi če bi s tem dosegla tisto, kar sva si oba tako zelo želela. Železnik ni dajal ničesar zastonj, ne, bil je vajen, da je kupoval pod ceno in prodajal zdaleč predrago. Kakorkoli že, Vesna ni bila pripravljena plačati cene svojemu očetu. Moji prijatelji tudi niso mogli storiti ničesar. Namignili so mi, da bo tako in tako treba vključiti koga iz legla pod nadzorom Vojka Železnika. Način, kako deluje Železnik, je bil dobro znan. Bil je samotar, samo kadar je šlo za prodor po partijski strukturi navzgor, ko je obvladoval podrejene, je zahteval stoodstotno poslušnost in popolno obveščenost. Nihče ni smel storiti ničesar brez njegove vednosti. Kam bom šel v vojsko, bo na en ali drug način odločil Železnik. Preprosto se nisem mogel rešiti.

Dokler ni bilo odločeno, kam me bo poslal vpoklic, si z Vesno nisva belila glave s tem, kje stanujeva. Živela sva v njeni garsonjeri. Po materini smrti jo je najela Vesna, ko ni več varovala Mateje. Obiski sicer niso bili dovoljeni, a tudi strogo prepovedani ne in gospodinja me je nekako sprejela za dovoljenega obiskovalca, posebno ker sem ji večkrat pomagal pri težjih delih. Vesna po drugi strani ni hotela prespati v stanovanju v Celju pri Vidmarjih. Potrudila se je in me iz vljudnosti spremljala domov, a tam se je počutila zelo slabo. Stanovanje je bilo utesnjujoče, kar sem ugotovil šele, ko me je na to spomnila ona; natlačeno je bilo s knjigami, revijami in najrazličnejšo šaro s potovanj ali pa tisto, ki so jo nanosili sorodniki. V stanovanju je bilo moč slišati, kako kdo diha, in skorajda tudi vedeti, kaj si kdo misli.

Vesna in mama sta se tu in tam znašli sami v kuhinji, znižali sta glas na zarotniški nivo, a se ni obneslo. Vesna je spoštovala mamo zaradi znanja, izkušenj, tudi bolečih, trdnih stališč, odlične vzgoje, ampak med njima ni nikoli prasnila iskrica. Nista se znali pošteno nasmejati, se do konca sprostiti ali dovoliti, da bi druga drugi videli do dna. Seveda se nisva ravno pogosto odločila za skupno pot v Celje, morda bolj zaradi lepšega na vsake toliko, in mama je to očitno spregledala.

Oče, pronicljiv in tenkočuten, kot je bil, vseeno ni hotel pogledati čez planke. Vesnin priimek je storil svoje. Z njo ni mogel prijazno kramljati, če je hkrati razmišljal, kako klan Železnikov uničuje njegovo dediščino, tisto, na katero so bili Vidmarji vedno najbolj ponosni. Kljub temu, da sem bil zanj zadrti rdečkar, kar mi je vrgel pod nos, kadar je le naneslo na politična vprašanja, ga tudi Vesna s svojo bolj desno usmerjeno moralo ni prepričala, čeprav sem pričakoval, da ga bo.

Vesna me po drugi strani ni več peljala očetu pred oči. Tu in tam je kaj povedala o nečakinjah, o izjemno ljubkih in smeha polnih punčkah, o drugih članih družine pa ni izgubljala besed. O njenih sem tako in tako vedel več kot ona. To je bila posledica najrazličnejših okrožnic, poročil in govoric.

Referent z mojo usodo v svojih rokah se je globoko praskal po dva ali tri dni starem strnišču in sukal ustnice zdaj v eno, zdaj v drugo smer. On je formalno odločal o tem, kje bom služil kadrovski rok, kot se je temu reklo tiste dni. Skoraj stoodstotno pa je namig o kraju prišel od Železnika. Videl sem, kako zija v mojo brezhibno, bleščečo karakteristiko, preverja možnosti in razmišlja, kako da nisem kot drugi intelektualci. Njih je bilo treba loviti na vse pretege, da mu jih je uspelo do sedemindvajsetega leta strpati v vojsko. V njegovih očeh je bilo moč prebrati, da sam rinem v nesrečo.

− Kaj pa bi rad? Pravniki niste najbolj koristni za vojsko. A sploh znaš kaj delati?

− Znam.

− Ja? me je premeril, kot da me vidi prvič.

Nisem ravno spominjal na perogriza, čez pleča sem imel skoraj meter in višina je dokazovala, da lahko znosim veliko vreč cementa, preden se oznojim.

− No, dobro, bom videl. »etrtega aprila je naslednji odhod. Ne bo ravno Slovenija.

− Vseeno mi je, kaj bom počel, samo rad bi, da je čim bližje. Moja punca me bo obiskovala in bilo bi lepo, če ne bi morala potovati čez polovico Jugoslavije. Se lahko dogovoriva?

Možak je vnovič prelistal seznam. Zelo je pazil, da mu nisem škilil čez ramo, in nekaj mrmral v brado.

K Vesni se nisem vrnil nič bolj razsvetljen, a sva vsaj vedela, pri čem sva. Obljubila sva si, da bova deset dni, kolikor nama je preostalo, preživela v postelji in se ne bova premaknila iz nje. Obljubo sva držala skoraj deset ur, potem pa se je življenje vrnilo v svoj normalni tir. Hodila sva po Ljubljani, kakor da se ure ne trkljajo druga za drugo v pesek pod najinimi nogami. Nenadoma sem stal na peronu s torbo v rokah in Vesno s slapom solz na licih, čeprav se je zadrževala, kolikor se je dalo. Trudil sem se povedati kaj smešnega, pa me je stisnila za dlan in mi zapičila prste tako globoko v podlaht, da sem utihnil. Stisnil sem jo k sebi, da sta se najini srci spojili v eno.

− Vesna, Vesna, sem ji šepetal na uho in ona mi je vrnila tako, da je šepetala moje ime.

Šele ostri žvižg prometnika naju je razklenil, toda ko je Vesna ostala na peronu, stekla po njem ob premikajočem se vlaku in ko sem sam stal na zadnji stopnici, sem čutil, da nisva več to, kar sva bila še nekaj minut prej. Nekaj v naju se je globoko spremenilo, pol mene je ostalo na peronu in pol nje se je peljalo v Makedonijo. Dva dneva kasneje me je sprejela kasarna v Bitoli.

13.

Brala je precej lahkotno delo Francoise Saganove in poskušala zaposliti čute. Nenadzorovano so zajemali dražljaje iz okolice in jo zbadali kot stotero igel z vedno novimi podatki. Vonj po pečenem mesu je vdiral s povoščenega papirja. Sosed, prisedel je v Vinkovcih, ga je razgrnil čez kolena in nanj položil hrano. Hrbtenica jo je opozarjala na vsak tram, ki je ležal v gramozni posteljici in služil za oporo tirnicam. Ta-dam-ta-dam-ta-dam-ta-dam že skoraj ves dan. Koža je sporočala, da je lepljiva, prepotena in da zaudarja po postanem, žaltavem, kot vsi drugi potniki v osemsedežnem kupeju. V oči, kadar jih je odmaknila od knjige, je vdirala slika ravnic, po katerih so se razprostirala polja, kamor je segal pogled. Vsakih nekaj ur se je podala na hodnik, kjer so fantje viseli skozi odprta okna in vpili in mahali tistim na poljih. Kmetje so sadili zgodnji krompir, pobirali solato in z dolgimi grabljami rahljali zemljo. Vonj po tobaku je bil tu manj nasilen, sveži zrak je razpihoval modri oblak. Cigaretni dim se je vlačil kot koprena po hodniku. Odhod na stranišče je bil vsakič večja muka, saj ni nihče počistil tega prostora, odkar se je vlak premaknil iz Ljubljane. Zmanjkalo je vode, zmanjkalo je papirja, vlak je bil poln kot grozd. Vesna je raje cepetala in odlagala neizbežno do zadnjega trenutka v upanju, da bo morda vlak vmes ustavil in bi lahko skočila na stranišče na postaji.

Vedela je, da je Bitola očetovo maslo. Pravzaprav je bil to očitno zadnji opomin. Tako, da bo vedela. »e ne bo ubogljiva, bo nato le še slabše. Dlje ga ne bi mogel poslati, naprej je bila samo še Grčija. O obisku v Bitoli ni govorila z očetom, zavedala se je, da je zagotovo vedel za njena pota, navsezadnje bi ga lahko poklicala prodajalka vozovnic na postaji in mu sporočila, da je kupila karto za Makedonijo. Očetovi prsti so bili vsepovsod. To je bil prvi obisk, dovoljen mladim vojakom. V soboto je bila na vrsti svečana zaobljuba in po tej zaobljubi bodo fantje smeli tudi zunaj meja kasarne.

Pripravila se je na mučno, dolgotrajno vožnjo z nepojmljivimi zamudami, na čakanja za vsakim plotom ali kar tja v tri dni brez vidnega razloga, že vnaprej je potlačila vse slabo vnemar. Grela jo je zgolj misel, da bo po treh tednih spet videla Iztoka. Od zadnjega stiska rok na železniški postaji je minila cela mala večnost.

»ez dan se je zamotila z delom na sodišču. Pričela je pri preiskavi in mentorica jo je nemudoma uporabila za zasliševanje v manj zahtevnih primerih. Noči so se vlekle kot jare kače. Ni jim bilo konca. Solze so ji sicer presahnile tretjo ali četrto noč, toda osamljenost se je zavlekla v sleherno misel, vsako poro njene bolne duše. Dlani so samodejno iskale toplo telo. Ni ga bilo nikjer. Ni si znala pomagati, bolečine ni znala omiliti. Preklela je državo, ker je razdirala pare na tako nečloveški način, državo, kjer je lahko oče tako kruto discipliniral neubogljivo hčer.

In zakaj je sploh treba teh igric z orožjem? Nihče ne bo napadel Jugoslavije, da bi morali moški leto dni ali pa celo leto in pol igrati figurice na manevrskih poljanah povzpetnim oficirjem. Ponoči, ko je zaprla oči, se ji je prikazovala krsta, in nevidna roka je dvignila pokrov, v temi je videla telo, a ga ni mogla prepoznati. Trudila se je, toda obraza ni bilo, dokler se ni pojavila svetloba. Obraz je pričel dobivati poteze in nenadoma se je iz teme pokazal Iztok. Zakaj si me zapustila? je vprašal, tik preden je pričel toniti v črnino, iz katere ni bilo povratka. Te more ni prenesla in vsakič se je zbudila s krikom na ustih, da bi izkričala strah, s katerim je bila prepojena do zadnje celice.

Malo pred Makedonijo jo je pričela mučiti lakota. S seboj je imela priboljške za Iztoka. Rad je imel njen jabolčni zavitek, potico, pečeno kurje bedro, a se jih ni hotela dotakniti. To je za Iztoka, si je dopovedovala in čakala, da se vlak po polžje premakne naprej. Trma ji je dala moči, da je vztrajala, lakoto je sprejela kot pokoro. Mora prenašati trpljenje, da bo nagrada tem slajša. Ure so minevale počasi, nikamor se niso premaknile. Zora jo je ujela sključeno nad odprto knjigo, a premagala je še nekaj zadnjih kilometrov do Bitole. S postaje se je podala proti kasarni v dolgi procesiji med materami, očeti, ženami in dekleti. Slišala je jezike vseh narodov, celo nekaj slovenskih besed je bilo med njimi. Ni ji bilo pomembno, kdo so ljudje ob njej, samo da bi bila čim prej ob njem. Lačna, žejna, vročična se je prepustila živemu toku. Pripeljal jo je na velik stadion in na tribune, od koder bo lahko spremljala prireditev. Kamorkoli je pogledala, so visele trobojnice, glasba je lila iz zvočnikov, enota častne čete se je pripravljala za mimohod.

Poveljniki enot so novince vodili na betonsko ploščad. Od starih vojakov so se razlikovali po belih pasovih pobritih lobanj ob ušesih in po vratu, kjer sonce še ni ožgalo sveže izpostavljene kože. Iskala ga je med bleščečo sivino, lesketajočim usnjem, tisočerimi očmi. Vsi fantje so se ozirali na tribune, da bi v množici prepoznali svoje drage. Desetkrat je že bila prepričana, da ga vidi, vendar se je vselej izkazalo, da dolgini niso bili njen Iztok. Nenadoma se je pričelo in častna četa je prinesla na stadion bojno zastavo enote, katere tradicijo je nadaljevala kasarna. Zaigrali so še jugoslovansko himno in poveljnik garnizije je pričel svoj zanosni, žal precej zatikajoči se govor. Še naprej je iskala Iztoka in ga našla ravno v trenutku, ko je iz vsega grla zavpil: Pa makar pri tom dao i svoj život!

Pretresena je strmela, kako blizu ji je bil ves ta čas, kako ostro in željno je upiral svoj žgoči pogled vanjo, kot da se zaobljublja samo njej. Spremenil se je, poteze so bile ostrejše, odločnejše.

Po prireditvi so vojaki morali z igrišča, družinski člani pa na vhod, kjer so vojaški policisti preverjali obiskovalce in počasi pošiljali podatke o obiskih v enote. Šele okoli dvanajste ure se je na vhodu prikazal Iztok, jo prijel za roko in jo odvlekel iz gneče. Svet se je ustavil, ko jo je stisnil v objem, jo dvignil visoko v zrak in si jo ogledoval.

− Spusti me!

− O, Vesna, jaz te sakam, za tebe peam!

− Iztok!

Še kar režal se je kot pečen maček, vendar jo je le spustil na tla. Prepustila se je njegovemu vodenju, komaj se je zavedala vožnje z avtobusom, polnim vojakov in njihovih žena in deklet, vetrovnega, sončnega dne, slabosti, ki jo je zajela. Prebudila se je v postelji, ki je zaškripala, kakor hitro se je premaknila. Sobica je bila s plastično ponjavo pregrajena na dva dela. Bitola je imela premalo hotelov in tujskih sob, da bi prežvečila naval ob takšnih priložnostih, in domačini so oddajali tudi po pol sobe. Vesni so se nabrale solze v očeh, a se je Iztok sklonil k njej in jih s poljubi izmil iz oči.

− Na. Jej. Ne bi bil rad kriv povzročitve smrti iz malomarnosti.

Odkimala je, toda Iztok ji je potisnil grižljaj v usta in samodejno je prežvečila meso. Začutila je sol. Že dva dneva ji je močno manjkala, in nenadoma se ni mogla več zadrževati. Jedla je, da bi ubila lakoto, samo pritajeno in potuhnjeno zaradi vznesenosti med prireditvijo. Pol ure kasneje je bilo konec vseh dobrot, namenjenih Iztoku, pripravljenih s tolikšno ljubeznijo, da je kar bolelo.

− Joj, se je prijela za usta, ko je spoznala, da so ostali samo še docela oglodane kurje kosti in masten papir.

Iztok se je režal na vse pretege in jo stiskal k sebi, kakor da je najbolj zadovoljen človek na svetu.

− Veš, kaj bi zdaj rekli ljudje, če bi videli tvoj režeči se obraz?

− Vem, ja. Slika srečnega idiota. Nisi izvirna, to si mi rekla že, ko ti je prvič prišlo z menoj.

− Pacek! ga je udarila po ustih, potem pa ga potegnila k sebi in skušala pozabiti, kakšne zvoke in stoke je moč slišati v drugi del sobe. Upala je, da sta sama, a ji je bilo pravzaprav vseeno, ali je prostor poln ljudi ali prazen. Morala ga je čutiti, ga sprejeti vsega, do konca, saj je vedela, da bodo prvomajski prazniki minili, kot bi mignil, in da bo že čez dva dneva spet sedela v razmajanem vlaku, da jo bo odpeljal dobrih tisoč dvesto kilometrov stran.

Pred nočjo sta se potepla po mestu, kjer se je z vseh koncev razlegala vesela ciganska glasba, po gričih okoli mesta so goreli prvomajski kresovi, zavel je topel veter. Svobodno je mršil Vesnine dolge lase, da so se ovijali okoli njenega vratu kot prsti predrznega ljubimca. Izgubila sta smisel za čas in za vse okoli sebe. Hodila sta tesno drug ob drugem, se zadevala s stegni, se božala, stiskala, skušala prelisičiti grenke, pa tudi nedovoljene misli. Neumorno so kričale, da je vse skupaj norost, ki ji ne smeta slediti. Zakaj bi se morala sploh še kdaj v življenju ločiti? Kdo lahko ukaže fantu, da mora ostati v Makedoniji, če njegova ljuba živi v Ljubljani? Ali ni najbolj naravno na svetu, da sleče to čudno sivo nekoristno uniformo in se z žensko odpelje domov? Ali je sploh mogoče zahtevati od nekoga, da prebije v sobi, nabiti z železnimi pogradi, leto dni? Da gleda skozi okno, kako odganjajo cvetni popki na drevju, ki bo kasneje razvilo liste, naredilo krošnjo, pognalo sokove v plodove, da bodo rasli čez poletje in jeseni dozoreli. In takrat še vedno ne bo smel k njej, moral bo opazovati, kako bo odpadlo listje in bo sneg zametel gole, proti nebu iztegujoče se veje, počakati, da bo spet prišlo sonce, stopilo sneg, napojilo zemljo in bo drevje pognalo cvetove in popke, in takrat bo smel končno domov.

Ali je sploh mogoče ostati duševno zdrav ob misli, da si mlad samo enkrat v življenju, da si samo enkrat tako noro in divje in neskončno zaljubljen, pa moraš to krotiti, se zadrževati in čakati, ko hoče srce in telo takoj in brezpogojno proč? In zakaj, zakaj je treba dati eno leto življenja? Zakaj ga je Železnik pognal tako daleč proč, ko pa bi lahko služil vojsko kakšno uro ali dve stran? Lahko bi bil celo v Ljubljani!

Ves čas sta se izogibala vprašanjem, na katera si nista upala na glas povedati odgovorov. Kdaj bo spet prišla? Kdaj bo prišel on na obisk ali dopust? Iztok je razumel, da Vesne ne more izpostavljati tako mučnim potovanjem z enega konca države na drugega. Saj je bila trdna in odločna in je tudi marsikaj prenesla, ampak Iztok se je vseeno bal zanjo in niti sanjalo se mu ni, kako naj jo od obiskov odvrne. »e si je kaj vbila v glavo, je ni bilo mogoče premakniti. Po drugi strani pa ji ni ne želel ne smel povedati, da je izbran v posebno skupino vojakov, določenih, da sodelujejo v velikih manevrih jugoslovanske vojske v Makedoniji. To je pomenilo poseben dril, posebno izolacijo, nobenih obiskov in nobenih izhodov, za pol leta mu je bilo usojeno, da bodo edine osebe, s katerimi se bo videval, nosile uniforme. Sploh si ni predstavljal, kako naj ji to pove. Odlašal je. Grenko sporočilo se je potikalo po praznih prsih, mesil ga je, preoblikoval in olepševal. Ves čas je tuhtal, kako jo bo odnesel. Vesna se ne bo zadovoljila s frazo, da gre za vojno tajno.

Vojska je bila posebna organizacija s svojimi, včasih nedojemljivimi pravili. Njemu je bilo povsem samoumevno, da bo izhod za praznike vseboval tudi prenočevanje zunaj kasarne, toda pravila so zahtevala, da je par poročen. Za Slovence je bilo težko dojemljivo, da mora fant zvečer v kasarno samo zato, ker s punco nista poročena, po drugi strani pa so ženske iz južnejših predelov države nosile s seboj poročno obleko v dokaz sklenjene zakonske zveze. Na srečo se Iztoku ni bilo treba vrniti do desete zvečer in je dobil dovoljenje za izhod čez noč, ker je poveljnika čete zamenjeval na »politični nastavi«. Vsa ta predavanja je vodil z levo roko, tudi tisto z naslovom Zakaj Kosovo ne more biti republika, in je zaradi svoje pojave, odločnosti in izvrševanja ukazov brez pripomb veljal za najbolj zanesljivega mladega vojaka v vodu in bil kot tak tudi evidentiran za napredovanje v desetarja.

Zadnji dan sploh nista zapustila sobe. Deževalo je. Gola sta se stiskala drug k drugemu, dremala in v napol budnem ali pa napol spečem stanju poslušala težke deževne kaplje, kako udarjajo po pločevinasti strehi kokošnjaka. V prazen dan sta se mešala oglašanje kokoši in lajež domačega psa ter vseh sosedovih. Tu in tam sta slišala težke korake gospodarice. Pri hoji si je pomagala s palico in na vsak drug korak močno udarila ob tla. Vse skupaj je začinilo brnenje mopedov brez dušilcev in škripanje zavor redkih avtomobilov. Na cesti so morali zaviti za devetdeset stopinj, da so lahko speljali mimo neumno postavljene hiše, in včasih sta bila prepričana, da bo voznik prebil tanko steno ter pristal sredi postelje.

Iztok se je počutil kot na smrt obsojeni tik pred ustrelitvijo, ko je vedel, kaj ga čaka, pa ni zbral ne volje ne moči, da bi stekel na vso moč, vsaj poskušal spremeniti neizbežno, in je kar stal in čakal, da poči in je vsega konec. Skušal se je prisiliti, da ne bi škilil proti kazalcem na uri. Dragocene minute so neizrabljeno padale v nič.

Molčala sta, ker sta si povedala vse in nič.

Spremil jo je do železniške postaje in preklinjal, da je odhod že tako zgodaj popoldne, ko pa ima izhod do devete zvečer. Vesni se je kot deja-vu prikazala slika postaje v Ljubljani, ko je odhajal Iztok in je ona ostala na peronu. Vedela je, da čeprav jo drži za dlan kot primež, bo stisk popustil, vlak se bo premaknil in neizbežno se bosta oddaljila drug od drugega.

− Toliko bi ti še rada povedala, je dahnila s strganim glasom.

− Saj si mi.

Poljubil jo je na usta, da je začutil okus po solzah, zaslišali so se hitri koraki, žvižganje, potisnil jo je na vlak, zaprl vrata v trenutku, ko je vlak potegnil, in tekel na vso moč po peronu vzporedno z vrati, skozi katera ga je gledala, dokler ni zmanjkalo perona in je vlak pospešil preko človeške hitrosti.

14.

V hali s stružnicami je Peter Lukič med praskanjem po neobritem strnišču opazoval, kako rezkalni nož gladko struži nerjaveče jeklo in nastaja nova podložka. Njegov delovni nalog še ni bil izpolnjen, manjkalo mu jih je še dvajset. Vzel je čopič, ga pomočil v kuhan goveji loj in previdno namazal obdelovanec, da je rezilo še naprej mehko prodiralo v kovino. V ušesa mu je vdrlo glasno, precej jezno vpitje in radovedno se je obrnil proti vhodu, kjer je opazil delovodjo in novega direktorja Janeza Železnika. Novinec je kar poskakoval od jeze.

Lukič je z zanimanjem spremljal izmenično opravičevanje in obtoževanje, ki sta se mu nevarno približevala, a se ni mogel umakniti. Direktor je zgrabil delovni nalog in ga strmo pregledal, potem pa zapičil majhne, hudobne oči v Lukiča in zarenčal.

− Pa kaj je s tabo? Boš cel dan drejal teh nekaj ubogih podložk? In kaj tako smrdi? Pa ja ne žreš te svinjarije? je besno uperil prst v posodo z mastjo.

Lukič je temno zardel od jeze, vendar se je še zadržal. Delovodja je gledal tako proseče kot miš iz vreče moke, da mu je hkrati šlo tudi na smeh. Kljub jezi je rahlo nakrivil ustnice navzgor.

Železnik je dobro razumel govorico telesa, še posebej pozoren je bil na mimiko obraza, in bedna pojava pred njim s prevelikim trebuhom, visečim čez pas, mu je jasno sporočala, da se mu sladko žvižga za kritiko in se mu celo posmehuje.

− A zdaj se boš pa režal, ti zavaljeni sod špeha?! A mažeš stroj s to mastjo? A nismo kupili teh stružnic v Nemčiji ravno zato, ker imajo avtomatsko mazanje? Ta stružnica dela veliko hitreje, če delaš z njo na avtomatski način, ne pa da se zafrkavaš z njo na roke in jo mažeš s tem trapastim čopičem!

Obrnil se je k izmenovodji.

− Takoj skliči vse delavce in zabičaj slehernemu izmed njih, da je od danes naprej prepovedano posegati v stroj in mazati s kakršnokoli doma zvarjeno mastjo. Vse stružnice morajo delati povsem avtomatsko.

− Ampak tovariš direktor …

Železnik je samo odmahnil z roko in v kali zatrl sleherno ugovarjanje.

− Ob koncu izmene mi pridi poročat o rezultatih.

Zviška je preletel vse delavce. Ti so že zapuščali svoja delovna mesta in pasli zijala, radovedni, kaj se bo izcimilo iz vpitja in javnega spopada direktorja z izmenovodjo v eni izmed delavnic. Janez Železnik je bil iz čisto drugačnega testa kot njegov oče. Trdno je zaupal v svojo presojo in je imel vedno prav. Prisvojil si je delo vodij proizvodnih področij in osebno obračunaval s srednjim vodstvenim kadrom. Očitno si je postavil za cilj, da temeljito prevetri vodenje podjetja, in se ni ustavil pred nobeno oviro. Delavci so bili sprva presenečeni nad ostrimi izpadi novega direktorja. Bili so vendar stari delavci, ki jih ni nikoli nihče nadiral, jim kratil pravic samoupravljanja, jih gonil kot živino v času kapitalizma, saj je tovarna vendarle njihova in ne Železnikova. »e bodo rezultati slabši, bo pač manj denarja za občino, republiko in državo, pa za vse tiste pijavke, ki visijo na njihovih žuljih. O, ja, delavci so dobro vedeli, kdo vse je njihov kruh. Imeli so vso pravico, da delajo toliko, kolikor so menili, da je treba. Nenadoma jim je postalo zadosti tega mladega povzpetnika. Očetu ni segal niti do kolen, zato so takoj zatem, ko je važič odnesel pete, stopili skupaj in izvolili delovno predsedstvo izrednega zbora delavcev.

− Pobje, ne ga srat, pejte delat, da ne bo težav. Direktor je razpičkan do amena.

Delovodja je zaman miril delavce, med katerimi so bili tudi nekateri odlikovani z zlatnikom Kovinarja, večinoma pa stari partijci. Vojko Železnik jih je množično silil v partijo, saj je to hkrati pomenilo zagotovljeno službo. Izučeni kovinarji blizu petdesetih, nekateri celo šestdesetih so preživeli že številne direktorje in se niso pustili ustrahovati vsakemu. Potisnili so neodločnega delovodjo stran. Tudi on je napredoval po partijski liniji. Staknili so glave. Pol ure pozneje so izoblikovali svoje zahteve, poklicali eno izmed punčar iz skupnih služb, da je popisala zahteve, in se podpisali na list z zamaščenimi rokami. Prisilili so delovodjo, da je vročo žerjavico prevzel in jo odnesel direktorju.

Železnik je bil sredi pomembnega razgovora s tujimi kupci. Na vsak način so zahtevali pojasnilo od direktorja in niso hoteli nič slišati, da bi zadevo uredili s komercialisti, odgovornimi za izpeljavo posla. Hoteli so odgovorno osebo, da bo zagotovila dobavo blaga brez napak, kot jih je imelo blago v zadnji pošiljki, ali pa bodo morali najti novega proizvajalca. Zahtevali so, da slabe izdelke Kovinar na svoje stroške odpelje iz Stuttgarta v Slovenijo in da naslednja pošiljka namesto čez triindvajset dni prispe v desetih dneh. Železnik je hitro izračunal, kolikšna izguba bi to bila, zato je predlagal precejšnje znižanje plačila za že dobavljeno pošiljko, a je spet naletel na odločno vztrajanje presnetih Nemcev, da ne popustijo niti za milimeter. Moral je sprejeti vse pogoje in jezno je prekinil zvezo. Še ves pod vtisom pogovora je na hitro načečkal imena nesposobnih komercialistov, odgovornih za neprijetno pranje glave. Naročil je Veri, naj mu takoj pokliče vodjo proizvodnje, vodjo plana in vodjo komerciale.

− Tovariš direktor, delovodja stružnic vas čaka.

− Rekel sem mu ob dveh. Zdaj imam druge probleme, nimam časa za tiste šlosarske telebane. Z njimi bom opravil kasneje.

− Khmm, mislim, da bo bolje, če ga sprejmete kar zdaj.

− Zakaj, hudiča, le?

− Ker so delavci protestno prekinili delo. Ne bi bilo dobro …

Janez Železnik je dobro vedel, kaj vse ne bi bilo dobro. Madona, stavka! To nikakor ne bi smelo pisati v njegovi karakteristiki. Kako bi sicer lahko sploh razmišljal o kakšnem napredovanju po očetovih stopinjah? Te preklete riti! Že res, da je lahko vpil kot Kristus, kadar se mu je zahotelo, jih zmerjal in jim grozil, ampak v resnici ni imel nobenega orožja proti njim. Ko so stopili skupaj, so lahko sprejeli kakršenkoli sklep so hoteli. Lahko bi ga celo odpoklicali. Ja, za znoret, kakšne neomejene možnosti so imeli, medtem ko on ni mogel kaznovati nesposobnežev, odgovornih za propad posla v Stuttgartu in za dvesto petdeset tisoč nemških mark škode. Vstal je s svojega debelo oblazinjenega fotelja, z vajeno kretnjo potegnil po gladki hrastovi mizi, kakor bi preverjal, ali je čistilka pobrisala ves prah z nje, in odločno odprl vrata.

− Kaj si mislijo, ti bebci topoglavi?! se je zadrl na precej mehkega in neodločnega delovodjo. Moški je pred seboj držal podpisane zahteve delavcev kot nekakšen ščit, da bi se zavaroval pred direktorjevim besom. Ta je gorel v ostrih očeh kot peklenski plamen.

− Gospod direktor …

− Pusti gospoda, butelj! Marš nazaj v delavnico, in da se v desetih minutah vsi skupaj spravite na delo, pa bom dobrohoten in bom pozabil na vaše traparije! »e pa boste slučajno nadaljevali kakršnokoli sabotažo, bom vsakega od vas jebal tako dolgo, da boste prosili, če lahko greste. Nihče v dolini vas ne bo zaposlil in poskrbel bom, da vas tudi nihče v krogu petsto kilometrov od tu ne bo. Je to jasno! Alo, gremo!

Delovodjo je odneslo iz sprejemnice in Železnik je opomnil sekretarko, da mora res nujno govoriti s tistimi tremi blesavimi vodji sektorjev, za katere je v duhu že iskal zamenjave. Ko je sekretarka strahoma odnesla pete, se je tresel tudi sam. Poln adrenalina v krvi je skoraj stekel v sejno sobo, od koder je lahko videl halo s stružnicami. V njej je bilo vse mirno in okoli nje tudi. Nobenega vpitja. Dobro, malce si je oddahnil. Že je spustil zaveso, ko je zagledal, da iz skladišča teče neki moški proti hali, nekaj sekund pozneje je izginil za vrati. Potem je pritekel nekdo iz vzdrževalnih obratov, a ni bil dolgo sam. Samo nekaj trenutkov kasneje so se odločno odprla velika vrata in gruča vzdrževalcev je odločno krenila v podporo svojim tovarišem. Z grozo je opazoval, kako so se delavci zgrnili v halo, potem pa se je zaslišalo glasno vpitje in iz hale je prikorakala množica, za katero je vedel, da je sam ne bo mogel ustaviti. Jezno je brcnil v stol, da je odletel po sejni sobi in treščil ob zid, saj je postalo jasno, da je vrag vzel šalo. Delavci so bili zaščiteni kot kočevski medvedi, in ponižan do konca se je odpravil do telefona.

V sprejemnici so čakali naročeni vodje. Začudeno so gledali, kako Železnik sam jezno vrti številčnico ob presenečeni tajnici. Revica ni vedela, kam bi se dala.

− Ja, se je zadrl, hočem Vojka Železnika in ne briga me, kakšen sestanek ima. Povejte mu, da je nujno.

Obrnil se je proti sodelavcem in jim jezno pokazal, naj mu sledijo, pri tem pa mrzlično razmišljal, kako se bo izmazal pred očetom.

Vojko Železnik je pridrvel v podjetje malo pred drugo uro. Ne glede na to, da ni bil več direktor podjetja, ni smel dopustiti, da bi padla senca na priimek Železnik. To bi mu za vedno zaprlo pot iz republike v federacijo. O prekinitvah dela se v državi ni govorilo. Tovarne so bile vendar delavske, kako bi delavci sploh lahko stavkali? Pomislil je, kako zelo se je motil o Janezu. Bil je prepričan, da ima dovolj ubijalskega nagona, da bo zlahka obvladoval podjetje, a je sedaj na lastne oči videl, kako hudo se je motil. Dvignil je roko v pozdrav delavcem. Pred njim so stali z ramo ob rami in trdih obrazov kot enotna fronta. Vse iz prve vrste je poznal po imenu. Z nasmeškom se jim je približal in se pričel rokovati z njimi.

− Zdravo, Peter, si v redu? Je hčerka dobro? je nalašč spomnil Lukiča, da se lahko samo njemu zahvali, da so jo sprejeli na medicino.

Lukič je globoko požrl, prikimal in stisnil dlan nekdanjega direktorja.

− Marjan? Zdravo. Olga je zdaj bolje?

Poskrbel je, da so jo takoj po postavljeni diagnozi operirali zaradi raka na ščitnici.

Vzel si je čas, kajti dobro je vedel, da bo v delavcih pričel naraščati dvom, ali so se pravilno odločili, negotovost bo naredila svoje in napetost bo popustila, s tem pa tudi odločnost, da se postavijo vodstvu po robu. Žal sedaj že dokazano neumnemu sinu. Strnjena vrsta se je razbila, stari Železnik se je kot klin zarinil vanje in skoznje, falanga je popustila, stari borci so se zbrali v krogu okoli Vojka Železnika, legende, ki se je spet vrnila medne. Dve uri pozneje so družno sedeli v jedilnici, pred njimi so bili krožniki, iz katerih se je kadil ričet s kranjskimi klobasami, jeza se je povsem pomirila. Janez je izvedel, da se ne da doseči zahtevane kakovosti rezanja nerjavečega jekla brez uporabe dobrega starega govejega loja, delavci, da je tovarna njihova in da se morajo potruditi za kakovost izdelkov, ker slabega dela Nemci pač ne bodo plačevali. Janez je na koncu dovolil, da so kuharice prinesle pivo na vsako mizo, bojna sekira je bila zakopana.

Vojko Železnik si je pred odhodom iz Kovinarja privoščil deset minut s poklapanim sinom, potem pa uvidel, da je prepozno za vrnitev v Ljubljano.

Pomislil je, da bo Maja izvedela vse o njegovem obisku, a ga preprosto ni imelo, da bi se odpravil k njej. Že dolgo tega je obljubila, da lahko pride, kadarkoli mu bo ljubo. Napačno si je razlagala njegove obiske, njemu ni bilo vedno in nujno takoj za najrazličnejše intimnosti. Včasih si je zaželel samo malo miru in postrežbe, Maja pa se ni videla kot njegova služkinja. Ni pozabil nanjo, čeprav jo je obiskoval vedno redkeje. Slabo vest za zanemarjenje si je tolažil z darili. Redno je z njimi zasipaval svojo ljubico in poskrbel je, da je napredovala in imela bajno plačo z zgolj srednjo šolo.

Sam pri sebi se je že zdavnaj odločil, da bo raje prespal doma. Sestavljal je govor za proslavo ob dnevu borca, ko je zaslišal škrtanje ključa v ključavnici in kljukanje, nekdo je hotel v hišo, a ni mogel, ker je bil v vratih z notranje strani njegov ključ. Vstal je in odprl, pred njim je na pragu stala Vesna.

− O, kaj pa ti tu?

− Enako lahko jaz vprašam tebe. Nisi povedal, da boš doma.

− Nisem nameraval. Reševal sem Janeza v Kovinarju. »lovek preprosto ne more doumeti, da se v vseh teh letih ni naučil, kako delati z ljudmi. Navadni šlosarji so bolj bistri kot on.

Vesna ga ni poslušala, kadar je pričel pripovedovati o napakah svojih sinov. Po njegovem niso nič in nikoli naredili tako, kot je treba, in Vesna je bila naveličana brezplodnega zapravljanja časa. Ni se počutila dobro in zaradi ponavljajočih se jutranjih slabosti se je odločila, da bo nekaj dni preživela doma in se rešila vroče Ljubljane. Poletje ji ni prizanašalo. Mentorica na pravdnem oddelku ji je dovolila, da se do naslednjega ponedeljka ne prikaže v službo, če bo le pravočasno oddala obe sodbi v zadevah, katerih zadnji obravnavi je poslušala. Menstruacija ji je zamujala že tako dolgo, da je bilo jasno, kaj se je zgodilo prvega maja v Bitoli, ampak Iztoku tega še ni povedala. Ni mu hotela pisati, hotela mu je povedati sama, videti odziv v njegovih očeh, a bila je prešibka, da bi prenesla tako dolgo pot. Bala se je tudi, da bi ji napor škodoval. Pregled pri ginekologinji je potrdil to, kar je vedela že sama. Nosila je otroka.

Oče jo je ocenjujoče gledal, videl njeno odsotnost in zamišljenost, v glavi mu je zvonil alarm, a ni vedel, kaj je. Ni si upal začeti pogovora o Vidmarju, čeprav je bilo povsem na dlani, da bi lahko bil razlog za hčerino čudno stanje pravzaprav le on. Vedel je vse o bodočih manevrih v Makedoniji in tudi da jih bo spremljal kot član zvezne delegacije. Tu in tam ga je malce zapekla vest, da je fanta spravil tako daleč. Mogoče bi bilo čisto zadosti, če bi ga res napotil v Bilečo, kot ga je prosil referent med ocenjevanjem Vidmarjeve fizične in idejnopolitične sposobnosti. Fant je bil definitivno poveljniški kader. Manevri so kljub številnim varnostnim ukrepom zahtevali tudi kakšno smrtno žrtev. Morda se mu pa bo nasmehnila sreča … Vidmarja so vtaknili celo v ešalon agresorjev. Modri nikoli niso poželi kakšne simpatije, saj so vsi z vsem srcem navijali za rdeče.

− Lahko malo posediš zunaj z menoj?

Vesna je s pogledom sledila očetu, vedela je, da ima v mislih mamin stol, in brez besed je odkimala.

− Vidim, da nisi razpoložena, Vesna. Žal mi je, da je tako. Redko se srečava, čeprav sva zdaj oba v Ljubljani. Ne razumem, zakaj nočeš priti k meni, včasih se kar izgubim v tistem ogromnem štirisobnem stanovanju.

− Oče, ne maram živeti s teboj. Mislila sem, da ti je to jasno. Po tem, kar si naredil Iztoku, ko si ga poslal v Makedonijo, pa sploh. Nisi uničil življenja samo njemu, ampak tudi meni.

Govorila je trdo stisnjenih ustnic, ni se trudila skrivati bolečine, niti naveličanosti zaradi nenehnih očetovih poskusov, da bi zgladil »nesporazume« med njima. Ni se ji ljubilo odpirati naporne teme, želela si je samo miru. Samote. Da bi bil oče daleč proč. In morda, da bi bil Iztok malce bližje.

− Presneta kuzla mala, pravzaprav bi mi morala biti hvaležna. Vidmar je samo ovira na tvoji poti. Najini poti!

Oče je to izrekel tako prepričano, da ji je v hipu zavrela kri.

− Ne, tokrat se motiš! Običajno se ne, ampak tokrat se. Odprl si mi oči, ko si poslal Iztoka v Makedonijo. Pomagal si mi spregledati, da ljubiš samo eno osebo na svetu, sebe. Ni ti važno, koliko ljudi prizadeneš. Kot danes, na primer, ko preklinjaš Janeza, ker je po tvojem nesposoben. Lahko ti povem, da ni, a ne bo nikoli nadomestil tebe, ker on ni ti. Svojega znanja sploh ne sme uporabljati, čeprav ti povem, da je dober poslovnež. Prevelika ikona si bil v podjetju in razvadil si tiste šlosarje, da so prepričani o tem, kako jim nihče nič ne more. Nikoli mu ne bo uspelo zamenjati tebe. Zadušil si ga. Ne bi ga smel postaviti za direktorja v Kovinarju, potem ko si ti odšel od tam. Moral bi mu pustiti, da bi še naprej vodil mednarodno trgovino v Globusu. Tam je užival, tu pa trpi.

− Ne vem, komu sem se zameril, da si ravno ti požrla največji kos pogače, ko se je delila pamet!

− Ne preneseš, da ima še kdo drug prav razen tebe. Nikoli ne boš dojel, kako grozen si!

Železnik je lahko prenesel kritiko, če je prihajala od nekoga nad njim. Visoko nad njim. Nikoli pa ni prenesel, da bi ga tako kot otroka ošteval član njegove družine. Nenadoma se mu je stemnilo pred očmi od jeze, začutil je, kako ga preplavlja nekakšna tema, ki briše ostre robove slike pred njim. Zavedel se je, da je tik pred izbruhom.

− Utihni! je zagrmel.

Vesna bi morda stopila mimo, če ne bi zavpil nanjo. Niti v istem prostoru ni hotela biti z njim, hotela je v zgornje nadstropje, da bi se zaprla v svojo sobo in se spočila. Po nekaj urah bi oče odšel in lahko bi šla v kopalnico, se razvajala pod prho.

− Ne tuli name!

Nenadoma se ji je stemnilo pred očmi. Niti videla ni, kdaj jo je zadela pest. Bliskovito se je sprožila, ko je popustil že napokani jez Železnikovega zadrževanja. Tudi drugega udarca ni videla in nobenega naslednjega ne. Železnik je tolkel po njej, dokler ni zletela po tleh, potem pa je brcal kot nor, ne da bi gledal, kam pada. Potem se je slika pred njim pričela bistriti, dihanje se je umirilo in v hipu je prenehal brcati. Pokleknil je k okrvavljeni hčerki na tleh in segel z dlanjo po njej.

− Vesna! Vesna!!

Stekel je k telefonu in pričel divje vrteti številčnico.

− Tone! Pripelji avto k meni! Takoj! Vesna se je poškodovala!

15.

V življenju še nisem bil tako žejen. Sonce je žgalo, kot bi hotelo dokončno uničiti življenje na zemlji, temperatura se je povzpela na dvainštirideset stopinj. »elada se je spremenila v razbeljeno posodo. Vročina je sevala v lobanjo in zabadala dolge ostre žarke v možgane. Muka je bilo izoblikovati misel, večina jih je tako in tako veljala vodi. Že zdavnaj je je zmanjkalo. Malo pred menoj se je opotekal pomočnik mitraljezca. Nosil je podstavek, težak osemnajst kilogramov. Ni imel več kot sto sedemdeset centimetrov in bil je grozljivo presušen, z opremo na sebi vred je tehtal komaj kakšnih sedemdeset kilogramov. Na desni rami mu je visela še stara mavzerica M 48 s svinčenim kopitom, o kateri je vodnik razlagal, da se uporablja »za uništavanje neprijateljske žive sile udarcem u glavu«. Poleg puške, težke skoraj osem kilogramov, sta na njem visela borbeni in transportni nahrbtnik, oba spredaj, ker so hrbet zasedli podstavek, maska, strelivo za puško in rezervni trakovi streliva za mitraljez. Po petindvajsetih kilometrih ga je pričelo zanašati in njegov sicer prožni korak, tako značilen za bosenskega pastirja, ki mu ni bil prehud noben fizični napor, se je pričel zapletati. Od Berova proti kraju Suvi Laki v vzhodni Makedoniji se je pohod prevesil v končno fazo, v kateri se je pokazalo, kdo zmore najhujši napor in kdo ne. Fantje, vsi izbrani iz ešalona A jugoslovanske vojske v Makedoniji, so imeli za seboj že pet mesecev hudo napornega usposabljanja. »evlji so se že zdavnaj ulili na nogo kot copati, nekateri so popustili, se odprli, da je vanje ob straneh vdirala voda. Nikoli ni minilo več kot tri ali štiri dni med pohodi. Lahko so se pričeli s preplahom zvečer tik pred večerjo ali po njej, med spanjem sredi noči ali pa za dobro jutro. Običajno so oficirji sprožili »uzbuno« v trenutku, ko sem zaspal kot ubit.

Slabo sem spal, ker me je skrbelo za Vesno, nikakor nisem mogel dojeti, da pošta tako zamuja, osmega avgusta sem prejel cel kup pisem iz junija. In kje so julijska, pa tista z začetka avgusta? Od nekod je priletel roj muh, a ker na obrazu ni bilo niti kapljice vlage, so se mi zaletavale v oči. Nobene volje nisem imel, da bi jih pregnal. Utripal sem z vekami in postavljal nogo pred nogo in se nenadoma ustavil pred oviro. Skušal sem ugotoviti, kaj je sivi kup železja in opreme pred menoj, potem sem se šele zavedel, da je Izet pod težo bremen končno klonil. Vseh zadnjih osem kilometrov sem stopal mimo omaganih fantov, ampak Izet mi je močno prirasel k srcu. Nešteto večerov sva pred spanjem šepetala o življenju po vojski, o njegovi družini, o sinovih Mehmetu, Safetu in Ademu. Čakali so ga doma in bili v celoti odvisni od njegovih rok. Pripovedoval mi je o visokih bosenskih hribih, jaz njemu o Ljubljani, življenju v mestu, svojih sanjah, pravu, sodnih primerih, tistih najbolj vztrajnih v spominu. Sklonil sem se k njemu in mu snel podstavek.

− Vstani!

− Ne morem, Iztok. Pusti me.

− Za komunista ne obstaja »ne morem«.

− Ne me jebat po tej vročini, prekleti rdečkar! je komajda zašepetal skozi razpokane ustnice, medtem ko so se oči še vedno smejale. Na partijskem sestanku enote sem ga predlagal za sprejem v partijo, a je Bošnjak to gladko odklonil, in od tedaj sva se kar naprej, kadar sva bila sama, zafrkavala na to temo.

Z muko mi je nekako uspelo namestiti oba nahrbtnika na prsi in si zadeti vroče železje na hrbet. Skorajda bi klecnil od teže in še enkrat več sem preklel izumitelja te preklete mučilne naprave. Narejena je bila tako, da se nikakor ni prilegala obliki hrbta, kakorkoli si jo premaknil, je nekje kakšen ostri del dregal v rebra ali tolkel po hrbtenici v ledvenem predelu. Izgubil sem sapo od napora, zavrtelo se mi je pred očmi in skoraj bi padel. Ko bi imel vsaj še požirek vode! Stegnil sem roko proti prijatelju, ujel mlahavo dlan in ga potegnil pokonci.

− Ajde, da ne bo Mehmet slišal, da si omagal dva kilometra pred ciljem.

− Pusti me, zverina, da mirno crknem. Nikamor več ne morem.

Nisem ga smel poslušati. Povsem izčrpanemu je najljubša misel na hitro, nebolečo smrt. Potegnil sem ga za seboj in Izet se je premaknil, zakorakal in se vzravnal, ko ni več čutil teže na hrbtu. Za zadnji del poti sva potrebovala skoraj celo uro, a naju kljub temu ni nihče prehitel. Kolona skoraj tisoč vojakov se je raztegnila na dobrih pet kilometrov. Z Izetom sva ležala v senci nizkega hrasta ob cesti še dobri dve uri, preden je poveljnik ukazal zbor in nas nagnal na pripravljene tovornjake, da nas odpeljejo do poljske kuhinje v Berovo.

Izet si je sezul čevlje, vrgel uničene nogavice čez cerado in si posušil noge, potem pa obul nove, suhe. En par je ponudil še meni. Hvaležno sem sprejel darilo. Največ žuljev je nastalo zaradi mokrote v čevljih. Nogavice je niso mogle popiti in koža se je odrgnila do krvi. Izet je imel vedno pri roki tisto, kar je bilo najpomembnejše za preživetje. Izjemno spretno je kradel, pred njim ni bila varna nobena omarica, nobena ključavnica, tudi Titanova ne, čeprav je bila slovenska in zato med vojaki zelo cenjena.

− Zakaj se tako ženeš, enkrat boš tudi ti padel, pa te ne bo nihče pobral. Prevelik si.

− Rad bi bil najboljši in rad bi dobil nagradni dopust ali pa značko.

− Vsi, ki sodelujemo na manevrih, bomo dobili po deset dni nagradnega.

− Izet, nikoli vsi ne dobijo nagrade. Vojska ni dobrodelna ustanova. Boš videl, da bo izbrancev zelo malo.

− Ampak kaj pomeni teh deset ali štirinajst dni, če bi že dobil značko? Celo življenje je še pred teboj, nekaj dni gor ali dol. Pa še enoletnik si. Jaz bom služil najmanj tri, štiri mesece več kot ti, če ne bo skrajšanja, pa pol leta.

− Meni šteje vsaka ura, vsak dan.

− Ko boš poročen pet let, ne boš več takšnih misli.

Pomislil sem, kako sem se spremenil, odkar sem prišel v Makedonijo. Nenadoma so postale pomembne povsem druge stvari kot prej. Dril je tudi začel delovati, in čeprav sem orožje sovražil, sem se ujel, da bi po treh mesecih pranja možganov že bil pripravljen streljati celo na ljudi, če bi kdo tako ukazal. V vojski se je pokazalo, kako tanka je lupina človečnosti. Natanko sem vedel, komu lahko zaupam, vedel sem, kdo je pripravljen zares podstaviti hrbet zame in komu ni dobro v stiski priti v bližino. Tudi oficirji so se grebli za napredovanje in so iskali najboljše vojake, ker so vedeli, da so odvisni od njih. Nekateri so bili do vojakov prijazni, drugi strogi, nekateri so se jim odkrito prilizovali in jih spodbujali ali pa so se jih lotevali s kletvicami in brcami, posebno med nočnimi preplahi, ko so nas poskušali čim prej spraviti iz stavb.

Oficirjem nisem zaupal, vsi po vrsti so bili preračunljivi, zase pa sem dobro vedel, da sem zgolj zlahka pogrešljiva številka. Res sem bil velik, močan, vzdržljiv in sem na cilj pohoda vedno prišel med prvimi desetimi odstotki vojakov, ampak v vojski je bilo na pretek tako postavnih fantov. Od brijega odvaljenih, kot je rekel Izet.

− Vidmar!

Planil sem na noge in se strumno izprsil. Mlajši vodnik, doma iz Like, mi je ukazal, naj se nemudoma javim v komandi pri poročniku Nikoliću. Za trenutek sem zastal, lakota me je že pošteno ščipala po želodcu in iz izkušenj sem vedel, da kuharji za dva tisoč ljudi skuhajo največ tisoč petsto obrokov pasulja, preostalim petstotim vojakom pa razdelijo suhe obroke, da se jih čim prej znebijo. Mesni narezek v konzervi mi je gledal že iz ušes, poleg tega, da so bili datumi na pločevinkah kot po pravilu zelo blizu mojega rojstnega dne.

Pohitel sem do poveljniškega šotora in se javil starejšemu vodniku. Ukazal mi je, naj počakam, in izginil v drug del šotora. Dolgotrajno čakanje sem razumel kot manj uspešno uporabo priljubljene oficirske taktike. Pustiš vojaka v negotovosti, da se lahko pokesa vseh svojih resničnih in namišljenih grehov. Stal sem kakšnih petnajst minut ob praznem stolu pred zastavnikovo mizico in opazoval ljudi, kako so hodili mimo. Nihče se ni zanimal zame. Spet sem pomislil, da je konec pasulja za tisti dan, ko se je postavil predme major Mihajlović. Nagonsko sem se zravnal v položaj mirno.

− Imaš ti kakšno rodbino na Zahodu, Vidmar?

− Ja. Strica Staneta Vidmarja na Nizozemskem, bratrance in sestrične po Mariji Vidmar v Ameriki.

Pokimal je in me zamišljeno ogledoval. Pomignil je mimo mene in začutil sem močne dlani na zapestjih. Nagonsko sem sunil vstran, a sta bila primeža premočna, oba moška, ki sta me zgrabila, sta obvladala svoj posel.

− Odpeljita ga!

V velikem loku sem zletel v prašno kompanjolo, na vsako stran sta sedla vojaška policaja in tretji je pognal motor. Vsi trije so gledali strogo, mrko, skrivali so se za lepimi svečanimi uniformami, svetlečo opremo, oficirskimi pasovi z eno samo naramnico, ki je prečno povezovala pas preko ramen. Na levem rokavu so imeli trak z napisom VP. Nihče se ni spomnil, da bi mi karkoli povedal, jaz pa sem bil trmast in nisem spregovoril, čeprav se mi je od žeje jezik že zalepil za nebo in sem komaj požiral prah. Šofer je gonil avto na žive in mrtve, prehiteval, trobil in sekal ovinke, dobro, da sem sedel zadaj. V Strumici so me pahnili ven in odvlekli v stavbo, kjer so me sprejeli oficirji s šapkami. Izkušeni Iso, Albanec iz moje desetine, z že dvakrat po sedem dni zapora zaradi namišljenih iredentističnih izpadov, mi je vedno pravil, da je dobro, dokler te obravnavajo navadni kapucarji. Zadeva postane veliko bolj resna, ko se pred teboj pojavijo tovariši v šapkah. Brez nagovora in brez zavlačevanja so me stisnili na leseno klop za prav tako leseno mizo, pobrisali krogce od kave in piva s potegom rokavov in vrgli nekakšne papirje pred mene.

− Smo te dobili, vohun hudičev! se je zadrl eden izmed najbolj zagretih in mi pripeljal zaušnico, da me je butnila s klopi. Znašel sem se v prahu.

Zadržal sem se, da nisem planil pokonci. Kot padli boksar sem čakal tistih deset sekund, ko ne bo nobenega napada. Opazoval sem olupke od salam in precej velike drobtine kruha pod mizo, lakota je čivknila še zadnjič, preden me je zalil adrenalin in sem napel mišice, kot bi se skušal prebiti iz železne kletke. Roke za menoj so izgubile potrpljenje in me posadile nazaj, v desnem ušesu mi je zvonilo in kljuvalo.

Najstarejši izmed zasliševalcev si je izbral taktiko prijaznega, radovednega starčka. Bil je povsem sivolas, čeprav mu ne bi prisodil več kot petdeset let. Visok je bil skoraj toliko kot jaz in kljub letom še vedno v odlični formi. Predstavljal sem si, kako vsako jutro teče z vojaki na jutranji telovadbi, čeprav mu tega glede na čin že dolgo ne bi bilo treba.

− Lepo se bova pogovorila, Iztok. Jaz sem polkovnik Čabarkapa in sem zadolžen za varnost manevrov v Makedoniji. Po svojem obnašanju, telesnih sposobnostih in idejnopolitičnih stališčih izstopaš daleč iz povprečja. Končal si pravno fakulteto, si eden vidnejših mladinskih funkcionarjev v Sloveniji, tvoja ženska je sodna pripravnica na sodišču v Ljubljani, tvoj bodoči tast je Vojko Železnik, v Sloveniji odgovoren za ljudsko obrambo in zaščito, ampak pazi to, tvoje članke iz Mladine in Tribune povzema Frankfurter Allgemeine, tvoj bratranec Joseph Vidmar je polkovnik v kontraobveščevalni službi nizozemske vojske, mož neke tvoje druge sestrične Elizabete Vidmar Jones iz Clevelanda pa je Francis Omar Jones, uslužbenec Cie. Verjetno si dovolj bister, da veš, kakšno je mnenje Zahoda o Jugoslaviji. Vedno smo bili trn v peti zaradi našega družbenopolitičnega sistema in zaradi dejstva, da je Tito znal obdržati skupaj pet različnih narodov, ko bi vsak drug politik lahko zgolj gledal, kako se razplamtevajo nacionalizem in nove vojne na Balkanu. Verjetno veš, da hočemo z manevri dokazati, da smo dovolj močni, da Albance pošljemo v pizdo materno, če bojo segali po Kosovu. Kosovo ne more biti nikoli republika, in to je edino zdravilo, da ne bi kdaj postala samostojna država ali pa država v okviru našega prijatelja Enverja Hoxhe, ker njegov naslednik Alija samo čaka, da starega pobere. Ne vem, kaj bi ti lahko komu nesel na nos, saj si navaden pešak, ampak moram se prepričati, da so vse te čudne okoliščine zgolj slučaj, brez prave povezave s teboj. No, zdaj pa še ti kaj povej.

− Nisem vohun. Tudi nihče od mojih sorodnikov ne. Trudim se le, da bi bil najboljši in bi si priboril značko ali pa vsaj deset dni nagradnega dopusta, da bi bil spet čim prej z Vesno. Nič drugega ne znam povedati.

Čabarkapa je pokimal in spet sem potoval v trdnem prijemu v sosednjo stavbo, kje so me pahnili v popolnoma prazen prostor brez luči, pohištva ali pipe za vodo. Nekdo je obrnil ključ in ostal sem sam v polmraku, samo skozi špranje ob vratih je sijalo v prostor. Garaža ali klet, težko sem si zamislil prave lastnikove namene s prostorom, ni imela nobenega okna. Stari je res znal svoj posel in moral sem mu čestitati za taktiko, s katero se me je lotil. Odrezal me je od vseh virov informacij, mi odtegnil vodo in hrano ter onemogočil vzdrževanje higiene. Res je, da sem imel prazen trebuh in da sem bil tako dehidriran, da mi ni bilo treba na vodo, ampak dolgoročno sem dobro vedel, da se bom moral ponižati. Nobenega glasu nisem slišal, še kompanjola, s katero so me pripeljali, se je odpeljala že dolgo tega. Nihče mi ni vzel vezalk, niti pasu, kakor da bi dobro vedeli, da ne mislim narediti samomora. Ure nisem imel in samo svojemu občutku sem lahko zaupal, koliko časa je minilo, odkar so me zaprli. Poskusil sem spati, vendar je bil beton hladen kljub poznemu avgustu. Slekel sem se do spodnjic, naredil kup iz uniforme, sedel nanj in se naslonil na zid ter poskusil zaspati na ta način.

Sanjal sem, da sem v gozdu in da se stegujejo po meni dolge veje, me grabijo in dušijo, in nenadoma sem se zbudil. Držale so me roke brez obrazov, še vedno je bila tema in udarci so padali kot ploha. Sploh ni bilo važno, kam bo priletelo, nihče ni pazil, ali mi bo udarec razbil zobe, izbil oko, poškodoval ušesa. Z neverjetnim naporom sem se zvil v kup trzajočega mesa, potem pa so se me lotili z brcami. Zbudil sem se zaradi tresenja tal, bil sem prepričan, da je potres, a se beton ni premikal, treslo se je moje telo. Pozabil sem, koliko časa že nisem pil, koliko časa nisem jedel, poskusil sem odpreti oči, vendar so bile tako zabuhle, da mi to ni uspelo. Spet so me dvignili kot otep slame in močna svetloba si je utirala pot skozi reže mojih oteklih vek. Nekdo mi je svetil v glavo.

− Si se že česa spomnil?

Slišal sem globok žametni glas polkovnika Čabarkape. Zvenel je, kakor da mu je žal vsega tega balkanskega obnašanja, povej-če-ne-pa-udri. Zavedal sem se, da je preštudiral vso rusko literaturo o zasliševanju obdolžencev in da se ne morem kosati z njim, če se bo spravil nadme z lakoto in žejo. Ni bil videti pretepaški tip, pa vendar je izbil hudiča iz mene. Pomislil sem, da je to pravzaprav nepričakovana taktika. Prekleti sorodniki, ko bi me zdaj videl oče, bi se zagotovo odrekel Stanetu in Mariji in vsem njunim potomcem. Kdo bi si mislil, da se je Betka, tako je Marijino hčer iz Amerike klical oče, poročila z agentom Cie? In prevodi v nemških časopisih, ko sem pisal o položaju mladih izobražencev v slovenski družbi, ali lahko kdo sklepa po tem, da sem vohun? Saj članki so ravno dokaz, da nisem. Kateri vohljač bi bil tako trapast, da bi pisaril po časopisih in se izpostavljal?

− Mladi obetavni pešak, če nimaš nobene informacije zame, se vidiva kasneje. Fantje?

Prebutali so me kot psa. Spet sem zaspal na betonu in spet se mi je bledlo od lakote. Ampak vedel sem, da je pravi morilec žeja. Sploh nisem mogel razmišljati. Misli so se vozlale kot prekuhani makaroni, nisem več vedel, kaj počnem, kaj govorim, bolela so me vsa rebra in grlo se je spremenilo v smirkov papir. Zdelo se je, da plavam v nekakšnih valovih vročine in mraza, in če bi mi kdo potisnil pištolo v dlan in rekel, naj namerim v lastno glavo in sprožim, bi to storil brez oklevanja.

Ne vem, kdaj sem spet slišal Čabarkapo, lahko je bilo minuto ali pa leto dni kasneje, vsi kompasi so ponoreli, vsa čutila izgubila smer, ne tako kot prej nisem slišal, kaj govori. Nekdo me je tresel, skušal vdreti v moje misli, a tja še sam nisem našel več.

Nekaj pozneje sem se zbudil v vojaškem stacionarju v Titovem Velesu, z infuzijo v roki in obvezami po najbolj poškodovanih delih telesa. Nikjer sledu o kakšnem norem polkovniku, nobenih VP-jev, samo zdravstvena oskrba. Nihče ni vprašal, kaj se je zgodilo, nihče ni povedal, zakaj sem tam. Razmišljal sem, ali se mi je vse skupaj samo sanjalo ali je bilo vse res. Potem sem ujel tudi pravi datum. Odkar je obveščevalec govoril z menoj, je minilo deset dni. Pojma nisem imel, koliko izmed teh dni sem bil v nezavesti, a očitno jih je bilo kar nekaj. Odpustili so me malo pred pričetkom manevrov, ravno dovolj časa, da sem si zapomnil, kaj je naloga naše enote. V glavnem, da se pusti pregnati rdečemu, ki brani domovino pred plavim − agresorjem. Od zadnjega Vesninega pisma je minilo že toliko časa, da bi verjetno znorel, če ne bi bil že močno načet zaradi norosti svojih poveljnikov, prepričanih, da po manevrih ne bo več sveta.

16.

Vesna se je zavedela, se spet izgubila in kot skozi meglo odgovarjala na vprašanja zdravnikov. Zaskrbljeno so se sklanjali nad njo, jo tipali po čeljusti, ličnici, čelu, rebrih, rokah. Slišala je, kako nekdo diktira izvid, razumela je, da je utrpela zlom čeljusti, ličnice, reber, leve nadlahti in desnega zapestja.

− Kdo vas je poškodoval? Lahko govorite?

− Oče …

− Vesna, oče je zunaj v čakalnici, brez skrbi, povedal je, da bo počakal, zlome bomo morali fiksirati.

Panika je zdivjala skozi njene misli, pomislila je na nosečnost. Ali lahko prejme anestezijo, ali sme dopustiti, da opravijo rentgensko slikanje? Dvignila je nepoškodovano levo zapestje, da bi zbudila pozornost, vendar nista ne sestra ob njeni postelji ne zdravnik opazila njene stiske.

− Ne, je zagrgrala skozi ranjena usta.

Zdravnik in sestra sta se spogledala. Zdravnik je sklonil glavo k njenim ustom, vendar Vesna ni mogla povedati, kaj jo teži. V agoniji se je poskusila premakniti po postelji, odkimati z glavo, a glas je ni ubogal, zalile so jo solze, da se ji je zaletelo, pričela se je dušiti, ko ji je nekaj krvi steklo v grlo. Zdravnik jo je obrnil na bok, ji očistil grlo in pomignil sestri, naj pripelje Železnika.

− Morda bo vaš oče vedel, kaj nam želite povedati. Samo trenutek!

Vesnine oči so se razširile od groze, pričela se je tresti po vsem telesu, a se ni mogla umakniti. Strah je divje butal v sencih, glasno je pričela tuliti, da bi se rešila more, ki je legala nanjo. Zagledala je očetov zaskrbljeni obraz, kako se nagiba nadnjo. V želodcu se ji je dvignilo, borila se je proti bruhanju, dušilo jo je. Očetova roka je segla k nepoškodovanim prstom leve dlani in jo komaj zaznavno stisnila.

− Lahko vi razumete, kaj nam hoče povedati? je slišala zdravnika.

Poln skrbi je potisnil očeta še naprej nadnjo.

− Vesna, lahko ponoviš, kaj si rekla zdravniku? je vdrl vanjo maziljeni bas, za katerega je vedela, da je ponarejen in pripravljen prav za takšne primere, ko je treba koga pretentati.

Poskusila se je izmakniti, skozi boleče, pekoče grlo se je slišalo samo grgranje, toda Železnik se je nasmehnil in se obrnil k zdravniku.

− Ne vem, če sem jo prav razumel, ampak lahko da se boji rentgena in anestezije zaradi morebitne nosečnosti.

Zdravnik se je obrnil k Vesni.

− Ste noseči?

Vesna je pokimala, uprla je oči v očeta. Še naprej je stal neposredno ob njej in jo nežno držal za roko. Bila je povsem iz sebe, prvinski strah je zastrupljal njene misli in se stopnjeval z vsako sekundo. Morala je proč. Pomislila je, da oče igra, ker hoče preprečiti, da bi povedala, kaj se je v resnici zgodilo. Ampak to zdaj ni bilo najpomembnejše. Ni umrla. Ni mu je uspelo ubiti, čeprav je bila prepričana, da dežja udarcev ne bo prenesla. Pri zavesti jo je držala samo misel na otroka. Morala ga je zavarovati pred brcami.

− Gospod Železnik, lahko počakate zunaj. Posvetoval se bom s kolegi.

− Pokličite primarija Rojca.

− Zdajle ga ni v službi.

− Vem, ampak lahko ga pokličete. Zame bo prišel takoj, ko bo mogoče. Lahko pa ga pokličem tudi sam. »e je Vesna noseča, ne bo hotela izgubiti otroka. Zaščitite otroka, prosim, vem, da je to njena želja.

Vesna je z grozo poslušala očetovo igranje. Izvedba je bila tako perfektna, da jo je spreletel srh po vsem pretepenem telesu. Začutila je, da je sposoben vsega, samo da bi dosegel svoje. Ampak ni razumela, zakaj jo je tako divje napadel. Kaj je storila, da je ponorel? Že res, da je zadnja leta čutila, kako bi znal izgubiti živce, ampak to ni bilo nič v primerjavi s sadizmom, s katerim se je spravil nad njo.

Medtem je zdravnik potisnil Železnika iz ambulante in naročil, naj jo odpeljejo na travmatološki oddelek. Niso je slikali z rentgenom, torej so pazili na morebitnega otroka, tudi sredstev za lajšanje bolečin ni dobila. Opravili so preiskave z ultrazvokom, ugotovili, da ni poškodb notranjih organov. Ležala je v temi, dobila je kateter, infuzijo, povsem je bila odvisna od medicinskega osebja, da je skrbelo zanjo. Ni znala oceniti, koliko časa je minilo, ko so prišli v sobo zdravniki. Med njimi je bil tudi povsem osiveli primarij. Svetil ji je v oči, gledal, kakšne so njene reakcije, tipal zvezdasti prelom leve ličnice, stopničko pod levim očesom, kjer se je kost vdrla in stisnila živec.

− Vesna, tole bo treba spraviti v prvotni položaj. Ne bo šlo brez operacije, vdrti del kosti pritiska na infraorbitalni živec. »utiš moje prste?

Potegnil je s prsti po licu, vendar ni čutila dotika. Hotela je spregovoriti, a jo je primarij pomirljivo potrepljal po ramenu.

− Vse bomo uredili tako, kot je treba. Upoštevali bomo nosečnost, morda bo to malo zapletlo zadevo, vendar ne bo nobenih invazivnih posegov. Bo pa trajalo nekaj dlje. Verjetno je odveč spraševati, ali si pripravljena na to. Oče pravi, da si. V nekaj dneh boš prišla k sebi in boš lahko povedala tudi, kdo te je napadel, opisala storilca, povedala kriminalistom tudi o tem. Nič ne skrbi, mi bomo poskrbeli za poškodbe. Ko bo stekla ta infuzija, boš dobila še nekaj, poskušaj mirovati in spočiti telo. Počivaj in ne boj se ničesar. Oče želi ostati ob tebi, da te ne bo strah.

Zadnje besede so se kot nož zarezale v njeno otrplo srce, telo se je samo od sebe, kot bi ga stresel sunek električnega roka, vzpelo v agoniji, se skušalo rešiti spon in cevk v sebi, potem pa je onemoglo padlo vznak v ležišču.

Občutek, da nikakor ne more pobegniti, jo je potisnil na rob norosti. Morda je to rešitev, je pomislila, ko se je krog postav v belem razmaknil in se je mednje vrinil oče.

Ne, ne! je kričalo v njej, a se ni nihče potrudil, da bi videl njeno agonijo. Ostala je sama z očetom. Obrnjen je bil s hrbtom proti njej, si nekaj ogledoval, kar ni mogla videti, tako stal nekaj časa in potem stopil k njej.

Ko je spregovoril, je bil njegov glas spet drugačen, nekako zaskrbljen, skoraj zlomljen.

− Dobila ga bova, ljubica, ne bo nama ušel. Kdorkoli je to storil, je žival. Ne zasluži si, da bi hodil po zemlji. Samo vzdrži, Vesna, pa bom poskrbel, da bo vse v redu. Dobro, da sem prišel domov in te našel. Mislil sem, da se mi bo strlo srce, ko sem te videl. Ko bi ti videla, kako hitro je pripeljal Tone in kako je divjal proti Celju. Še mene bi bilo strah, če ne bi mislil nate in na to, kako hudo si ranjena. Vem, da si povsem zmedena in verjetno čisto iz sebe, ampak jaz te prosim le, da si zapomniš vse podrobnosti o tem … tem … napadalcu, da ga dobimo. Ne skrbi, ne bom te več pustil same, da bi se ti še kdo lahko približal. Vedno bom ob tebi. Razumeš, Vesna? Vem, da ne moreš govoriti, ampak rad bi, da res razumeš. Pazil bom nate in ne bom te več spustil iz svojih rok. Zame si preveč dragocena, da bi te prepustil komurkoli v kremplje. Saj razumeš, Vesna, komurkoli. Jutri bom tu in pojutrišnjem in vedno. Zame si dragocenejša od vsega, kar imam, in od vsega, za kar si prizadevam. Mogoče nisem razumel, ampak zdaj sem prepričan. Skupaj bova povedala, kaj se je zgodilo. Bojim se, da bi morda s kakšnimi podatki zavedla kriminaliste, da ne bi iskali pravega človeka, na pravem mestu. Saj veš, zelo morava biti pozorna, da ne bi bilo kaj narobe z otrokom. Ne bi rad, da bi ti ga vzeli, ker bi mislili, da ne obvladaš svojih strahov ali utvar in te vodijo napačna prepričanja. Zelo morava biti pozorna, kako boš opisala to barabo. Zaradi otroka v tebi.

Vesna je poskušala dvigniti roko, da bi si zatisnila ušesa, a ji ni uspelo. Duša se ji je krčila pod besedami, saj so jo posiljevale huje, kot bi to storil pravi posiljevalec. Zdelo se je, da vanjo vdira noževa konica, reže sapnik in reže vratne žile, da ji brizga kri na posteljo, v kateri leži.

Razumela je, kaj oče pripoveduje, in če bi kdo poslušal, bi verjel, da gre le za ljubeč pogovor med očetom in hudo poškodovano hčerko. Ni bilo zadosti, da se je znesel nad njo kot zverina, še naprej je pritiskal nanjo, da bi jo še psihično povsem strl. Vedela je, da ne pozna umika, ko si zastavi cilj, še prevečkrat je videla, kako je stopil čez trupla svojih prijateljev, še do nedavna botrov, zaščitnikov in mentorjev.

Bila je ranjena, zlomljena, ampak tudi ona ni poznala umika. Vedela je, da se je pričel boj na vse ali nič. Potegnil je stol k postelji, in ko je vdrl vanjo nezmotljivi vonj po cigaretah in alkoholu, je začutila le še gnus, za katerega je vedela, da ga ne bo nikdar več pozabila.

17.

Vojko Železnik se je prvič udeležil sestanka na predsedstvu zveznega sekretariata za obrambo dva dneva pred potjo v Makedonijo. Užival je v vsaki minuti, preživeti v Beogradu. Na voljo so mu bile neomejene možnosti. Že v Sloveniji je imel na razpolago službeni avtomobil in najbolj zanesljivega šoferja, kar jih je kdaj videl, toda federacija je presegla vsa pričakovanja. Dobil je svoje tajništvo in izjemno sposobno sekretarko. Vse njegove klice je pričela z besedami: Zvezni sekretariat za obrambo, Beograd kliče. Sogovorniku na drugi strani so se ob takšnem nagovoru naježile vse dlake na telesu. Prenočeval je v hotelu Interkontinental v Novem Beogradu, kjer je imel na voljo bajno lep apartma, najboljše žgane pijače, eksotično sadje in uvožene cigarete najboljših znamk. »eprav mu je bilo v glavnem vseeno, koliko denarja je imel v listnici, pa so bile dnevnice nesramno visoke in ni se jih branil. Razmišljanje v Beogradu je bilo povsem drugačno kot v Ljubljani. Ta je veljala za pravo malo provinco v primerjavi s svetovljanskim glavnim mestom. Poleg tega je bila hrana v Beogradu izjemna, mesa na pretek, Železnik je naravnost oboževal srbske jedi na žaru, že ob misli nanje so se mu pocedile sline. Nekateri lokali na Adi Ciganliji in Skadarliji so bili neprekosljivi, nikjer se ni tako zelo sprostil, da je še sam, ko se je dovolj napil, hripavo prepeval starogradske pesmi. Sekretarka Slavica se je izkazala tudi v postelji. Maja bi se lahko skrila pred njo. Bila je prava mala vroča cigančica. Dobro je vedela, kako ga mora pripraviti do divje, nepozabne naslade. In to vse zgolj zato, ker ji je obljubil, da jo bo Tone odpeljal v Trst po nakupih, medtem ko bo on v Makedoniji.

Srbi so imeli dobro mnenje o Slovencih. Železnika je že zgolj omemba, da je iz Slovenije, dvignila v očeh sogovornikov za najmanj dvajset odstotkov. Kljub vsemu je videl, da vse le ni tako, kot je bilo v času Tita. Federacija se je odebelila, sedaj je vsaka republika po ključu imela toliko funkcionarjev, kot jih je imela celotna država pred letom 1980. Sekretariati so se širili in žrli vedno več denarja. To je bila pač cena za mir v državi. Dokler so vsi spali v velikih apartmajih, pobirali debele dnevnice in podirali vroče ženske, ni bilo težav. Moral pa je priznati, da je predsednica zveznega izvršenega sveta Milka Planinc grmela nad takšnim početjem in grešnike tožarila na predsedstvu partije.

Manevri, zaradi katerih je sploh pripotoval v Beograd, so mu bili v tistem trenutku v napoto, ker ni bil prepričan, kaj se bo izcimilo iz te zadeve z Vesno. Vedel je, da je izjemno pronicljiva in dobro ve, kakšno izbiro ima na voljo. Lahko je samo tiho in ga ne vpleta, če želi sebi in otroku dobro. Računal je, da je takšna, kot je bila Tatjana. Ta bi za svoje otroke storila vse. Nobena žrtev ni bila previsoka. Kaj pa je malo klofut, da jo je spravil k pameti, v primerjavi s tem, kar ji lahko ponudi? Sicer pa je poskrbel, da je bilo vse pod kontrolo.

Na ogled manevrov v Makedoniji so prišle delegacije številnih neuvrščenih držav. Potem ko je general Kadijević zagotovil, da bodo manevri bleščeča zmaga tehnike in duha Jugoslovanske ljudske armade, je predsedstvo povabilo nanje tudi vojaške atašeje prijateljskih držav in tudi nekaterih velesil, med drugimi tudi Amerike, Rusije in Kitajske. Vsak izmed članov jugoslovanske delegacije je imel natančno določeno nalogo, in Železnik je bil zadolžen za Francoze. Njihova delegacija je bila majhna, vojaški ataše, pomočnik atašeja, prevajalec in šofer. Francija je bila v tradicionalno dobrih odnosih z Jugoslavijo, nekdaj pa s Srbijo, in ni bilo pričakovati, kot je izvedel na sestanku s predstavniki državne varnosti in vojaške kontraobveščevalne službe, da bi se njegovi gostje ukvarjali z nedovoljeno obveščevalno dejavnostjo. Bolj je kazalo, da bodo Francozi uživali v gostoljubju in dobri hrani.

Železnik jih je prevzel v Skopju, kjer jim je predal mapo z navodili, mapo z opisom poteka vaje, prospekte o sodelujočih enotah v vaji, položaje, kjer bodo lahko spremljali vajo. Hitro se je spoprijateljil z njimi, jih napojil z rakijo in potem iz popolnoma pijanih galskih petelinov izvlekel, kakšni so njihovi nameni. Nič posebnega, nekaj dodatnih podatkov. Predvsem so jih zanimale merilne naprave tankov T-72A, proizvod Iskre iz Stegen. Te so bile zanimive tudi za Izraelce, saj so pričakovali novo različico tanka T-72B Oljka, ampak Jugoslovani Mosada niso povabili na manevre, zato so jim Francozi obljubili, da se bodo malce razgledali. Železnik je to »pivsko« informacijo shranil globoko v spomin in Francoze še naprej razvajal z vsem, kar je imel na razpolago.

Manevri so potekali kot običajno. Najprej je agresor vdrl čez mejo in pričel na hitro prodirati proti prometnici Gevgelija−Skopje. Rdeči je nemudoma krenil v protinapad s kombinacijo partizanskega in frontalnega napada. Nekaj dni je sreča še spremljala modre, potem pa so stopili na sceno tanki branilcev. Ob pomoči pešakov, letal MIG 21 in helikopterjev so povsem dotolkli napadalce. Teden dni pozneje je bila zadeva končana, gostje so odšli, generali so podelili nove zvezdice in trakove podrejenim, predsednik predsedstva SFRJ Mika Špiljak je pohvalil enote in še sam podelil pohvale in nagrade.

Železnik se je v kamuflažni vojaški uniformi brez činov pomešal med nagrajene vojake in se rokoval z njimi. Protokol je zahteval, da predsednika predsedstva spremljajo tudi predstavniki republik in pokrajin. Železnik, že vrh glave sit vseh ceremonij, si je želel spet čim prej v Interkontinental v Beograd, kjer ga je čakala po uspešnih nakupih v Trstu že pripravljena in še vedno vroča Slavica. S kislim obrazom se je podal na zadnji konec povorke in mehanično stiskal roke vojakov pred seboj.

− Dober dan, je zaslišal in sočasno začutil močan stisk.

Skušal je prepoznati visokega vojaka pred seboj, a je bil obraz premazan z globinom in čelada s kamuflažno mrežico potisnjena globoko na čelo, skoraj na oči. Očitno je bilo le, da gre za Slovenca.

− Dober dan tudi tebi, vojak. Te poznam?

− Me, ja. Iztok Vidmar.

Železnika je nepričakovano zadel močan udarec v želodec, izpustil je roko, ne da bi jo sploh dobro stisnil. Ves čas obiska v Makedoniji ga je grizla misel na Vesno. Seveda je vedela, da je bil on odgovoren za klic na sekretariat za obrambo v Celje in naročilo referentu, naj namesto nekega Janeza Klenovška v Bitolo napoti Iztoka Vidmarja, ampak ni bil prepričan, ali to ve tudi Vidmar sam. Zdaj je stal pred njim visokorasli Celjan z nedojemljivo ostrim pogledom v očeh, izmučen do pekla in prepričan do neba.

Železnik se je premaknil naprej in se rokoval še z drugimi nagrajenci, potem pa so vojake odslovili in politiki so z generali prebili prijetno popoldne ob hladnem bifeju. Železnik je izkoristil priložnost, ko je stal ob narezanem pršutu, in ustavil zastavnika prvega razreda Milana »olovića, odgovornega za kadrovske podatke.

− Tovariš zastavnik, lahko minutko?

− Seveda, tovariš Železnik. Kaj vas zanima?

− Pohvaljeni in nagrajeni vojaki ob tovarišu Miki Špiljaku. Med njimi je eden z modrim trakom na rokavu. Pravzaprav je edini z modro oznako, vsi drugi so rdeči. Kot mi je bilo poročano, je bil v postopku ugotavljanja sodelovanja s tujo obveščevalno službo ali celo dvema. Menda je sorodnik agenta Cie, ali pa se motim?

Zastavnik je odložil debelo obloženi kos kruha in se izprsil.

− Ja, še vedno je pod kontrolo. Do konca vojaškega roka bo v strogo varovani kasarni Maršala Tita v Skopju. Ampak njegovih dejanj ni bilo mogoče spregledati. Celo ruski vojaški ataše je bil navdušen, kako je pripeljal svojo enoto v glavni štab rdečih, potem ko so čez njegovo desetino peljali tanki. Lahko si predstavljate, da so ubogi vragi morali skopati luknje za stoječi položaj v manj kot eni uri in maskirani počakati, da so čeznje s petdeset kilometri na uro rjoveli T-72. Oprostite izrazu, ampak jaz sem to enkrat storil, in čeprav smo vsi vedeli, da gre le za vajo in je tank peljal po polžje, pri čemer so bile luknje iz betona, mi ni uspelo ohraniti čistih spodnjic, ko je pričelo grmeti in se je začela tresti zemlja kot ob najhujšem potresu. To, kar so storili ti navadni naborni vojaki, ni bilo planirano in tankisti niso vedeli, da dejansko peljejo čez vkopane vojake. Ta enota, ki jo je vodil Vidmar, je pravzaprav spremenila izid vaje, a smo to seveda zanemarili. V načelu je zmagal rdeči, ker modri ne bi imel tako predanih in požrtvovalnih vojakov. Kakorkoli že, dobil je mesec dni nagradnega dopusta od predsednika Špiljaka, in to je največ, kar se je posrečilo kakšnemu vojaku. Zaradi posebnih okoliščin dopusta ne bo mogel izkoristiti, se mu bo pa za mesec dni skrajšali vojaški rok.

Železniku je presedlo, nenadoma je izgubil apetit, zahvalil se je podoficirju in se med prvimi odpeljal proti Skopju. Na zadnji klopi svoje limuzine je vedno imel blazino, da jo je naslonil na vrata in legel. Vozilo je imelo zatemnjena stekla, tako da ni bilo mogoče videti, kdo se pelje v njem, in Železnik je to dobro izkoristil. Zaradi ovinkov in precej neenakomerne vožnje ni mogel spati in vzel si je čas za svoje najljubše opravilo, razmišljanje.

V Slovenijo se je vrnil dva dneva pozneje in takoj obiskal Vesno. Povsem prepričan je bil, da se ni spozabila in stegnila jezika. Ampak, vedno je bolje preveriti.

18.

Premestitev v kasarno Maršala Tita v Skopju sem sprejel z veliko žalostjo, saj sem ostal brez vseh prijateljev. Moja enota je ostala v Bitoli, obljubljeno jim je bilo, da bodo po dobro izvedenih manevrih ostali kot stare kljuke brez vseh obveznosti v kasarni, dokler se jim ne bo iztekel čas vojaškega roka. Samo mene je vodila pot v Skopje, in tu sem že prvi vikend spoznal, da je moj novi položaj zelo čuden. Prijavil sem se za izhod v mesto, ker sem si želel pogledati kakšen film, preveriti, ali je mogoče najti kakšno zvezo za vstop v oficirski klub, saj sem bil vajen igranja v ansamblu in tudi na vse vrste klaviatur, a me je čato zavrnil. Nisem se zadovoljil z brezbrižnim »ne«, čato je bil konec koncev le naborni in ne poklicni vojak. Vprašal je poročnika, ta pa me je napotil h kapetanu in od tam sem romal v komando garnizije. Major Manojlović, zadolžen za obveščevalno delo, ne glede na to, da je imel na vratih napisano Kadrovske zadeve, me je sprejel, čeprav nisem bil najavljen vnaprej in sem tako kršil načelo starešinstva. Najprej bi moral k svojemu komandirju, a sprejemi so bili povezani z zapleteno proceduro. Moral bi obleči svečano uniformo, priti točno ob določenem času, in če takrat komandir ne bi imel časa, bi se vse skupaj ponovilo naslednji dan. »e bi imel smolo, bi se to lahko vleko tudi deset dni in več.

− A, ti si, Vidmar. Sedi.

Nisem bil čisto prepričan, ali smem sesti. Običajno navaden vojak ni smel sedeti v navzočnosti majorja, ampak Manojlović je zelo ukazovalno kazal z roko proti stolu, zato sem ga ubogal.

− Je kaj narobe, če sem Vidmar?

Major se je nasmehnil in odkimal.

− Nič ni narobe, če se pišeš Vidmar. Je pa ob tvojem priimku v osebni mapi nalepka. Ne smeš iz območja kasarne, ne smeš sprejemati obiskov, ne moreš na dopust, tvoja pisma ne zapuščajo kasarne. »etrtega marca boš odšel od tu in takrat ne boš več problem vojske, ne bomo vohljali za teboj, ampak predvidevam, da bodo to počeli »civili«.

− Lahko napišem kakšno pritožbo?

− To je tvoja pravica, ampak ne bo ti uspelo s papirnato vojno. Glej, imaš še štiri mesece in pol, ne izpostavljaj se, nihče te ne bo preganjal. Nauči se cirilice.

− Jo že znam.

− Beri knjige, piši pisma, zaradi mene se lahko naučiš makedonsko. Samo ne delaj težav. Sva se razumela?

Prebil sem pusto soboto v kasarni, napisal pismo Vesni, tako kot sem to počel vedno, kadar sem le imel čas, a kaj, ko je bilo vse zaman, zavedal sem se, da mojih misli Vesna ne bo prebrala, dokler se ne bova videla, in potem bodo že preteklost. Naredil sem daljši krog po kasarni, da sem se na pamet naučil položaja vseh poslopij in vseh poti med njimi. Nekaj časa sem visel ob kiosku, kjer so prodajali cigarete, napolitanke, burek in časopise. Pristopil sem k skupini vojakov, moral bi začeti pogovor, se predstaviti in se pozanimati, od kod prihajajo, kaj počnejo, a sem kar stal brez besed s stisnjenim grlom in skupina vojakov se je premaknila stran, kakor da bi jih zmotila moja prisotnost. Umaknil sem se proti športnim napravam na igrišču, oviram za partizanski mnogoboj in rokometnemu igrišču. Našel sem primerno mesto ob naloženih deblih, sedel nanje in pogledal nebo nad Skopjem, za katero mi je bilo usojeno, da si ga v času vojaščine ne bom ogledal.

Poskušal sem si predstavljati, kaj počne Vesna. Za seboj je imela že večino enoletne prakse na sodišču, verjetno se je pripravljala na pravosodni izpit. Ne bom je mogel spremljati tistega pomembnega dne, ko bo na vrsti ustni del, če bom v Skopju zares do četrtega marca. Kdo ve, ali ji je kdo povedal, da ne smem na obisk? Kaj če bo prišla v Skopje in jo bodo brez obrazložitve odslovili na »kapiji«? Bo mislila, da sem umrl? Ne, Vojko Železnik ne bi bil tako hudoben, da ji ne bi povedal, kako je z menoj. Upal sem, da imam prav. Pomislil sem, koliko dni še moram prebiti v brezdelju. Lahko bi tekel. V Sloveniji sem rad tekel in tudi tukaj bi lahko. Bom pač poskušal čim bolj zapolniti čas s športom. Lahko bi vadil tudi rokomet, pripravljalo se je garnizijsko prvenstvo in potem še prvenstvo JLA. S svojo višino sem bil zelo zaželen igralec in v Celju sem veliko časa prebil na igrišču, čeprav zaradi nasprotovanja očeta nisem smel igrati za domači klub.

Žal mi je bilo, da je ostal nedokončani rokopis v Ljubljani, sicer bi imel čas dokončati roman. Koliko izgubljenega časa! Nisem bil prepričan, da bom to lahko prenesel. Vse svoje življenje v Ljubljani sem delal kot nor, tekal s sestanka na sestanek, iskal čas za pisanje, za klavir, za Vesno. Pogledal sem na uro, kupljeno pred desetimi leti. Ob robu je že oksidirala in pozelenela. Vesna me je prosila, ali mi sme kupiti novo, a sem jo ravno zato, ker je bila pogrešljiva, vzel s seboj. Kazalci so se pomikali po polžje. Najraje bi jo snel in jo vrgel v grmovje, da je ne bi nikoli več videl.

Sobota je obstala pripeta kot mokra srajca na vrvi za sušenje, nobenega vetrca ni bilo, nobenega premika. Velika večina vojakov je pohajala po mestu, le redki so ostali v vojašnici, kuharji so leno in počasi delili hrano. Brezvoljno sem pomočil vilice v zelje, grah, korenček, pire in kos govedine. Pojedel sem malo zelenjave in odrinil krožnik. Opomnil sem se, da bom drugič kuharju rekel, naj mi ne da toliko, bilo mi je žal, če je šla hrana v pomije, kljub temu da so jo potem pojedli pujski v garnizijskih hlevih. Ves nesrečen sem postaval po prostranih dvoriščih, a ker je bila sobota, ni bilo nobenih postrojev, nobenega branja nalog za popoldanski pouk, za jutranje obveznosti. Vse je bilo prazno. Malo pred tretjo je pričelo sitno, drobno pršeti, zavlekel sem se v učilnico, brskal po rdečih knjižicah za ure političnega izobraževanja, jih spet zložil in naslonil utrujeno glavo na zeleni linolej na mizi, da bi čas med spanjem hitreje minil. V spalnico ni bilo dovoljeno do večera.

Naslonjen na mizo nisem mogel zares zapreti oči, vame so vdirali dražeči glasovi in me držali budnega. Mučil sem se do pol desetih zvečer, ko sem zakopal glavo pod blazino, da ne bi slišal veseljakov. Iz mesta so se vrnili precej mehkih nog in se hvalili s svojimi uspehi. Nisem se mogel jeziti nanje, bili so mladi fantje med osemnajstimi in dvajsetimi leti in seveda so bili navdušeni, da so lahko brez očetov ali mam za hrbtom odšli sami v tako veliko mesto. Več kot polovica ni bila nikoli sama v večjem mestu, kaj šele v drugi republiki. Kadar se je kakšno dekle nasmejalo njihovim neumnim poskusom, da bi ji ukradli poljubček ali dva, so se znašli v devetih nebesih. O tem je bilo vredno na dolgo in široko razpredati s tistimi manj srečnimi v kasarni.

Premaknil sem se v postelji, pomislil, kako diši Vesna, poskušal najti spomin v sebi in se uspavati. Fantje so še kar navijali svoje zgodbe, postajali glasnejši in glasnejši, dokler ni visokorasli »rnogorec vdrl v spalnico in zagrozil, da bo vse postavil na hladno, če v trenutku ne nehajo razgrajati. Eden izmed najbolj veselih pajacev se ni mogel zadržati in se je glasno zasmejal, kar je potegnilo plaz.

− Vsi ven!

Tišina. Nihče se ni premaknil. »rnogorec je zajel sapo in zavpil, da je šlo skozi ušesa. Rdeči trak dežurnega bataljona na levem rokavu mu je dajal pravico, da bi nas nagnal na Luno, če bi se mu zahotelo.

− Ven! Z vso opremo zbor na dvorišču!

Dve uri pozneje smo še vedno stali na dežju. Ta se je do tedaj že močno okrepil, dežurni pa je medtem na suhem pregledoval opremo, čistočo čevljev in vseh prostorov. Vzel si je čas in ob najmanjši napaki nagnal nesrečnika spet na dež. Slednjič sem začutil blaženo utrujenost, in ko sem pozneje legel v posteljo, sem bil »rnogorcu hvaležen vsaj za nekaj ur teme, ko mi ne bo treba razmišljati, da je minil komaj en dan.

Skušal sem slediti ritmu dolgočasnih dni, udeleževal sem se vseh aktivnosti, če sem jih le lahko našel. Pazil in čistil sem svojo opremo, hodil na sestanke zveze komunistov, pisal pisma Vesni. Nisem jih več metal v poštni nabiralnik, ampak v svojo omarico. Nihče ni ničesar zahteval od mene, nikomur ni bilo mar, da sem v kasarni. Bolj iz navade in zato, da bi vsaj nekaj počel, sem hodil na učne ure enote fazanov in se z žalostjo v srcu spominjal kasarne v Bitoli. Bila je učni center za nove vojake, kjer je bila disciplina naravnost neverjetna v primerjavi s to v Skopju, kjer so stari vojaki prevzeli dejansko oblast mimo poveljnikov desetin, vodov in čet. Tu je učenje trajalo samo dobra dva meseca in potem so vojaki postavili puške v skladišče, jih namazali z mastjo in pozabili nanje. Zbližal sem se z vodnikom Petrovićem, ki je izhajal iz okolice Niša. Navzven je poskušal delovati hudo nedostopno, strašno in jezno, a je bil s svojimi skoraj otroškimi sto petinšestdesetimi centimetri popolnoma neuporaben za kakšno resno zastraševanje starejših vojakov. Kadar je na vse grlo vpil nanje, so preprosto gledali čezenj, kakor da ga ni, in to je največkrat tudi delovalo. Izkazalo se je, da zna poslušati, in počasi se je z mene luščila plast za plastjo nezaupanja, povedal sem mu, kako je z menoj, in on mi je pripovedoval o svojem otroštvu, starših, izgubil jih je še pred desetim rojstnim dnem, o dnevih brezdelja v predmestju Niša, vlomih in tatvinah in dobrotniku kriminalistu. Obvaroval ga je obtožb, sodišča, prevzgojnih domov in mu dal na izbiro, ali gre za dalj časa v zapor ali pa v vojsko.

Razložil mi je, da mu nadrejeni ne prizna dodatka na ločeno življenje, kar je bil precej hud udarec, glede na nizko plačo. Obljubil sem mu, da bom zadevo pregledal, in ko mi je dokumente pokazal, sem takoj videl napako. Napisal sem pritožbo in pozabil nanjo. Teden dni kasneje me je poiskal na rokometnem igrišču in že na daleč mahal z odločbo, čeprav je na takšno daljavo ni bilo mogoče prebrati.

− Uspelo ti je, dobil bom dodatek, in to celo za nazaj! Več kot tisoč mark!

Prebral sem odločbo in se veselil z njim, a je takoj privlekel še neke papirje iz oficirske torbice, s katero se je vedno sprehajal. Njegova žena je padla na tekočih stopnicah v veleblagovnici v Nišu in si izpahnila koleno. Strgala si je sprednjo križno vez in bila zaradi tega že dvakrat operirana. Petrović je šel na pogovor k direktorju in zahteval odškodnino, a ni prejel niti odgovora. »e je Petrović prišel k njemu v civilni obleki, to niti ni bilo tako presenetljivo. Pogledal sem zadevo, sestavil odškodninski zahtevek in obrazložil, zakaj je odgovorna veleblagovnica. Zaradi tehnične napake na stopnicah je kupce nenadoma vrglo po tleh, nesrečno Petrovićevo pa čez rob. V prvih dneh novembra me je Petrović ves bled poklical v pisarno komandirja prve čete, ki je tega dne moral na izdrtje zoba v mesto, in mi pokazal poravnavo zavarovalnice Dunav. Prestrašeni podoficir ni razumel, ali je njegova žena dolžna plačati zavarovalnici ali je ravno nasprotno, ker je bil znesek nedojemljivo visok. Ko sem mu razložil, da je oškodovanka njegova žena in da ji ponujajo dinarsko protivrednost petnajst tisoč mark, ga je skoraj kap. Njegova največja življenjska želja je bila nakup osebnega avtomobila Golf J iz Sarajeva. Roke so se mu tresle, ko sem mu razložil, kje mora njegova žena podpisati in kje mora vpisati njen bančni račun. Niti poslušati ni hotel, ko sem mu predlagal, da bi se pritožil na ponudbo in zahteval vsaj dvajset tisoč mark. Bal se je, da bo zavarovalnica odkrila napako in ponudbo umaknila, saj je bil prepričan, da je vse skupaj velika pomota.

Podpisana poravnava je sprožila plaz. Pričeli so me iskati oficirji. Zanimalo jih je, ali bi lahko tudi oni ali njihovi sorodniki dobili kakšno odškodnino, nosili so izvide, pripovedovali, kaj se jim je zgodilo. Prosili so me, naj sestavljam pogodbe, pritožbe na invalidske komisije, svetujem v mejnih sporih, motenjskih in celo kazenskih zadevah.

Pravniško delo je bilo pravi blagoslov. Trudil sem se čim prej urediti zaupane zadeve, a glede na pravo poplavo zahtev sem moral delati do polnoči in še čez. Nenadoma me niso več klicali na jutranjih zborih, kjer so bile prebrane zadolžitve za vsak dan, čato je moj priimek dosledno izpuščal. Oproščen sem bil slehernega dela, ni mi bilo več treba čistiti stranišč, velikega hodnika, imenovanega »letališče«, ni bilo več stražarske službe. Oficirji so mi jedli iz rok. Čato mi je moral odstopiti sobico, da sem lahko zaklepal spise. Oficirji si niso želeli, da bi naborniki vtikali nosove v njihove skrivnosti.

Trdo sem delal, čeprav sem vedel, da ne bom dočakal rezultatov v številnih zadevah, a sem pustil natančna navodila, kaj je treba storiti in kako. Najhitreje sem lahko uredil odškodnine, če je bil temelj zahtevka nesporen. Teh je bilo tako in tako največ. Odgovori na tožbe, pripravljalne vloge, sodne zadeve nasploh so terjali veliko več časa, in zavedal sem se, da ne bom nikoli izvedel za izid teh zadev. Nikoli nisem vzel nagrade, tudi od odškodnin, ki so jo prejeli oškodovanci, ne. Nekateri so mi dobesedno vsiljevali denar, a nisem klonil. Tisti trenutek, ko bi si opacal prste, bi ogrozil svojo in Vesnino prihodnost, in tega nisem hotel storiti. Dovolj je bilo, da sem lahko brez skrbi opravljal pravniško delo in da ni bilo na vidiku nobenega oblaka, da bi zatemnil sonce, v katerem sem se sončil.

Še vedno pa nisem mogel niti na sprehod zunaj kasarne. Na vhodu sem se moral obrniti in odkorakati nazaj. Zaradi obilice dela niti nisem pretirano trpel zaradi tega prisilnega hišnega pripora, a bolj ko se je bližalo novo leto, bolj me je vleklo ven. Vreme se je poslabšalo, po dolini Vardarja je pihal mrzel veter, pričelo je snežiti. Vojaki so okrasili vojašnico, v srca se je naselilo hrepenenje.

Zadelo me je tako nenadno, da me je spreletel srh. Nenadoma mi je odpovedal ves razum. Prsi je preplavila takšna bolečina, da nisem mogel niti dihati. Dlani so se mi pričele potiti, se tresti, listi so mi padali iz rok. V glavi mi je pričelo bučati, moral sem na zrak, a tudi to ni pomagalo. Ko se je spustil mrak, me je stresalo še bolj. Tema me je mehko objela z obljubo, da me ne more zadržati nobena žična ograja, še manj pa zdolgočaseni stražarji. Otopelo so postavali blizu stražarnic in čakali na svojo izmeno. »eprav sem si dopovedoval, da je vse skupaj norost, da nikakor ne morem pobegniti iz kasarne, še manj iz Skopja, nikakor pa v uniformi ne bi mogel priti do Ljubljane, ker je bila zaradi praznikov poostrena kontrola vseh vojaških policistov v državi, sem v sebi nenehno načrtoval pobeg.

Nima smisla! Ne boš pobegnil osemindevetdeset dni pred koncem. Manj kot stotka! Kaj bi dal za dvomestno številko spomladi, ko si prišel v vojsko! je odmevalo v meni podnevi, ko sem bil priseben.

Žal je noč spet naredila svoje, vleklo me je ven, v močnem snežnem metežu sem kot omamljen zavil mimo igrišč proti hlevom in kmetijskim oddelkom, si ogledoval skrite kote, kjer stražarji ne bi mogli videti osebe, plazeče se pod ograjo. Vedel sem, kje so kuharji bežali v mesto, da bi se na smrt napili. »e so jih ujeli stražarji in niso hoteli pogledati vstran, so se maščevali na posebno krut način. Vojakom iz enot, ki so jih zašpecale, so pljuvali v hrano ali pa namesto kosov mesa na krožnike metali oglodane kosti. Tako imenovani »kuharski koridor« so poznali skoraj vsi v kasarni, celo oficirji. Vsakih nekaj mesecev so kakšnega pobeglega kuharja v svarilo, da bežanje čez žico le ne bi obveljalo za dovoljeno, vrgli v zapor, a to ni ustavilo ilegalnih izhodov. Tako in tako je devetindevetdeset odstotkov vseh vojakov pobegnilo zaradi postavljanja s popitim alkoholom in skoraj prav vsi ubežniki so se po isti poti vrnili še pred jutranjim postrojem.

Silvestrovo je padlo na petek in kasarna je bila še bolj prazna kot sicer. Že v sredo je komanda garnizije izpustila na izredni novoletni dopust vse poročene vojake in trideset odstotkov preostalega moštva. V enotah so ostali zgolj dežurni oficirji in vsi nesrečniki, izpadli s spiskov. V četrtek mi je zmanjkalo dela, vso noč sem prebedel in se sprehajal med straniščem in spalnico, klepetal z dežurnim in ob petih zjutraj že imel povsem pospravljeno posteljo.

Vedel sem, da ne bom vzdržal. Bil sem kot alkoholik, ko zlije vso pijačo v odtočni lijak, v omari pa vseeno med perilom prihrani skrito steklenico za kasneje, ko bo sam. Malo pred večerjo sem odkorakal po že stokrat uhojeni poti. Vse v meni je kričalo, naj se ustavim, a se nisem. Bilo je otročje lahko. Stražarji so cepetali od mraza, čakali, da minejo minute, hodili po svojih poteh, da bi ogreli premrzle noge, kleli grenko usodo. Kako prav njih doleti stražarska služba na zadnji dan v letu, medtem ko bodo vsi drugi jedli pečenko in slavili na toplem!

Legel sem na zasnežena tla, se prekotalil do žice, jo dvignil z deščico in v nekaj sekundah sem bil zunaj. Končno! Končno zunaj. Odplazil sem se do prvega grma na drugi strani in počepnil ob njem. Nekaj metrov stran se je vila cesta proti središču mesta. Tiho sem čakal, da se promet umiri in se tipajoči žarometi oddaljijo, in vstal.

Bum, me je zadel udarec v zatilje, padel sem z obrazom naprej in z nosom boleče podrsal po zmrznjeni zemlji. Kot maček sem se prekotalil naprej, a tisti za menoj je pričakoval ta manever, ujel me je za desnico in mi jo neusmiljeno zvil na hrbtu proti lopatici. Bolečina me je presekala na pol, moral sem obmirovati.

− Prekleti, butasti Slovenec! Vedel sem! Vedel sem, da ne boš zdržal!

Na mojem hrbtu je čepel Petrović in od jeze tolkel z drugo roko po mojih ramenih. Potem me je nenadoma spustil in se zvalil z mene. Obležala sva na zemlji, zadihana od napora, prestrašena, ali je kdo slišal ali videl najino premetavanje. Pogledal sem podoficirja in videl roko, v kateri se je svetila pištola.

− Manojlović je predvideval, da boš danes pobegnil. Prekleti hudič, nisem verjel, da bi lahko imel prav, ampak potem sem videl, kako zadnje dni hodiš okoli ograje, in spoznal, da te je prečital.

− Nisem vedel, da si udbaš, sem mu oponesel.

− Jebi ga, eni to morajo biti. Alo, marš nazaj in da te ne vidim več blizu ograje.

− Me ne boš zašpecal?

Petrović ni odgovoril in mu tudi ni bilo treba. Pogled v oči je zadoščal. Odrekel se je napredovanju, še enemu rumenemu trakcu, činu starejšega vodnika in višji plači. Morda ni vedel, kaj bo naredil, če me zares ujame pri plezanju pod ograjo, ampak v trenutku, ko se je to res zgodilo, sva se povezala kot dva zarotnika z isto skrivnostjo. Mojo usodo in moje življenje je držal v rokah, a ni hotel prevzeti odgovornosti zanjo. Imel sem samo dve možnosti. Tvegati z nenadnim udarcem v njegov nezavarovani vrat in pobegniti v temo, da bi me kot steklega psa lovila vsa vojska, ali pa splezati mimo stražarja nazaj in prenehati s traparijami. Odločil sem se v trenutku, počepnil k ograji, se vrnil v kasarno in stekel proti razsvetljeni učilnici v pritličju svoje enote, kjer so vojaki pripravili zabavo.

Sedel sem zadaj in ujel neumno glavo v dlani. Z vso močjo sem pritisnil nanjo, kakor bi jo hotel zdrobiti kot nagnito bučo, a je vzdržala, roke so omahnile. Ogrel sem se v mrzle noge, hladu okoli svojega srca pa nisem mogel pregnati. Nekaj časa sem poslušal muzikanta, ko se je nerodno spotikal s prsti po harmoniki, potem pa stopil k njemu in mu jo vzel. Ustrašil se je moje velikosti in odločnosti v očeh, sedel sem na njegovo mesto in raztegnil meh.

19.

Jelka Vidmar je redko potovala sama. Kamorkoli je šla, sta šla skupaj z Jožetom. Bila sta že tako dolgo skupaj, da sploh ni več pomnila dni, ko je bila kje sama. Jože je bil vedno nekje tu, nekje zraven, vedno na dosegu glasu. Nasprotno pa je on večkrat hodil sam okrog, največkrat v Ljubljano na sestanke društva pisateljev, na uredništva, kamor je osebno nosil prispevke, kakor bi ne zaupal pošti, da bo pravilno in pravočasno vročila pisanje na pravi naslov.

Na pot se je odpravila že zgodaj, ker ni želela priti v Ljubljano z opoldansko vročino. Poletje je kazalo zobe in njeno srce ni prenašalo visokih temperatur. Jože ji je pot sprva prepovedal.

− Kam boš šla?

− V Ljubljano. Moram k Vesni, moram videti, kako hudo je z njo. Ne bom si upala pogledati Iztoku v oči, ko bo zvedel, da je bila napadena in da nisva bila niti toliko, da bi jo obiskala.

− Ne moreš sama v Ljubljano, jo je nejeverno gledal Jože in ocenjeval, ali misli resno ali pa ga samo izsiljuje.

− Lahko grem sama. Na vlak bom šla in potem na trolejbus. Saj veš, da se znajdem v velikih mestih in se bom znašla tudi v Ljubljani. V tujini vedno sprašuješ, kje sva in kam morava. Ampak tebi ni treba zraven. Nisi ji naklonjen, ker je Železnikova, in tega ne znaš skriti. Mogoče potrebuje kakšno pomoč in ji bom lahko kaj pomagala. Lažje nama bo, če bova sami.

Skušal jo je prepričati, da je njena odločitev slaba, potem je poskušal rešiti, kar se je rešiti dalo, s predlogom, da bi jo peljal, a ni mu uspelo. Ko se je enkrat odločila, je bila neomajna. Kislega obraza jo je pospremil na postajo in gledal, kako odločno vstopa na vlak, ne da bi se sploh ozrla.

Vožnja je trajala ravno toliko, da je utegnila vse dobro premisliti. »utila je, da je konec nekega obdobja, za katero ni vedela, ali naj ga označi za dobrega ali slabega. Iztok je dokončno odnesel pete iz njunega življenja, čeprav jih je v resnici že pri šestnajstih, ko je pričel ostajati zdoma zaradi glasbe in športa. S tolikšno lahkoto je pretrgal nit med njimi, da je bila nekaj časa povsem neutolažljiva. Kar naprej je jokala brez pravega povoda. Zdaj pa je ostala še brez slehernih novic o njem. Nobenega pisma ni prejela, nobenega klica. Poletje je bilo že skoraj v zatonu, dan za dnem je mineval in vsak dan sta bila z možem bolj nestrpna. Jože je obljubil, da bo poskusil septembra poizvedeti na sekretariatu za obrambo, ona pa ni mogla doumeti, zakaj je treba čakati tako dolgo.

Med njima je ostalo neizgovorjeno, da bi Vojko Železnik vedel, kaj je z Iztokom, ampak nobeden od njiju ga ni zmogel poklicati. Brezno, ki je zevalo med njimi, je bilo pregloboko, da bi ga lahko prečkala.

O napadu na Vesno sta izvedela iz ustnega pripovedovanja. Imela sta prijateljico v Mozirju, s katero sta se srečala na enem izmed popoldanskih sprehodov po mestu, preden sta zavila za Savinjo. Beseda je dala besedo in prijateljica je med trači omenila tudi, da so Železnikovo hčer pretepli. Nista ji povedala, da Vesno poznata ali da je to Iztokovo dekle, saj mlada dva nista svojih namenov obešala na veliki zvon.

Jelki so misli ušle v čas, ko sta bila z Jožetom mlada, ampak takrat so bili drugi časi, in na licih ji je lebdel nasmešek, dokler ni bila že pred Vesninimi vrati. Povsem nepripravljena je bila na tisto, kar je zagledala pred seboj. Oči so se ji razširile v nejeveri, skušala se je zbrati, iskala je besede, potem pa dvignila roke proti Vesni in jo potegnila k sebi. Stisnila jo je v objem, kakor bi pravkar našla že dolgo pogrešanega ali izgubljenega sorodnika. Vesna je sprva otrpla čakala, potem pa se je, kakor da se je v njej nekaj premaknilo, oklep pričel tajati. Mehko se je prepustila stisku in Vidmarjeva jo je še zadnjič močneje stisnila in potem nežno odrinila od sebe.

− Ti uboga ženska! Smem naprej?

− Prosim.

Sledila je drsajočim korakom v predsobo, se sezula, si nataknila copate in za trenutek obstala. Bala se je srečanja z Vesno, ampak ko je opazila njen razbiti, polomljeni obraz in rastoči trebušček, dokaz, da Vesna pričakuje, so se vsi pomisleki razblinili. Srce ji je zaigralo, ker bo postala babica, ampak svojega veselja ni mogla pokazati, ko je videla, kako hudo poškodovana je bodoča mamica. Kirurško zdravljenje je bilo končano, ampak ličnica je bila potisnjena navznoter in se je zaradi tega dobro videlo, da na levi strani sili iz obraza. Tudi čeljust je bila vidno deformirana, Vesna je le s težavo govorila.

− Lahko kaj postrežem? Ste žejni? Imam sok.

Vidmarjeva je položila dlan na Vesnino ramo in začutila, kako se je dekle streslo, kakor da bi se dotaknila električne žice. Razumela je Vesnin strah in negotovost. Z rahlim dotikom je hotela vzpostaviti most med njima, čeprav je vedela, da je to morda prehitro. Želela si je, da bi si lahko zaupali, postali prijateljici, kolikor je to sploh mogoče med taščo in snaho.

− Prosim. Kozarec soka bo v redu. Imaš kaj novic o Iztoku?

− Ne. Samo to vem, da je zaradi manevrov onemogočen vsak stik z vojaki. Ne ve še, da sem noseča.

Umolknila je, podala sok Vidmarjevi in sedla h gostji za mizo, ker v garsonjeri ni bilo prostora za sedežno garnituro. Vidmarjevi je srce razbijalo kot ponorelo. Spomnila se je svoje nosečnosti, edine v življenju, ko je nosila Iztoka. Razumela je, kaj preživlja Vesna, saj je bila takrat prestrašena zaradi dveh prejšnjih splavov in je hotela Jožeta kar naprej ob sebi. Brez njegove podpore bi se ji zmešalo, ampak tega ni nikomur povedala. Pomaknila se je proti gostiteljici, kot bi hotela tudi tako pokazati, kako blizu ji je.

− A oče sploh ve? je zanimalo Vidmarjevo.

Vesna je pokimala, vendar ni bila pripravljena povedati, s kakšnimi imeni se je nadnjo spravil oče.

− In je …

Težko ji je bilo vprašati, kako je njen oče sprejel novico.

− Ne razumem se z njim.

− Žal mi je, če je tako. Zdaj si tako ranljiva in sama. Škoda, da živiš v Ljubljani. »e bi bili bližje, bi se lahko obiskovali, seveda, če bi ti moje obiske prenašala. Morda bi se lahko spoznali in morda bi se celo razumeli. Žal mi je, da sva si tako vsaksebi.

− Vaš mož me ne prenaša, ker sem Železnikova.

− Res je. Žal mi je, da je tako zaplankan. V resnici je precej dobrodušen človek, in ko enkrat nekoga vzljubi, potem je zelo zvest in vdan. Verjamem, da se bosta nekoč razumela, ampak dokler ima v očeh politiko in ne človeka, ni nobenega upanja.

− Vem, da razmišlja o tem, da bo nekoč prišlo do spremembe in bodo krivice popravljene. Iztok mi je pripovedoval o njegovih upih. Upam, da o mojem otroku ne bo kdaj razmišljal kot o grožnji za nekdaj Vidmarjevo tovarno, in ne želim si banalnih prepirov, ali bo najin otrok nosil ta ali oni priimek in katera rodovina se bo nadaljevala z njegovim rojstvom. Vse moje misli so uperjene zgolj v to, da bi bil otrok zdrav, posebno zdaj, ko sem izkusila, kako je, če si blizu konca.

Vidmarjeva je strmo pogledala Vesno in otrpnila. Besede so zarezale globoko vanjo. Ta na videz ne tako zelo močna ženska je premogla veliko življenjsko moč in divje sijočo neustrašnost v očeh. Za Iztoka je vedela, da se ne podreja družbenim normam in mu poroka ne pomeni prav nič več kot list papirja. Zdaj je spoznala, da povsem enako razmišlja tudi Vesna. Njena izjava je pripovedovala, da se ne bo uklanjala nobenemu pritisku, ne družine ne družbe. Videlo se je, da je v stiski. Bližina smrti ob napadu je bila grozljiva izkušnja, ampak Vidmarjeva je videla, da je za tem nekaj več. Nekaj, kar je Vesna storila ali povedala, je kar kričalo, da je na robu živčnega zloma.

− Vesna …

− Prosim?

− Mogoče … Hm, ne vem, kako naj rečem … Morda najbolje naravnost. Bojim se, da si na robu živčnega zloma.

− Jaz? je kar bruhnilo iz Vesne. Nikakor ni pričakovala, da bi mirna Vidmarjeva tako odločno zaplula mimo utečenih poti.

− Ne vem, kaj se je zgodilo s teboj, ampak očitno kriminalisti nimajo prav nobenega pojma o življenju, če storilca niso našli.

− Kako to mislite? je Vesna negotovo vprašala in se zazrla v preiskujoče oči.

Vidmarjeva je pozorno sledila Vesnini mimiki in gibom telesa.

− Rada bi rekla, da mi lahko zaupaš, čeprav se ti mogoče zdi, da bi bilo to malo prehitro glede na to, da se sploh ne poznava. Vem, da te je poškodoval tvoj oče. Prepričana sem, da nisi običajna žrtev tako zverinskega napada. Verjamem, da nisi trgovala z mamili, si sposojala denar pri oderuhih, goljufala ali se vtikala v tuje posle. Samo tvoj oče si morda želi uničiti tvojo trmo, neposlušnost ali odločnost. Ni ti treba odgovoriti, če nisi pripravljena, ampak jaz se vseeno bojim zate. Si prepričana, da boš zdržala duševni napor večnega zanikanja? Se ne bojiš, da bi se te lotil še enkrat? Grdo bi se slišalo, če bi rekla, da me je zdaj strah ne le zate, ampak tudi za tvojega otroka. »e moški enkrat okusi, da lahko fizično nadvlada žensko, se ne ustavi nikoli več.

Vesna je prebledelo strmela v Vidmarjevo, srce ji je razbijalo kot pred najhujšim izpitom v življenju, nikoli si ne bi mislila, da bi kdo lahko prebral njeno zgodbo zgolj s pogledom v njene oči.

− Kaj naj naredim?

− Ni enostavnega odgovora. Noseča si in moraš paziti na otroka. Poišči si zaupnike, pogovarjaj se, ne skrivaj tega v sebi, da se ne spraviš v bolezen, je mehko in zelo tiho odgovorila Vidmarjeva, dvignila roke proti Vesni in počakala, da se je ta zbudila iz omrtvelosti.

Vesna je sledila vzgibu, vabilu prijaznih dlani. Obljubljale so varnost in razumevanje. Pustila je, da jo je Vidmarjeva objela, stisnila na prsi, in potem je začutila, kako se taja in se žalost dviguje iz prsi. Najprej je stekla prva solza. Nekaj časa ni sledila nobena več, ampak objem je še kar trajal. Začutila je solze na robu oči, hotela jih je premagati, ugriznila se je v ustnico, da bi zmagala, a ji ni bilo usojeno. Zajokala je iz vsega srca.

20.

Za silvestrovo se je skopala že zgodaj popoldne, potem pa v vazi okrasila nalomljene veje s kosmiči vate, svetlečimi trakovi in zvezdo. Privezala jo je na najvišjo že odprto vrbovo mačico. Nalašč ni hotela razmišljati o ničemer drugem kot o otroku. Živahno je brcal v njej, kadar je sedla ali nerodno legla, da mu je bilo neudobno. Že v četrtek je šla na amnioskopijo. Pokazala je, da je plodovnica čista in da je vse v redu. Na kontroli z ultrazvokom je ginekologinja vprašala, ali želi vedeti, kakšnega spola je otrok, a je odkimala. Bila je vraževerna in si je želela, da ji otroka pokažejo šele takrat, ko ga bo rodila. Takrat bo pogledala, ali ima vse prste, obe nogi in roki, takrat bo videla, ali je punčka, kot si je želela. Kaj bi si želel Iztok, če bi vedel? Moral bi vedeti, potem bi čutil z njo, čez hribe in doline Jugoslavije bi lebdele njune misli, se povezale in pomagale otroku, da se rodi na ta svet.

Iz misli jo je zdramil zvonec in nekaj časa je poslušala, ali si je zvok zgolj domišljala, ali je res nekdo zunaj. Še enkrat je kratko pozvonilo. Pred vrati sta stala Lojze in Cvetka. Cvetka je odločno prevzela oblast v svoje roke. Stisnila je Vesno v objem, potem pa jo odrinila in jo strmo pogledala v obraz.

− Že čutiš poškodovano lice?

− Ne še, ampak to ni zdaj moj največji problem.

− Kaj pa?

− Da bi tole prišlo čim prej ven. Počutim se kot zelo velika polnjena paprika.

Vsi so se smejali, ampak Vesno je zabolelo in skremžila se je, ko jo je zarezalo na mestu, kjer se je ličnica narobe zarasla.

− Ko bi vsaj dobili tega prasca, je Lojze zaškrtal skozi zobe, ampak Cvetka je samo odmahnila z roko.

− Veš kaj, mislim, da je Vesni vseeno, kje je zdaj ta norec, ker ima na srečo bolj pametne skrbi. Poskusi ti stisniti trikilogramsko štruco skozi precej majhno odprtino, pa boš videl, o čem govorim.

Lojze se ji je po moško spačil, Cvetka pa se je obrnila k Vesni.

− Malo sem se bala, da bova prepozna, morala sva še k mojim. Ampak zdaj sva tu in ne bova te pustila same. Lahko greš z nama v najino stanovanje, čeprav bo mogoče malce hrupno, ker bodo punčke pričakovale novo leto in darila Dedka Mraza, lahko pa sva midva ali pa vsaj jaz tu pri tebi. Ko se bodo pričeli popadki, te bova odpeljala v porodnišnico in verjemi, da sem že precej izkušena glede tega.

Vesna ji je stisnila dlan, postalo ji je toplo pri srcu ob misli, da bo pri njej svakinja. Nenadoma ni bila več tako sama. Pogledala je po stanovanju, bilo je tako majhno, ko so bili v njem trije odrasli ljudje, a vseeno si ni želela zdoma. Otroci bi se zagotovo zbrali okoli nje, jo zasuli z vprašanji o dojenčku in živčna, kot je bila, te pozornosti ne bi prenašala.

− Rada bi ostala tu, se je odločila.

− Povsem te razumem. A bi pogledali, kaj si pripravila v potovalko?

Vesna jo je odpeljala v majhno spalnico, kjer je bila povsem ob steno stisnjena postelja, široka meter in dvajset centimetrov. Že najmanj teden dni je imela pripravljeno vse, kar ji je že prej svetovala Cvetka. Zaprli sta vrata in izmenjali nekaj besed samo za ženska ušesa. Vesna pred bratom ni mogla priznati, kaj vse je narobe z njo. Kar naprej jo je tiščalo na vodo, sicer pa je bila zaprta, niti pet minut ni zdržala na istem mestu, bila je tako živčna, da bi najraje kričala, praskala in jokala hkrati.

− Pošlji Lojzeta domov, prosim.

− Si prepričana?

− Ja. Nobenega moškega nočem v bližini, če me lahko razumeš.

Cvetka se je nasmejala in pokimala v znak razumevanja. Lojze se je malce našobil, ko sta se vrnili in ga nagnali domov. Raje bi bil s Cvetko, ampak odločni ženski pogledi so ga utišali. Obljubiti je moral, da se alkohola ne bo niti dotaknil, saj bo mogoče moral peljati sestro v porodnišnico. Ob osmih se je poslovil.

Vesna je bila ves čas, ko je bil Lojze z njima, kot na trnih. Spominjal jo je na očeta, in kadar ga ni gledala v obraz, ko je le slišala barvo njegovega glasu, njegov smeh, sta se ji prikazovala očetova slika in pretepanje. Za vse življenje je ostala skažena, obrazne kosti so se zacelile, vendar so ostale deformirane. Nagajal ji je sluh, infraorbitalni živec še ni oživel, lica ni čutila, imela je težave z zaznavanjem vonja. Bala se je vseh moških, čeprav se je prepričevala, da ji moški nočejo nič slabega in da je zloben samo eden. Še najbolj jo je morilo to, da ga je morala prenašati v svoji bližini, če se je odločil, da je prišel k njej. Morala ga je ubogati na vsak migljaj. Pokazal ji je, česa je zmožen, in ko ji je zagrozil, da se bo znesel nad otrokom in Iztokom Vidmarjem, je verjela, da bi to res storil, če bi ga prijavila.

Zaradi poškodbe je bila na bolniškem dopustu, zdravnica jo je napotila tudi k psihiatru, a se z njim ni ujela. Vedel je, da mu nekaj prikriva, in kar jasno ji je rekel, da očitno dobro pozna storilca, samo da tega še ni pripravljena povedati. Ko je lagala, da to ni res, ji je napovedal, da bo pritisk kmalu postal tako hud, da ga ne bo več prenesla in se bo hotela olajšati, ali pa bo strah minil.

Razmišljala je o psihiatrovih besedah in z očmi spremljala Cvetko, gledala v njene ustnice, da se je lahko smejala na pravih mestih. Kadar se v sebi ni ukvarjala z otrokom, se je z očetom. Zvezal jo je z nevidnimi nitkami in psihiater je imel prav, ko je trdil, da se jih bo hotela znebiti.

Izgovorila se je, da je utrujena in zaspana, zato sta legli in ugasnili luči v stanovanju.

Vesna je počivala, s Cvetko sta poslušali glasbo in malo pred polnočjo zaspali. Iz premetavanja med spanjem in budnostjo ju je prebudilo močno pokanje, sikanje petard in streljanje. Pogledali sta skozi polmrak na zastrte številke, ki so kljubovale temi na elektronski uri. Stegnili sta dlani druga proti drugi. Dotaknili sta se in stisnili roke.

− Veliko sreče, Vesna. Tebi in otroku.

− Enako, Cvetka. Želim tebi in Lojzetu veselja in ljubezni, da bi bila še naprej tako srečna skupaj. Žal mi je, da sem ti preprečila novoletno praznovanje z družino.

− Saj ni nič posebnega. Dan kot vsak drug, punce postanejo zvečer zaspane, tečne, lasajo se, vpijejo druga na drugo, si kradejo igračke, se praskajo, grizejo, jočejo ali pa vreščijo kot nore, včasih si zaželim, da bi imela fante in bi Lojze malo več sodeloval pri vzgoji ali pa jih preprosto našeškal, ampak deklet se ne dotakne, ves mehak je in ovijajo ga okoli prsta, kadarkoli se jim zahoče. Danes je bil praznik zame, da sem lahko počivala. Včasih mi tako razbija v glavi, da ne vem, kje se me drži. Vsaka od punčk je zgodba zase, vsaka je drugačna in prav vsaka se skuša uveljaviti, dvigniti glavo nad drugi dve. Povem ti, da je vsak dan šola zase in kar naprej se učim. Od trenutka, ko sem rodila prvo deklico, se je pričel trd podiplomski študij čisto posebne fakultete. Sploh ne vem, če bom kdaj diplomirala. »e si se že odločila za otroka, Vesna, potem je najbolje, da narediš vse, kar misliš, v enem kosu.

− Da bi imela drugega za drugim?

− Ja. Tako in tako nekaj časa ne boš spala, in ko se boš enkrat spet navadila na normalno življenje, te bo težko prepričati, da bi šla še enkrat skozi ves ta cirkus.

− Najprej naj pride prvi ven, potem mora biti na voljo tudi moški in potem bom že razmišljala.

− Saj se bo Iztok kmalu vrnil. Koliko še ima. Mesec, dva?

− Tri.

Ko je pomislila na tri dolge mesece pred seboj, jo je stisnilo in zvila se je skupaj, kakor bi jo zeblo. Otrok je rad ležal na boku, pravzaprav je rad videl, da ona leži na boku, saj v tem položaju ni nič pritiskalo nanj in se ni branil z ostrimi, odločnimi brcami. Zunaj se je hrup umiril, le tu in tam je še padel kakšen zapozneli strel, Cvetka je zaspala in komaj slišno vlekla zrak vase.

Potem je Vesno stisnilo, kot je ni še nikoli dotlej. Zahlipala je. Lovila je zrak, ki ga ni hotelo biti od nikoder. Začudila je udarec, nato še enega. Brco. Nenadoma je bil nad njo oče, zavpila je od strahu in bolečine.

Cvetka je bila pokonci samo nekaj sekund pozneje.

− Popadek?

− Ne, ne. Cvetka, oprosti.

− Prosim? Kaj praviš? Imaš popadke ali ne? Tako si zakričala, da si me v trenutku potegnila iz sanj v ta svet.

Vesna je jokala in svakinji ni mogla odgovoriti. Ampak Cvetka se ni dala, skobacala se je pokonci in sedla k Vesni. Potipala jo je po čelu in ji obrisala hladen pot.

− Kaj je s tabo, punca? Si mi ne upaš povedati? Zdaj sem pa res radovedna, če je tako huda skrivnost, da je ne moreš zaupati svakinji na takle dan, ko sva trezni in sami, morali bi biti pa pijani in se otepati pohotnih moških rok. Ne bodi tako zadrta.

Vesna jo je stisnila za dlan. Sklonila se je k Cvetki in ji pričela šepetati na uho, kakor da bi se bala o svoji grozi spregovoriti na glas.

− Cvetka, povedala ti bom, kdo me je pretepel, ampak ne smeš povedati naprej. Predvsem pa ne Lojzetu.

− Zakaj ne bi smela povedati Lojzetu? On me samo pogleda, pa že vse izblebetam. In zakaj šepetaš, saj ni nikogar tu.

Vesna je za trenutek oklevala, potem pa se je obrambni zid porušil.

− Oče me je pretepel. Na žive in mrtve in mi grozi, da se bo strašno maščeval mojemu otroku in Iztoku, če bom komu povedala.

Cvetka je prhnila in smeje odkimala.

− Veš kaj, Vesna …

Potipala je po steni, dokler ni našla stikala, in luč je zalila prostor. Pogledala je Vesno, ali se morda smeji, ker jo je imela tako za norca, ampak ta se ni smejala, prestrašena je čepela nedaleč proč in se tresla. Cvetka je debelo pogoltnila in se zresnila.

− Vesna, to preprosto ni res. Saj veš, da ni res …

− Lažje mi je, ko sem to spravila iz sebe, Cvetka.

− Tvoj oče ni tak. On preprosto ni tak človek.

− Mislila sem, da me bo ubilo, če bom to držala v sebi samo še minuto, samo še sekundo.

− Železnik je vendar tak kavalir. Nobenih duševnih težav nima, vem, kako se je obnašal do tvoje mame, do mene …

− Nisem mogla verjeti psihiatru, ko mi je rekel, da me bo tako bolelo, da bom to morala povedati nekomu, ker bi me sicer ubilo.

Govorili sta druga mimo druge, ampak Vesni je bilo nenadoma vseeno, kaj si misli svakinja, ni je hotela prepričevati, bilo je dovolj, da je slišala, in mora se je pričela pretakati iz telesa v minevajočo noč.

Potem je Cvetka utihnila. Z grozo je strmela v Vesnin obraz, pomislila na vsa tista polomljena rebra, poškodovane roke, iztegnjene pred trebuhom, da bi v njem obranile plod. Priklicala si je pred oči sobo v bolnišnici, kjer je ležala Vesna, in se spomnila, da je bil vsakič ob njej požrtvovalni in čuteči oče, takrat ji ga je celo zavidala.

− Cvetka?

− Ja.

− Nikomur ne povej. In oprosti …

− Zakaj?

− Ker boš zdaj ti morala nositi to prekletstvo v sebi in ne boš smela povedati nikomur.

− Jaz bi ga prijavila, ali pa vsaj kastrirala …

Vesna ji ni odgovorila in Cvetka je dobro vedela, da ni nobene rešitve za Vesno. Ne na sodišču, ne pred brati, ne pred tistimi, ki so Železnika poznali.

Legli sta nazaj, stikalo je lahno kliknilo, odprtih oči sta strmeli v temo in čakali jutro. Zjutraj je bila Cvetka povsem drugačna, kratka, odrezava, povedala je, da mora k puncam, in jo pustila samo.

Vesna je prebila še dva povsem enaka dneva in v ponedeljek zjutraj ni več vzdržala, pobrala je pripravljeno potovalko in se podala v porodnišnico. Bodoče mlade mamice ni nihče jemal resno. Takoj ko so slišali, da nima popadkov, so ji pojasnili, da prvorojenci včasih zamujajo, da to ni nič posebnega in da naj se lepo odpravi domov in počaka, da bo narava naredila svoje. Ampak Vesna se ni pustila odgnati.

− Ne grem domov, dokler ne naredite vsaj ultrazvočne preiskave in ponovnega pregleda plodovnice, je s stisnjenimi ustnicami rekla zdravniku, ki je že držal roko na kljuki vrat, da bi jo pustil samo.

− Ne boste me odgnali. Ostala bom tu.

− Kdo pa ste, da ste tako napadalni?

− Nisem napadalna, samo bojim se za otroka. Rada bi ga rodila zdravega. Sicer pa, zakaj pa je važno, kdo sem ali kako se pišem? A ne bi obravnavali vsake porodnice enako?

Zdravnik je grenko zavil z očmi, ko je videl, kako neumno je vtaknil glavo v zanko in kako spretno mu je punca zategnila vrv okoli vratu. Zdaj je bilo povsem vseeno, kaj bi odgovoril. Pihnil je skozi nos in še enkrat poskusil pobegniti skozi vrata.

− Pravzaprav sem Vesna Železnik. Hči tistega zelo znanega Vojka Železnika. Sicer ga sovražim kot hudiča, ampak če bo kaj narobe, to mojega očeta ne bo odvrnilo od tega, da bi posegel v vaše kadrovanje.

− A mi grozite s tem partijcem?

− A ne bi raje naredili obeh preiskav? Najino prerekanje traja dlje, kot bi se zamudili z njima, je poskusila z nasmehom, čeprav je v njej vrelo od razburjenosti.

Bila je odločna, da ne bo popustila. Malce se je ustrašila svojih besed, ko je priznala, kako sovraži očeta, a očitno je bilo, da ljudje ne slišijo tistega, kar jim ni všeč. Zdravnik je bral z njenega obraza, česar ni bilo moč skriti. Poklical je sestro in odpeljal Vesno s seboj v ordinacijo. Tisto, kar je videl, ga je prepričalo, da Vesna ni vztrajala brez potrebe. Nemudoma so jo pripravili, jo odpeljali v porodno sobo in ji dali umetne popadke. Zdravnik je kar nekajkrat stopil k njej, preveril vrednosti na aparaturi, na katero je bila priključena, potem pa vzdihnil.

− Otrok se mora roditi čim prej. Umetni popadki ne primejo, čeprav jih aparatura zaznava. Morali bomo opraviti carski rez. Ne bojte se, vse bo v redu.

− Zakaj? Zakaj ne reagiram? Je kaj narobe z menoj?

− Nič ni narobe z vami, ampak včasih se zgodi. Ko se bova naslednjič videla, boste že mamica.

Eno uro kasneje je na svet prijokal fantek. Vesna ga je videla šele precej kasneje, ko ga je babica prinesla v sobo. Njena bojazen, da ne bo hotel piti pri njej, se je izkazala za prazno. Fant je zgrabil bradavico, kakor da mu gre za življenje, in vlekel, dokler ni izpraznil vsega, kar mu je ponujala mamica. Komaj je sledila narekovanemu tempu. Povsem se je vrgel po očetu in že rodil se je težak skoraj štiri kilograme. Zahteval je hrano, in če je le za trenutek izgubil dojko, je krčevito iskal z rokami in grabil, dokler ni začutil mehke kože, potem pa jo je stisnil kot rakovica, da je kar zavpila od bolečine. Nobenih težav ni imel s tem, kaj hoče, bil je tako odločen, da se ga je Vesna kar bala.

Sestre so jo nekaj časa pustile pri miru, a po treh, štirih dneh so jo pričele priganjati, naj otroka poimenuje.

− Ne morem tega storiti sama, Iztok je v vojski, se je branila, ampak medicinsko osebje se ni vdalo.

− Še vedno lahko ime spremenite, če se ne bo strinjal, ampak ne verjamemo, da bi se to zgodilo. Zadovoljen bo, da ima sina.

− Prav. Potem naj bo Jan.

21.

Po novem letu je čas vendarle pričel teči hitreje. Na bataljonskem prvenstvu v rokometu sem bil izbran v garnizijsko ekipo kot desni zunanji igralec predvsem zaradi višine in dobre igre v obrambi. Na tekmovanju področnih enot sva z levim krilom, igralcem Crvenke, postala člana ekipe za vojaške športne igre. Pričela se je peklensko naporna fizična vadba in neprofesionalci smo morali še skozi dodatni teoretični del vadbe. Komajda sem našel čas, da sem napisal pismo, oddelal politično »nastavo«, komandir je pogojeval moje sodelovanje v ekipi z izpolnitvijo obljube, da bom to delo opravljal namesto njega, in rešil vse pravne orehe. Kot plaz so se ti v čedalje večjem številu trkljali predme. Utrujenost je naredila svoje, zdaj nisem imel več nobenih težav s štetjem ovčk, zaspal sem kot malo dete, kakor hitro sem le začutil posteljo pod seboj.

Po zmagi na armadnem prvenstvu sem dobil še deset dni nagradnega dopusta in moje preostale dneve v vojski sem že lahko preštel na prste.

Petrović je zadnje dni vidno trpel, zdelo se je, kakor da sem mu odprl oči o vojski. Nekako je bila to zanj služba, zabava in še veliko več, tako da je včasih celo ostal v kasarni, čeprav ga je doma čakala žena, toda bolj ko se je zbližal z menoj, bolj mu je kasarna postajala utesnjujoča. Pokazal sem mu, da mora razmišljati s svojo glavo, ampak glede na njegov čin je bilo to nemogoče. Moral je ubogati povelja, ukaze pa je prejemal tako rekoč od vseh. Poslušati so ga morali le naborni mlajši vodniki po končanem usposabljanju za oficirje v Bileči, pa še ti so ga največkrat kam poslali, ko so postali »stare kljuke«.

»edalje večkrat me je spraševal, kako je v Sloveniji, in kar videl sem, kako primerja življenje v svoji vasi z življenjem v Ljubljani. Najbolj pa ga je pritegnilo znanje. Vsrkaval ga je kot goba, kadar sva se zagovorila in pozabila na vse okoli sebe. V življenju ni prebral nobene knjige, tudi v osnovni šoli ne, tehnika mu je bila španska vas, poznal je samo »pravila službe« in štiri osnovne vojaške akcije: oddelek in vod v napadu, oddelek in vod v obrambi. To je bilo vse. Pri tem seveda ni mogel niti hotel preslišati mojega komentarja, ko sva sodelovala pri urjenju novincev, da je v letu tisoč devetsto triinosemdeset popolna norost učiti vojake, kako se s klinom prebijati skozi žične ovire.

Tudi on se mi je priljubil, bil je tako otroško milega obraza in naiven, da so ti stekle solze po licu, če si se zamislil, kakšno življenje ga čaka. Bil je prototip nič hudega slutečega vojaka. Niti sanjalo se mu ni, da se lahko jugoslovanska ljudska armada razleti na prafaktorje kot bomba.

Od mene se je poslovil že v petek popoldne. V ponedeljek zjutraj, ko mi je »čato«, oblečenemu že v civilno obleko, izročil dokumente, s katerimi sem končno smel mimo rdeče-belo obarvanega droga pred kasarno, se je raje skril, kot da bi mi še enkrat segel v roko ali tvegal, da ga stisnem v objem.

Lahkega srca in z velikim pričakovanjem v srcu sem se tistega mrzlega februarskega jutra s poletnimi čevlji izogibal poledenelim lužam. Ko sem se leto prej v aprilu odpeljal iz Ljubljane, nisem pomislil, da me bo ob odpustu zeblo v podplate. Nenadni klic me je ustavil malo pred zapornico. Začuden sem se obrnil in zagledal Manojlovića, ki je hitel za menoj. Obstal sem in se postavil v položaj mirno, čeprav nisem bil več v vojaški uniformi. Manojlović se je zarežal in iztegnil dlan.

− Ej, Slovenec, ti bi šel iz kasarne, ne da bi se poslovil od mene, kaj?

− Ja, sem priznal, ker bi bilo vse drugo neumno.

Objel me je in me močno stisnil, potem pa se je zresnil in me pospremil do vrat. Gledal je vojaškega policaja, ki je vestno preveril vse dokumente in mojo identiteto, mi zaželel srečno pot in me spustil na prostost. Manojlović je stopil nekaj korakov naprej in se končno ustavil. Položil mi je dlan na hrbet.

− Nihče te ne bo nadziral. Napisal sem, da si naš, ne glede na to, da imaš sorodnike v tujini. Izkazal si se, Iztok, čeprav smo se do tebe obnašali kot govno. Veš, tudi jaz sem samo del stroja. Ničesar ne morem narediti po svoje. Lepo življenje ti želim.

Presenetilo me je, da mi je to povedal, in pokimal sem mu v pozdrav, tako kot sem pokimal vsem svojim soborcem. Po nepotrebnem smo izgubljali čas in najlepši del življenja v teh starih, temnih kasarnah, zgrajenih že pred sto leti ali več. Vedel sem, da jih v življenju ne bom več videl, in to me je tistega jutra najbolj presunilo.

Trudil sem se potisniti spomine na stran, razmišljati samo o tem, kam grem in kdo me čaka doma. Doma v Ljubljani, ne doma v Celju. Želel sem si samo čim prej objeti Vesno in storiti vse tisto, kar sem si kot vsak normalen vojak predstavljal, da ji bom storil, ko bom stopil skozi vrata in preden si bom sezul čevlje, kot pravi dobro znani vic z brado. V nasprotju z drugimi vojaki s pomečkanimi fotografijami žena, deklet ali samo prijateljic v denarnicah nisem imel nobene slike in v trenutkih slabosti nisem imel ničesar, kar bi vzel v roke in se potolažil. Ko sem zaprl oči, sem videl, kako z razpetimi lasmi leži v postelji v Bitoli, me gleda naravnost v srce, ko prodiram vanjo, in si me želi. To me je spremljalo vseh zadnjih deset mesecev najine ločitve.

Ves čas sem gledal skozi okno, štel sem kilometre in čas med postajami. Moči, da bi se lahko zbral za karkoli drugega, je zmanjkalo. Nisem mogel brati, zato si nisem kupil niti časopisa. Nisem razumel sopotnikov, ko so si pripovedovali zgodbe svojih življenj, o domu, zapuščenem zaradi nekakšnih opravkov, posla, obiskov sorodnikov, bolezni. Spal sem, kinkal ali pa zijal ven. Tudi ko je bila noč in so mimo vlaka drvele lučke pozabljenih domačij, večjih ali manjših mest, glavnega mesta. Beograd. Še ne dolgo tega sem v njem igral rokomet, zdaj me je le manjkajoči zob spominjal na tekme, noga se je že umirila, vezi so se zaradi stalne vadbe okrepile.

Vinkovci, Slavonski Brod, Novska, Zagreb in končno Dobova. Po dolgem času slovenska govorica, slovenski sprevodnik.

− Dobro jutro, vozovnice, prosim!

Zidani Most in trenutni nagib, da bi izstopil, ker vlak ne pelje v Celje, ampak v Ljubljano, a takoj spet izgine. Petindvajset minut do Celja, petdeset minut do Ljubljane, z navadnim eno uro in pet minut. Samo še postaja v Trbovljah, Litiji, zaviranje pred Zalogom, rdeči signal, potem pa z vso hitrostjo do Ljubljane.

Škripanje zavor, dolgo, dolgo, končno, prvi sem skočil na peron, še pred sprevodnikom. Isti peron, ista ura kot aprila dvainosemdeset.

Nihče me ni čakal, nihče ni iskal mojega obraza med množico izstopajočih, pohitel sem v podhod, potem pred postajo, se ustavil in pomislil, kam naj grem. Ob devetih zjutraj je imela Vesna službo, ampak zdaj se je morala že pripravljati na pravosodni izpit. Pomislil sem, da če je ne bo doma, me bo v stanovanje spustila gospodinja, lahko se bom umil in obril, potem pa jo bom že poiskal. Vpijal sem glasove, gledal izložbe, kakor da jih vidim prvič, se kot neumen režal vsem in vsakomur, pozdravljal, da so nekateri zijali za menoj, dokler nisem izginil v množici.

Dvajset minut kasneje sem stal pred njenimi vrati, poiskal sem ključ, o katerem sem se med dolgo vožnjo z vlakom stokrat prepričal, da ga še imam v potovalki, potem pa sem se premislil. Vesna ni vedela za moje nagrade in me zagotovo ni mogla pričakovati, nenaden vdor v stanovanje bi jo lahko prestrašil.

Naslonil sem se na zvonec, čeprav sem bil prepričan, da je ni doma. Prisluhnil sem, ali se bodo morda zaslišali koraki, a se niso. Odklenil sem in vstopil. Od presenečenja sem zastal. V najinem stanovanju je bilo polno otroških oblačil, plenic, knjig o dojenčkih, revij za mlade mamice, članek o dojenju, članek o nasvetih za nego dojk ob dojenju.

Vesna je rodila! Vseh teh reči, ki so napolnile najino stanovanje, ni bilo mogoče spregledati.

Oče sem!

Kot nor sem prebrskal njen predal z dokumenti in našel rojstni list.

Jan Železnik, je bilo napisano na njem in rojstni datum, tretji januar. Dobrodošel, Jan. Spodaj je bilo ime matere in moje ime, ime očeta. Poskusil sem se spomniti, kdaj se je zgodilo, a sem bil preveč razburjen, da bi bil povsem prepričan. Ali je bilo ob slovesu ali pa, ko me je obiskala v Makedoniji. Saj je vseeno.

Pomislil sem, da zagotovo ni v službi, ker je na porodniškem dopustu, in malo me je zaskrbelo. Takoj nato sem pomislil, da je otroka verjetno peljala ven na sonce in da moram le počakati. Odprl sem hladilnik, da bi poiskal kaj za pod zob in morda pripravil kosilo, vendar v hladilniku ni bilo veliko hrane in še ta je bila pokvarjena. Mleko je bilo skisano, zelenjava uvela, sadje nagnito.

Vesne in Jana že nekaj dni ni bilo doma.

Odbrzel sem v spodnje nadstropje in potrkal pri gospodinji.

− O, Iztok! Si že nazaj? me je začudeno vprašala, čeprav me je videla iz mesa in kosti pred seboj.

− Ja. A veste, kje je Vesna?

Gospodinja je nagubala čelo in pokimala.

− Pred kakšnim tednom dni je morala spet nazaj na psihiatrijo. Revici se kar naprej ponavljajo blodnje in more, odkar jo je tako hudo poškodoval tisti divjak. Kako to, da ga milica ne more najti?

22.

Vojko Železnik je bil obveščen, da se je Iztok Vidmar vrnil v Slovenijo in izvedel, kaj se je zgodilo Vesni. Samo vprašanje časa je bilo, kdaj bo odkril, kje je. Kogarkoli bo vprašal, mu bo povedal. Nobenega smisla ni imelo, da bi Vesno spravil na kakšno skrito mesto, kjer je Vidmar ne bi mogel najti. To bi pomenilo preveliko tveganje zanj in nepotrebno izpostavljanje. Nikoli ni podcenjeval nasprotnika in vedno je pričakoval najboljši odziv zanj ter najslabši zase. Tako potem ni bilo slabe volje ali neprijetnih presenečenj. Bil je prepričan, da bi Vidmar našel Vesno, tudi če bi jo skrival. Trajalo bi kakšen teden, dva dlje, ampak na koncu bi jo našel.

Vesne v resnici ni bilo težko spraviti na psihiatrijo. Verjela je, da je varna, če ubogljivo sledi očetovi zahtevi, da molči o pretepaču. Njegov govor ob postelji v bolnišnici je razumela natanko tako, kot je Železnik pričakoval, da ga bo.

Padla je v past in verjela, da bo zaradi njenega molka tudi oče spoštoval sicer nikoli izrečeno obljubo, da bo pazil nanjo. Ko ji je sredi blagovnice, kamor jo je zvabil s pretvezo, da potrebuje njen nasvet, povedal, da ji bo vzel Jana, so ji zavore popustile. Napadla ga je, ker je bilo v njenih genih zapisano, da mora braniti svojega otroka, in oče je bil v tistem trenutku zanjo takšna nevarnost, da se je kot žival pognala vanj. Moral je samo stisniti zobe, ko mu je zasadila nohte v obraz in ga pošteno razpraskala, ampak potem so že pritekli ljudje in ji preprečili nadaljnji napad.

Vedno je uporabil enako taktiko. Poskusil je zrežirati dogajanje in ga čim bolj približati resnici, vztrajati pri zgodbi s čim manj napakami. V psihiatrični bolnišnici je ob sprejemu govoril natanko tako, kot mu je zabičal doktor Bevc. Tako je Železnik pojasnil, da Vesna ne zmore ločiti tistega, kar se ji je zgodilo v resnici, od tega, kar verjame, da se ji je zgodilo. Opravičeval je hčer, ker je prepričana, da jo je pretepel on in nihče drug. Razložil je, da je to verjetno posledica podzavestne predelave odnosa med njim in Vesnino materjo. Zelo verjetno mu je Vesna globoko v sebi zamerila nezvestobo. V času, ko je žena obolela za neozdravljivim rakom, je imel afero z mlajšo žensko. Na ta način, ko se je sam posul s pepelom in ker ni bil ogorčen, ko je slišal Vesnine obtožbe, je požel simpatije in sočutje. Malo očetov bi preneslo, da jih ljubljene hčerke obtožujejo tako grozljivega nasilja nad njimi.

Ni mu bilo težko zaigrati pravega čustvenega zloma, ko je slišal, kako Vesna kriči in vpije, da so zdravniki podkupljeni in ničvredne sluge partijskega voditelja. Prosil je, naj ji ne zamerijo in naj ji poskušajo pomagati, solze so mu tekle po licih. Navidezno povsem strt je strmel proti vratom, za katera so zaprli Vesno in ji preprečili, da bi si izborila pot na prosto, predvsem pa do svojega otroka.

− Prosim, pomagajte ji. Nadpovprečno je inteligentna, in ko bo ugotovila, da z vpitjem in nasiljem ne more doseči svojega cilja, bo popustila. Otrok je tisto, kar hoče. V vse bo privolila, samo da bi prišla do sina.

− V tem trenutku ni najbolje, da bi ji zaupali otroka. Precej prepričani bomo morali biti, da je zares stabilna, da bomo smeli tvegati.

− Za vnuka Jana bo zelo hudo. Mislim, da ga hčerka doji. Na eni strani bo trpel otrok, na drugi strani pa tudi Vesna, če ji bo zastajalo mleko.

− Gospod Železnik, verjemite mi, da bomo poskrbeli zanjo v najboljših močeh, mu je zatrdil zdravnik, potem pa je zadevo prevzel doktor Bevc, s katerim je bil Železnik dogovorjen. Bevc se je ukvarjal z najtežjimi primeri in je povsem logično sprejel tudi Vesno.

Železnik se je zdravniku zahvalil za trud ob sprejemu in si zapomnil, da se mu bo moral primerno oddolžiti, ko bo čas za to. Pomislil je, kakšno srečo je imel, da je doktor Bevc njegov veliki dolžnik, znan predvsem po tem, da je poskušal psihične težave odpravljati z velikimi dozami zdravil. Vesna bo po njegovi terapiji dolgo nesposobna treznega razmisleka. Nevarnost mu je pretila zgolj v primeru, če bi Vesna uvidela, kje je najbolj ranljiv. To pa vsekakor ni bilo takrat, ko je norela od jeze, da jo je oče strpal v nadzorovani oddelek psihiatrične bolnišnice.

Pravi preizkus za cilje Vojka Železnika je bilo zaslišanje sodnice z Okrajnega sodišča v Ljubljani. Odločiti je morala, ali je bivanje na zaprtem oddelku psihiatrije za Vesno koristno in opravičljivo. Vesna je bila vendar pripravnica na sodišču.

Sodnica je pregledovala spis in porajal se ji je močan dvom o pravilnosti zdravniškega mnenja. Po navadi ni dvomila o njih, saj je bila trdno prepričana, da si noben psihiater ne bi privoščil predlagati prisilne hospitalizacije nekoga, če je ta ne bi potreboval. Psihiatrija je bila polna in psihiatri niso iskali pacientov na ta način. Motilo jo je, da je pacientka ravnala tako napadalno in da je svojega očeta zasipala s tako hudimi in neverjetnimi obtožbami. Po drugi strani pa je dobro vedela, da so ženske na splošno utrpele največ poškodb in hudega prav v krogu svoje družine. Daleč več žensk so poškodovali partnerji in družinski člani kot pa neznanci.

Železniku je uspelo dobiti prepis odločbe, s katero je sodnica podaljšala Vesnino bivanje v instituciji, in spet si je lahko čestital. Dlje ko bo Vesna ločena od Jana, močnejši bo njen strah, ko bo spet zunaj. Ko ga bo končno spet držala v rokah, ne bo sile, ki bi jo pripravila tako daleč, da bi ga spet izpustila.

Vesna se je na zaslišanju trudila, da bi zvenela resno, verodostojno in umirjeno, toda trditve so bile tako nezaslišane, da ji sodnica ni verjela. »e bi jo res poškodoval oče, zakaj tega ni omenila nikoli dotlej? Zakaj ga je obtožila na vsem lepem sredi blagovnice, dopuščala pa je, da je njen oče bedel ob njej v bolnišnici, ko je bila tam skoraj tri tedne? Neresne obtožbe same pa niso bile dovolj, da bi se sodnica odločila v prid predloga zdravniškega konzilija. Morala je tehtati, kako bo morebiti neuravnovešena mati ravnala z otrokom. Center za socialno delo je predlagal, da otroka začasno prepustijo v varstvo Cvetki Železnik, kjer se je očitno dobro počutil in imel na voljo vso potrebno skrb in nego. Dokler je sodnica zasliševala Vesno o razlogih za njeno ravnanje, so bili odgovori za Železnika neugodni. Zgodba je bila logična, Vesna je pojasnila intrigo in izsiljevanje zelo prepričljivo, padla pa je na vprašanju stika z otrokom. Tu ni pokazala dovolj strpnosti, kljub močnim pomirjevalom je vzkipela in zahtevala, naj ji takoj prinesejo otroka. Pričela si je trgati bluzo s telesa, da bi pokazala, kako strašno jo boli v prsih, in ker sodnica ni razumela, kaj ji pripoveduje, je še njo obtožila, da je podkupljena in pristranska. To je sodnico dokončno prepričalo, in Vesna je ostala za rešetkami.

Železnik je skoraj z zanimanjem pričakoval, kaj se bo zgodilo sedaj, ko se bo na šahovnici pojavil nov igralec. Bo Vidmar najprej iskal Vesno ali sina? Jezilo ga je, da se je Lojze močno otepal svoje naloge v tej zadevi. Verjetno je k temu pripomogla tista trapasta Cvetka. Imela je polno glavo dojenčkov in je bila precej navdušena, da je lahko pazila Jana, dokler je bila Vesna v bolnišnici.

Lojze je bil posebna zgodba v Železnikovi nalogi vzgoje sinov. Od njih je zahteval in pričakoval podporo v vsakem trenutku, ampak Lojze mu je zelo zgodaj kar jasno povedal, da se ne bo pečal s politiko. Železnik ga ni hotel siliti po partijski lestvici navzgor, ampak je želel, da njegov sin, če je že na fakulteti, ostane v dobrih stikih tudi z intelektualci. Ti so bili vedno tiha opozicija partiji. Po njihovem splošnem prepričanju so v zvezo komunistov vstopali zgolj karieristi. Brez partije niso mogli do višjega položaja, napredovanja v službi ali pa preprosto do boljše plače. To ni bila ravno hrbtenica, na katero si se lahko zanesel. »e bi počilo, bi vsi ti zavedni komunisti nemudoma zažgali male rdeče knjižice in prisegali, da so bili prisiljeni vstopiti v partijo, da pa so v srcu vedno nosili drugačne ideje.

Železnik je zmogel delovati na več področjih hkrati. Uspešno je vlekel figure v igri s hčerjo in tudi v politiki.

Nekako ni mogel razumeti ne Popita ne Kučana. Prvi je bil prestar, da bi dojel, kaj se dogaja v Jugoslaviji, premehak, da bi udaril po mizi in uperil prst v tatove v federaciji. Ti so z veliko zajemalko kradli iz državne blagajne. Drugi pa je bil premlad in še ni razumel, da se vse skupaj pelje v tri krasne. Ja, Vojko Železnik je vedel, da se iz Beograda proti Ljubljani ozira veliko oko in tudi uho, in tudi, kaj se je pisarilo in prebiralo v liberalizmu naklonjenih uredništvih časopisov, kjer partija ni imela svoje besede. Železnik se ni režal, ko je prebiral Mladino. V njej je videl večjo nevarnost kot bizgeci v Beogradu. Tam so bili prepričani, da bodo preprosto usekali s pestjo po mizi, zaprli preveč gobčne Slovence in konec koncev bodo ljudje sami popljuvali izdajalce. Ampak Vojko Železnik ni bil prepričan, da bo to delovalo.

Beograd ni imel pojma, kako blizu popolnega razsula je. Zanašal se je na vojsko, ki je bila tako mogočna sila, da si ni bilo mogoče zamisliti uspešnega upora zoper njo. Ampak Železnik je dobro proučil zgodovino. Vojska ne bo šla proti narodu. Kdor bo ukazal kaj takšnega, bo naredil politični samomor. In konec koncev vojska ni vsemogočna. Spomnil se je Alžircev. Postavili so se po robu mogočni francoski vojski. Ta je na koncu nadnje nagnala najmočnejše, kar je imela, tujsko legijo, pa je bila vseeno poražena. Zgodovina je bila polna trapastih starcev, prepričanih, da lahko s silo uveljavijo svojo voljo. Ima Beograd res tako kratek spomin, da ne vidi, kaj je mali, razcapani Gandi naredil Veliki Britaniji?

Železnik je bil zdaj že več v Beogradu kot v Sloveniji in videl je, da povsem enako kot on razmišlja še marsikdo. Vse skupaj preprosto ni delovalo. Tito je imel Jugoslavijo pod kontrolo, ker je bil izjemno markantna figura za široke ljudske množice, imel pa je tudi sposoben prisilni aparat. Ta je v kali zatrl vsako iskrico, iz katere bi lahko vzniknil požar. V njegovem času je bilo še mogoče izigravati posamezne narode, predvsem pa zavirati rastoče trenje med dvema največjima, Srbi in Hrvati. Zdaj naj bi njegovo vlogo rešila aritmetika. Najprej meni pet, potem tebi pet, nato njemu pet. Enkrat predsednik izvršnega sveta »rnogorec, potem Hrvatica, nato Bosanec, potem Srb, enako s predsednikom predsedstva SFRJ. Ampak vse to so bile igrice za zamegljevanje pogleda. Morali bi videti, da zadeva ne steče, da se stroj kar naprej ustavlja, caplja na mestu in bo zdaj zdaj iztiril. Še vedno je bilo živih preveč narodnih herojev, državo so držali za jajca in jo molzli po mili volji. Partijo so vzeli za talca in mladi so pričeli iz tega briti norce. Tako kot ta prekleta Mladina.

»e se prvi sin ni hotel bosti na političnem področju, pa se drugi ni znal pravilno postaviti na gospodarskem. Janez Železnik še vedno ni dojel svoje naloge, da bi postal dober direktor. Vojko Železnik mu je kar naprej moral reševati kožo, miriti delavce, da niso sabotirali direktorjevih odločitev. Ogromno časa je zapravil, da je Janez popustil in najel svetovalce za finančna vprašanja, ekonomiko poslovanja in raziskavo trgov. Kot bik je trmaril, da Kovinar ne bo izvažal, če lahko prav vse do zadnjega vijaka proda v Jugoslaviji. Tu je dosegel tako dobre cene, da je imel dovolj denarja za nakup počitniških kapacitet na Pagu, Krku, celo na Visu, v Bohinjski Bistrici, Kranjski Gori, lahko je plačeval visoke regrese za počitnice, trinajsto plačo konec leta. Izvoz v Nemčijo je bil pravi samomor. Cena je komaj dosegala proizvodno ceno.

− Zakaj naj prodajam varilne aparate v Nemčijo in imam izgubo? Ne razumem.

− Zato, ker ti prodaja v Nemčijo kaže, koliko si resnično vreden. »e bi imel pamet namesto slame v glavi, bi videl, da je na ta varilni aparat obešenih preveč plač, preveč družbenih dogovorov, po katerih moraš prispevati devize za družbene potrebe. V skupnih službah rediš preveč debelih riti. Te niso sposobne opravljati svojega dela.

− Bi rad povedal, da moram nagnati pol delavcev?

− Ja. Ali to ali pa pričeti izdelovati boljše proizvode, da bojo pokrili vse jugoslovanske traparije.

− Zakaj pa nisi ti nagnal pol delavcev, zakaj nisi ti našel boljših proizvodov, ko si bil še direktor? Ti si jih ujčkal več kot dvajset let, ne jaz.

− Jaz tega nisem mogel narediti, ti boš pa moral. Zato sem te nastavil in zato ti pošiljam vse te svetovalce, da boš pripravljen. »e bo počilo v federaciji, boš figo izvažal na jugoslovanske trge. Nabili ti bojo carine in kupovati bojo začeli drugje, kjer je bolje in ceneje.

− Zakaj bi kdo nabil carine Sloveniji, spustil pa carine Švabom?

− Eh, pozabi. Marsikaj slišim, veliko premišljujem in nisem prepričan, da smo ljudje res tako trapasti, da bi šli na slabše. Razbitje Jugoslavije bi bilo res noro. Tako lepo, kot nam je zdaj, nam ne bo nikoli več.

Tretji sin je Vojku Železniku povzročal še najmanj težav. Zanj je lobiral v Beogradu in v ministrstvu za zunanje zadeve, ker se je bližalo odločilno glasovanje o novem veleposlaniku v Zvezni republiki Nemčiji. Polde je na srečo odlično govoril nemško in je imel podporo gospodarstva. To je hotelo v tej državi nekoga, ki bi končno poskrbel za koristi izvoznikov. Res je velika večina izvozno usmerjenih podjetij prihajala iz Slovenije, in po ključu je bila na vrsti Slovenija, tako da je Železnik upal na uspeh. Najtrši oreh je bil direktor Plive iz Zagreba. Že je uvajal naslednika in si je vbil v glavo, da bo zadnja leta pred odhodom v pokoj z ženo paradiral po Bonnu. Na srečo je zunanji minister izgubil oči na Tinki, Poldetovi ženi, in čeprav je bil Železnik prepričan, da od njene maškarade z lepotičenjem ne bo nikoli nobene koristi, se je izkazalo, da je to velik adut. Hrvatica ji ni segla do kolen, in ko je Tinka zatrepetala z umetno podaljšanimi trepalnicami, so moškim padle spodnje čeljusti skoraj do tal. Polde je moral tu in tam od jeze pogledati proč, ko je videl, kako Železnik izkorišča Tinkine čare, a se je smel le blaženo smehljati vsem našopirjenim pavom s številnimi funkcijami v federaciji. V tolažbo mu je bilo, da je bila Tinka na srečo poleg lepote obdarjena tudi s pametjo in se je ob vsem tem pocukranem flirtanju pošteno zabavala. Dobro je vedel, da si je ona morda še bolj želela postati gospa veleposlanikova, hoditi na plese in družabne prireditve v deželi, kjer se cedita med in mleko. Nemčija politično ni bila enakovredna Združenim državam, Kitajski ali Rusiji, Franciji ali Veliki Britaniji, ker ni bila stalna članica Varnostnega sveta, vendar pa ji je njena gospodarska moč dajala posebno težo.

Železnik ni lobiral praznih rok. Njegovo tajništvo je izbezalo tudi najbolj skrite želje in potrebe odločilnih oseb. Nekdo si je želel letovati v Kranjski Gori, drugi je imel ženo, noro na opero Trubadur v Veroni v času festivala, za katerega so bile karte prodane že eno leto vnaprej, tretji si je želel preskočiti vrstni red za opel kadetta iz Kikinde, četrti je imel sina s strašno željo po študiju na AGRFT v Ljubljani. Za imenovanje veleposlanika niso zadoščale zgolj vrečke z Milko in Avorado, pralnim praškom in oljem. Železniku je uspelo uresničiti vse skrite želje. Skoraj nobene izmed njih ni plačal iz lastnega žepa, vselej je šlo za povračilo. Njegova črna knjižica z zapisanimi uslugami se je izkazala za zlato jamo, se pa je seznam dolžnikov precej skrčil. Prepričan je bil, da je vredno.

Posli v Beogradu so imeli tudi neprijetne plati. Posebno mučna so bila včasih naporna potovanja tja in nazaj. Nerad je potoval z letali, in če se je le dalo, je spal na zadnji klopi prestižne limuzine. Dokler je šofer peljal po avtocesti, je še šlo, ampak na odseku, kjer je bila še v gradnji, so kolone tovornjakov močno upočasnile vožnjo, tako da je velikokrat odpotoval že noč pred obveznostmi, da je na sejo ali sestanek prispel točno.

Ugotovil je, da se je Maja dolgočasila in si je poiskala tolažbo pri sosedu. Vdovec se je ukvarjal s slikanjem, prodajanjem starin, športom in fotografiranjem. Očitno je bil zanimiv in prilika je naredila tatu. V resnici se Železnik zaradi tega ni jezil. Kadar se je oglasil v Ljubljani, je bila Maja še bolj prijazna, ker jo je grizla slaba vest, in Železniku ni prišlo niti na pamet, da bi ji kaj očital. Mučila ga je opešana potenca, verjetno zaradi težav s prostato. Znanec se je v njegovem imenu že dogovoril za termin pri profesorju Đorđeviću, specialistu za te težave na vojnomedicinski akademiji, a Železnik je pregled kar naprej odlašal. Po pravici povedano, ga Maja ni več privlačila, ker se je precej poredila in se zapustila. V Beogradu je našel boljšo ponudbo pri Slavici. Še vedno je nakupovala v Trstu, zato je imel vsega na voljo in znala se je potruditi, da potenca ni postala kdo ve kako pomembna ovira.

Beograd in Ljubljana sta se tako izkazala za vredna njegovega spletkarjenja. V prestolnici se je odločalo, ali bo lahko prehitel Kučana po desni, v Ljubljani pa, ali mu bo uspelo spametovati Vesno, da mu bo jedla iz rok. Na obeh področjih je kazalo zelo dobro.

23.

Cvetka Železnik je kljub hladnemu vremenu peljala Jana na sprehod v bližnji park in obrnila voziček tako, da je še vedno nežno zimsko sonce božalo otroka v njem.

Že prejšnji dan sem našel ulico in blok, v katerem je živela, in opazoval, kdaj bo kdo izmed Železnikov iz stanovanja številka osem v drugem nadstropju stopil na hodnik. Videl sem punčke, potem pa tudi Cvetko in njenega moža med popoldanskimi nakupi. Cvetko sem si dobro zapomnil, tako da bi jo prepoznal tudi v temi, če bi bilo treba. Odločil sem se, da ne bom zvonil na vratih in da ne bom v njunem stanovanju načenjal pogovora o tem, da sem oče malega Jana. Nisem si hotel nakopati sovražnikov, še preden bi sploh ugotovil, kaj se dogaja. Poklical sem starše in jima sporočil, da sem spet v Sloveniji in da ju bom obiskal takoj, ko bo to mogoče. Na mile prošnje, naj pridem spat v Celje, se nisem želel odzvati, poskusil sem vse skupaj obrniti na šalo, ampak mama je bila kljub temu na robu solza.

Cvetki sem se poskusil približati čim bolj naravno, kar mi je nekako uspelo, saj ni kazala nobenega strahu, ko sem se ji nasmehnil. Nisem hotel stopiti preveč blizu, ustavil sem se skoraj dva metra pred njo in trudil sem se, da ne bi zijal v voziček, da bi čim prej videl svojega sina.

− Jaz sem Iztok Vidmar.

− O, ji je ušel vzklik presenečenja. Ocenjujoče me je premerila s pogledom, v katerega so se mešale radovednost, naklonjenost in kapljica spogledljivosti.

Bila je polnokrvna ženska, jasnih in zvedavih oči, zlahka sem si jo predstavljal kot prijetno mamico hčerkam in pripravljeno pomagati v stiski.

− Lahko ga pogledaš. Ne bo te ugriznil, se je nasmejala.

Zapeljala je voziček proti meni in sklonil sem se nad malčka. Z drobnimi prsti je objemal odejico, s katero je bil pokrit. Ležal je na hrbtu in trdno stiskal oči. Bil je podoben vsem otrokom tega sveta in nikomur posebej. Ni bil ne moj ne Vesnin, bil je nepričakovano čudo.

− Jan, mi je ušel vzklik, ampak mali ni niti trznil, mirno je spal naprej.

− Podoben ti je.

− A morda veš, kje je Vesna?

− Vem. Na psihiatriji, na zaprtem oddelku.

− Si bila pri njej?

− Ne.

− Potem ne veš, kako je z njo.

− Vem, kar mi je povedal Lojze. Tudi on ni bil tam, slišal je le to, kar mu je povedal oče. Takrat je bila v redu, še malo slabotna in naj bi prišla kmalu ven. Ampak …

Čakal sem, da bo nadaljevala, pa ni. Potisnila mi je voziček v roke in me z migljajem glave spodbudila, naj ga popeljem po soncu.

− Bodi malo očka in vozi sinčka še pol ure naokrog. Boš? Bom šla gor, ker me malo zebe, če stojim takole na miru, in me potem pritisne na stranišče. Nekje se mora poznati, da sem večkrat rodila. Saj veš, kam moraš priti, a ne? Včeraj sem te videla, kako vohljaš za menoj. Najprej sem bila kar malo počaščena, ampak potem se mi je posvetilo, da si že oddan.

Ubogal sem in hitro obrnil obraz proč, da se ne bi še huje osramotil. Kako me je le lahko videla? Bil sem prepričan, da sem se dobro skril in da ni nihče opazil mojega početja. Toliko o tem, kako ženske nič ne vidijo. Previdno sem potiskal voziček pred seboj in se topil od dotlej neznanih čustev. V meni je vse kričalo. Najraje bi skakal kot norec, vpil in se drl na ves glas. Manj kot štiriindvajset ur sem vedel, da imam sina, pa sem čutil, kakor da je že vse življenje z menoj. Želel sem si, da bi ga lahko odpeljal domov, ne v Cvetkino stanovanje. Doma bi čakala Vesna, naju oštela, ker sva se zamudila dlje, kot sva obljubila. Objel bi jo in Vesna bi me kregala, ker bi kupil tenis copatke številka enajst, da bi lahko dojenček v njih igral nogomet, in majhen koš, da bi lahko metal žogo vanj.

Otrok se ni oglasil, dokler sem ga vozil. V trenutku, ko sem ustavil voziček pred vhodom in se sklonil, da bi odgrnil odejo, pa je pričel glasno protestirati. Zagnal je nekaj kratkih, tudi ne preglasnih kašljajočih jokcev, potem pa, ker se voziček kljub očitnemu ukazu ni premaknil, je pretaknil v višjo prestavo in pričel glasno zavijati. V trenutku me je oblila panika, a to še zdaleč ni bilo nič v primerjavi s strahom le sekundo kasneje, ko je mali nastavil na največjo glasnost. Bil sem prepričan, da tako strašnega, srce parajočega kričanja ni zmožen nihče, kaj šele nekaj mesecev stara žverca, ki je ni bilo niti šestdeset centimetrov. Pričakoval sem, da se mi bo v hrbet zapičila najmanj polovica žensk iz okoliških blokov, da bi malega kričača rešile iz nerodnih rok. Mali pa je še kar vpil in brcal z nogami in rokami v nekakšnem čudnem ritmu, dokler se nisem ojunačil in ga dvignil. V trenutku je utihnil, solze so se strkljale čez napeta lička, padle, nove pa niso sledile. Popolnoma okrogle biserno bele oči z modrimi šarenicami so se zagledale vame in me skrbno proučevale.

Držal sem ga z obema rokama v višini svojih oči, da sva se gledala, in oba sva bila drug drugemu popolna neznanka, največje čudo tega sveta. Nasmehnil sem se, bilo je pač močnejše od mene, usta so se nakrivila, moji zobje so se zabliskali, na drugi strani pa je začudenje samo še naraslo.

− Jan! sem zašepetal in njegove oči so se premaknile proti mojim ustom.

− Jan! sem ga poklical malce glasneje in nenadoma se je radovednost pred mojimi očmi spremenila v neko čisto drugo čustvo, mali je nadaljeval vpitje s prav enako ihto, kot bi ne naredil nobenega premora.

Do konca osramočen sem z eno roko odnesel Jana s seboj, z drugo pa potisnil otroški voziček v hodnik pod stopnice, kjer sem ga videl stati prejšnje popoldne. Mali je vpil vso pot do vrat ter po hodniku do dnevne sobe, kjer ga je iz mojih rok prevzela Cvetka. Tedaj je v trenutku utihnil, in ko se je Cvetka obrnila, so njegove modre oči še vedno enako zavzeto strmele vame kot v trenutku, ko sva se prvič zazrla drug v drugega. Morda sem si domišljal, ampak zdelo se je, da je tokrat pogledal skoraj očitajoče.

− Moker je. Previjem ga, pa bo takoj spet žvrgolel.

− Pokaži mi.

− Kaj? se je obrnila Cvetka.

− Moram se naučiti. Boš pomagala?

Nisem si mogel kaj, da ne bi opazil toplega ženskega odziva, ko mi je brez besed predala otroka in se malce odmaknila, da sem ga lahko položil na previjalno mizo. Prostor med menoj in Cvetko so v trenutku zapolnile dekliške glave. Smeje so pričakovale neizbežno blamažo.

− No, punce, umaknite se proč, saj ste že velikokrat videle, kako se previja dojenček.

− Nismo videle, kako ga previja moški. To bo hec, mama, je začivkala najmlajša in proseče gledala mamo.

Moja trema je narasla čez razumne meje. Bilo je res veliko smeha, preden mi je uspelo opraviti to, kar povprečno izurjena mamica naredi v dveh, treh minutah in se vmes z malčkom pogovarja, se igra in še nadzira vse dogajanje okoli sebe.

Preden se je Lojze vrnil s sestanka, sem se naučil pripraviti stekleničko, nahraniti lačnega fantka in ga dvigniti na ramo, da je podrl kupček in mi pustil podolgovato mlečno sled na puloverju. Lojze se je izkazal za zanimivega in pronicljivega sogovornika. Kar nekaj časa je tipal z vprašanji, preden je zadrl želo malo globlje.

− Zakaj te moj oče ne prenaša, če si tako obetaven kader?

− Mogoče ima z Vesno pomembnejše načrte, kot da bi bila zgolj moja partnerka.

− Misliš žena?

− Za naju je to eno in isto. Lahko ji rečeš žena, punca, karkoli. Nama je vseeno. Ampak … Oprosti, ker spreminjam temo ogovora. A mi lahko povesta, kaj se je zgodilo Vesni? Kdo jo je napadel in zakaj je na psihiatriji. Zaradi napada? Kako hudo je z njo?

Lojze se je zresnil in se spogledal z ženo, kakor da ne ve, koliko mi lahko pove. Kot vajen govorec se je najprej odhrkal, potem pa počasi izoblikoval svoje misli.

− Vesna je bila doma v Mozirju. Bila je sama in nekdo je bil prepričan, da je v čez teden prazni hiši kakšna vredna stvar, in je vdrl v hišo. Razbil je steklo na zadnjih vratih, saj so našli steklo v hodniku. Vesna je očitno slišala ropot, presenetila vlomilca in, saj jo poznaš, da je neustrašna, predvidevamo, da je vlomilca hotela pregnati. Ta pa ni pobegnil, kot je mogoče pričakovala, ali pa je bil ujet v takšnem trenutku ali prostoru, da si je moral izboriti pot ven. Poškodbe so bile precej hude, najhujše so bile poškodbe glave, ličnice in čeljusti. Bojim se, da je precej spremenjena glede na sliko v tvojem spominu. Na srečo se je oče odločil, da bo tisti dan prespal doma. »e se to ne bi zgodilo, bi Vesna verjetno umrla. Rešil ji je življenje, ker jo je takoj prepeljal v bolnišnico v Celje. Na srečo se otroku ni nič zgodilo, so pa bile operacije za Vesno zaradi nosečnosti in zapletov z anestezijo hudo nevarne in boleče. Ne vem, kako je vse to prenesla. Očitno tudi ne tako zelo dobro, kot je videti zdaj, ampak kdo bi ji zameril, če jo je psiha izdala zaradi takšnih reči?

− So ga dobili?

Lojze je odkimal in se premaknil v fotelju proti meni.

− Verjemi, da ne bo ušel. »e se oče odloči, da bo nekoga našel, ga bo.

− Pa se je odločil?

− Mogoče si zdajle malo zagrenjen, ampak verjemi, da bo naredil vse, da ga najdejo. Vesna je bila vedno njegova ljubljenka.

Opazil sem, kako pozorno me je ogledovala Cvetka, vendar ni hotela poseči v pogovor. Ukvarjala se je z deklicami, jim pregledovala naloge, jih nagnala v kopalnico, potem pa jih počasi pospremila v sobo. Tam se je zadržala kar nekaj časa, vsekakor do takrat, ko se je Jan spet zbudil in mi ponudil ponavljanje učnih korakov previjanja, priprave stekleničke, hranjenja in podiranja kupčka. Tokrat sem naredil manj napak in nekaj časa sem še držal malčka v naročju, dokler me ni Cvetka opomnila, da mora spat.

− Kako pa lahko ostajaš doma in paziš Jana?

− Vzela sem dopust, dokler se Vesna ne bi vrnila. Center mi ga je dodelil začasno, dokler je Vesna v bolnišnici, ampak zdaj, ko si se prikazal tako nenadno kot učinkovit mladi očka, bi bilo pošteno, da sam poskrbiš zanj. Mislim, da center ne bo imel nič proti.

− Vojko Železnik ni imel ničesar pri dogovoru?

− Ne. Ampak nisem prepričana, da se ne bo vmešal, ko bo izvedel, da si Jana vzel k sebi.

− Ne more mi preprečiti, sem se bojevitto izprsil pred Cvetko.

Lojze je medtem zamišljeno vzdihnil, kar sem razumel, kot da se z mojo mislijo nikakor ne strinja. Res nisem mogel vedeti, kaj naj pričakujem. Vedel sem le, da si Cvetke in Lojzeta ne želim razočarati. Zdelo se je, da se življenje odvija veliko prehitro, odkar sem se vrnil v Slovenijo. Nikjer ni bilo več tiste počasne, skorajda utrujajoče mirnosti, večnega ponavljanja istih opravil, kot sem jih bil vajen v vojski, vsaj v Skopju. Po drugi strani nisem mogel razumeti, kako se je lahko nad Vesno zgrnila takšna nesreča. Nikomur na svetu ni želela slabega in morala je imeti resnično veliko smolo, da je zaloteni vlomilec sklenil obračunati z njo. Odločil sem se, da bom takoj, ko se bom pogovoril z Vesno, raziskal, kako daleč je že napredovala preiskava dogodka.

V srcu sem spet začutil tisto grozno koprnenje, da bi imel Vesno čim prej v objemu, in vse drugo se je v tistem trenutku zazdelo nepomembno.

− Cvetka, te lahko prosim, da bi varovala Jana, dokler se ne vrnem z obiska pri Vesni?

− Seveda. Kar navadila sem se, da je jok pri hiši.

− Hvala.

Pospremila me je do vrat, in ko sem stal že zunaj, me je poklicala.

− Iztok!

− Prosim?

− Bodi previden. Zelo previden.

Potem je brez razlage, kaj je z opozorilom mislila, zaprla vrata.

24.

Sestanek se je zavlekel in Železnik je jezno čakal, da bo govorec končal. Ta je kar naprej brskal po listih in iskal pozabljene iztočnice. Železnik se običajno ni udeleževal sestankov osnovne organizacije zveze komunistov v domačem kraju, saj je bil državni funkcionar, ampak občinski sekretar mu je bil namignil, da ne more ukrepati zoper komuniste le na papirju, če se tudi Vojko Železnik ne udeležuje sestankov. Svojo držo je treba pokazati tudi na terenu, in tako se je Železnik pripeljal na sestanek dobesedno naravnost iz Beograda.

Kakšna izguba časa! Pozabil je že, kako deluje s svojo navzočnostjo na partijske voditelje v kraju. Zdaj, ko je postal član centralnega komiteja Zveze komunistov Jugoslavije, je bil za članstvo poseben dogodek, če se je pojavil med njimi. Vsakdo se je hotel potruditi in tisto, kar bi običajno trajalo pol ure, se je vleklo debele ure. Nihče ni hotel zaostajati, vsakdo je hotel dokazati, da je zanesljiv, vdan in goreč pripadnik zveze komunistov. Morda so precenjevali njegov vpliv, v resnici ni imel prav nobenih pristojnosti nad njimi, toda ime je naganjalo strah v kosti. Kljub temu, da so se naslavljali s tovariši, je bilo že zdavnaj pozabljeno, da so si vsi enaki. Vojko Železnik je bil ikona ne zgolj zaradi povsem premočrtnega vzpenjanja po partijski lestvici, ampak tudi in predvsem zato, ker je znal najti stik prav z vsakomer izmed njih. Poznal je njihove slabosti, njihove dobre strani, nizke strasti, celo najbolj zastrte želje, tiste, ki si jih še sami niso hoteli priznati. Vedel je, da so zlomljivi, da nosijo v sebi strah pred avtoriteto in da se bojijo stopiti pred druge, javno povedati tisto, kar si resnično mislijo.

Saj je bilo vedno tako. Ko je imel Tito afero z Jovanko, so zbobnali na partijske sestanke vse, kar je bilo članstva. Možje že dolgo niso nosili belih srajc, morali so se okopati, sveže obriti in poslušati prav za ta namen iz Ljubljane pripeljane govorce, da so razlagali bedarije. Vodenje države da je eno, privatno življenje Tita pa njegova zasebna stvar. Ni je bilo večje neumnosti, saj je vendar za svojega življenja namenoma gradil svoj kult kot nekakšno varovalko, da bi ta po njegovi smrti zlepila državo in morda le ne bi popokala po šivih. Železnik je na lastne oči videl, kako je takrat inteligentni del partijskega članstva šokirano pričel razmišljati, v kakšni družbi da sploh živi in da je morda res že prišel čas, da vrnejo partijsko knjižico. Zdaj niso bili več tisti časi. Časi, ko nisi smel reči ne, če te je kdo predlagal za sprejem. Časi, ko ni nihče niti pomislil, da ne bi plačal članarine.

Partija se je sesuvala od znotraj, ker so pametni bežali iz nje. Intelektualni cvet partije je potegnil črto in se naveličan predajal brezdelju. Vojko Železnik je vedel, da je to nujno potrebni kader, brez katerega bo vse izgubljeno. Drekači so se kot žaltava mast tresli pred njim in govorili o partiji, idejnem boju, izobraževanju mladih komunistov, bratstvu in enotnosti, a niso imeli treh čistih o tem, o čem sploh govorijo. Govorili so kot na pamet naučene lutke, ponavljajoč traparije iz dnevnega časopisja. Namesto da bi poročali o pravih novicah, so si postavili<<< za cilj usmerjanje nevednega ljudstva.

Železniku se je zdelo, da bo bruhal. Še nikoli ni v tako kratkem času slišal toliko povsem praznega besedičenja zaradi besed samih. Govorcem nihče v dvorani ni verjel, še sami sebi ne. Železnik je besnel sam v sebi, divje vlekel cigareto za cigareto in že kar javno pogledoval na uro. Zadnji govorec na vrsti je opazil nestrpnost na njegovem obrazu, kar je razumel kot premalo zavzeto podajanje in je prestavil v peto. Sestanek s povsem običajnim dnevnim redom za do sedmih zvečer se je v resnici končal ob enajstih. Možje, žensk je bilo zelo malo, so se komaj še spravili na noge, kolena so jim zastala od dolgega sedenja, pretegovali so se, se prerivali proti stranišču, da bi odtočili, in se malce boljše volje nato podajali proti točilnemu pultu. Zdaj, ko je bilo že tako ali tako prepozno, da bi doma preverili domače naloge in da bi v miru pogledali poročila, so posegli po pivu, špricerjih, pa tudi po čem močnejšem. Previdno kot mački so se smukali okoli Vojka Železnika, kakor bi se bali, da bo zdaj, ko je konec sestanka, kar odšel, pozabil nanje in jim onemogočil tisto, na kar so pravzaprav vsi čakali.

Vsak je imel pripravljeno svojo tiho prošnjo, da jo v primernem trenutku šepne velikemu v uho. Železnik je bil vedno pripravljen poslušati, ustvarjal je vtis, da se trudi izpolniti te želje. Po pravilu niso imele nič skupnega z razrednim bojem in srečno bodočnostjo delavskega razreda. Šlo je za vedno isto: boljša služba, štipendija, stanovanje v Ljubljani, prednost pri obisku močno zasedenega specialista, uvozno dovoljenje za dobro lovsko puško, vrstni red za golfa. Dolgočasili so ga s svojimi neizvirnimi, vedno enakimi željami. Lahko bi jih uresničili tudi sami, če bi se le malce potrudili. Pomislil je, kako so podobni čredi ovac. Mirno čakajo za ograjo, da jih zgrabijo in pokončajo, čeprav bi prav vsaka izmed njih zmogla skok na prostost, le pomisliti bi bilo treba nanj.

Minevalo je še eno nič prida leto. Železnik je pomislil, kako se vsi njegovi načrti v politiki uresničijo, čeprav mu partija v republiki meče polena pod noge, in kako so vsi njegovi življenjski cilji glede družine na kocki, odkar se je v Ljubljano vrnil Iztok Vidmar.

Je bilo sploh pomembno vse to, kar je počel, če ni čutil tistega pristnega zadovoljstva v sebi, da bi ga dvignil, mu dal novega elana, osvežil starčevske poteze njegovega iztrošenega obraza? Koliko časa je že minilo, odkar se je zadnjič od srca nasmejal? »esar se je le dotaknil, se je sfižilo, počutil se je resnično kot Sizif. Nikakor mu ni uspelo zvaliti presnete skale na pravo mesto. »util je, da je prestar za ta hitro spreminjajoči se svet, in včasih se je spomnil svoje velike želje, da bi medicina napredovala tako hitro, da bi pred njegovim fizičnim koncem znanstveniki odkrili zdravilo za raka, izumili tableto za podaljšanje življenja tja do tristo let, morda bi potem lahko počakal, da bi ljudje postali tudi v resnici nesmrtni.

Včasih se je grozljivo bal smrti. Nikakor ni mogel razumeti Tatjane, ko je mirno spala ob njem, medtem ko se je on prebudil z ledeno mislijo, da bo enkrat konec in bo zadnjič izdihnil, potem pa nikoli več vdihnil, in takrat ga je v paniki kar vrglo pokonci. Tatjana je imela svoj mir, svoja pričakovanja v življenju. Niso se skladala z njegovimi, in dobro se je zavedal, da ji jih je v resnici uničil on sam. Tatjana se je zavedala svoje minljivosti. Življenje je dojemala drugače in je živela za otroke, se veselila vseh svojih vnukinj ter pri njih popravljala napake, narejene pri svojih otrocih. Zdaj mu je bilo že vseeno, četudi zdravniki nikoli ne bodo odkrili večnega življenja ali pa če bodo to čudežno formulo iznašli prepozno. Ko je potoval po Jugoslaviji in po prijateljskih, partijsko vodenih državah po svetu, je opažal, da je svet pravzaprav zelo majhen in da vsepovsod živijo ljudje z enakimi strahovi in željami. V resnici je vse prav malo brigala ideja komunizma, dotlej najboljša v razvoju človeštva, vsakogar je zanimal le njegov lastni vrtiček, ljubosumno čuvan pred drugimi, da ne bi stegnili svojih tac po njem.

Morda je imela prav Slavica, saj je spala s polovico najbolj vplivnih politikov v Beogradu, da je lahko vzdrževala izjemno visok standard, štirisobno stanovanje v Knjaz Mihajlovi, potovanja na Costa Smeraldo, kjer je ni nihče poznal in se je lahko sončila gola. Vsekakor je hotela spraviti s sebe velike lise, nastale, ko se je kot mladenka kopala v Savi in je koža zaradi umazanije potemnela na nekaterih delih, kar je včasih delovalo precej odbijajoče. Ja, morda je imela prav, da ni razmišljala pregloboko, da se ni poglabljala v to, kaj počne in za koga to počne. Železnik ni mogel slediti njenemu vzgledu, da bi svoja dejanja opazoval breztelesno, na varni oddaljenosti in neprizadeto. Pritisneš na petelina, in tarča pade, ne, on je v vsaki stvari moral videti ideološki nagib, potrebo, da spremeni zadevo na bolje ali pa ji prišije družbeni pomen in razredni naboj.

»e je kradel, je kradel za Slovenijo, ne zase. Saj sam ni potreboval skoraj ničesar. Vse je bilo plačano, vse mu je bilo dostopno, zato pa toliko manj zanimivo. Večkrat se je zalotil, kako udriha po tovariših, češ da so podlegli skušnjavi potrošništva in da mimo načela, naj jemljejo samo iz potrebe, podpirajo zahodno kapitalistično industrijo. Železnik je ne glede na kritike dobro vedel, da tudi sam uporablja razkošne avtomobile, ker je takšne potreboval in je moral velikokrat hitro iz enega kraja v drugega. Zase je imel drugačna merila in se je tega zavedal. On se ni mogel pokvariti, ni mogel zapasti pod kvarni vpliv zahoda, bil je trden v svojem prepričanju in svoji ideologiji. Razni direktorčki, vodje razvojev, zdravniki, odvetniki, sodniki, športniki in podobni tako trdne vere v pravilnost jugoslovanske poti niso imeli in jih je bilo treba vzgajati na vsakem koraku.

Ni bil povsem prepričan, ali bo dolgo piljeni načrt deloval. Vesna je bila vedno neznanka. Lahko, da bo povsem zgrešil in se bo sparila z Vidmarjem proti njemu, lahko pa bo prevladal materinski nagon in … se bo zgodilo, kot je napletel.

Moral je takoj nazaj v Beograd, da bi obiskal vse svoje znance in politične zaveznike, kar je bilo pomembno za utrditev njegovega položaja. Za vrat so mu dihali priskledniki vodje trde linije. Tudi ti so si želeli imeti čim več svojih ljudi v Beogradu. Tam je bil, roko na srce, vendarle center moči v Jugoslaviji. Vojko Železnik je dobro vedel, kako se igra ta igra, saj jo je gledal v vseh drugih ekipah. Pri Hrvatih, Srbih, Makedoncih. Včasih sploh ni bilo važno, kakšen je bil interes države, pomembno je bilo, da se je posameznik postavil za svojo strujo v republiki. Leto tisoč devetsto štiriinosemdeseto je bilo prelomno. Še vedno je bila Titova dediščina precej močna, vendar pa so že vznikale glave z drugačnim načinom razmišljanja. Zavedal se je, da se v republikah bije bitka med generali nekdanje partizanske armade, starimi komunisti, morda še kakšnim španskim borcem in prvoborcem na eni strani in mladimi, brezkompromisnimi torpedi. Naplavil jih je novi čas in rodili so se celo po vojni.

Morda bodo starci vzdržali še kakšno leto ali dve, če bodo v dobri kondiciji, ampak čez tri, štiri leta bodo zmagali mladi. Ni bil prepričan, ali je to dobro za Jugoslavijo, ampak Jugoslavija zanj ni bila ne vem kakšna prioriteta, želel si je predvsem uspeha v Sloveniji. »e je bil pošten, se tudi sam ni videl v družbi bratov Pozderac, Dizdarevića, Djuranovića, Stambolića, veliko raje se je družil s pretendenti za njihova mesta.

25.

Vesna je bila omamljena od močnih zdravil, za katere niti ni vedela, da jih jemlje. Njena lastna volja je izginila, in ko je sestra prinesla pladenj z zajtrkom, je ubogljivo pojedla predpisane tablete. Trudila se je zbistriti možgane, ampak tam je bila samo megla. Zabrisala ji je sposobnost razmišljanja o sebi ali o kraju, v katerem se je znašla. Povsem je bila izolirana in njen edini stik s svetom je bil pogovor s sestro, ki ji je prinašala hrano, in njenim terapevtom Bevcem.

Tega je zanimala iz dveh razlogov. Prvi, najpomembnejši je bil, da se je znašel pred nerazvozlano uganko. Tega preprosto ni prenašal. Gnala ga je notranja želja seči do dna vsaki skrivnosti svojih pacientov, da je lahko doumel delovanje njihove psihe. Nikoli se ni nehal učiti, vsak primer mu je prinesel kakšno novo, dragoceno spoznanje, da ga je lahko uporabil kdaj kasneje in tako pomagal kateremu od bolnikov. Zakaj je tako brutalno napadla svojega očeta? Nikjer ni bilo zabeleženo, da bi komu kdaj prej storila kaj žalega.

Sama je bila poškodovana v neverjetno krutem napadu. Našel jo je oče in morda ji je njegov prihod celo rešil življenje. Ugotovil je, da je bila Vesna ljubljenka Vojka Železnika, edina hčerka, zadnji otrok. V družini ni bilo nobene duševne bolezni, socialni status je bil odličen, družina ni nikoli trpela nobenega pomanjkanja. Vsi otroci so bili zelo izobraženi.

Bevc si ni nikoli delal utvar o tem, česa so ljudje zmožni. Bil je odprt za vsako misel in nobene ni vnaprej prekrižal. Vse je bilo mogoče. Enakovredno je obravnaval možnost, da Vesna pripoveduje resnico, kot tudi to, da si izmišljuje. Železnik bi lahko bil storilec, saj je bil tam. Lahko bi bilo res, da je ni rešil, ampak da jo je napadel. Ni ga mogel kar prečrtati kot napadalca. Zakaj bi Vesna lagala?

Premalo podatkov je imel na voljo, da bi lahko sklepal o tem, kaj je res in kaj ni. Vesna je bila mlada mamica. Otrokovo rojstvo močno vpliva na žensko. Lahko bi ji porušilo notranje ravnotežje. Nimajo vse mamice od prvega trenutka močno izoblikovanega materinskega nagona. Vesna navzven ni žalovala za otrokom. Ni vpila, ni divjala po sobi, ni bila samouničevalna. Prej bi lahko trdil, da je imela nekakšen načrt.

Vesna je Bevca zanimala tudi zaradi Vojka Železnika samega. Nikoli ne bi postal strokovni direktor institucije, če ne bi bilo njega. Spoznala sta se na izobraževanju mladih komunistov, kjer je Železnik predaval o eni od tem. Med njima je takoj preskočila iskrica, prosil ga je za pomoč in Železnik mu je pomagal. S partijcem za hrbtom je bliskovito napredoval. Ob vsakem imenovanju je odločal glas partije. Redno mu ga je zagotavljal prav Železnik. Do tega trenutka veliki Vojko ni izkoristil nobene dane usluge, vedno se ga je spomnil za novo leto, mu poslal čestitko, simbolično darilo, rokovnik v usnju, kravato.

Bevc se je dobro zavedal, da ga Železnik tokrat ni prosil za uslugo, temveč za preprosto medicinsko pomoč, ki je na voljo vsakemu od državljanov. S hčerjo je hotel obračunati na podel, nizkoten način in v trenutku, ko je Bevc pridržal žensko na psihiatriji, je sam postal njegov sodelavec. Zdaj mu je bilo žal slehernega navodila, ki ga je dal Železniku, da je ta lažje spravil hčer za rešetke, ampak kar je bilo, je bilo. Zdaj se mora le pametno izvleči iz vsega skupaj in paziti, da mladi ženski res ne povzroči trajne škode.

Misli so mu kar naprej tavale od izvedenskega mnenja v prav tako težki zadevi, kot je bila Vesnina, k vprašanju, kaj vse se lahko zgodi, če bi kdo posumil, da ravna neetično. Tedaj ga je zmotila tajnica.

− Iztok Vidmar želi obiskati Vesno Železnik, in ker je bilo dogovorjeno, da Železnikova ne sme sprejemati obiskov, bi rada …

− Ema, ne razumem, zakaj me to sprašujete. »e ni obiskov, potem jih pač ni.

− On je oče njenega otroka.

Bevc je dvignil pogled izza zapiskov in se namrščil. Priložnost je bila zelo vabljiva.

− Povejte mu, da danes ne more obiskati Železnikove in da naj se oglasi jutri.

− Zelo je vztrajen. Ne vem, če bo …

− Ema, kaj pa lahko stori? V najslabšem primeru lahko sede na stopnice pred vrata in čaka do jutri.

Bevc je končal izvedensko mnenje in se odpravil k Vesni. Našel jo je ob oknu, kjer je mirno gledala ven. Njen obraz je bil spokojen, resen, ustnice je imela trdno stisnjene. Desnica, ki je visela ob stolu, je tu in tam nemirno trznila. Spreletelo ga je, da je zelo lepa ženska, a je v trenutku zatrl vse misli na to temo. Zaslišala ga je in se obrnila proti njemu. Brez naglice, mirno, skoraj vdano. Bela halja in oblačila so jo pomirjali.

− Vesna, se lahko pogovoriva?

− Lahko.

− Se danes dobro počutiš?

− Ne. Utrujena sem in brez volje. Ne vem, zakaj me pitate s temi tabletami. Nisem napadalna in z njimi mi preprečujete, da bi jasno razmišljala.

− Bila si napadalna. Napadla si očeta.

− Upravičeno.

− Lahko sodiš o tem?

− Lahko.

− Si prepričana, da so tvoji razlogi upravičeni? Stvari ni mogoče reševati z nasiljem. Se strinjaš? Pravnica si. Pred pravosodnim izpitom. Še vedno misliš, da si ravnala prav?

Tokrat ni odgovorila. Pogled je uprla mimo Bevca in položila dlani na kolena, kar je še najbolj spominjalo na embrionalni položaj.

− Vesna? Se ne želiš več pogovarjati?

− Ne.

− Iztok Vidmar te želi obiskati. Mi lahko poveš kaj o njem?

Oči so ji zaplamtele ob omembi njegovega imena, a se je hip pozneje zbrala, kakor bi se bala, da bi jo Bevc spregledal. Očitno je bilo, da skuša prikriti vsa svoja čustva. Še bolj očitno je bilo, da mu ne zaupa. V glavi mu je zazvonil alarm. Vesna ga povezuje z očetom. V tistem trenutku je bil že povsem prepričan, da mu je Vesna pripovedovala resnico. Poškodoval jo je njen lastni oče. Ampak zanimivo bi bilo slišati, kaj ima povedati o Vidmarju.

− Vesna? Zelo vztrajen je.

− Iztok je moj fant. Normalno je, da si želi k meni.

− Pa ti?

− Bojim se.

− Zakaj bi se bala?

− Ne poznate mojega očeta. Bojim se zanj, bojim se za Jana. Doslej me ni bilo nikoli strah, ampak odkar … Zdaj se bojim. Ne smem se videti z Iztokom.

− Zakaj ne?

− Spravila bi ga v težave. Oče bi se spravil nanj in Iztok je moje edino upanje. Prosim vas, ne dajajte mi več tablet, da bom lahko razmislila. Pustite me, da se naspim. Potem bom vedela, kaj moram storiti.

26.

Popolnoma mi je izpuhtelo iz glave, kako sem se znašel pred bolnišnico, koliko časa sem čakal in kdaj me je doktor Bevc sprejel. Moja usta so bila bolj suha kot nekoč v Makedoniji, grlo pa stisnjeno, da sem komaj dihal. »util sem, da se mi vrata do Vesne ne bodo odprla tako zlahka. Stiskal sem pesti, da bi se pomiril, ko sem sledil zdravniku v njegov kabinet.

Gledal sem sive lase, padajoče na ovratnik, in že skoraj povsem gol vrh glave ter čakal, da sede in se obrne proti meni, da bi videl, kako iskrene so njegove oči. Počakal je, da sem sedel in se je hrup škripajočega stola umiril, potem se je nagnil k meni. Čakal sem, da spregovori, meni ni bilo treba. Dobro je vedel, da želim čim prej k Vesni.

− Vesna ne želi, da bi jo obiskali.

Samo to je bilo potrebno, da mi je razsul svet v koščke. Na vse sem bil pripravljen, samo na to ne. Brez besed sem strmel v zdravnika. Naslonil se je nazaj in ocenjujoče našobil usta. Zanj sem bil samo še en nov izziv.

− Ne verjamem, da je to njena želja. Vesna je pod groznim pritiskom, prepričan sem, da bi storila vse, da bi čim prej videla Jana in da bi me čim prej objela. »e govori kaj drugega, ne govori tistega, kar misli.

− Verjamem, da ste razočarani, ampak skrb za bolnico je moja primarna skrb. Vse drugo, otrok, partner, se mora temu podrediti. Žal.

− Verjemite mi, da bi bila vesela, če bi me spustili k njej. Še bolj pa sem prepričan, da bi ji koristilo, če bi bila skupaj z Janom. Grozno mora trpeti brez njega. Bolje se bo počutila z otrokom.

− Verjemite mi, da se ne bi.

− Ne verjamem.

− No, tega ne bova prepustila veri, ampak mojim izkušnjam in izkušnjam konzilija treh strokovnjakov s področja psihiatrije, od katerih je eden zunanji član in lahko rečem povsem nevtralen. Ni moja kaprica, da jo držimo tu. Vesna je bila zaslišana in sodišče je izdalo sklep. Naš načrt zdravljenja je potrjen. Sklep je prejela tudi njena najbližja oseba in se zoper njega ni pritožila.

− Sklep je prejel njen oče? Jaz sem njena najbližja oseba!

Bevc je vzdihnil, kar sem si razlagal kot dokaz, da je v dobrih odnosih z Vojkom Železnikom. Drobci zgodbe so se pričeli lepo skladati v prepoznavno sliko.

− Morda imate formalno pokrito zadevo, ampak še vedno verjamem, da bi me Vesna rada videla.

− Prosila me je, naj vam ne dovolim k njej, je vztrajno ponovil psihiater.

− Zakaj? Ne razumem, zakaj!

Res nisem razumel in od razburjenosti sem vstal. Razmišljal sem, da bi planil iz kabineta in na lastno pest poiskal Vesno. Težko bi me kdo ustavil, adrenalin mi je butnil v glavo, še vedno sem bil poln vojaških ukazov in razmišljanja, da sila premaga vse. Udariš z vso močjo, brcneš, les se zlomi, vrata popustijo. Ustavil me je Jan. Misel, da center za socialno delo ne bi zaupal otroka razbijaču, ne glede na izgovor.

Bevc je vedel nekaj, česar jaz nisem, in očitno mi tega ni nameraval povedati. Bil sem daleč preveč razburjen, da bi se lahko domislil, kaj bi lahko bilo tisto, kar je povzročilo, da je povsem normalna ženska pristala na zaprtem oddelku psihiatrije. Nekaj je bilo grozno narobe. Grizlo me je, da nisem vedel, kako hudo je bila poškodovana, kakšne rane so ostale, tiste vidne in one druge. Morda je skažena. Morda trpi stalne bolečine. Nekatere poškodbe so takšne. Posebno poškodbe glave. Dokler sva bila skupaj, nisem nikoli videl, da bi se pomilovala. Prej bi si mislil, da je trda kakor mehka. Ni bila tip človeka, ki zapada v depresijo zaradi zunanjega videza.

Vzrok za njeno bolezen ni mogel biti zgolj napad. Spomnil sem se pretepov v Makedoniji, ko so me zastraševali in skušali izvedeti, ali sem vohun. Nisem znorel. Bil sem jezen, ne, bil sem besen. »e bi mogel udariti nazaj, bi komu zlomil nos. Vesna je bila podobna meni, razmišljala je precej podobno, če izvzamem razlike med moškim in žensko.

Bevc je z zanimanjem spremljal moj notranji boj, čakal je, kaj bo prevladalo: nagonsko, nerazsodno ravnanje ali umirjeno, bolj taktično obleganje zaklenjene trdnjave.

− Vesna ne bi znorela, če bi jo kdo pretepel.

− Tu ne gre za norost. Morda si napačno predstavljate, da je v naši ustanovi polno norcev, kot v filmu Let nad kukavičjim gnezdom. Pri naših pacientih gre za različne oblike bolezni. Tudi te zdravimo in so ozdravljive. Žal včasih traja dlje, kot bi si človek želel.

− Pa menite, da je Vesna bolna?

Barabin ni hotel odgovoriti, ker se je bal, da bi s tem povedal preveč. Ampak njegovo razmišljanje in molk sta mi povedala, kar sem slutil. Vesna je zaradi nekega razloga v njej ali pa tudi ne končala na oddelku, in doktor Bevc je vedel, da pri njej ne gre za bolezen. Na žalost nisem vedel, ali je le nedolžna žrtev, na silo strpana na psihiatrijo, ali pa je sama pobegnila tja. Bevc mi je zamolčal prav ta podatek, ki bi me odrešil hudih dvomov in že skoraj fizične bolečine.

− Očitno zelo dobro poznate Vesno.

− Bi kaj pomagalo, če bi vam rekel, da bi dal vse na svetu, da bi jo smel videti in govoriti z njo?

− Potrpite. Dajmo ji malo časa.

− Nisem je jaz spravil sem. Očitno pa jo nekdo je. In ta oseba je ali napadalec, o čemer malce dvomim, ali pa kdo iz družine. Prepričan sem, da ni iskala stikov z neznanci. Imela je mene, vsaj v mislih, in študirala je za pravosodni izpit. Noseča je bila. Morda je tu, ker je tako izbrala sama, ker je hotela pobegniti. Lahko bi mi pomagali in mi povedali, kdo jo je spravil sem. Prepričan sem, da vam je povedala. Zaupljiva je do zdravnikov. Pomagajte mi, prosim.

Bevc je odkimal. Prav z ničimer ni izdal, ali je moj kratki samogovor imel kakšno vrednost ali pa je bilo vse zgolj puhlo ugibanje.

− Ne izgubite upanja, da bo kmalu drugače. Poskrbite za otroka in se še oglasite.

Postavil me je pred vrata, vendar je z menoj ravnal prijazno, čutil sem, da mi je naklonjen. Pri psihiatru njegovega kova je bilo to seveda vse zelo relativno, lahko je tudi šlo zgolj za igro, s katero si je morda želel kupiti malo miru.

Pojma nisem imel, kje naj začnem, česa naj se lotim najprej. Moral sem poskrbeti za službo, nič pametnejšega mi ni padlo v glavo, kot da sem poskusil srečo na sodišču in se zaposlil kot pripravnik. Pravosodni izpit je bil moj cilj prav tako kot Vesnin. Z gospodinjo sem se dogovoril, da bom ostal v Vesninem stanovanju. Tu ni bilo težav. Večja težava je bila, kako naj poskrbim za Jana. To mi je bilo zelo nedvoumno pojasnjeno na centru za socialno delo.

− Verjamem, da bi radi skrbeli za otroka, ampak mi moramo poskrbeti za njegove koristi.

− Potem se potrudite in otroka spravite k Vesni. To bo največji prispevek k njeni ozdravitvi.

Ženska me je pogledala, kakor da sem jo osebno užalil. Dvignila je rahlo ukrivljen nos in zatrzala s spodnjo ustnico.

− Nam želite kaj očitati?

− Normalno, da vam očitam. Grejete svoje riti v pisarnah in premetavate papirje, ljudje pa niso papirji, ampak so iz mesa in kosti. Moja družina je razbita v prafaktorje, vem pa, da bi morala biti skupaj.

− Kaj pa ste vi storili, da se to ne bi zgodilo? je ostro zapihala in se vzravnala v sedežu, kakor da bi pravkar požrla metlo.

− Služil sem domovini. Iz Makedonije nisem mogel kaj prida storiti. Zdaj pa hočem, da se pogovorite z doktorjem Bevcem, ali je v korist otroka in Vesne, da sta ločena. Svakinja mi je povedala, da je Vesna dojila in da ona zdaj hrani Jana po steklenički. Dojenja je verjetno konec, posebno če so ji dajali kdo ve kakšna pomirjevala. A se vam zdi normalno, da je močno pretepena ženska zaprta na psihiatriji? Za povrh pa, da ji je odvzet otrok, še dojenček?

Ženska je razprla oči od nejevere. Odprtih ust je gledala vame in nič pametnega ji ni prišlo na misel. Moj srditi izbruh jo je ujel povsem nepripravljeno, vstala je in stekla iz pisarne. Vrnila se je nekaj minut pozneje v spremstvu starejšega, že sivolasega moškega. Postavila se je za njegov hrbet in užaljeno pobliskavala izza njega. Vstal sem in moški se je v trenutku malce potegnil vase. Videti sem bil nevarno velik in precej besen.

− Imate kakšne težave? Jaz sem vodja in referentka mi je povedala, da želite biti nesramni.

− Ne, nobene želje nimam, da bi bil nesramen. Gospa trdi, da ji je zgolj za koristi otroka, mojega sina Jana Železnika. Izrazil sem močan dvom o tem, da lahko sodi o njegovih koristih, če prej ne obišče njegove mamice na zaprtem oddelku psihiatrije. Birokratsko reševanje zadeve in prekladanje papirjev ne bo pomagalo. Morda je moj izpad sprejela osebno, ampak verjemite mi, da je bil to tudi moj namen. Dokler se gospa ne bo osebno lotila zadeve, je ne bo rešila v korist otroka, kar trdi, da je njen cilj. In iz pisarne se ji to tudi ne bo posrečilo.

Vodja je odprtih ust gledal vame in stopil mimo do mize, dvignil spis in ga na hitro preletel. Ženska je ogorčeno gledala vanj, kakor da ne razume, zakaj me ni v trenutku postavil pred vrata.

− Stopite z menoj, Vidmar.

Tudi v svoji pisarni je nekaj časa še brskal po papirjih, preden se je odločil, da bo spregovoril.

− V spisu imam kopijo odločbe sodišča, načrt zdravljenja, odločitev, da za Jana Železnika začasno skrbi Cvetka Železnik. Kolegica se je resnično potrudila v tej zadevi in vaši očitki so zelo neprimerni. Razumem vašo skrb, vendar vam predlagam, da greste domov, se umirite in razmislite, kaj lahko storite vi, ne samo, da nas obtožujete, kako mi nismo opravili svojega dela.

Potegnil sem ramena navzdol in pokimal. Nobenega smisla ni imelo, da bi se spustil v razglabljanje o tem, kaj bi moral center za socialno delo storiti.

Precej stvari mi je bilo jasnih, ko sem zapustil center za socialno delo, še več pa pol ure kasneje, ko se je pred stavbo na pločnik, ne meneč se za prepoved, umestila temna limuzina, iz katere je izstopil Vojko Železnik, se oblastno razgledal naokrog in pohitel proti vhodu.

27.

Vojko Železnik ni maral opravkov, kot je bil ta. Pred njim je sedel moški, ki bi mu na videz lahko prisodil petintrideset do štirideset let. Dobro je vedel, koliko jih ima v resnici. Poznal je njegov dosje, vedel je, kdaj ima rojstni dan, kje se je rodil, poznal je imena njegovih bratov in sester ter staršev, vedel je, katere bolezni ima, kakšne so bile njegove karakteristike v vojski in kakšne so v službi. Najprej je delal kot svobodni novinar, ni se branil niti marginalnih medijev, Radia Študent, Tribune, potem je napredoval in postal sodelavec vseh večjih slovenskih časnikov. Ob delu je dokončal ekonomijo in se iz pisuna o ideoloških vprašanjih prelevil v kritika socialističnega samoupravljanja, pri čemer je kritiziral dogovorno ekonomijo, poskušal pa infiltrirati ideje tržnega gospodarstva vsaj v Slovenijo, če mu že ne bi uspelo v Jugoslaviji. Sedel je za mizo, se s komolci naslanjal nanjo in pogledoval z očmi naokrog, kakor bi iskal izhod v zadnji sekundi, čeprav je bilo jasno, da zanj ni več nobenega izhoda. Lase je imel polizane nazaj, frizuro pa so mu kazili bujni zalizci, tako da je že navzven s svojo pojavo protestiral proti vsem in vsemu. Svoje globoke oči je ostro zadrl v Železnikov trdi, neizprosni obraz, kakor bi ga hotel izzvati na dvoboj, za katerega pa je bilo že vnaprej jasno, kako se bo izšel.

− Zdravo, Marjan.

Železnik je odločno potegnil stol k sebi in sedel slab meter stran. Ni mu bilo treba pisati, ni potreboval naslona za svoje roke. Že s tem, kako je sedel, je razorožil novinarja. Pokazal mu je, da ne bo nobenega pisanja, vse bo odvisno zgolj od Železnikove besede. Nadaljnja prednost partijca je bila v tem, da je novinarja poznal po imenu, ga tikal, ker je z njim sodeloval, kadar je novinar pisal o idejnopolitičnem delu v partiji.

− Zdravo, je poskusil novinar, a njegov glas ni bil tako odločen in tako odrezav, kot si je želel.

− Je Tina v redu?

Novinar je mrko prikimal. Spustil je dlani pod mizo in od jeze stisnil pesti. Da je moral naleteti ravno na Železnika! Moral je priznati, da je šla prav njemu zahvala, da je njegova žena Tina dobila službo v tretji osnovni šoli v Celju, kar si je neizmerno želela, a je njeno prošnjo ravnatelj sprva zavrnil.

− Dvojčici? Koliko imata zdaj? Dvanajst, trinajst let?

− Dvanajst, je s težavo iztisnil novinar.

Na srečo vsaj pri svojih hčerkah še ni potreboval Železnikove pomoči. Dobro se je zavedal, kaj mu Železnik sporoča že v uvodu pogovora, ko se še sploh nista lotila vroče teme. Partija je obvladovala vsa področja življenja. Vojko Železnik je lahko uredil vsako zadevo, če si ga prosil. Tudi on sam ga je. »e si bil prijazen z najbolj odgovornimi partijci, so ti pomagali. Dobil si prednost pred drugimi, ki niso imeli teh zvez. Delo novinarja Marjana je odvisno od dobre volje partijca pred njim. Pisal je o tem. Da bi moralo biti življenje odvisno od lastne modrosti, lastne sposobnosti, ne pa od tanke, rdeče knjižice. Nenadoma se je zavedel, da je Železnik v prednosti, ker diktira smer in potek pogovora. On bo odločil, kdaj bo načel temo, kdaj bo usekal po mizi, kdaj mu bo povedal, da se mora ukloniti in se skesano vrniti v naročje matere domovine.

− Nehajva, Vojko. Vem, da so te poslali, da me spraviš na pravo pot, s katere sem menda skrenil. Pisal sem samo to, kar je res, pizda! Zafurali boste to lepo državo, madona! Pa saj si bil direktor, ti ja najbolje veš, da ne morejo kar naprej jemati najboljšim podjetjem, da pokrivajo izgube tistim slabim, da ne morejo dobri plačevati vseh zavoženih investicij te države, ko si vsak politik, ki ima slučajno rojstni dan, da odpreti veliko tovarno!

Železnik ni prenašal takšnega poceni bratenja z nekom, ki je bil pravzaprav že odpisan, poleg tega pa je bil sam precej starejši.

− Marjan, zate nisem noben Vojko. Glej, preden te razmažem kot palačinko, bi te rad vprašal, zakaj na svetu se odrekaš tako prijetni in pametni ženi in ljubkima hčerkama?

− Ne odrekam se nikomur!

− Tehnično morda res ne, ampak kakor poznam Tino, te ne bo dolgo gledala brezposelnega, kako si doma praskaš jajca in ne delaš ničesar. Nihče ne bo objavil ničesar, kar bi imelo tvoje ime, in ničesar, kar bi bilo napisano pod psevdonimom. Vse, kar bo smrdelo po tebi, bo letelo v koš. Ne boš mogel preživljati družine, punčki pa bosta morali v srednjo šolo. Žal v naši državi šolanje ni ravno poceni, potem bosta morali na študij, a kaj, ko jima ne bo omogočen, in ker ne bosta dobili štipendije …

− Pa ste sploh ljudje, madona?!

− Smo. Prav to bi ti rad dopovedal. »e ne bi bili ljudje, se ne bi pogovarjal s teboj. Veš, kaj pravijo Rusi? Kdor ruši državo, nima pravice do pravne države. Greš v Lubjanko in saj veš, kako gre naprej. Strel v tilnik. Saj si novinar. Ampak ne, Jugoslavija naj mirno preživlja ljudi, ki pljuvajo po njej, in jih za to celo plačuje?

− Jaz sem samo napisal, da bo ta tudi meni draga Jugoslavija šla v maloro, če jo boste uničili nesposobni partizani, prepustite že vodenje gospodarstva tistim …

Železnik ga je prestrelil s pogledom in v trenutku ustavil njegov izpad. Za hip prepozno se je zavedel, da s to izjavo neposredno napada Železnikovega sina, direktorja v Kovinarju.

− Marjan, povedal ti bom zgodbo. Slišal sem jo zadnjič v Pragi. Spal sem v tistem novem hotelu, mislim, da so ga zgradili naši, in sobarica se mi je zdela malo preveč izobražena za to, da čisti umazana stranišča in menjava rjuhe. Njen stari je leta oseminšestdeset vpil proti partiji, ker se je prodala Rusom. Izgubil je profesuro na fakulteti, tako kot se je to zgodilo njeni mami. Otroci vseh udeležencev češke pomladi so čez noč leteli s fakultet in niso nikoli več videli nobene od znotraj. Ne reci, da smo mi taki. »e boš otresal jezik, tvoji punci ne bosta nastradali, Tina bo dobila drugega in ti se boš predal pijači, in to je zgodba o tvojem neumnem uporu. Glej, če bi bila naša partija takšna, kot jo ti opisuješ, se ti ne bi pogovarjal lepo za mizo, ampak za rešetkami. Ne bova nadaljevala v nedogled tega pogovora, ker imam pomembnejše delo. Klinično je tvoja kariera mrtva, ampak ker sem jih prosil, da se pogovorim s teboj, da ti dam še eno možnost, je ta pogovor sploh mogoč. Saj nihče ni dolžan objavljati bedarij. Lahko te tudi pustimo, da zgniješ v kakšnem uredništvu, ne da bi sploh še kdaj kaj objavil. Lahko te tudi pustimo s plačo, saj smo vendarle ljudje. Mi ne mečemo nergačev na cesto kot na zahodu, kamor bi ti na vsak način tako zelo rad šel. Moja naloga bo končana, ko bom zdajle vstal in odšel, tvoja pa je, da razmisliš, ali se ti splača. Na koncu te bo to isto vprašala Tina. Verjemi, dobro jo poznam.

Novinar je sklonil glavo, bes v njem se je pripravljal na izbruh, a se je zadrževal, ker se je zavedal, da z vpitjem pri Železniku nima nobene možnosti, in konec koncev tudi ni imel pravega razloga za vpitje. Železnik je imel prav, res se je obnašal otročje in nepremišljeno. Igral se je kot otrok z orožjem, ker ga ni poznal ali pa se je pretvarjal, da ga ne, in zdaj, ko je počilo, je tekal naokrog kot opica. Ja, Tina mu bo povedala svoje, če ne bo prinesel plače domov. Živega ga bo požrla, ker mu je stokrat, ne, tisočkrat zabičala, naj se obnaša bolj odgovorno.

− Tako se bova dogovorila. Napiši, da ti je žal, ker so te razumeli narobe, in da je socialistično samoupravljanje edini pravi način bla, bla, bla. Pošlji mi članek v popravo, preden ga daš uredniku.

Pustil je tepca, da je razmišljal o ponudbi, za katero je bil prepričan, da jo bo sprejel, in poklical šoferja, da bi ga odpeljal v Ljubljano. Razmišljal je o dobrih domačih vampih v gostilni na Blagovici, ko ga je zmotila tajnica občinskega komiteja.

− Doktor Bevc vas kliče.

− Prevežite.

Železnik je počakal, da se je tajnica spomnila in se diskretno umaknila, potem pa dvignil slušalko.

− Vojko, takole se jaz ne grem več. Že zadnjič sem ti rekel, da ti ne morem pomagati, če misliš zadevo še naprej peljati na ta način.

− Kje se je zgodilo? Je kaj narobe z Vesno?

− Z njo ni nič narobe, ampak Vidmar mi je poslal kriminaliste za vrat.

− Kdo je bil?

− Dva sta bila. Neki Planinc in Kovač. Na srečo nista vztrajala, da sama govorita z Vesno, ker bi jima vse povedala. Saj veš, kaj ponavlja kot papiga, kadar se pogovarjava o tisti temi.

− Vem, ja. Vem. Da sem jo jaz pretepel na žive in mrtve. Menda ja ne verjameš tega. Ne postane resnica nekaj samo zato, ker nekdo to ponovi vsaj stokrat.

− Ampak kako je to izvedel Vidmar? Nobenega stika nima z Vesno.

− Si prepričan? Ta drekač je res prava nadloga in zelo je iznajdljiv. Da ni morda kakšna tvoja kura kaj spregledala, pozabila …

− Ne. Pridi takoj sem, da se dogovoriva.

− Zdaj ne morem. Ob petih.

28.

Jože Vidmar je bil vedno prepričan, da so bile krivice, prizadejane njemu, hujše od krivic, povzročenih drugim. To varljivo prepričanje ga je kar nekako uspavalo, da se je njegova ostrina v razmišljanju otopila in zvodenela. Prve spremembe v sinovem obnašanju ga niso zmotile. Štel je, da je pač prišel čas, ko je moral odrasti. Politika ni bila edina žrtev novih okoliščin, v katerih se je znašel. Vidmar se je požvižgal na Iztokovo »poslanstvo«, da v okviru partije pripomore k boljšemu življenju mladih, omogoči mladim strokovnjakom večji vpliv v družbi in boljše možnosti za delo in življenje, da ne bi bežali v tujino. Tega se ni dalo preprečiti, vedno so bili nekateri dovolj iznajdljivi, da so si sami našli mesto pod soncem, če jim tega ni priskrbel sistem. Žal mu je bilo le, da je Iztok študiral pravo, pa še to ne tisto resno pravo, ampak neko kvazipogruntavščino Kardeljevega tipa. Z diplomo pravne fakultete bi si Iztok lahko v tujini obrisal rit in nič drugega, jugoslovanskega prava ni nihče potreboval.

Tiho, po prstih se je Iztok poslovil od igranja v študentski skupini, v kateri sploh ni bilo več študentov. Vsi člani so končali študij in se raztepli po Sloveniji. Morda bi njegovi prijatelji še vedno vztrajali, se vozili z Jesenic, iz Kranja, Postojne, Žalca, če bi še poskušal, vendar to ni bilo več mogoče, odkar je vse svoje sile vpregel v študij, obiskovanje sina takoj po službi in razbijanje glave, kako bi premagal sistem, da bi se spet združil z Vesno.

Iztok ni bil ravno zgovoren in ni povedal veliko o tem, kaj ga tare, ampak Jože Vidmar je zbiral informacije kot hrček hrano, jih spravljal v kotičke svojega spomina in sestavljal zgodbo. Nevede se je pretakala skozi sinove razprte dlani.

Še vedno sta stala vsak na svojem bregu po ideološkem prepričanju, vendar je stari Vidmar čutil, da okopi niso več tako trdni kot nekoč. Življenje se je nenadoma z vso silo zagnalo v Iztoka s problemi in ga spet zbližalo z očetom.

Zdaj, ko je njegov prvi vnuk rasel, se je kar nekako navadil, da ga je obiskal, kadar je prišel na sestanek uredniškega odbora Nove revije. Jan je bil ob vsakem obisku večji korenjak in pri desetih mesecih je že trdno stal na svojih nogah, čeprav se še ni spustil. Vidmar se je dobro spomnil, kako je Iztok shodil pri enajstih mesecih, za vnuka pa se je zdelo, da bo morda presegel očeta.

− Ni premrzlo za fanta, da ga v tem mrazu voziš naokrog?

− Dobro sem ga zaščitil. Zdravo je zanj, da je utrjen.

− Je kaj novega? Zdiš se mi zelo napet.

Iztok je pokimal, se ustavil in potiskal voziček naprej in nazaj, saj če bi se ustavil, bi mali diktator takoj glasno protestiral.

− Mislim, da bi bil tudi ti napet, če na noben način ne bi mogel do mame. Že več kot sedem mesecev mi preprečujejo stik z Vesno in moje potrpljenje je že čisto na psu. Odkril sem, kdo je v Mozirju prišel na dom Železnikovih, kako površno so opravili ogled, kriminalistično tehnično raziskavo in da so v glavnem zapisali samo tisto, kar je povedal Železnik.

− Nikoli mi nisi pripovedoval o tem.

− Ne, oče, in ti tudi ne bom. Preveč si zagret.

− Kako to misliš, zagret?

− Tako kot sem rekel. »e bi izvedel vse, kar vem jaz, bi pričel vpiti in potem bi te po hitrem postopku utišali. Ne morem si privoščiti kazenskih ovadb, nobenih dokazov nimam, vse je le plod mojega razmišljanja, sklepanja in posrednih dokazov. V tej zadevi so vsi povezani, vsi so Železnikovi prijatelji, sošolci, znanci ali pa mu dolgujejo uslugo. Tako je, kakor da bi se z glavo zaletaval v zid. Čas pa teče in kdo ve, kako je Vesni za tistimi rešetkami.

Vidmar se je ustrašil, ko je zaslišal sinov globoko zatajevani bes. Res ni bilo treba, da bi še sam prilival olje na ogenj. Iztokove oči so divje žarele in zdelo se je, da premorejo moč prežgati kovino. Dobro je vedel, kakšni občutki prevevajo sina. Tudi sam se je večkrat znašel v položaju, ko ni imel ničesar v rokah, nič otipljivega, samo resnico, ki mu ni prav nič pomagala. Proti Iztoku je nastopal sistem zvez, partijskih povezav, državnih institucij, proti katerim poštenost ni imela nobene možnosti. V vsakem trenutku bi lahko ostal brez službe, dovolj bi bila ena sama prirejena ovadba, onemogočeno bi mu bilo opravljanje pravosodnega izpita, pozneje bi se mu zaprla pot v odvetništvo. Brez sredstev za preživljanje ne bi mogel niti pomisliti, da bi mu center za socialno delo zaupal otroka.

− Kaj pa lahko sploh narediš?

− Nič. Potem ko sem jim spustil prijavo, da Vesno na silo zadržujejo v bolnišnici, so se še bolj zavarovali. Vse imajo pokrito s sodnimi sklepi in ne bom se nepripravljen spustil z njimi v spopad. Kriminalisti ne bojo več planili, če bom zavpil, volk je, volk je. Enkrat so se opekli in kazen je bila precej huda. Mojega prijatelja so premestili v Mursko Soboto, ker mi je pomagal. Zdaj ne smem narediti nobene napake več. Predvsem pa ne smem prehitevati. Najprej moram narediti pravosodni izpit in potem, ko bom odvetnik, bom lahko vsaj poskusil.

− Pridi malo v Celje, mama bi te tako rada imela malo pri sebi, saj veš, da bi ti nekaj časa kuhala, poslušala za vrati, kako spiš v svoji sobi. Preprosto bi rada vedela, da si doma.

Ni bil čisto iskren. To je bila predvsem njegova želja. Teže kot njegova žena je prenesel dejstvo, da se je Iztok odtujil zaradi Železnikove in da je bil obseden z njo. Veliko lažje bi bilo, če bi obrnil hrbet težavam in si našel kakšno drugo, manj problematično žensko. Ne bi mu bilo težko. Ampak po svoje je spoštoval tudi Iztokovo odločitev. Vidmarji so bili od nekdaj zvesti svojim izbiram, ne glede na posledice.

− Povej mami, da sem ji hvaležen za ponudbo, ampak ne morem. Tu v Ljubljani visim, ker imam napeljane neke stvari, mogoče se bo kaj izcimilo, mogoče sploh nič. Ne upam si proč. In Jana hočem videti vsak dan. Zdaj se me je navadil, ve, da sem njegov ata. »e me ne bo, bo spet vse narobe.

− Pripelji ga k nama.

− Ne morem. Brez odločbe centra za socialno delo ga ne smem odpeljati nikamor. »e bi ga varovala vidva v Celju, bi bil z njim še manj kot zdaj, ker ne morem iz Ljubljane. Najprej se mora vse skupaj razplesti, potem pa upam, da bomo pričeli živeti kot ljudje. Samo to bi rad. Živel kot človek.

Stari Vidmar se je moral strinjati s sinovo razlago. »eprav bi bila žena vsa iz sebe od sreče, da bi smela paziti Jana, je bilo to žal nemogoče. Vsaj ona ni imela nobenih zadržkov, če se je otrok pisal tako kot člani njemu najbolj osovražene rodbine.

− Lahko mi pomagaš na drug način.

− Povej.

− Zadevo bi rad predstavil zunanjim institucijam, rad bi miniral ta način, na katerega lahko nekoga obdržijo proti njegovi volji v psihiatrični bolnišnici. Rad bi mnenje neodvisnega zunanjega izvedenca. Za kaj takšnega bi potreboval spis, ampak najprej moram vedeti, ali ima sploh smisel. Vprašaj strica na Nizozemsko, ali ima kakšno možnost. Pa povej mu, da nimam denarja, da bi to plačal.

− Bom poklical Staneta.

Iztok ga je prijel za roko in odkimal.

− Ne kliči. Mogoče res poslušajo. Železnik ima možnost, da doseže prisluh našim telefonskim pogovorom čisto legalno. Samo od kontraobveščevalne službe pridobi gradivo, ko so me preiskovali, in lahko nadaljuje.

− Potrudi se čim prej pridobiti dokumentacijo in jo bom sam odnesel na Nizozemsko. Tako in tako bi bilo lepo, če bi se spet videl z bratom.

− Bom.

Iztok je obrnil voziček in pogledal očeta v slovo. Jože je za trenutek začutil sinovo ljubezen. Niso je omajala številna nasprotja med njima. Čakal je, dokler ni visoka postava z vozičkom izginila za vogalom.

29.

Vesna je dneve delila v kose, kakor so si sledili med obroki. Zajtrk z optimistično svetlim delom, kosilo s pesimistično ugašajočo svetlobo, noč s temo in tišino. Dobro je vedela, kateri dan je, saj je v sebi vodila koledar. Nezmotljivo si ga je vtisnila v spomin. Trudila se je, da bi zaposlila možgane, kolikor je le bilo mogoče. Kadar je na videz brezizrazno strmela v okno, je ponavljala zakonodajo, kot bi se je učila za pravosodni izpit. Sprva je bilo težko priklicati si v spomin vsa tista včasih zajetna določila zakona o pravdnem postopku, vendar je kmalu opazila, da se ji spomin vrača in je tako zmožna rekonstruirati tudi vsebino, za katero je bila že prepričana, da jo je pozabila. Zdravnike je vedno prosila za knjige. Prošnjam so v glavnem ugodili; nove knjige je prebrala, potem pa se poskušala vsebino naučiti na pamet. Po šestih mesecih je bila sposobna prebrati stran samo dvakrat, pa jo je že znala ponoviti skoraj brez napak. Ta spomin je bil sprva kratkoročen, vendar pa je kmalu opazila, da si lahko zapomnjeno prikliče pred oči tudi po treh, štirih dneh ali celo po tednu dni.

Strahotno je pogrešala Jana. Prva dva meseca je poslušno jemala tablete. Predpisal ji jih je doktor Bevc. Iz tistega časa se ni spomnila skoraj ničesar. »e je pobrskala zares globoko vase, je našla slike otroških ročic, stegnjenih proti njej, ust, ko izgubijo prsno bradavico, potem pa jo skoraj brezupno iščejo, in ko jo najdejo, zadovoljno zagodejo, zastokajo in spet vlečejo. Spomini so rezali pekoče rane v srce, zato se jim je izogibala in le, kadar je nihala med prisebnostjo in norostjo, je posegla po njih kot po zdravilu, da se je spet spravila k sebi. Njene misli so razvijale otroka, da je rastel tudi v njenih očeh, zdaj je bil star že več kot leto dni, hodil je, racal, padal, kmalu bo pričel govoriti. Videla je, kakšen je, čeprav samo v mislih, in ta sposobnost, da se je tako vživela v njegovo rast, jo je ohranjala pri zdravi pameti. Lahko se je pogovarjala z njim, mu pela pesmice, da bi zaspal, mu pripovedovala o svojih pričakovanjih, ko bo zrasel.

Še več čustev je bilo v njenih prsih in nikakor ni mogla presoditi, katero je močnejše. Želela si je Iztoka in norela je od želje, da bi se ga lahko spet dotaknila. Tako dolgo je bilo že, odkar se ga je zadnjič dotaknila, da je že pozabila natančne poteze njegovega obraza, okus kože, ko ga je grizla in ljubkovala. Tisto drugo čustvo je bilo sovraštvo.

Zatrepetala je že ob misli, da bi se morala srečati z očetom. Ob vsakem obisku v sobi se je stresla, ker je v slehernem obiskovalcu videla najprej njega. Na srečo se je izkazalo, da so vsi ti očetje v resnici zdravniki. Ukvarjali so se z njo in jo skušali ozdraviti.

Zdelo se je, da živi v nekem vzporednem svetu, v katerega je padla povsem naključno, po nesreči, kot prah, kadar sede na napačna tla. Hoteli so jo ozdraviti bolezni, nečesa, česar ni imela. Bila je povsem zdrava, povsem prepričana o svojih občutjih. Ukazovali so ji, naj iz sebe izbruha resnico. Tiščala jo je v prsih kot dvestokilogramski kamen. Prisegla si je, da je ne bo zamolčala.

Potem ko so pričeli minevati meseci, ni bila več prepričana o tem, da bo vzdržala pri svoji zaobljubi. Imela je veliko časa zase, veliko časa za pogovor s tistim, kar je bilo večno in kar je bilo iznad majhnosti, plehkosti in pokvarjenosti. Bog ji ni znal pomagati ali pa ji ni hotel. Morda je bil prepričan, da je njena prošnja preveč vsakdanja, da bi se z njo utrujal. Noben način naslavljanja ni prinesel uspeha. »e je bila ponižna, se ni oglasil, če je gorela v strastni molitvi, tudi ne. Ubijalo jo je, da ji nič ne pomaga, nobenega zdravila ni bilo za to nesmiselno trohnenje. Hotela je ven, samo ven, ven iz norosti, v katero je bila ujeta, ven izza sten, meje med življenjem in smrtjo.

Prvih šest mesecev je poskušala prepričati Bevca, da je vse skupaj pomota. Naslednje mesece se je trudila, da ne bi zares duševno zbolela. Takrat, ko je bilo najtežje, je pomislila, kako hudo je Iztoku in da jo pogreša tudi Jan, ker je tako nenadno odšla iz njegovega življenja. Živela je dvojno življenje, eno je kazala medicinskemu osebju, drugo jo je bogatilo navznoter, da se je lahko preplazila čez vsako minuto ujetništva posebej. Njeno zaupanje v pravno državo se je sesulo kot hišica iz kart. Nikoli ni povedala nič drugega kot le tisto, kar je bilo res, in očitno je to zadoščalo, da so jo umaknili na varno.

V sredo zjutraj je močno deževalo in komaj se je prisilila, da je vstala in sledila utečeni rutini, utrujeni vodnici skozi dan. Neutrudno in vztrajno je telovadila, ker je bila prepričana, da bo preživela le, če bo telo močno in zdravo. Negovala je mišice prav tako, kot je vadila možgane z nenehnim ponavljanjem in učenjem na pamet. Tako kot se je izboljševala spominska sposobnost, se je odzivalo tudi telo. Tek je nadomestila s tekom na mestu, našla pa je tudi dober oprijem nad vrati, da je lahko vztrajala v vesi, dokler so to dopuščale trebušne mišice.

Kmalu potem, ko je strežnica prinesla zajtrk, je vstopila sestra in ji prinesla obleke iz prvega dne, ko je prišla v bolnišnico. Bile so oprane in sveže, dišale so po belilu.

− Obleci se, prosim.

− Prav.

Nikakor ni hotela pokazati vznemirjenja, ker je v vsem, kar je prihajalo od osebja, pričakovala ukano ali past. Umila si je zobe, a si jih je tega dne krtačila precej dlje kot običajno, in gledala pisano krilo, svetlo bluzo, perilo kakor predmete, padle z neba. Komaj si je upala s prsti dotakniti se voljnega blaga, a ko je to storila, ni bilo več poti nazaj. Skoraj strgala je s sebe osovraženo pižamo in odvrgla haljo, stopila na bolniške obleke kakor zmagovalec na premaganca in se oblekla. V trenutku ji je bilo žal, da ne more videti svojega odseva v ogledalu, ki ga zaradi varnosti ni bilo v sobi.

− Si?

− Ja.

− Pojdiva, jo je pozvala sestra in se namrščila, ko je Vesna pred vrati zastala.

Skozi vrata je vedno odhajala samo na preglede, pogovore ali zaslišanja, vendar nikoli oblečena v svoja oblačila. Kadar so jo izpustili iz sobe, je nosila s seboj svojo celico, navzven je kazala podrejenost in ubogljivost. Tokrat je bilo nekaj drugače. Sestra jo je peljala po hodniku mimo vseh pisarn, mimo zdravniških kabinetov, skozi odprti del bolnišnice proti vratom. Srce ji je zaprhutalo kot preplašeni ptici, kolena so se ji zatresla, toda na obrazu je obdržala nespremenjeni, v usodo vdani izraz, ker jo je napolnil strah, da bo vsak čas kdo planil po njej, ker bo ugotovil, da gre za pomoto.

Na dvorišču je čakal avtomobil, šofer je leno kadil cigareto, naslonjen na odprta vrata, in jo z zanimanjem spremljal, ko je prihajala s sestro.

− Vstopi.

Ubogala je in sedla zadaj, kamor je sedla tudi sestra. Nadzor je še vedno obstajal. Šofer je potegnil še enkrat, čik v velikem loku frcnil čez dvorišče in speljal. Ves svet se je smejal, čeprav je deževalo, Vesna je strmela v slike, tako hitro menjajoče se pred očmi, in sploh ni mogla dojeti, da to čudo, to radost lahko občuti vsak človek vsak dan, če se le odloči, da se bo sprehodil. Njen sprehod je trajal šest korakov v eno smer, in če jih je skrajšala, sedem, potem se je pred njo postavila stena.

Peljala se je v Ljubljano. Očitno je bilo, da so prav zaradi nje izbrali to pot. Šofer in sestra sta bila v službi, pomembno je bilo, da je v avtu ona. V centru je šofer zavil proti sodišču. Tolikokrat je že šla po pločniku ob tej cesti, da je natančno vedela, kje se bo avtomobil ustavil.

V trenutku, ko je obstal, je obmirovala kot miška, čakajoč tvegan tek iz varnega zavetja mimo kraja, kjer preži maček. Čakala je, da je šofer izstopil, se leno odzibal do zadnjih vrat in jih odprl. Še takrat je počakala nekaj trenutkov in pogledala sestro. Ta ji je z malce nestrpno kretnjo pomignila, naj izstopi. Vesna je globoko vdihnila. Stopila je na sedaj že rahel dež in zatrla nagon, da bi se umaknila proti vhodu na suho.

− Kaj stojiš? Pojdi! jo je podvizala sestra in jo popeljala naprej.

Vsaka ped stavbe, v katero sta stopili, ji je bila znana. Ko sta hodili mimo zaprtih vrat, je vedela, kakšne so dvorane za njimi, kateri priimki so zapisani na vratih, kakšni so sodniški kabineti.

Pred razpravno dvorano številka dvanajst v levem krilu pritličja ni bilo nikogar, a jo je sestra kljub vsemu ustavila. Pokazala ji je na klop pod oknom nasproti vrat v dvorano. − Sedi. Počakali bova, da te pokličejo.

Vesna se je trudila, da bi ostala mirna, in skušala napeti ušesa, da bi morda ujela, kaj govorijo v dvorani. Ni ji uspelo, po hodniku so kar naprej hodile stranke, odvetniki, nekatere izmed njih je celo prepoznala. Srce ji je močno bilo, skušala si je dopovedati, da mora biti mirna. Obravnava je bila očitno namenjena njej, zato so jo tudi pripeljali na sodišče. Dotlej je sodnica hodila v bolnišnico, zdaj je prvič ona prišla sem. To je verjetno pomenilo, da je v dvorani Iztok, in to bo dober znak, ali pa bo v dvorani oče, in to bo pomenilo, da bo še dolgo pokopana v bolnišnici. Za trenutek je pomislila, da se bo ubila, če bo v dvorani oče in jo bodo vrnili v bolnišnico. Nikoli več ne bo prestopila njenega praga. Danes bo vsega konec. Tako ali drugače. Takoj ko je to pomislila, je padlo breme z njenih ramen, na prsi ni več pritiskala teža in ji branila dihati. Samo da bi bil notri Iztok. Pomislila je, da je od lanskega marca, če se je res vrnil takrat, že naredil pravosodni izpit. Lahko, da je že odvetnik, kot si je vedno želel. O, bog, daj, da bi bil za tistimi vrati Iztok!

Brez opozorila so se odprla vrata, zaslišala je svoj priimek. Začutila je dlan na podlahti, sestra jo je zbudila iz omrtvičenosti in ji kazala, naj vstane.

− Saj grem.

Stopila je proti vratom, kjer ji je za trenutek zmanjkalo zraka. Zajela je sapo kakor potapljač na dah, ko se zadnji trenutek prebije na površino, in vstopila.

Dvorana je bila polna in najprej je prepoznala sodnico. Hodila je v bolnišnico zaradi nje. Naslednji je bil doktor Bevc in potem Iztok. Edini izmed vseh je stal. Nobena sila ga ne bi mogla zadržati, da ne bi stopil proti njej, in tudi nje ne, da ne bi šla k njemu. Dotaknila sta se in se stisnila v nerazdružljivo gmoto, utripala in drhtela v enem samem ritmu.

30.

Mesec dni potem, ko sem prejel izkaznico Odvetniške zbornice Slovenije, je bila na vrsti najpomembnejša obravnava mojega življenja. Sodišče je v nepravdnem postopku odločalo o predlogu psihiatrične bolnišnice za nadaljevanje psihiatričnega zdravljenja Vesne Železnik na oddelku psihiatrične bolnišnice pod posebnim nadzorom, ker se je iztekla najdaljša dovoljena doba takšnega zdravljenja. V rokah sem imel izvedensko mnenje prof. dr. Wilhelma Destre iz Amsterdama. Priskrbel ga je moj stric. Moral sem ga prevesti v slovenščino, ne glede na pričakovanje, da bo predstavnik centra za socialno delo protestiral zoper to mnenje, ker je bilo pridobljeno zunaj postopka. Povsem jasno je bilo, da sem na tankem ledu, ko skušam kot bližnja oseba nasprotovati ukrepu. Nasprotniki so bili številnejši in močnejši. Sodnica Zupančičeva je vedno sodila tako, kot je predlagal strokovni direktor psihiatrične bolnišnice. Niti v enem samem primeru, ko je bil podan predlog sorodnikov, da bi se bolnišnično zdravljenje prekinilo in nadaljevalo na ambulantni način, predlagateljem ni uspelo.

Moje muke niso bile povezane z birokrati, čeprav so očitno sklenili zgolj upoštevati predloge doktorja Bevca. Bal sem se trenutka, ko bo v sodno dvorano stopila Vesna in se bova spet videla. Bom zmogel ostati zbran? Kaj če bo pričela jokati? Kdo ve v kakšnem stanju je po tako dolgi dobi prisilne hospitalizacije?

Vedel sem, da Vojka Železnika ne bo v dvorani. Ni mu bilo treba še s prisotnostjo opominjati na svoje želje, zelo jasno jih je pojasnil vsem vpletenim, in bil sem prepričan, da je bila med njimi tudi sodnica. Zdaj, po toliko prečutih nočeh sem bil že zelo prepričan, da se tako brani trenutka, ko bo Vesna prosta stopila iz sodne dvorane, prav zato, ker bi v naslednjem trenutku povedala, kaj se je zgodilo ob napadu nanjo, predvsem pa, kdo je bil storilec. Mozirski miličniki niso našli nobenih sledov za storilcem, enako se je zgodilo tudi celjskim kriminalistom. Napadalec se je udrl v zemljo in ostal neznan.

Duh Vojka Železnika je bil vsepovsod okoli mene, čeprav se nisva srečala. Vpliv sive eminence se je čutil na centru za socialno delo, kjer mi ni uspelo prepričati zadrtih referentk, naj mi zaupajo sina, v izpitni komisiji, ki sem ji odgovarjal vsaj dve uri dlje kot drugi kandidati, in to tako na splošnem kot posebnem delu. Izpraševalci so se prav pasje trudili, da bi našli luknjo v mojem znanju, a sem vzdržal prav zaradi svoje sposobnosti, da sem si zapomnil vse bizarne podrobnosti, celo opombe pod črto. Kljub temu je trajalo precej časa, da se je komisija poenotila, in ko sem slišal, da mi čestitajo za opravljeni izpit, bi skoraj zajokal od veselja. Predsednik sodišča mi je zelo verjetno zgolj zaradi Železnika pojasnil, da trenutno sodišče nima prostih delovnih mest in da si bom moral službo poiskati drugje.

Vse skupaj je bilo povsem nepomembno. Štelo je le to, da so minevale zadnje minute najine prisilne ločitve.

Obravnava se ni pričela spodbudno zame.

− Odvetnik Vidmar, predloženega izvedenskega mnenja ne bom sprejela v spis. Na področju Jugoslavije izvedenska dela opravljajo izvedenci, zapriseženi pri jugoslovanskih sodiščih. Izvolite!

Potisnila mi ga je čez pult, kakor da bi bil kužen, in mi na ta način onemogočila manever, s katerim sem hotel vplivati na morebitnega postavljenega izvedenca, saj so bili vsi izvedenci krvavi pod kožo in so le redko pisali traparije, kadar so že vnaprej videli stališče svojih kolegov. Profesor Destra je zapisal, da je ločitev matere od otroka destruktivna in da le poglablja morebitno psihično motnjo. Predlagal je takojšnjo vrnitev Vesne v družinsko okolje.

− Gospa sodnica, profesor Destra je svetovno znani klinični psiholog in …

− Kolega Vidmar, nisva se razumela. Svojih sklepov ne spreminjam. Poglejte si določila postopka in se oglašajte, kadar boste na vrsti. Verjetno se boste z leti še izučili, toda prosim, nisem naklonjena odvetnikom, kadar se v sodni dvorani vedejo kot popolni začetniki.

Počasi sem se spustil nazaj na stol in skušal gledati naravnost. Sodnica je medtem povabila doktorja Bevca, da je podal svoja stališča kot sodni izvedenec. Sprehodil se je do pulta, si očistil očala in ves čas, ko je drgnil stekla ob krpico, nepredirno zijal vame. Ko je končno nataknil očala na nos, je odprl dosje in spet snel očala, jih vzel v desnico in jih vrtel med prsti ves čas svojega nastopaškega govora. Niti za milimeter ni odstopil od svojih predhodnih navedb, da je Vesna hudo duševno bolna in da se je bolezen, tudi zaradi organske podlage, razvila zaradi hudega napada nanjo. Zatrjeval je, da je konzilij psihiatrične bolnišnice ob sodelovanju z zunanjimi sodelavci ugotovil, da ji lahko koristita samo popolna izolacija in odstranitev iz okolja, ki nanjo deluje negativno.

Vstal sem in zmotil sodnico, in ko je videla, da še kar stojim in nočem sesti, mi je dala besedo.

− Kaj hočete?

− Protestiram, da danes doktor Bevc nastopa kot izvedenec, ker jo zdravi.

− Ne, odvetnik. Doktor Bevc ni njen zdravnik, čeprav jo obravnava kot član konzilija. Formalno je njena zdravnica doktorica Verličeva. Sodišče v celoti zaupa doktorju Bevcu, ker je podal že številna kvalitetna izvedenska mnenja in ker je priznan strokovnjak na področju psihiatrije. Sedite. Nadaljujete, gospod doktor. Lahko opredelite, ali bo treba ponovno odrediti najdaljšo možno časovno trajanje bodočega zdravljenja?

− Menim, da je primerno, da spet določite šestmesečni rok zdravljenja.

− Vprašanja?

Nasprotna stran ni imela vprašanj.

− Prav, lahko sedete.

− Gospa sodnica, jaz imam vprašanje, sem se oglasil.

Sodnica je jezno udarila s svinčnikom po mizi.

− No, upam, da bo vprašanje umestno. Doktor Bevc, počakajte, prosim, da slišimo.

− Gospod Bevc, je mogoče, da je Vesna Železnik psihično tako prizadeta zaradi napada znane osebe?

Zdravnik se je namrščil, prelistal spis po dolgem in počez in odkimal.

− Nimam podatka, da je Vesna Železnik poznala napadalca. Lahko vprašam, od kod ta podatek vam, odvetnik?

− Odvetnik, še eno takšno vprašanje, pa vas bom kaznovala. Od sedaj naprej boste vprašanje postavljali preko mene, če jih imate še na zalogi.

− Prav. Gospa sodnica, prosim, če vprašate doktorja Bevca, ali ve, da je krivo podajanje izvedenskega mnenja kaznivo dejanje.

Sodnica je udarila z dlanjo po mizi.

− Izvedenec je bil opozorjen na dolžnost podajanja mnenja skladno s stroko in pravili znanosti. Ne dovolim tega vprašanja.

− Rad bi le, da je izvedencu to res jasno.

− Še kakšno vprašanje?

− Kakšen je odnos Vesne Železnikove do svojega očeta Vojka Železnika in ali ta odnos vpliva na psihično zdravje bolnice?

Sodnica je tokrat vprašanje dovolila in Bevc je spet prekrižaril po spisu.

− Odnos med očetom in hčerko je zgleden in ljubeč. Vesna Železnikova je očetova ljubljenka, kar ni naključje, saj je zadnji otrok in prva hčerka po treh sinovih. Najdlje je ostala doma, zato je zelo navezana nanj. »e smem odgovoriti na vprašanje, očetova ljubezen je tisto, kar Vesna Železnik pogreša enako kot stik s svojim otrokom.

Sodnica je pogledala na uro in mi zelo jasno sporočila, naj neham spraševati, saj vprašanja ne vodijo nikamor. Tokrat sem popustil, ker ni imelo smisla vleči zame neugodnih odgovorov iz zdravnika. Ni bil naklonjen ne Vesni ne meni.

− Poglejte, ali je bolnica že zunaj.

Strojepiska je ubogljivo sledila napotku, moje oči pa so se zalepile za njen hrbet. Stisnil sem pesti, da bi se zadržal, toda ko je Vesna odločno stopila skozi vrata in z značilno kretnjo vrgla dolge lase na hrbet, sem vstal. Srečala sva se z očmi, njene so se napolnile s solzami, ustnice so se kljub vsemu nakrivile v nasmeh. Ne vem, kateri od naju je sprožil divji, strastni objem, a v tistem trenutku v sodni dvorani ni bilo sile, da bi nama ga preprečila. Prvi sem prišel k sebi, nežno sem odrinil Vesno, še poln njenega vonja. Ščemel me je v trebuhu, prsih, vsepovsod.

− Stopi tjale, Vesna.

Sodnica je brez besed sprejela moj izpad, počakala, da se Vesna umiri, pobrala osebne podatke in ji pričela postavljati vprašanja, s katerimi je hotela preveriti njeno sposobnost dojemanja položaja.

− Prosim, če lahko odgovorite na nekaj vprašanj. Najprej bom vprašala nekaj splošnih stvari. Ali lahko poveste, kateri datum je danes?

− Danes je sreda, deveti april tisoč devetsto štiriinosemdeset.

− V kateri državi živimo?

− V Jugoslaviji.

− Kje pa je Jugoslavija?

− V Evropi. Na Balkanu.

− Veste, kaj počnemo danes tukaj in kaj je ta dvorana?

− Gospa sodnica, to je razpravna dvorana številka dvanajst, v katerih običajno ob ponedeljkih, sredah in petkih razpravljate v nepravdnih zadevah, ob torkih in četrtkih pa jo imajo pravdni sodniki, največkrat sodnica Petričeva. Danes odločate o predlogu psihiatrične bolnišnice, da bi podaljšali moje zdravljenje na oddelku pod posebnim nadzorom v psihiatrični bolnišnici, ker je poteklo že drugih šest mesecev.

Sodnica se je spogledala z Bevcem. Tudi on ni mogel razumeti, kaj se dogaja. Vsak dan je preveril, koliko psihotropnih zdravil je zaužila, in če bi jih res, potem bi se obnašala tako, kot se je v njegovi navzočnosti. V trenutku mu je bilo jasno, da je podcenil pacientko. Pretentala ga je, in prav na to ga je ves čas opozarjal Vojko Železnik. Očitno že zelo dolgo ni jemala zdravil in se je že dolgo le pretvarjala, da jih.

− Prav, Vesna Železnik, lahko poveste, ali se strinjate z načinom zdravljenja, kot se izvaja zdaj na varovanem oddelku?

− Ne, gospa sodnica. Zadnjič, ko ste odredili šestmesečno zdravljenje na tem oddelku, sem bila pod vplivom psihotropnih zdravil, za uporabo katerih nisem dala nobenega soglasja. Nisem bila sposobna povedati, kako hudo trpim, ko sem bila ločena od svojega otroka in fanta, očeta malega Jana. Danes nisem pod vplivom teh zdravil in lahko jasno in trezno odgovarjam na vsa vprašanja.

− Lahko poveste, ali se dobro spominjate napada na vas v Mozirju?

− Ja.

Skoraj mi je zastalo srce. Vesna je gledala morilsko jasno in ustrašil sem se, da bo vpletla Železnika. To bi lahko omajalo njeno verodostojnost in pritrdilo izvedencu. Ta je trdil, da je manično-depresivna in paranoična.

− Ali veste, kdo vas je napadel?

Prosim, ljubica, pazi, kaj boš rekla, sem skušal usmeriti svoje misli vanjo. Vesna se ni obrnila k meni, da bi videla, kako odkimavam. Odgovorila je brez zadržkov.

− Ne, nisem prepoznala storilca.

− Ali je imel napad na vašega očeta kakšno zvezo z dogodki v Mozirju?

− Ne.

− Želite domov?

− Ja. Želim v svoje najeto stanovanje v Ljubljani in želim spet držati sinčka v svojih rokah. Težko delo bom imela, da bom spet našla stik z njim, ker me ni več vajen. Ampak se bom potrudila. Nisem duševno bolna, zato prosim, da ne ugodite predlogu psihiatrične bolnišnice, in ker je najdaljši možni rok za zdravljenje na oddelku pod posebnim nadzorom že potekel, vas prosim, da me spustite domov.

− Gospa sodnica, je dvignilo Bevca pokonci, toda tokrat je sodnica usmerila gnev nanj.

− Sedite, dokler ne boste kaj vprašani. Po tem, kar sem slišala danes tu, se zdi, da niste pregledali prave pacientke! Močno bom razmislila, ali naj pošljem zapisnik na tožilstvo zaradi suma storitve kaznivega dejanja!

Samo petnajst minut kasneje sva z Vesno stala na hodniku in brez besed, slepa za ves svet okoli naju, prisegala, da se ne bova nikdar več razšla.

31.

Neizmerna jeza je gnala Vojka Železnika, ko je poklical doktorja Bevca k sebi v Mozirje. Prav nič ga ni brigalo, da se je zdravnik izvijal kot črv, kako nima časa za pot iz Ljubljane in da ga čakajo pacienti. Železnik tokrat ni niti odgovoril, samo treščil je slušalko na vilice in se sprehodil do vrta, izvlekel cigareto in jo prižgal. Dona že nekaj časa ni bilo več, moral ga je odpeljati k veterinarju, da ga je uspaval, ker ni mogel več hoditi, odpovedale so mu zadnje noge, da jih je le še vlekel za seboj in žalostno zavijal. Želel si je kupiti novega psa, a ker sinovi z družinami niso več hodili domov, ne bi bilo prav nikogar, da bi skrbel zanj. Zavedal se je, da tudi Vesne ne bo več.

Vesna je bila njegova največja napaka, in nobena ga ni pekla tako globoko kot ta. Verjetno bi se krohotala, če bi ga slišala, ampak imel jo je raje kot vse tri sinove skupaj. Bila je on, njegovo srce. Dihal je z njenimi pljuči. Njegova kri se je pretakala po njenih žilah, in čeprav se je leta in leta pripravljal na trenutek, ko bo odšla, ga je njen odhod našel nepripravljenega. Še zdaleč ni bil pripravljen, ampak tako kot na smrt obsojeni, tudi on ni videl, kdaj mu bo zmanjkalo tal pod nogami.

Srce se mu je paralo, ko jo je udaril prvič, zdelo se je, kakor da si je sam zarinil nož v trebuh. Z vsakim udarcem mu je bilo huje, trpel je huje kot Vesna. V tistem trenutku je ni hotel samo poškodovati, hotel jo je ubiti, razbiti lupino, v kateri je tičal njegov drugi jaz, ker ni hotel biti eno z njim. Izdala ga je, izbrala drugega, s katerim je želela skozi življenje. »eprav se mu je trgalo srce z vsako brco, vsakim zamahom s pestjo, je umiral tudi sam, in če ne bi bilo tistega nenadnega spoznanja, da bo umrl prav tam ob krvaveči gmoti pod svojim telesom, bi jo pokončal.

Dobro se je zavedal, kako močna je njegova hčerka. Leto, prebito v psihiatrični bolnišnici bi jo moralo streti, morala bi poklekniti, ampak Bevc ga ni nikoli poklical z novico, da je pripravljena. Dogovorjena sta bila, da jo napeljuje k dogovoru; v zameno za molk bi lahko odšla še tisti trenutek iz bolnišnice, priskrbel bi ji prav vse, kar bi potrebovala, avtomobil, stanovanje, denar, karkoli. Bevc ni niti prišel do priložnosti, da dogovor ponudi, ker Vesna potem, ko je odkrila, da je prodan, ni več spregovorila z njim. Ni bilo mišljeno, da ostane v bolnišnici toliko časa, vsak drug bi že zdavnaj sprejel kompromis, samo Vesna ne.

Preračunaval je svoje možnosti. Vesna ga na zaslišanju ni izdala, čeprav je bil dogovorjen s sodnico, da ji zastavi to vprašanje. Pričakoval je, da ga bo javno obtožila napada nanjo, kar bi Bevc izkoristil za dokaz paranoje, a se ni ujela v past. To ni bilo nikakršno zagotovilo, da ne bo dobro pripravila svoje zgodbe in ga spodnesla, ko bo najbolj ranljiv. Železnik ni imel trdnega spanca, in če je vedel, da je kakšen del njegove kože nepokrit, ni mogel živeti. Vrtal je kot rovka, dokler ni izvrtal luknje do rešitve.

Njegova ljubezen do Vesne ni bila nič manjša, čeprav je grozila huda nevarnost, da mu prepreči vse njegove življenjske cilje, ustavi napredovanje na vrh in prevzem oblasti. »e bi mu le dovolila, da bi ji razložil. »e … Ne, pri Vesni ni bilo nobenega če.

Bevc se je pripeljal odločno prepozno za Železnikov okus. Takoj zunaj se je zdrl na zdravnika. Bevc takšnega napada ni pričakoval.

− Pa kaj si misliš, presneti bebec, da te bom čakal v nedogled? »e ti rečem, da se pripelji takoj, pomeni, da vržeš vse iz rok in se pripelješ!

− Vojko, ne deri se name, če si živčen zaradi Vesne.

− Nikar mi ne govori, da sem živčen! Razbesnjen sem kot ris. Eno samo nalogo sem ti dal. Veš, da mi je Vesna vse na svetu! Vse! Eno leto si imel časa, da jo pripraviš, da me sprejme. Še veš, kaj si mi nakladal? Vsaka mamica z dva meseca starim otrokom bo izbrala otroka! Ne bo se sama obsodila na samoto in dneve, ure in minute razmišljala, kako otrok raste brez nje! Nisem ti verjel, rekel sem ti, da je Vesna trda in da pazi, kaj delaš! Jamčil si mi, da bo vse v redu, in sem ti verjel. Saj si doktor! Kurac moj, si ti doktor! »e bi me pustil k njej, bi se pogovoril z njo in bi se že zdavnaj pobotala.

− Tudi ko ni imela možnosti, da ti pobegne in je ležala na travmi, nisi mogel storiti ničesar. Kako naj bi potem imel jaz kakšno možnost? Saj se mi je zaupala, ampak potem, ko je odkrila, da sem tvoj, je bilo konec. Ta punca je res nora.

− Naj te spomnim, da ti tega na sodišču ni uspelo dokazati.

Bevc je užaljeno obmolknil in čakal, da se Železnik pomiri. Vedel je, da v prepiru z njim ne more zmagati. Železnik ni nikomur prepustil zmage. Nekaj minut sta oba molčala, merila drug drugega z ostrim pogledom, potem pa ga je Železnik odpeljal v klubsko sobo, odprl bar in izvlekel nekaj steklenic.

− Kaj boš? Viski, viljamovko?

− Nič. Vozim.

− Ne. Ne voziš. Zdaj se ga bova napila, da ne bova vedela zase. Jutri bova razmislila, kako se bova branila, če se bo Vesna spravila na naju. Da ne boš mislil, da bo pozabila na tvojo vlogo. Ne bo se ustavila, dokler ne boš z nago ritjo na cesti, verjemi mi. Tokrat mi lahko verjameš, čeprav mi takrat nisi, ko sem ti rekel, da je s hudičem.

− Vojko, žena …

− Še vedno se bojiš Marije, a ne da? Nikamor ne boš šel. Na. Pij!

Potisnil je Bevcu kozarec v roko in gledal, kako se je nakremžil, medtem ko je pil po kratkih, čedalje hitrejših požirkih. Potem je treščil s kozarcem ob mizo, da se je razletel. Pogledal je, ali se je porezal, potem pa se zagledal v režeči se Železnikov obraz.

− Ne reži se, bolje ga nesem, kot ti.

− No, to bova pa še videla.

32.

Ležala sva v postelji, v temi strmela v strop in se držala s prepletenimi prsti. Več kot sedemsto petdeset noči sva preživela narazen, prav toliko noči sva hrepenela po tej, ko sva se gola dotikala drug drugega in končno verjela, da se naslednji trenutek ne bova zbudila iz neresničnih sanjarij.

Bila je lepa. Lepša kot kadarkoli prej. Najlepša ženska na svetu. Moja ženska. Moja. Ni se bala moje skoraj brutalne zahtevnosti, nezatajevano željo je znala še spodbuditi, jo negovati, se napajati iz nje, srkati neko meni nedojemljivo nežnost iz nje, ker sam sem bil prepričan, da jo lahko ranim, strem, zlomim. Ni se zlomila, ponujala se mi je in si me želela, in ta njena želja je vžgala tisti plamen v meni, ko se je izpolnila vsaka celica mojega telesa.

Ljubila sva se, počivala, se bala zapreti oči, da se ne bi potem zbudila sama. Poslušala sva se. Hotela sva slišati dihanje, utripanje srca drug drugega. To je bila najljubša glasba, ki sem jo kadarkoli poslušal. V meni so igrale vse melodije tega sveta, kar sem jih slišal ali igral. Prsti so igrali po njenem telesu, kakor da bi čutili pod seboj tipke. Poznal sem jih v temi in bi jih prepoznal tudi, če bi bil slep.

Jan je nedaleč stran v spanju zastokal in se nemirno obrnil v postelji, v sekundi sem bil ob njem in ga pričel nežno trepljati po hrbtu, da je utonil nazaj v sanje, iz katerih se je prebujal.

Vesna je vstala in me ob njegovi postelji ujela za dlan.

Teden dni je že bila doma ob njem in še vedno se je bala, da je ne bo sprejel. Razumel sem njen strah, ko je pričakovala, da ji bo zameril, ker ga je zapustila pri samo dveh mesecih. Ona je to jemala tako. Kot izdajo. »e je hotela biti dosledna, če je hotela ostati človek, je morala izdati sina. Večkrat sem opazil, da sedi v najbolj oddaljenem kotu dnevne sobe in strmo opazuje sleherni sinov premik, vsak njegov negotovi korak. Drugič spet je nežno stiskala Jana k sebi in vlekla vonj gostih temnih las vase, da bi z vonjem pregnala praznino. Še vedno je na dnu njene duše ležala senca kot spomin na izgubljeno leto življenja.

Jan ni imel nobenih pomislekov. Vesno je sprejel kot svojo pravo mamico tisti trenutek, ko ji ga je Cvetka predala. Dvignil je dlani k njej, da ga je dvignila k sebi, in nagnil glavo naprej, da se je potopil v slap dolgih maminih las. Zame je bilo to več kot čudež, ti dve bitji sta se razumeli brez besed.

− Zakaj sem to storila?

− Pozabi, Vesna, zdaj smo skupaj.

− Nikoli ne bom pozabila, Iztok. Nikoli.

Streslo me je ob misli, ki jo je izrekla. Obljuba ni veljala zgolj sinu, ampak tudi Železniku. Nisem si je upal vprašati, zakaj na sodišču ni povedala resnice. Njena pokončnost in odločnost sta pripovedovali zastrašujočo zgodbo, ob kateri so vse moje težave med služenjem vojaškega roka zbledele. Nisem mogel verjeti, preprosto nisem mogel.

− Želim si, da bi lahko končno mirno zaspal, sem zašepetal. Nisem mogel nadaljevati stavka, ker je Vesna misel ujela, še preden je bila izgovorjena. Želel sem si živeti vsaj nekaj časa brez skrbi, brez strahu, da mi bo nesojeni tast preprečil opravljati odvetniško delo, da me bo ovadil za kakšen namišljeni zločin, me strpal v zapor in me odtegnil od Jana in Vesne. Bal sem se, da se ne bo ustavil in bo hotel zadati udarec prej, preden bi ga zadelo Vesnino maščevanje. Vesna in Vojko Železnik sta si bila povsem enaka. Nobeden izmed njiju se ni ustavil ob prvi praski, in odločnost, ki je gnala njuni srci, se ni mogla meriti z nagibi navadnih ljudi. Bila sta kot titana pripravljena na boj do konca.

Upal sem, da mi Vesna ne bo zamerila te strahopetnosti.

Pobožala me je po obrazu, prsti so spolzeli po neobritem strnišču, se ustavili na ustnicah in prosto padli navzdol.

− Oprosti, sem dahnil.

Obrnila se je, izdana za vse tiste grozljivo prazne dni. Prisiljena jih je bila odhrepeneti in preživeti, ne da bi zares živela ali smela čutiti.

Še enkrat me je potegnila nase, se prekobalila name, sunila navzdol in zastokala kot mačka. Kakor bi pravkar pregriznila vratno žilo nemočne žrtve.

− Vesna!

− Iztok!

Končno je le izrekla moje ime, ko sem bil v njej; tega ni storila nikoli dotlej, čeprav sem jo prosil, nagovarjal, skoraj rotil. Vedno je ostala tiho, kakor bi hotela še v užitku, danem željnemu telesu, ostati tiha, skrita in zavarovana.

Zaspala sva šele proti jutru in zjutraj je napočil prvi dan najinega novega štetja. Moral sem v pisarno, da bi morda ujel kakšno stranko, čeprav je bilo upanje šibko. Nobenega podjetja nisem dobil za stranko, kakor da bi prav vsi na svetu vedeli, da bi se s tem Vojku Železniku na smrt zamerili.

K meni so kapljale samo stranke s tako globoko izgubljenimi zadevami, da so jih drugi odvetniki naganjali k manj znanim, cenejšim in manj izkušenim odvetnikom. Običajno so bile brez denarja, povsem obupane nad stanjem svoje zadeve, pa vendar še ne toliko apatične, da ne bi poskusile vsaj še enkrat. Prvi mesec nisem mogel plačati najemnine in sem najemodajalko preprosil, da mi je rok plačila podaljšala še vsaj za en mesec. Drugi mesec ni bil nič boljši, ampak po srečnem naključju sem naletel na delavca iz Imotskega. V rudniku v Trbovljah ga je poškodoval rudniški vlak, ker ni spoštoval predpisov o varstvu pri delu. Zavarovalnica je zavrnila plačilo odškodnine, a je spregledala, da je bil delavec skoraj trinajst mesecev na bolniškem dopustu. Novih pravil ni poznal, ker so jih sprejeli med njegovo odsotnostjo, in po moji pritožbi je prispela poravnava. Pomenila je preživetje in ni mi bilo treba stisniti repa med noge in se odpeljati v Celje prosit starše za denar.

Vesna se je takoj po medenem tednu, ko se skoraj nismo premaknili iz stanovanja, podala na sodišče in mi popoldne povedala, da bo spet pričela delati, da bi čim prej izpolnila pogoj za opravljanje pravosodnega izpita. Moj previdni poskus, da bi morda še malo počivala, ni naletel na razumevanje. Poiskala je varuško za Jana za čas, ko bo v službi, prijetno Štajerko z izrazitim naglasom in verjetno zlatim srcem. Vesna ji je otroka zaupala takoj in brezpogojno.

Najino malo stanovanje se je kmalu napolnilo s spisi, da je pisala sodbe, ter knjigami za pravosodni izpit in uradnimi listi.

Zase sva imela čas samo po enajsti uri zvečer in do sedmih zjutraj. V rutini delovnih dni ni bilo časa ne za romantiko ne za poceni sanjarije. Živela sva za Jana, za večerna ljubljenja in ljubkovanja. Dnevi so bili polni nerazumne norije, hitrega razmišljanja, iskanja lukenj v zakonih, obtožnicah v kazenskih zadevah, tožbah nasprotnih strank.

Ves čas ni bilo nobenih znamenj o prisotnosti Vojka Železnika, čeprav sva čutila, da opreza za nama. Še vedno sva ohranjala stike s Cvetko, v Mozirje in Celje pa nisva zahajala.

Vesna je v začetku leta petinosemdeset naredila pravosodni izpit in se zaposlila kot strokovna sodelavka z možnostjo, da postane sodnica takoj, ko jo potrdijo.

Vojko Železnik še vedno ni udaril po naju. Potuhnil se je v Srbiji, kjer je z velikimi koraki napredoval v zveznih partijskih organih.

Moja ljuba, zvesta Vesna se je še vedno zbujala zaradi stalnih bolečin v glavi, trpela je zaradi vrtoglavic, infraorbitalni živec ni oživel, ob vsakem močnejšem ugrizu jo je zabolelo v čeljusti. Zaradi nenehnih bolečin v glavi je bila razdražljiva in se je težko zbrala, in oba sva vedela, da ne bo nikoli bolje.

33.

Prvič sva se zavedla, da je z Janom nekaj narobe, ko sva šla na Korošico. Parkirala sva pri garažah, kjer se konča cesta iz Podvolovjeka na hrib proti planini Ravne. Potem sva počasi ubirala pot proti planinski koči pod Ojstrico. Do koče sva potrebovala tri ure, ker sva se ustavljala, opazovala rože, ptice, nosila Jana, saj še ni mogel resno hoditi po takšnih poteh. Pred kočo je mrgolelo planincev in sedla sva v travo, se pogovarjala o morebitnem vzponu do vrha, saj je samo uro in pol, ampak bilo je že pozno. Šele takrat sva spoznala, da mali sploh ne čeblja več, ampak mirno sedi in se sploh ne premakne. Dotaknil sem se ga, pa se je samo zvrnil na nos in pri tem ni niti zajokal. Planil sem pokonci, še preden je Vesna preklopila na paniko, zgrabil fantka in ga obrnil. Obrazek je bil bled, skoraj popolnoma prazen. Potrepljal sem ga, medlo se je odzval s trepetom gostih, temnih obrvi, in spet zaprl oči.

− Je tu kakšen zdravnik? je zavpila Vesna, še preden sem dobro vstal z Janom v naročju.

Planinci so pritekli k nama, da bi videli, kaj se je zgodilo, in med njimi na srečo tudi zdravnik iz celjske bolnišnice. Odnesel je otroka v kočo, ga položil na mizo in mu slekel srajčko. Pretipal ga je, poslušal srce in dihanje in odkimal z glavo.

− Dajmo mu piti. Je dovolj pil, ko sta ga nesla gor?

− Seveda, ves čas je tudi imel kapico, pazila sva, da ni bil na soncu.

Vseeno mu je vsilil pijačo. Najprej ni šlo, potem pa se je otrok odzval in popil nekaj požirkov, dokler se mu ni zaletelo. Na lička se mu je vrnila rdečica in zdravnik se ni držal več tako resno.

− Včasih človek misli, da je dovolj, ampak očitno tokrat le ni bilo. Morda je malce dehidriran, obnaša se že tako. Je vedno bolj miren?

− Ne, je divje odkimala Vesna, vedno je vesel in razposajen!

− No, danes očitno ni njegov dan. Počakajta, da se malce ohladi, in ga potem odnesita domov, jutri pa ga odpeljita k zdravniku, da mu bo pregledal kri. Morda je slabokrven.

V hipu nama je bilo dovolj hribov in oklenila sva se zdravnikovih besed, da je morda Jan le malo premalo pil. Očital sem si, da se nisem dovolj ustavljal in mu nisem dajal dovolj pijače. Isti očitek sem slišal tudi od Vesne. Počakala sva, da se je sonce skrilo za Planjavo, in se podala proti avtu. Jan se je popoldne razživel in pričela sva verjeti, da je vse v redu. Malce boljše volje sva se vrnila domov in se dogovorila, da bova Jana zjutraj odpeljala k zdravniku.

Slabo sva spala in tudi Jan se je premetaval in posmrkaval ob naju, kakor bi slutil, da se ne obeta nič dobrega. Ko mu je sestra naslednji dan potisnila iglo v roko, je prav divje zavpil in komajda sva ga potolažila. Obraz je obtožujoče obračal zdaj vame, zdaj v Vesno, kakor da ne razume, kako sva ga lahko tako grdo izdala. Od naju ni pričakoval bolečine.

Dve uri pozneje naju je sestra poklicala k zdravnici, ki je z resnim obrazom gledala v podolgovati listek z rezultati krvi.

Nisva hotela siliti v nesrečo, samo stala sva pred njo, nisva si upala dihati.

− Očka in mamica, Jan bo moral na nadaljnje preiskave. Njegova kri je zelo slaba. Napisala vam bom napotnico.

Nikoli ne bi pričakovala, da je na videz tako zdrav otrok sploh lahko bolan. Jana sva čez noč morala pustiti v bolnišnici. To nama je takoj nagnalo strah v kosti. Zjutraj sva bila pred vrati bolnišnice že celo uro prej, preden sva se dogovorila s sprejemnim zdravnikom.

V naju so besede zdravnika, ki si je po viziti vzel čas za naju, povzročile pravo razdejanje.

− Akutna limfoblastna levkemija je najpogostejše rakavo obolenje pri otrocih. Največkrat prizadene otroke med tretjim in šestim letom starosti, največkrat obolijo fantki. To je rakava krvna bolezen in je posledica rakavo spremenjene limfocitne celice, usmerjena je v limfocitno celično vrsto B ali T. Razraščanje in kopičenje limfoblastov v kostnem mozgu zavira hematopoezo.

− Ali je ozdravljiva? je kar bruhnilo iz Vesne in njene oči so se zavrtale v ozki zdravnikov obraz, zguban v mrežo drobnih gubic, ki so dokazovale, da mu tudi smeh ni tuj.

− Je. Na srečo je. Od petih otrok, ki zbolijo za njo, štiri pozdravimo. Oboleli so razdeljeni v tri rizične skupine. V prvi skupini je preživetje devetdesetodstotno.

− V kateri skupini je Jan?

Vesna je imela moč, da je vprašala, jaz ne, čeprav sem prav tako hotel vedeti. Imela je tisto nedojemljivo žensko moč. Pomagala ji je prenesti veliko hujše stvari, kot si jih je moški komajda sposoben zamisliti. Jaz sem se bal odgovora. Jan mi je pomenil toliko, da od same bojazni, da bo kaj narobe, že če si bom želel, da ozdravi, nisem upal niti dihati. Namesto vprašanja sem kot norec upal, da bo moja želja zadoščala. Želja, da bi bilo vse v redu. Upanje. Dokler ne veš odgovora, je lahko tudi v prvi skupini. »e vprašaš, lahko slišiš odgovor.

− O tem še ne morem soditi. Opraviti je treba preiskave.

− Kakšno je zdravljenje?

− Prvo zdravljenje traja približno tri mesece.

− Mora biti v bolnišnici, ali je lahko doma?

− V bolnišnici mora biti. Morda bi lahko uredili, da bi bili z njim. No, odvisno od skupine, v kateri je. »e je v skupini najtežje ozdravljivih, lahko traja zdravljenje tudi dve leti.

Zdravnik ni povedal vsega, jaz nisem vprašal, Vesna ni vedela, da mora. Vprašanje, ali se bolezen po zdravljenju lahko ponovi, se je v meni razžiralo kot v sinu rak. Ampak najprej je bilo pomembno, da Jan ozdravi.

Ni mi bilo treba vprašati, kdo bo z njim v bolnišnici. Možnosti sta bili samo dve, ali bova oba, ali pa bo samo Vesna. »util sem, da se je v trenutku, ko sva izvedela diagnozo, najino življenje sesulo. Drobci stekla so padli pred najine noge, ko sta se razleteli najini srci.

Ko sem zadnjo noč, preden sta Jan in Vesna odšla v bolnišnico, ležal z Vesno, je bil občutek drugačen. Najina koža se je dotikala, kot se je vedno, pa vendar je bilo nekaj narobe. V trenutku sem začutil, kako lahko zakonca, ki se imata rada, nenadoma zasovražita drug drugega ali pa ju ljubezen nenadoma ne zanima več. Do takrat ni bilo trenutka, ko med nama ne bi delovala kemija. Zaduhal sem jo skozi zid, krivulja njenega telesa me je vedno spravila ob pamet. Nobenega afrodiziaka ni bilo treba, dovolj je bilo, da je bila.

Janova bolezen je uničila kemijo, potrla naju je tako globoko, da sva se nenadoma lahko samo še držala za dlani. Nisva in nisva zaspala. Moj križ je bil težji od Vesninega, moja domišljija je bila bolj razvita, fotografski spomin je kot sadist vlekel na plan najrazličnejše prizore. Nisem jih hotel videti. Videl sem se, kako sključen stojim ob beli krsti. Dlan na hladnem lesu, pod njim za vedno moj sin. Na steni venca z belim trakom in napisom tvoj oči, tvoja mama, rože rdeče kot kri trepetajo, utripajo kot metulji tik pred pristankom. Zavpil sem, da bi se znebil prizora, a ni pomagalo.

Vesna je samo stisnila moje prste. Odkar se je vrnila iz bolnišnice in sva spet spala skupaj, je izkusila, kako me mučijo more. Skoraj vse so bile povezane z dogodki v vojski, a tokrat me je mora tlačila, ko še nisem spal.

Kaj je smisel? sem se vprašal, ko se je moje telo hladilo in spreminjalo v ledeno soho. Nenadoma so postale puhlice, moje vodnice toliko let, prah.

Z Vesno sva se ukvarjala s pravom, ona na sodišču, jaz v pisarni in včasih tudi na sodišču. Reševala sva vsak svoje primere, po službi prišla domov, hitro pripravila kaj za pod zob in se ukvarjala z Janom. Ob tem je Vesna skrbela še za pranje in pripravo oblek za vse tri, jaz pa sem kradel čas njej in Janu s pisanjem, igranjem klavirja in branjem knjig.

Pomislil sem, kako smo ljudje kot črvi. Zaredimo se v moki, lezemo nemočni sem ter tja, dokler nas ne požge pečica ali pa kakšna druga banalna malenkost. Karkoli počnemo, te usode ne moremo spremeniti, generacija za generacijo se rojeva in mineva. Ima sploh smisel, da z Vesno hodiva na sodišče, da se trudiva, če je konec koncev vse odločeno vnaprej. »e imam rad Vesno ali pa ne, to prav nič ne vpliva na staranje mojih celic. V sebi imajo že z rojstvom vcepljeno vedenje o tem, kolikokrat se bodo delile, preden bodo odrekle poslušnost.

Zakaj Jan? Komajda je pokukal na ta svet, pozna le naju. Kliče naju mama in ata, ne ve, čemu je na svetu in kaj je sploh življenje, čeprav mu to polzi skozi drobne prstke.

Veselje v meni se je izgubilo kot voda v pesku. Zdelo se je, kakor da pljuča nočejo več zajeti sape. Dotlej sem imel vedno na pretek moči, sedaj je ta iztekla iz mene. Tehtal sem deset tisoč ton in nisem se mogel premikati.

Bolelo me je, ker nisem imel čarobne moči, da bi rešil malčka in bi Vesni povrnil upanje ter nama obema veselje do življenja. Nisem bil čarovnik, moja moč v precej možatem in velikem telesu se je izkazala za puhlo in nezadostno. Nisem izpolnil temeljnega pričakovanja, samoumevnega za vsako žensko od neandertalcev naprej. Moral bi zaščititi družino.

− Oprosti, Vesna, oprosti, sem rekel, ne da bi ji pojasnil, ali se opravičujem, ker sem tako mrtev in trd in izgubljen, ali pa, ker ne morem ozdraviti najinega sina.

Njena drobna dlan je segla v moje lase, jih razmršila in zaslišal sem rahel izdih v temi, kakor bi se šibko nasmehnila. Zmogla je več moči, kot bi ji jo prisodil. Potegnila me je k sebi, naslonila mojo glavo na prsi in me pričela božati kot majhnega otroka.

− Nikoli ne smeš misliti, da si kakorkoli kriv ti. Potem ne bom mogla donositi otroka v sebi.

− Vesna!

− Ti si strup zame, kadar se me le dotakneš, se me prime.

Zlil sem se z njenim telesom, vse je bilo v trenutku spet prav. Moja pamet je milostno kapitulirala pred adrenalinom, da je spet vdrl v kri.

Naslednje jutro sva se odpeljala v bolnišnico, pripravila igračke in risbice, da bi zabavale Jana in ga spominjale na dom. Vesna je dobila posteljo ob njegovi in postala brezdomka za najmanj tri mesece, kolikor naj bi trajalo najkrajše možno zdravljenje. Seveda sva upala, da bo Jan v tem času okreval in da ni potegnil srečke z najdaljšo dobo zdravljenja.

Ležal je na hrbtu v svoji postelji z dvignjenimi nogami in rokami, zadovoljno grgral in štel prste na udih. Prav vseeno mu je bilo, kje je in kdo se ukvarja z njim.

Preden sem se dobro zavedel, sva zapadla v rutino nove vrste. Vesna je živela v bolnišnici pri fantku, jaz sem preživljal dneve na sodišču, popoldneve pri njiju, noči doma. Neumno, ampak malo najeto stanovanje mi je bilo ljubše kot katerikoli prostor, v katerem sem živel dotlej, pa so bili vsi večji od tega. V skladu z mojo novo filozofijo, kaj je pomembno, je novo stanovanje na lestvici od ena do deset zasedlo čisto dno.

V bolnišnico so se pričeli valiti sorodniki kakor po tekočem traku. Tudi moja mama in oče. Vesnini bratje. Punčke, ki se jim je Jan smilil. Nešteto vprašanj. Tisto najpomembnejše vprašanje so postavljali obrnjeni stran od mojega sina s tihim, spoštljivo globokim glasom. Naučil sem se, da jih ne zadavim takoj, ko vprašajo, ali bo umrl.

Vesna je sobnemu zdravniku in primariju povedala, da želi drugo mnenje tako o diagnozi kot o načinu zdravljenja. Zelo ostro je gledala naravnost v njuna začudena obraza, medtem ko sem si želel, da bi se zelo na hitro udrl v zemljo.

− Kako to mislite, drugo mnenje? Konzilij je bil zelo jasen in otrok prejema pravo terapijo. Ne vem, kako bi lahko kateri drug zdravnik povedal kaj drugega in kakšno terapijo bi si sploh še lahko izmislili, je bil primarij vidno jezen.

− Jana bo pregledal še profesor Jankovič na Rebru. Prosila ga bom, da se poveže z vami, gospod primarij. »e lahko kaj naredim za sina, potem bom to storila, pa zamera gor ali dol.

Kje je staknila tega profesorja Jankoviča, mi tisti trenutek ni bilo jasno, potem ko sva bila sama, mi je povedala, da je zvezo priskrbel Janez. Nisem si upal vprašati, ali je bilo to res ali pa je za vsem tem stal Vojko Železnik. Tudi Vesna brata o tem ni spraševala.

Naslednji teden sva Jana odpeljala v Zagreb skupaj z debelo dokumentacijo ljubljanske bolnišnice in primarijevim dopisom. Zagrebčani so otroka takoj prevzeli in opravili preglede, potem pa naju je profesor Jankovič sprejel v svoji pisarni.

− Vse to, kar so storili kolegi v Ljubljani, je prav, ker je Jan zelo resno bolan. Ima zelo hudo obliko levkemije. Zahtevala bo dolgotrajno zdravljenje, vendar sem prepričan, da medikamenti ne bodo zalegli. Predlagal bi, da bi mu presadili kostni mozeg. To pri nas že delamo in rezultati so ohrabrujoči. Najprej je treba najti darovalca. Genetsko bi to lahko bili vajini drugi otroci, če jih imata več. »e ne bi našli darovalca, bi pregledali druge sorodnike.

− A ne moreva biti darovalca midva, starša?

− Ne. Starši so le redko lahko darovalci. Ampak upajmo, da bomo našli koga. Testiranja so precej hitra, pravzaprav vzamemo najprej le kri, da ugotovimo sorodnost.

V Zagrebu sva ostala dva dneva, tretji dan sva Jana odpeljala nazaj. Ves čas je prejemal enako terapijo, kot če bi bil v Ljubljani. Zvečer sem ostal pri njiju v bolnišnici, dokler se je dalo, potem pa sem se peš odpravil v stanovanje. Naslednje jutro sem šel v službo. Delal sem, kot bi se mi sanjalo. Sredi dopoldneva sem postal tako zaspan, da bi najraje zaklenil pisarno, legel pod mizo in zaspal. Zaradi neprestanega stresa sem bil povsem prazen. Popoldne sem si sposodil prenosne klaviature in jih odnesel v bolnišnico. Odločil sem se, da bom Jana razvedril s pesmicami.

Trudil sem se, da bi igral tiho, da ne bi motil drugih otrok, a glej ga zlomka, drug za drugim so se za mojim hrbtom zbirale v glavnem gole otroške glave. Spremljale so jih mamice ali pa negovalke in sestre na oddelku. Nekdo je zapel, zapel sem še sam, nekaj minut kasneje smo peli vsi. Ko sem končal, sem si prislužil spontan aplavz. Prišel je naravnost iz vseh tistih gorečih, a hkrati tako prestrašenih src. Skoraj nobeno oko ni ostalo suho. Preden sem pospravil glasbilo, sem moral obljubiti, da bom še kdaj zaigral, saj je bila glasba tako zelo odrešujoča v tistem morečem okolju.

Naslednji dan je bila ena od treh otroških postelj v Janovi sobi prazna. Nič nisem spraševal; ko sem pogledal Vesno, sem videl, da ima čisto rdeče oči. Umrl je fantek z najbolj prisrčnim nasmehom od vseh na oddelku.

34.

Pomislila je, kako je moškim lažje. Drznejo si biti užaljeni, besni, razbijajo, vpijejo, ne zanimajo jih čustva drugih prizadetih, še posebno, če so ti drugi ženske. Oče ni nikoli zadrževal sočnega izbruha samo zato, ker se mami ni niti sanjalo, zakaj in kdo ga je razsrdil. Primarij se je držal zelo rezervirano, skopo je odmerjal informacije, ker je bil zaradi pregleda v Zagrebu prizadet.

On si je drznil biti prizadet, čeprav je šlo za Jana!

Lahko bi mu posvetila, ga nadrla in vsaj kanček strahu, s katerim je morala živeti, prevalila na njegova ramena. Znala je z jezikom, a ji to ni prav nič pomagalo. Zdaj je bila v očeh zdravnikov samo biološka mati. Rodila je otroka, obolelega za levkemijo. Lahko bi bila kmetica ali pa doktor znanosti, v očeh primarija bi veljala enako. Kakor da nihče niti ne sluti, kako srčno rada bi pokazala šibkost, kako bi rada vpila, izjokala dušo in vpila nad nesrečo svojega ljubega Jana. Samo čakala je, da se bo izkazalo, da je tudi Iztok tak, in potem bi končno lahko eksplodirala tudi sama.

Minil je dober mesec, a je Iztok še vedno ohranjal trezno glavo, ji dajal oporo, za katero ni niti slutila, da je je sposoben. Presenetil jo je, kot jo je presenečal od dneva, ko ga je spoznala. Bil je zaljubljen v politično delo, a ga je opustil tisti trenutek, ko ga je prosila, naj to stori. Bila je prepričana, da bo v vojski trpel, ker se je zdelo, da je kljub fizični moči in velikosti mamin sinček, a se je izkazalo, da je brez težav prestal tolikšne fizične in duševne napore, pod katerimi bi klecnila večina vojakov. Bala se je, da ne bo razumel njenega odnosa do njegovih staršev, a se je izkazalo, da ji brezpogojno stoji ob strani. Njegovi starši so ji vedno kazali prijazen obraz, vedno so spoštovali etiketo. Ta jim je med drugim narekovala, da so ji vedno poslali čestitko ob rojstnem dnevu, a je v srcu niso nikoli sprejeli za svojo. Iztok ji nikoli ni niti z besedo niti z gesto pokazal, kako globoko se ne more strinjati z njenim dojemanjem sveta in njenim verskim prepričanjem. Brez godrnjanja je prevzel vse zoprne plati njunega ločenega življenja. Niti enkrat ni pokazal, kako rad bi, da bi ga pospremila domov in bi spet legla skupaj, se stisnila drug k drugem in objeta zaspala. Naučil se je pripravljati njej najljubšo hrano, nosil ji je priboljške, da je popestril bolnišnični jedilnik. Hrana je bila tam vedno enakega okusa, ne glede na to, kaj je jedla. Nosil ji je gore sadja.

Iztokov načrt, da obrne njuno življenje na glavo in odpre še eno fronto, jo je docela presenetil. Zvečer, ko je že malce kinkala ob Janovi postelji in gledala, kako spi, jo je pobožal po desnici.

− Vesna, rad bi, da kupiva parcelo na Brezovici.

− Parcelo?

− Ja. Na robu gozda, lepa sončna južna lega, dnevna soba bi imela južno in zahodno sonce, kuhinja vzhodno in zahodno.

− Iztok, a si čisto pri pravi?

− Brez skrbi. Ko boš videla parcelo, boš navdušena. Ne bom je kupil, če ne boš popolnoma presunjena.

− S čim pa? Ničesar nimava, z odvetništvom nisi zaslužil še skoraj nič. Nobeno podjetje ti ne da pavšala, neznan si. Še leta se boš moral truditi, da boš uspel. Saj poznaš mojega očeta. Ne bo nama dal miru in predvsem ne bo dal dihati tebi. Ti si tisti, zaradi katerega ni uspel v načrtih z menoj. Med nami ni možnosti za mirno rešitev.

− Vem, ampak zdaj se je potuhnil, ker se boji, da ga boš prijavila, in mogoče se sploh ne bi več vrnil iz Beograda. Mogoče imava priložnost, da nekaj narediva.

− Ne boji se, ni se potuhnil in nimava možnosti, da karkoli počneva. Ne moreva čez minsko polje brez načrta, stopila bova na mino.

− Vesna, najhujše sem že prebrodil. Ko sem čakal na oknu in ni bilo nobene stranke. K meni hodijo samo izgubljeni primeri. Ampak prišle bodo tudi prave stranke. Ne bojim se dela.

− Vem, da ne. Trmast si kot osel. Samo ne razumem, zakaj.

− Jan mi je odprl oči. Ko sem ležal doma v najini postelji in nisem mogel zaspati, se mi je nenadoma vse odprlo. Saj veš, da sem komunist od gimnazijskih let, sprejeli so me takoj, ko je bilo to mogoče. Delal sem vse po zapovedih in se zaradi svojih idej za vselej odtujil od očeta, potem pa mi država ni ponudila prav nič v zameno. Pod pojmom države mislim vladajočo birokratsko strukturo. Sistem je naravnan na delavski srednji kader, ta ima vso oblast v svojih rokah. To oblast v njegovem imenu izvajajo partijski voditelji tipa Vojko Železnik. Tu ni ničesar za intelektualce. Navaden ključavničar s srednjo šolo je pričel delati s sedemnajstimi ali osemnajstimi leti in je v moji starosti že devet let zaposlen. Prejemal je plačo, skoraj enako plači strokovnega sodelavca ali pa tvoji začetni sodniški plači. Lahko je vzel kredit, zgradil hišo ob pomoči udarniških akcij sodelavcev in zdaj, ko sva ta ključavničar in jaz stara sedemindvajset let, ima on materialne možnosti za preživljanje in življenje družine, midva pa nimava nič, še garsonjera, v kateri živiva, je samo najeta. Njegov kredit je tako rekoč požrla inflacija. Kaj pa midva? Ves svoj prosti čas sem namenil za to, da bi bila družba boljša, da bi imeli mladi boljše možnosti za delo, študij in življenje, a misliš, da mi bo za to delo kdaj kdo hvaležen? Pa dobro veš, da nisem delal za zahvalo, za medalje in priznanja, delal sem iz prepričanja. Noseča si, imela bova še enega otroka. Kam ga bova dala? »e naše postelje postavim v garsonjeri drugo ob drugo, ni prostora, da bi odprl vrata. Na sodišču ne bova dobila stanovanja prej kot v dveh letih, morda pa še to ne. Moral bi prositi, moral bi storiti natanko to, proti čemur sem se boril. Do stanovanja lahko prideva samo po zvezah. Teh pa nimava, pravzaprav imava samo negativne. Obrnil bom ploščo in od zdaj naprej najprej poskrbel za Jana, tebe, najinega drugega in potem še zase. Delavski razred pa bo nekaj časa čakal na mojo pomoč.

Vesna je počasi vsrkavala ihtave, skorajda nepovezane besede, prehitevajoče se med seboj. A pomembnejše od vsebine so bile barva glasu, odločnost in prepričanost. Naslonila je glavo na njegova ramena, kakor bi mu hotela povedati, da ne more razmišljati o vsem tem, kar ji je povedal, da pa mu verjame. Verjela je, da je borec. Ne bo pokleknil pred ovirami, pa čeprav bodo morda zelo hude. Ko je zaprla oči, je čutila strašljivo moč. Vedela je, da je izguba časa, če bi pričela vleči na plan svoje pomisleke, dvome in vprašanja. Ni se bil pripravljen ustavljati, bilo je kot tek za vlakom, ali bo skočila nanj ali pa bo odpeljal. Tako preprosto je bilo. Iztok se je vedno odločil zanjo. Nič ga ni ustavilo. Bilo bi noro, če mu ne bi sledila. Konec koncev za ugovore ni niti imela moči.

− Boš zmogel?

− Boš ti, ljubica?

− Meni ni hudega.

Odkimal je in jo še enkrat poljubil.

− Ko ti bo najbolj hudo, ko ne boš vedela, kaj bi naredila, in ko boš prepričana, da si čisto sama in da ni več nobene pomoči, se spomni, kar ti bom rekel zdajle. Postal bom dober in znan odvetnik in čez nekaj časa se mi boš pridružila in bova delala skupaj. Jan bo diplomiral z odliko in bo delal v najini pisarni. Punčka, ki jo nosiš, pa bo umetnica in nama bo pila kri in cefrala živce, da sploh ne pomislim na fante. Ubožčke bo ovijala okoli prstov.

Vesna je bruhnila v jok in brez besed pustila, da jo je trepljal po ramenu, in se obrnila proč, ko je mimo prišla sestra in sumničavo premerila Iztoka, kakor da je on kriv za njeno žalost.

− Obljubi, da misliš resno, ker te bom prijela za besedo.

− Obljubim, Vesna. Slika, ki jo vidim pred seboj, je tako živa, tako jasna, da mora biti resnična.

35.

Vesna me po najinem pogovoru ni nikoli vprašala, kako mi gre v pisarni. Dobro je vedela, da bi se prvi pohvalil z dobrimi strankami, če bi jih kaj bilo. Ni mi bilo lahko kazati brezskrbnega obraza, se šaliti, jo spraševati, ali lahko razmišljava o leseni hiši, povsem ekološki, brez lesnih zaščit iz formaldehida, ko pa mi je zmanjkalo denarja za hrano. Vesni nisem hotel reči zanj. Prestati sem moral nekaj več pozornih pogledov, a pogovarjala sva se zgolj o Janu.

Kljub zdravilom je vedno bolj tonil. Izvidi krvi so kazali samo slabšanje. Postajala sva malodušna in razmišljala sva, da bi res pričela iskati darovalca kostnega mozga, kar je bilo neumno, saj sama pri tem nisva mogla storiti ničesar. Primarij se ni navduševal nad presaditvijo, trdil je, da bodo zdravila prijela. Upanje je kopnelo z vsakim dnem in po treh mesecih bivanja v bolnišnici je bil Jan še bolj bolan in slaboten, kot je bil ob sprejemu.

Prvi ponedeljek v septembru sem vzel svojo odvetniško usodo v svoje roke. S prijaznostjo, zvijačnostjo in spretnostjo sem se prebil mimo številnih tajnic in vodij služb do vodje izterjave pri ljubljanski komunali. Podjetje je imelo ogromno dolžnikov in zanj je izterjavo vodila znana odvetniška pisarna.

− Gospod Pukl, sem odvetnik Iztok Vidmar in bi rad vodil izvršbe za vaše podjetje. Vem, da to za vas opravlja že drug odvetnik, ampak ponujam vam, da se poplačam glede na uspeh izvršb, tako da ne bi imeli prav nobenih stroškov z menoj. Ne bom ovinkaril, sem začetnik in nujno potrebujem delo, ker ne morem čakati, da se razve, da sem dober odvetnik. Imam hudo bolnega sina. »e ne bi bilo njegove bolezni, se ne bi nikoli ponižal, da bi tako grobo kršil odvetniško etiko, ampak tako pač je, nisem ponosen nase, ker to počnem.

Govoril sem glasno, malce preglasno za velikost pisarne, v kateri sva se sestala, jasno in hitro, da me ne bi prekinil, preden bi dokončal. Besede so izzvale na obrazu precej obilnega moškega različne odmeve. Najprej nejevero, potem prepričanje, da ima opravka s popolnim norcem, kaj šele z resnim odvetnikom, potem pa sočutje ob omembi Janove bolezni.

Našobil je ustnice, kakor da bi želel pihati v trobento, napihnil lica in potem glasno izpustil ves zrak iz sebe. Zmignil je z glavo na levo in desno, dvignil obrvi in naslonil komolce na mizo iz lepega ptičjega javorja z visokim sijajem in prepletel prste kot v molitvi.

− Ta posel je našemu odvetniku priskrbel generalni direktor. Neka žlahta, daljna sicer, kaj pa vem. Ampak ne morem ti dati njegovega dela. To je velik kos pogače, zaposlene ima tri pomočnike, da prebavijo vse te tone in tone solate. Ti sam ne zmoreš tolikšnega obsega.

− »isto zadovoljen sem samo z enim delom te tone papirjev. Se lahko dogovoriva?

− Se boš res poplačal iz lastnega uspeha? Nobenega tvojega računa ne morem podpisati. Direktor bi vedel.

− Direktor bo vedel tudi, ko bo podpisoval moja pooblastila. Ali lahko podpisujete pooblastila tudi vi ali kdo drug?

− Pooblastila lahko podpisujem jaz, pravnica in vodje vseh tozdov.

− Potem sva dogovorjena. Lahko dobim spise danes? Morda najkasneje jutri?

Pukl se je zasmejal, da so se tresla okna. Za nameček se mu je zaletelo in nekaj časa ni prišel k sebi, potem pa se je kihanje in krehanje ustavilo, obrisal si je solzne oči in se zresnil.

− »e si se zlagal, da je tvoj sin bolan, te bom prijavil odvetniški zbornici.

− Raje bi bil brezposelni odvetnik in stradal, kot da gledam bolnega Jana. »edalje težje se bori z levkemijo.

Spise sem dobil v sredo zjutraj in v sredo popoldne sem odnesel v vložišče prvih trideset izvršb. Potem sem obiskal Vesno in Jana, po večerji pa sem do treh zjutraj naredil še sto dvajset izvršb. Vložil sem jih takoj, ko je na moji šepajoči uri mali kazalec pokazal osmo zjutraj. Vedel sem, da samo vlaganje izvršb še ne bo pomenilo prilivov na moj žiro račun, zato sem se podal na izvršbo, kjer sem našel svoje predloge spravljene v škatli z datumom vložitve. Ena izmed zdolgočasenih uslužbenk je med grizljanjem žvečilke leno vpisovala predloge v seznam.

− Kam bojo šli ti predlogi, ko jih boste vpisali?

− Kdo pa ste?

− Odvetnik Vidmar. Tamle so moji predlogi. Še več pa jih pride danes.

− V omare. Zdaj se dovoljujejo spisi stari tri mesece.

− Kdo pa odloča o tem?

− Sodnica Jelovškova.

Njeno sobo sem našel pet vrat naprej po hodniku, zajel sem sapo in potrkal. Ker nisem dočakal odgovora, sem vstopil in si nadel najlepši nasmeh, kar sem ga premogel. Sodnica Jelovškova mi je namenila tisti znani pogled izgini-še-preden-si-vstopil.

− »e ste stranka, se samo obrnite in odidite, če ste kakšen novopečeni odvetnik z milo prošnjo, naj poštempljam kakšno vašo izvršbo, se tudi obrnite in odidite.

Nisem se premaknil.

− Na nosu vam piše, da ste tista druga prej omenjena možnost, ker se tresete, da vas bom res vrgla ven, in stojite tako ravno, kot da ste požrli metlo. Za kaj gre, kolega?

Naučil sem se biti kratek, kadar je treba, in pisateljevanje je pripomoglo, da sem znal biti prepričljiv tudi v samo dveh stavkih. Dve minuti kasneje sem bil zunaj z obljubo, da bodo sklepi izdani takoj. To naj bi bilo darilo za dober začetek kariere, sicer mi je Jelovškova zagrozila, da bom ob naslednjem obisku dobil v glavo vazo, preden bom odprl usta.

Ob devetih zjutraj, petnajst minut potem, ko sem se vrnil v pisarno, se je zgodil čudež. Zazvonil je telefon, klicali so iz priporov zaradi zaslišanja osumljenca s pravico do zagovornika po uradni dolžnosti. Odhitel sem v pripor in se znašel iz oči v oči s Hrvatom iz Čakovca. Sumili so ga vlomov v bogate hiše v Ljubljani. Za nekaj minut sva ostala sama, da sva se lahko pogovorila, ravno toliko, kot je potreboval tožilec, da je prišel na sodišče.

− Ne vem, kaj znate in koliko znate. »e me spravite ven, da lahko še danes pobegnem iz Slovenije, vam bom pri svojem avtu izročil pet tisoč mark. Se razumeva?

Ne bi ga mogel bolje razumeti. Pet tisoč mark je izviralo iz čiščenja tistih hiš, zaradi katerih so ga prijeli. Tožilec je imel dober primer, nobene luknje nisem videl. Osumljenca so videle priče, vendar pa niso našli nobenega predmeta iz oropanih hiš. Zagovarjal se je, da je prišel v Ljubljano poslovno in da nima prav nobene zveze z vlomi, ko pa so mu povedali, da so ga videle priče, se je smejal, ker da to ni mogoče. Trdil je, da ne bo odšel iz Ljubljane, dokler ne bo opravil posla, zaradi katerega je prišel, kar naj bi bilo nakup stavbnega pohištva za gradbeno podjetje v Karlovcu, udeleženo v gradnji novih stanovanjskih blokov. Sodnik ni verjel niti besede in je kimal, ko je tožilec utemeljeval, da obstaja nevarnost, da bo vplival na priče, in da je begosumen. Odločno sem protestiral, s precej nizkim basom zatrjeval, da ne obstaja ne prvi ne drugi priporni razlog, in predlagal, naj osumljeni deponira potni list na sodišču in obljubi, da ne bo pobegnil. Vpliv na priče sem označil za neverjetnega, kajti oškodovane družine so bile zelo znane in bi že sam poskus osumljenca, da se jim približa, sprožil pravi alarm.

Preiskovalni sodnik je pričel dvomiti, tožilec je živčno pogledoval na uro. Začutil sem priložnost, se spet oglasil in na hitro povedal skoraj isto, vendar na drug način in s povsem drugimi besedami. Sodnik se je prepozno spomnil, da bi mi naročil, naj diktiram na zapisnik, počasi je pričel obnovo mojih besed, tu pa je naletel na moje ogorčeno protestiranje, ko sem ugovarjal, da jih ne povzema natančno.

− Oprostite, ob enajstih imam glavno obravnavo in je ne smem zamuditi. V celoti vztrajam pri odreditvi pripora, se je oglasil tožilec.

Že je pospravljal spis v torbo in se zaskrbljeno oziral na številčnico svoje dragocene ure, se nasmehnil preiskovalnemu sodniku in odvihral. Pojavila se je svetloba na koncu tunela, pričel sem utrujati sodnika kot veliko ribo na trnku. Vidno jezen je gledal, kako mineva čas za malico, bližala se je pol dvanajsta, nenadoma je zaprl spis in me pogledal v oči.

− Odvetnik Vidmar, ne verjamem, da ste tako neumni in ne bi vedeli, da bo osumljenec pobegnil na Hrvaško takoj, ko ga bom izpustil.

− Gospod sodnik, zavedam se tega, ampak on nikakor ne bo pobegnil iz Jugoslavije. Hrvaška pa je naše sodno območje, privedli ga bodo, če se na vabilo ne bo odzval. Še vedno trdim, da ni begosumen, nima nobene predkaznovanosti, na priče pa ne more vplivati. Mar res pričakujete, da bi žrtvam grozil, da naj ne pričajo proti njemu?

− Sam si je kriv, je skoraj neslišno zamrmral preiskovalni sodnik in vedel sem, da očitek velja tožilcu. Preveč se mu je mudilo in preveč prepričan je bil v svoj prav.

Hrvat je bil zunaj eno uro pozneje in pospremil sem ga do avtomobila, parkiranega na železniški postaji. Nisem pričakoval, da bo držal besedo. Pet tisoč mark je bil tak znesek, da se mi je zavrtelo v glavi. Bil sem še nov in neumen. Pravi kriminalci ne lažejo odvetnikom. Brez besed je izvlekel vrečko, odštel denar in mi stisnil roko.

− Dober si. Povedal bom mojim, da lahko računajo nate.

Osvoboditev moje prve stranke iz pripora je povzročila pravi mali vihar. Priporniki so bili nekako povezani in niso imeli skrivnosti med seboj. Od dvajsetih pripornikov na sodišču jih je osem odpustilo odvetnike po uradni dolžnosti in mi podpisalo pooblastilo. Od preostalih dvanajstih pripornikov jih je šest preklicalo pooblastilo svojim odvetnikom in najelo mene. Nekaj tednov kasneje sem izvedel, zakaj. Takratna običajna tarifa za prevzem priporne zadeve, v kateri je resnično grozila zaporna kazen, je bila dvakrat višja od zneska, s katerim se mi je zahvalil Hrvat.

Končno sem postal tudi odvetnik, plačan zaradi uspešnosti. Nič več mi ni bilo treba strmeti skozi okno na ulico, kdaj bo prišla kakšna stranka. Pravzaprav z ulice ni bilo nikogar. Moj obstoj je bil odvisen izključno od ustnega izročila. Ta je dober. Pojdi k temu. Ta je nov in lačen uspeha. Vem za enega zelo dobrega odvetnika.

Vesni nisem pripovedoval o delu za pripornike, niti ji nisem razlagal o dohodkih. Bila je izjemno razdražljiva, tudi jaz bi bil, če bi ves dan ždel med rakavimi otroki. Meni bi se pričelo mešati od skrbi. Povedal sem ji, da sem v celoti plačal zemljo, našel privatnika z obljubo, da bo lahko izdelal leseno hišo, odporno proti mrazu in vročini, le da moram poskrbeti za betonsko podlago za kleti in garažo.

Komajda je pogledala načrt, skomignila z rameni in se spet posvetila Janu. Kadar je ta našel dovolj moči, je tekal iz sobe v sobo, najraje pa po hodniku. Očitno je bilo, da je po meni podedoval željo po hitrem premikanju, in nobena soba ni bila varna pred njim. Zdaj ni več padal na zadnjo plat, čez dan tudi ni več nosil plenic, postal je pravi mali razbojnik, razganjalo ga je od energije, dokler ni ugasnil kot sveča in se ves bled ulegel, kjerkoli ga je pač zadelo. Stegoval se je po kljukah, ker je odkril, da na ta način lahko odpre vrata, kadar pa je naletel na zaklenjena, je od začudenja pozabil zapreti usta. Prav v ničemer se ne bi razlikoval od zdravih sovrstnikov, če bi imel lase in če ne bi jemal citostatikov. Dolgi črni lasje so mu izpadli takoj prvi mesec, novi mu niso zrasli.

Novembra sta prišla Vesna in Jan domov. Jana sem nesel v naročju, medtem ko je Vesna z že precej zajetnim trebuščkom racala pred nama. V stanovanju sem postavil malčka na tla, in ta je začudeno gledal naokrog. Obraz se mu je spremenil, se razjasnil in spet zmračil, končno pa se je spustil na vse štiri, od veselja odkobacal po stanovanju, se vzpel ob postelji in se obrnil proti nama s prešernim nasmehom na obrazu. Bil je spet doma, našel je svoj prostor, zakopan nekje v njegovi otroški podzavesti. Ves čas v bolnišnici ga je iskal. Dvignil je roko proti nama, da bi naju poklical k sebi, k svoji postelji, da bi z nama delil svoje veliko veselje.

36.

Novica, da je vnovič postal dedek in da je Vesna rodila še drugega sina, je Železnika ujela na potovanju po Rusiji, kamor ga je kot člana delegacije Zveze komunistov Jugoslavije povabil Mihail Gorbačov. O obisku razen nekaj lokalnih poročevalcev ni skoraj nihče poročal, je pa zato bilo srečanje toliko bolj pristno in začinjeno s pregovorno rusko domačnostjo, jedačo in pijačo. »eprav je šlo za protokolarni obisk, saj je Mihail Gorbačov marca postal generalni sekretar ruske partije, s tem pa tudi dejansko prvi človek Sovjetske zveze, je imel Železnik tudi nekaj povsem operativnih nalog. Zadolžen je bil za informativni obisk pri ruski armadi zaradi opravljanja servisa migov in protiletalskega orožja jugoslovanske vojske.

Glede Vesne je bil izjemno previden, nikakor ni hotel prehitevati. Še vedno je pričakoval, da ga bo napadla, kakor hitro se bo spet pojavil. Zato je tudi prebival v Srbiji in pri tem opazoval, kako se Jugoslavija čedalje bolj potaplja.

Bil je prepričan, da bo prišlo do hudega preloma v družbi. Jugoslavija je z zvezanimi očmi s polno hitrostjo drvela v brezno. Vodstvo države je mirno uživalo v veseljačenju, zapravljanju in brezbrižni nevednosti, razpoke pa so se nevarno širile. Ljudje so imeli že vsega zadosti.

Železnik je razmišljal, ali bo obljuba jedra partije o odločnih spremembah končno malce omilila načela dogovorne ekonomije in spustila v državo nekaj, kar bi spominjalo na tržni regulator. Usoda države je bila odvisna od stališča ortodoksnih partijcev, ali bo ideja pri njih naletela na odobravanje ali zavrnitev. Govorilo se je, da se bo sprejel zakon o podjetjih v smislu zahodnih kapitalističnih družb in da naj bi tudi posamezniki smeli odpirati podjetja in se boriti za kos pogače na trgu.

Železnik ni bil prepričan, ali bodo te reformne sile, vodili so jih predvsem mlajši ekonomisti, šolani na zahodu, res opravile nalogo, ki jim je bila dana. Žal so jih napadali, še preden so sploh pričeli delati.

Skrb so Železniku povzročale novice, da je Vidmar svojo obubožano odvetniško pisarno preselil na elitno lokacijo v Ljubljani. Najemodajalec pa je bil sorodstveno povezan s po vojni prebeglimi Vidmarji v Kanadi. Vidmar je hitro napredoval in direktor ljubljanske komunale je Železniku poročal, kako je ukanil njegovega sodelavca, da mu je odstopil dobršen del pravniških del, čeprav jih je zanj do tedaj opravljal nekdo drug. Bil je zelo uspešen in poceni, saj se je poplačal iz svojega uspeha.

Do maja, ko je Vesna rodila, je imel zaposlene tri sodelavce, čeprav Železnik ni imel točnih informacij, ali gre za redne zaposlitve ali samo pogodbe o delu ali pa celo za dogovor štirih samostojnih odvetnikov, da bodo delali skupaj.

Vidmarjev napredek je potrdil tisto, kar je Železnik vedel že ves čas. Fant je izkoristil fasado prizadevnega partijca za dosego sebičnih zasebnih ciljev. Bil je točno tak, kot je vedel, da je, pravi sin starega Vidmarja, kapitalističnega privrženca, stremuha. Vedel je, da stari Vidmar skrivaj že dvajset let sanja o tem, da bi stegnil kremplje po Kovinarju.

Ampak Vesna je bila naravnost nora na tega prevaranta. Njegova mala punčka. Kako na svetu se ji je posrečilo najti najbolj neprimernega moškega?

Zaželel si je, da bi se to bratenje in pitje v Rusiji končalo in bi se lahko vrnil domov. Žal ni mogel spremeniti vnaprej določenega urnika. Predvidenih je bilo pet dni pogovorov s predstavniki vojaškega kompleksa, potem pa sedem dni oddiha na dači na Krimu. Rusi so vračali obisk, ko so jih Jugoslovani gostili v Budvi. Tam je Železnik zanje zapravil celih štirinajst dni in Rusi so bili navdušeni, med njimi najbolj drugi pomočnik prvega sekretarja, odgovoren za sodelovanje s prijateljskimi partijami vzhodne Evrope. Teden dni so samo ležali na hotelskih ležalnikih in se nacejali z žganjem, preden mu jih je uspelo vsaj malce razmigati z obiskom Durmitorja, Tare in vasi Njegoš, kjer so jim postregli z na zraku sušenimi pršuti. Vsakemu Rusu so pozneje še na letalo prinesli po dva pršuta za darilo. Bal se je, da bodo na Krimu sledile prave rimske bakanalije. Te bodo samo še povečale pritisk na njegova jetra, kar mu je specialist internist po težavah z njimi strogo odsvetoval.

Obisk na Krimu mu je bil odveč še iz enega razloga. Delegacija, v kateri je bilo štirinajst najuglednejših tovarišev iz samega vodstva jugoslovanske partije, je imela precejšnje težave zaradi notranjih trenj, preveč banalnih, da bi bilo treba razmišljati o njih. Vodja delegacije je bil Miloševićev človek. Odkrito je govoril o preporodu Srbije, predolgo časa odrivane in v federaciji zaničevane. Nosila je največje breme Jugoslavije, Tito, napol Hrvat in napol Slovenec, pa je Srbijo na račun drugih vedno tiščal navzdol. Bilo je jasno, da je tega sedaj, po Titovi smrti konec. Tudi intelektualci v Srbiji so čutili enako in zahtevali, da se krivica, ki se je Srbiji zgodila v Jugoslaviji, popravi. Celo njihovi najbolj cenjeni literati in akademiki so trobili v isti rog. Dva Hrvata, prav tako člana iste delegacije, sta spremljala napihnjenčeve izpade s pomenljivim posmehovanjem. Železnik se je zavedal, da bo iz vsega tega nastal kar odmeven cirkus, posebno če se bodo jeziki pod vplivom vodke še dodatno razvezali. Sodil je med najstarejše udeležence, moral bi miriti strasti in poskrbeti, da ne bi nastal kakšen škandal, a se mu je igranje angela varuha pričelo upirati.

Nikogar ni bilo, da bi ga lahko poklical, mu pojasnil, s kakšnimi težavami se ubadajo, in nenadoma so mu vsa pretirana opozorila s sestankov pri službi državne varnosti postala razumljiva. Delegacija je spominjala na hidro s štirinajstimi glavami. Nihče ni mogel ali smel biti glavni, vsi so bili enaki. Ta enakost pa se je pričela kazati kot resna nevarnost. Bilo je enako kot v Beogradu. Država je potrebovala eno samo glavo, eno samo vodstvo. Ampak partija se je sesuvala na republiške partije, zvezna je komajda še obstajala. Tam daleč v Rusiji se je Železnik zavedel, kakšno napako je naredil v svojih načrtih. Včasih je pot v Ljubljano vodila samo preko Beograda. Ko se je nekdo izkazal v federaciji, je dobil zasluženo plačilo v obliki vodenja republike. Veljalo je samo, kar je potrdil Beograd. O tem je pripovedoval na eni od pijank tudi neki Jelcin, ampak Sovjetska zveza je imela toliko republik in pokrajin, da sta bila rotacija in nagrajevanje na ta način, da so zaslužne postavljali za predsednike republik, smiselna. Sedaj pa se je zgodba obrnila popolnoma na glavo, v Beograd so nagnali tiste, ki so jim bili v republikah napoti. V Ljubljani ga ne bodo sprejeli, ker ni bil njihov. Prekleto, moral bi se naučiti, kako pomembno je, da si naš in ne njihov. »e si njihov, imaš nekaj za bregom, njihovim je treba metati polena pod noge, čeprav imajo dobre ideje in čeprav bi bilo bolje za vse, če bi svoje cilje uresničili. Železnik se je dobro zavedal, da ga nobena struja v Sloveniji nima za svojega.

Ves ta čas v federaciji se je zdel izgubljen, če bo federacija postala šibka. »e se bodo dvignile posamezne republike, bo pomembno, da si Slovenec, če boš hotel vladati v Sloveniji. Nobene možnosti ne bo imel, če bo prišel v Slovenijo iz Beograda. V tej luči se je nenadoma zazdelo povsem nepomembno za notranji boj za oblast v Ljubljani, da je njegov sin veleposlanik v Zvezni republiki Nemčiji. Pomembno bo, kdo bo imel denar, da bo lahko kupil prestol, podmazal prave tovariše. Janez je bil na pravi poti, Kovinar je bil zlata priložnost za usmerjanje denarja na prave naslove, še bolje pa bi bilo, če bi kateri od Železnikov sedel na čelo kakšne banke. Ljubljanska banka je bila močna, poleg tega pa prisotna vsepovsod po Jugoslaviji.

Železnik je postal nestrpen. Hotel v Moskvi je bil resnično na nivoju, celo kurbe niso bile čisto navadne kmetice, pobrane na cesti. Niso bile pretirano naličene, ne opolzke ali neizobražene. Anastazija, za katero mu je Jelcin namignil, da je odlična izbira, je bila profesorica, ni si dobro zapomnil, ali biotehnike ali biologije. Znala je pet tujih jezikov in z njo mu ni bilo odveč biti tudi opažen, recimo na gala večerji v elitnem predelu Moskve. Resnično se je potrudila, mogoče celo bolj kot Slavica, tej revici je počasi pohajala sapa. Razmišljal je, da bi se naredil bolnega, se pustil odpeljati v kakšno bolnišnico in od tam domov v Beograd kar z rednim poletom, a si vendarle ni upal. Ali Shukrija, junija je nasledil njegovega mentorja Dragoslava Markovića, mu je zabičal, da ga šteje za odgovornega, da bo obisk dosegel namen.

Govorilo se je, da je Krim sicer nekaj posebnega in da mu ne bo dolgčas, ampak Železniku je počasi presedalo, da se je moral kar naprej privajati na nove razmere. Dobro je vedel, da ne bodo njemu na ljubo na »rno morje odpeljali moskovske priležnice, predstavili mu bodo kakšno novo gorečo rusko kobilo s svetim ciljem, da mu čim prej izkaže vso svojo pripadnost. Anastazija je bila dojemljiva za pravo mero in pravi čas, ni mu bilo treba igrati balkanskega junaka, če si je zaželel miru in spanja, ne da bi kdo pijan smrčal v njegovi postelji, ampak Anastazija je ostala v Moskvi.

37.

Vesno so spremembe v njenem življenju potiskale nekam proti robu. Ni se ga dobro zavedala, ga je pa čutila. Samo še korak, samo še korak.

Ni mogla reči, da se oblaki nad njo niso razkadili. Jan je postal že pravi mali razbojnik. Znova so mu zrasli močni, rahlo kodravi lasje, črni kot oglje. Kot žamet goste trepalnice so obrobljale iskre, nenavadno prodorne oči. Oboževal je bratca, mirnega, pridnega Jureta, hudega zaspančka. Mali ni imel težav s trebušnimi krči, čeprav ga je Vesna dojila. Odpadli so vsi zapleti s pripravo hrane in razkuževanjem stekleničke, ki so bili nujno zlo pri Janu. Tudi Jure je bil rojen s carskim rezom, vendar je Vesna dobila precej manj injekcij kot pri prvem porodu, lažje je prestala operacijo in hitreje je okrevala. Jan je imel rad plišaste igračke, najraje Vučka, simbol olimpijskih iger v Sarajevu. Vse igračke je znosil v bratovo posteljo, razen Vučka, ker je hotel, da bi se skupaj igrala, ampak mali še ni bil pripravljen na igro. Samo zgrabil je igračko in jo trdno držal, dokler ni Jan presodil, da jo je imel že dovolj časa, in mu jo je odvzel, ne glede na to, kako glasno je mali vpil za njo.

Še vedno so stanovali v malem podnajemniškem stanovanju, kjer se ni dalo hoditi drug mimo drugega, ne da bi se med seboj dotikali, zaletavali in si bili napoti. Ampak to je bilo nekako domače in prijetno, ves čas so bili v stiku, povezani med seboj kot zapredek. »utili so vsako spremembo razpoloženja med seboj, tako da med njimi ni bilo prav nobene skrivnosti. Iztok je bil Janovo sonce, držal se ga je kot klop, tudi če je prinesel s seboj spise in škilil vanje, ko ga je nosil na rokah ali kot jezdeca urnega konjička za vratom.

Vesna je čutila, da Iztok komaj čaka selitev v novo hišo, zraslo skoraj čez noč. Do dokončanja so manjkale resnično samo še malenkosti. Jan je bil navdušen, ker je bilo v hiši toliko prostora, drsal se je po gladkem parketu, vriskal in se metal po tleh kot premočno napihnjena žoga.

Vesna se nove hiše na Brezovici ni veselila. Bila je predaleč iz Ljubljane, da bi lahko odšla v službo peš, kot je to lahko počela iz najetega stanovanja. Družina bo zdaj potrebovala dva avtomobila. Iztok je trdil, da to ne bo problem, ker zanj nič, kar je bilo povezano z več denarja, ni bila ovira. Vesna se je bala težav, ko bosta morala voziti otroka v vrtec, v šolo, kasneje na obšolske dejavnosti. Otroka ne bosta mogla nikoli sama domov ali zdoma.

Bilo ji je težko, ko je opazila, da hiša načenja njun odnos. Iztok do te presnete gradnje ni nikoli postavljal vprašanja denarja tako v ospredje. Vedno je razmišljal idealistično in v skladu s svojim prepričanjem. Bil je pravi komunist. Njej je oče komunizem ali vsaj to, kar je ostalo od te ideje, ko je opazovala očetovo življenje, priskutil, in se je pod maminim vplivom oklenila drugačnih idej. Ampak Iztok je bil naivno zavezan misli, da so ljudje v načelu dobri in da lahko z dobroto in medsebojno pomočjo dosežeš vse in premagaš vse ovire. Ideja je bila na prvem mestu. Moč ideje nad močjo kapitala.

V trenutku, ko je Iztok postal odvetnik, se je moralo v njem nekaj spremeniti, in to ji ni bilo všeč. Vedela je, kaj jo moti. Iztok se je pričel gnati za denarjem, da bi z njim sam premagoval težave. Prej jih je premagoval z njo in prijatelji.

Bala se je odločno načeti pogovor z njim o tej spremembi, zdelo se je, kakor da ima zaradi obeh otrok nekako zvezane roke in noge. Iztok je tekel še vedno sproščeno, polnega koraka in široko razpetih pljuč, ona mu je obupno skušala slediti s kratkimi in prisilnimi poskoki, pri čemer je dobro vedela, da ga ne bo nikoli dohitela. Noro si je želela, da bi še naprej potovala skupaj, kamorkoli bi ju pač vodila pot. Nikoli mu ni tega povedala, ker je bila prepričana, da za kaj takega niso potrebne besede. Z njim bi šla na konec sveta. Lahko bi imenovala to kakorkoli, karma, kemija, usoda, ljubezen ali pa norost.

− Iztok, ne želim si še v novo hišo.

Zdelo se je, da so ga njene besede zadele, trznil je in se obrnil. Bil je tako lep, tako odrasel, nič več otročji, z divje razmršenimi lasmi kot na fakulteti, nič več v okroglih, zvonastih hlačah in puloverju, sedaj je nosil Murino obleko z rahlo, ne povsem razvezano kravato. Podaril ji je nasmeh, dokaz čiste, popolne sreče. Dvignil je dlan, kakor da jo hoče pozdraviti. Še naprej se je igral z Janom, medtem ko je ona pestovala Jureta in z odprto dušo v očeh čakala, kako se bo odzval. Potem je ujel fantka, si ga posadil za vrat in stopil k njej. Dotaknil se je je z dlanjo in podrgnil svojo dlan ob njeno.

Iztok, v tvojih načrtih ni bilo nobene hiše, odvetniške pisarne, še enega avtomobila, da se bova lahko prevažala v mesto in nazaj, a ne? Povej, da greva domov, prosim, povej, da vse to počneš samo zaradi Jana! »e se bolezen vrne …

− Vesna, zakaj tako strmiš vame? Ti ni dobro? Ti je slabo?

Zaskrbljeno je odložil otroka na tla in jo prijel. Iztok je nagonsko čutil, kadar je bilo z njo kaj narobe. Nenadoma so se oglasile vibracije. Zmotile so bitje njegovega srca, zazdelo se je, kakor da to prične utripati neredno, kot bi kakšen utrip izpustilo. Nekaj v zvezi s hišo jo je moralo prizadeti in ni želel raziskovati, kaj je to. Vse v zvezi z novim domovanjem je bilo zelo krhko, ker je živel v njej strah brez logične podlage, je pa očitno segal globlje, kot si je predstavljal. Ivanka in Cvetka, vsaka s svojimi punčkami, sta med obiski spraševali Vesno, ali se veseli, da bo končno na svojem in bo imela dovolj prostora za otroka, z Iztokom pa bosta prvič imela tudi svojo spalnico. Vesna se je z odgovorom vedno nekako izmuznila ali pa preprosto spremenila temo pogovora. Veliko raje se je pogovarjala o obeh fantkih, o njunem napredovanju, rasti, drobnih pripetljajih, nespečnosti ali celo njunih igračkah kot pa o prihodnosti, vrnitvi v službo, varovanju otrok in preselitvi.

− Gremo domov?

− Domov, je kot odmev ponovil Jan in pritekel k očetu, dvignil roke v znak, da bi se rad nesel, in Iztok ga je kot igračko dvignil k sebi.

Vesna je čutila, da se je Iztok izognil težavam tako, da jih je pometel pod preprogo in jo odpeljal iz hiše. Nenadoma ni bila več gotova vase, ena plat je zahtevala, naj se upre, se postavi pred Iztoka, mu zapiči prst v prsi in ga vpraša, koliko časa bo še delal mimo nje, ne da bi vprašal, kaj si o vsem misli ona, druga plat pa je v Iztokovih dejanjih videla dokaz velike požrtvovalnosti, odrekanja, želje, da bi družini dal varnost, udobje in nekako celo srečo.

− Bojim se, je priznala, ko je zaklenil vrata za seboj in se ustavil na dnu stopnic.

Pozorno jo je pogledal in vibracije v prsih so se umirile. To je bilo tisto, kar ga je zmotilo. Vesno je strah. Ljubeče je stisnil fantka v naročju še bolj k sebi, da se je pričel otepati in se skušal osvoboditi močnega prijema. Ta živa mala stvarca v njegovem objemu je bila tisto, kar je nagnalo Vesni strah v kosti. Razumel je njen strah tako kot tistega v sebi, kadar se je kakšen njegov precej smeli načrt bližal koncu in ga je nenadoma brez razloga stisnilo v prsih, da bo šlo zadnji trenutek kaj narobe.

Bil je čas, ko ga je bilo pošteno strah. Ko je bil Jan povsem na dnu, ko so izvidi krvi govorili o tem, da ne bo več dolgo zdržal, če se ne bo kaj hitro spremenilo na bolje, ko je odpovedal službo na sodišču in se pognal v odvetništvo, kot bi skočil na glavo v vodo, za katero se mu niti sanjalo ni, kako globoka je. Ampak s tem se ni nikoli pretirano ukvarjal. Ko je bilo mimo, je bilo mimo, strah ni pustil nobenih posledic v kosteh. Vesna je bila drugačna, žal nobeno prigovarjanje ni pomagalo. »e se je česa bala, se jo je strah oklenil kot umetna koža in se ga potem nikakor ni mogla znebiti. Iztok tega ni mogel razumeti. Pred Janom je bila tako odločna, prepričana vase in neustrašna, potem pa takšna sprememba. Preden je odšel v Makedonijo, je bil tudi sam odločen in prepričan vase, ampak ko se je vrnil, ni poznal nobenega strahu več. Tisti trenutek, ko je bil prepričan, da bo umrl, je spremenil njegovo dojemanje življenja.

Ko je tank grmel proti njegovi luknji in obrnil prav nad njegovo glavo, da so gosenice zatrpale zaklon z zemljo, zemlja pa njegove oči, nos in ušesa, je bil tako strahotno dolg in moreč, da nič od tedaj naprej ni moglo več zasenčiti tistega prvinskega strahu. Okusil ga je, ko je zatrpan z zemljo poskušal na plan in mu je uspelo šele tisti resnično zadnji trenutek, preden bi mu raztrgalo pljuča.

Z Vesno se je zgodilo prav nasprotno. Tiste grozljive poškodbe, pretrpljene med očetovim napadom, so podrle temelje njene gotovosti. Janova bolezen je uničila vse drugo, predvsem pa prepričanost vase. Podobna je bila vojaku, ki je prepričan o lastni neranljivosti, potem pa se ob prvi rani iluzija o preživetju in neranljivosti podre in vojaka strah povsem zlomi.

− Ne boj se, Vesna, Jan je borec, in če se bo bolezen ponovila, bo premagal tudi to. In takrat bova imela dovolj sredstev, da ga bova odpeljala tja, kjer mu bodo dali najboljša zdravila.

Vesna je zajela sapo, hotela je reči, da se ne boji za Jana, ampak v hipu je spoznala, da bi sledilo obvezno Iztokovo vprašanje, česa pa jo je potem strah, če ne za otroka, in o tem se v tem trenutku ni hotela pogovarjati. Strah za otroka bi moral biti največji strah sleherne mame, ampak Vesna je očitno odstopala od povprečja.

Njen strah je bil povsem neoprijemljiv in po svoje neumen za čas, v katerem je živela. Bala se je, da se bo Iztok spremenil in ne bo več dober človek. Vzela ga je, čeprav tega ni priznala ne pred posvetno ne pred cerkveno oblastjo, zato ker je bil od vseh, ki jih je do takrat spoznala, najboljši. Ko sta bila dve leti narazen, je imela dovolj časa, da je o tem natanko razmislila. Že res, da je bila na smrt zaljubljena vanj, ker ji je bil všeč, saj je bil močan, postaven, možat in na pogled trd, jeklen, navznoter pa nežen, mehak, skoraj premehak, ampak če je izluščila vse manj pomembne lastnosti, jo je prepričalo to, da je bil dober človek.

Mama ji je vedno govorila, naj najde moškega, ki bo dober. Spraševala jo je, kako naj to dožene, ampak mama ji je vedno rekla, da bo to vedela, ko ga bo srečala.

Vprašala se je, kako bi se njena mama razumela z Iztokom. Morda bi onadva našla pot, da bi pripeljala Vidmarje in Železnike skupaj. Iztokovi starši Vesne niso povsem sprejeli, čeprav je morala priznati, da je Jan glede tega povzročil pri njih pravo malo revolucijo.

Vedela je, da bi morala odrasti tudi sama, tako kot je moral Iztok, ko mu je bilo najtežje. Zavedala se je, da bi otroka imela v novi hiši veliko več prostora in Jan se ponoči ne bi zbujal, če bi Jure jokal, ampak zdelo se je, kakor da za tistimi širokimi hrastovimi vrati z lično izrezljanimi kockami in steklom v sredini stoji črni mož in samo čaka, da ji pri živem telesu iz prsi iztrga srce. Tega ni mogla povedati Iztoku, lahko je le upala, da ji bo na neki način pomagal premagati strah, ki se je kot rak razraščal v njenem telesu.

38.

Mestna konferenca zveze komunistov me je aprila šestinosemdeset poslala na deseti kongres Zveze komunistov Slovenije. S težkim srcem sem si vzel čas za posedanje v Cankarjevem domu. Novinarji so kar naprej vrtali za podrobnostmi in hoteli izvedeti, kaj se dogaja v zakulisju. Razprave o temah stalnicah, vedno slabšem gospodarskem položaju države, mednacionalnih sporih in osipu članstva, ki ni bilo več zadovoljno z načinom, na katerega se je na te probleme odzivalo vodstvo partije, so bile dolge in brezplodne. Vedelo se je, da bo Marinca nasledil Kučan, ampak kongres še zdaleč ni poenotil dveh glavnih struj v partiji. Prva je hotela kar na ceste delat red, vdreti v podjetja z nesposobnimi vodstvi in ta odstaviti. Špekulante bi postavila pred zid in jim poslala zasluženo kroglo v čelo, spotoma pa pospravila tudi tiste pankrte na Mladini. Po njihovem prepričanju so se docela nekaznovano izživljali nad vsem, kar je spominjalo na rdečo barvo. Druga je bila liberalnejša in se je skušala otresti pretiranega vpliva partije, torej same sebe, v gospodarstvu in si izboriti večji vpliv v federaciji.

Na kongresu je vidno vlogo igral tudi moj neuradni tast. Veljal je za favorita prve struje in se jim je trudil zagotoviti zmago. Že takoj prvi dan se je zelo jasno postavil po robu bodočemu šefu, kar mu pri njem zagotovo ni prineslo točk. Vse je bilo vendarle odločeno že vnaprej. Kongres je mulil prežvečeno travo in vnaprej natiskano gradivo. Serviralo ga je seveda vodstvo. Prinesel ni nič novega, krize se tudi po aprilu komunisti niso lotili z zavihanimi rokavi, čakali so kot glinasti golobi, da se bo zgodilo to, kar se je nekaj let pozneje, ko je partija izjavila, da sestopa z oblasti in da s tem odpira politični prostor tudi drugim strankam. Ampak do takrat je preteklo še kar nekaj Save.

Srečevala sva se po desetkrat na dan in nazadnje se mu ni dalo več izogniti. Ni se želel srečati z menoj na štiri oči, pomignil mi je, naj pristopim v krog, strumno zbran okoli njega.

Pomislil sem, kako s tem pravzaprav izdajam Vesno, vseeno pa me je zanimalo, kaj mi bo povedal.

− Verjetno poznate mojega zeta Iztoka Vidmarja. Kandidirala ga je mestna konferenca, čeprav dela kot odvetnik. Po mojem je to dokaz precejšnje liberalizacije. Pred nekaj leti ni bilo mogoče, da bi na kongresu nastopal pripadnik zasebnega interesa.

Rokoval sem se z njegovimi znanci in somišljeniki in nekaj časa odgovarjal na vljudnostna vprašanja. Ni se dalo reči, ali so mi naklonjeni ali ne, vsekakor pa so se zavoljo mojih sorodstvenih vezi z Železnikom prijazno nasmihali in mi kimali, ko sem pojasnjeval svoja stališča glede delitve prihodka med proizvajalci in porabniki.

Ko se je pogovor izpel, je Železnik pomignil prijateljem, da se jim bo pridružil kasneje, in se podal z menoj proti prostoru s kavo in prigrizki.

− Ti Vesna ni prepovedala govoriti z menoj?

− Ne. Ampak nisem kdo ve kako srečen, da sem v tvoji bližini. Posebno ker ti ne smem vrniti tistega, kar si ti storil Vesni. Vrgli bi me iz odvetniške zbornice in zaradi Jana si tega ne upam privoščiti.

Železnik ni niti trznil.

− Pokliči Janeza. Dogovorila sva se, da bi lahko prevzel vse sodne zadeve Kovinarja. Doslej je to delala odvetniška pisarna Mežnar iz Celja.

− Gre za vezan posel?

− Kako to misliš?

− Te v zameno Vesna ne sme prijaviti zaradi hude telesne poškodbe? A se zavedaš, da ni trenutka, ko je ne bi bolelo, in da ni trenutka, ko ne bi točno vedela, kdo jo je poškodoval? Ne verjamem, da mi z Janezom ponujata tako velik posel samo zato, ker sem ti pri srcu.

Železnik je kratko prhnil, kakor bi se hotel zasmejati in se je zadnji trenutek premislil. Ni mi odgovoril, očitno je štel zadevo za urejeno. Pogovor je tekel, kot da bi se pogovarjala Eskim in Aborigin.

− Sta fanta v redu? Jan? Zadnji izvidi naj bi bili dobri, mi je rekel doktor Prelovšek. Upam, da je mirovanje te presnete levkemije vendarle dolgotrajnejše narave. Vesna še vedno doji Jureta? Saj že teka naokrog. A se ti ne zdi, da malo pretirava s tem svojim »zdravjem«?

Stari ni bil zastonj znan kot črv. Obvladoval je vse obveščevalne službe ali vsaj večino teh, podatke je srkal iz sistema kot pijavka. Lahko bi si mislil, da je doktor Prelovšek podatke o krvni sliki najprej poslal Vojku Železniku, preden je z njimi seznanil Vesno.

− Res bi rad vedel, zakaj. Kaj te je prijelo? A ti ni bilo jasno, da hoče Vesna po svoji in ne po tvoji poti? Lahko bi ji zameril, lahko bi ji rekel, da je nočeš več videti, ampak da si se tako znesel nad njo, je preveč živalsko, da bi ti kateri od naju lahko kdaj odpustil.

Vseeno ga je stisnilo, čeprav se je trudil, da tega ne bi pokazal. Okoli naju so se prerivali Železnikovi tovariši in ga gledali ali občudujoče, ker je sodil mednje, ali pa z neprikritim odklanjanjem, ker se niso strinjali z njegovimi metodami.

− Že odkar si z Vesno, ti je vse jasno, kako je med nama, zato so takšna vprašanja precej neprimerna. Z njo nimam nobenih načrtov. Vsi moji načrti so se nanašali na moje tri fante. Razporedil sem jih na mesta, za katera sem prepričan, da bodo nekoč ali pa so že zdaj pomembna.

Vzela sva vsak svojo skodelico kave, jaz še dve vrečki sladkorja, Železnik nobene, pil je grenko. Stopila sva na stran in se naslonila vsak na svoj konec pulta. Medtem ko sem sam zamišljeno mešal kavo, je Železnik švigal s svojimi preiskujočimi očmi levo in desno.

− Verjetno ne bi sprejel vabila na posebne vaje specialcev v Gotenici? Mlad si in zelo sposoben, koristilo bi mi, če bi te imel v svojih vrstah.

Kratko sem odkimal. Železnik je imel svojo malo privatno vojsko obveščevalcev. Kadrovala je tako, da so njihovi predstavniki, potem ko so preverili dosjeje, predkaznovanost, predanost partiji, obiskali primerne ljudi po podjetjih in državnih službah ter jih povabili na usposabljanje v Gotenico. Nikakor nisem želel postati udbovec, ker se to ni skladalo z mojim prepričanjem niti z mojim poklicem. Morda je bil kakšen odvetnik član Udbe, ampak jaz tega nisem vedel, niti nisem verjel, da bi kdo padel tako nizko v teh časih. Morda je bilo dvajset let prej drugače.

Pogledal sem ga, zdel se je utrujen, brazde na obrazu so bile precej globlje kot takrat, ko sem ga videl v Makedoniji. Oči se niso lesketale več tako jasno in prepričano, morda mu je zmanjkovalo moči. Verjetno ni bilo lahko vsak dan razmišljati, kako dolgo bo še čakala Vesna, preden se bo spravila nanj. Privoščil sem mu vsako sekundo slabega spanca, če ga je sploh kaj ganilo.

Na kongresu sta se jasno oblikovali dve struji, ena okoli Kučana in druga, malce trša, brez tako izrazitega vodje. Železnikovi so bili neka hibridna opcija z najmanj podpore. »e je čakala na blagoslov Beograda, potem se je motila. Bil sem prepričan, da ga ne bo dobila, ker je imel Beograd druge probleme kot pa podpirati razne frakcije po republiških partijah.

− Misliš, da boš zmagal?

− Kako to misliš?

− Da boš napletel zaroto, da bi naju z Vesno prepričala, naj te pustiva na miru.

Železnik se je zasmejal, izpil nekaj požirkov kave in mi pokimal. Nobene besede več mi ni privoščil. Očitno je izvedel dovolj ali pa se je pričel dolgočasiti. Iz mene ni mogel izvleči nič pomembnega zase. Vedel je, da mu Vesna ne bo nikoli odpustila. Gledal sem za njim, ko se je vračal v dvorano. Na vrsti so bili plenarno zasedanje, prebiranje kongresnih dokumentov in še en izgubljen dan več.

Ni me imelo, da bi mu sledil. Zame je bila zadeva končana, počutil sem se izdanega. Bilo je preprosto noro pripadati skupini izbrancev, prepričanih, da se ves svet vrti zaradi njih in okoli njih, medtem ko so se navadni ljudje, od katerih se jih je kar precej znašlo v moji pisarni, morali znajti sami v vedno hujših razmerah velike inflacije in čedalje slabšega življenjskega standarda. Socializem naj bi zagotovil blaginjo vsem, mar ni bila poanta ravno v tem?

Doma me je pozdravilo radostno vpitje. Otroka sta vlekla vsak za svoj konec Vučka. Igračka se je vedno bolj raztegovala, grozilo je, da bo nogica ostala v Juretovih rokah, preostali del pa v Janovih. Zgrabil sem oba borca in ju hkrati dvignil v zrak.

− Zdravo, fanta!

− Zdlavo, se je odzval Jan, Jure pa me je objel z obema rokama okoli vratu in izpustil igračko.

Otroka si ne bi mogla biti bolj različna. Jan je bil temen, vedno nasmejan, igriv, kot grča v zdravem lesu in obenem tako nesrečno bolan, Jure pa je bil miren, tih, podedoval je Vesnin obraz in barvo njenih las. Februarja sva oba peljala k profesorju Jankoviču. Predvideval je, da bi Jure lahko bil darovalec pri presaditvi kostnega mozga, če bi se Janu bolezen povrnila. Izkazalo se je, da brata drug drugemu ne bi mogla biti darovalca, in to naju je z Vesno hudo potrlo. Jan ne bi mogel prejeti kostnega mozga ne od Vesne ne od mene in ne od Jureta. »e bi potreboval tovrstno pomoč, bi morali iskati drugega darovalca.

Večer se je sprevrgel v prav takšen cirkus, kot sem ga pričakoval. Jure je jokal, Jan je vpil, oba sta odrivala hrano, nista se hotela umivati, Jureta so mučili zobki, nista hotela zaspati. Ne glede na vse sva položila vsak svojega malčka v posteljo in se še sama spravila vanjo. Ugasnila sva luč, da bi hudička zaspala, se stisnila drug k drugemu in čakala, da se je stokanje, spraševanje »mami?«, »mami?«, »ata?«, »mami?« nehalo.

− Kako si se imela danes?

− Lahko si misliš. Polna sta energije in nimata prostora, kjer bi se lahko zdivjala.

Ob tem je potisnila prst na moja usta, da ne bi izrekel tako očitnega, čeprav tega nisem nameraval. Poljubil sem prst in nekaj trenutkov kasneje začutil dlan, ki je z vajeno kretnjo prečesala moje lase. Zadelo me je kot strela, vse v meni je zadrgetalo, stisnil sem jo k sebi, čutil sem, da sem bil čisto na robu prepada, a sem nekako le našel pot nazaj.

Sedenje na kongresu je bil v veter vržen čas. Tisto, kar je res štelo, je bilo, ko sem se stisnil k Vesni ali pa ko sta fantka zahtevala mojo pozornost. »e se nisem odzval, sta bila užaljena, jezna, kujava, in to je bilo tisto pomembno. Zaradi Janove bolezni sem postal ranljiv, razumel sem, da je vsak trenutek dragocen, in nisem jih več hotel metati skozi okno.

Tudi odvetništvo ne sme več krasti tistega, česar imam najmanj. Časa ne more odtehtati nobeno plačilo. Prva naslednja stranka s stavkom na ustih: Odvetnik-nekaj-se-morava-pogovoriti-imate-eno-uro časa? bo letela skozi vrata. Nimam časa eno uro. Za nikogar na svetu nimam več časa za celo, kot gora veliko uro. Samo še za Jana, Jureta in Vesno.

Pravzaprav je imela Vesna prav. Tudi tu v tej mali luknji smo se imeli enako dobro, kot če bi ležali v predsedniškem apartmaju Waldorf Astorie.

39.

Lahko bi rekla, da je to ženski večer, ker so se prijateljice dobile ob osmih zvečer brez moških spremljevalcev z vedno glavno besedo. Prevpili bi ženske s svojimi glasnimi komentarji zadnjih nogometnih ali drugih športnih dosežkov in se postavljali drug pred drugim s čim, kar se je dalo primerjati. Vesna je pustila oba fanta v Iztokovem varstvu in hkrati pomislila, da je prvič po vrnitvi iz psihiatrične bolnišnice oddaljena od otrok več kot deset metrov in dalj kot dve uri. Morda je bila to premiera za ponovno vrnitev v službo, Jure je že pihnil prvo svečico na torti, porodniška se je že iztekla, zajeten kup nerešenih sodnih zadev je že čakal v njeni pisarni, da se jih loti.

V posebno sobo, rezervirano za njeno družbo, je vstopila močno razvrvana. Mučil jo je strah, da bodo prijateljice in večinoma nekdanje sošolke ugotovile, da je postala negotova, strahopetna in polna dvomov, čeprav je bila včasih zelo odločna in neustrašna.

Kaj bodo videle na meni? Se bo videlo, da sem poškodovana, da brazgotine kazijo levo stran glave. Bodo spraševale o napadu? O tem, ali so storilca že dobili? Bodo ocenjevale obleko, ker ji je bila okoli bokov malce pretesna in se je je kar pošteno oklepala? Bodo spraševale o Janovi bolezni?

Samo nekaj let je minilo, odkar je bila zadnjič z njimi, in že se je zdelo, da se je mednje postavil visok zid, tako da ni mogla videti čezenj. Sprva je bila zadržana, plaho in neodločno se je nasmehnila vsaki izmed njih, potem pa se je počasi razživela. Punce, pravzaprav so bile že vse med sedemindvajset in dvaintrideset, so si naročile alkohol in se v kratkem času razgovorile, vpile druga čez drugo, in Vesna se je nenadoma znašla izločena iz vseh treh klepetavih krogov, nastalih iz zbrane družbe. Pomislila je, da ne sodi tja, in se je počasi dvignila, objela prisotne z obupanim pogledom in se obrnila.

− Vesna!

Sonja se je izločila iz skupine in prihitela k njej. Prijela jo je za roko in skupaj sta se podali proti točilnemu pultu.

− Daj, sedi, popij kaj in ne misli, da ti bom pustila, da jo po francosko pobrišeš. Umiram od firbca, da izvem, kako se imaš in kako ti je uspelo ujeti najbolj zaželenega samskega odvetnika v Ljubljani.

− Mala malica.

− Ujeti dedca, a ne?

Vesna se je prvič tega dne malce bolj sproščeno nasmehnila, ko se je spomnila, da sta se s Sonjo vedno zafrkavali na temo, kako ujeti moškega, in na koncu pogovora vedno pritaknili ta stavek, čeprav v to ni nobena zares verjela.

− »e daš noge narazen, je v glavnem to to, a ne? se je smejala Sonja.

Vesna je vedela, da ima prijateljica prav tako dva otroka in da je po pravosodnem izpitu pristala na občini, kjer je vodila premoženjskopravne zadeve. Bila je polna idej, bistra, prijazno zafrkljiva in vedno brez dlake na jeziku. Moški pri njej običajno niso imeli nobenih možnosti, ker so padli pred njenimi kot ogenj črnimi lasmi, prodornim pogledom in smislom za humor.

− Morala bi reči, da sem v redu, pa bi me takoj našla. Ne vem, kaj je narobe, nekaj ni v redu z menoj.

− Zavidam ti tvojo moč, da si ostala prisebna po enoletnem prisilnem zdravljenju na psihiatriji in pri takšnih poškodbah. Marsikatera bi se z zvrhano žlico najedla tablet in kapitulirala, ti pa nisi. Kljub vsemu iz tebe žari neka posebna energija.

− Mogoče zato, ker sem si prisegla, da ne bom več zapravljala časa za neumnosti. V resnici pa se panično bojim.

− »esa?

− Težko ti rečem, ker še sama ne vem in ker tudi Iztoku ne morem povedati, kaj je narobe. Strah me je sprememb. Živim skoraj v kletki, z vsemi štirimi se oklepam tega, kar imam, in se bojim, da se bo kaj spremenilo. Tole, je pokazala na lice, je pustilo večje posledice, kot si želim priznati. In tisto leto … Tam … Ne sprašuj … Bojim se, da nobene spremembe ne bom sprejela dobro. Da se bo vse razletelo in se ne bom več znašla, otroci mi bojo pobegnili, Iztok …

− Iztok te bo pestoval tako, kot te je doslej. Glede tega si lahko povsem brez skrbi. Ničkolikokrat sem se mu postavila na pot, pa me ni nikoli hotel videti. Pa niti nisem tako slaba.

− Sonja, saj veš, da se ne bojim tega. Živela bom z njim, dokler si ga bom želela, in mislim, da je tudi obratno. Ni priklenjen name in jaz ne nanj. Moj strah je povsem neopisljiv in po svoje neumen in zaradi njega sem včasih prav pasja in velikokrat zelo, zelo neumna.

Sonja je srknila iz kozarca, ki ga je natakar postavil pred njo, in se zamislila. Znala je poslušati in dlje, ko sta sedeli na tistih okroglih barskih stolih, bolj se je Vesna topila in pričela prvič zares pripovedovati o tem, kaj ji stiska dušo. Govorila je in govorila, in ne da bi se zavedela, je minila ura, pa je še kar vrelo iz nje. Dobro je vedela, da še zdaleč ni izkopala vsega iz sebe, ko so prijateljice ugotovile, da ju ni, in so ju zvlekle izza točilnega pulta v sobo. Tokrat se Vesna ni več branila pogovorov, ni se več zaprla pred njimi in seboj, sodelovala je v klepetu, se po dolgem času smejala in postala, kot nekoč pred vrsto let, sproščena in zadovoljna sama s seboj. Poslušala je, kako so se ženske odzvale na krizo, kako so tihotapile blago iz Avstrije in Italije, dvigovale gotovino na drugih bankah namesto na svojih na čeke, da so potem krožili nekje v sistemu od tedna dni do enega meseca. V tem času so kupile marke, in ko je prišla terjatev na njihove račune, so jo pokrile že z naslednjo plačo in prehitele inflacijo za teden do mesec dni. Malce jo je zbodlo, da sama nima nobenih težav z denarjem, ker se s tem ukvarja Iztok, opomnila se je, da mora to nemudoma spremeniti. Ko je poslušala prijateljice, se je zavedela, kako hrepeni po tem, da bi tudi sama odločala o vsakdanjih vprašanjih, o katerih je že najmanj tri leta odločal samo Iztok.

Morala je priznati, da si Iztok tega ni nikoli hotel prilastiti, resnica je bila v tem, da se je ona odmaknila od teh vprašanj, odmaknila se je od realnosti, vsakdanjosti. Verjetno jo je zato tako stiskal strah, ker je prihajal čas, ko bo spet morala vpreči svoje otopele možgane in se seznaniti z vsakdanjim življenjem. To je očitno teklo mimo nje.

Malo pred polnočjo, ko so se nekatere prijateljice že močno opile in si je Vesna zaželela domov, se je na vratih spet srečala s Sonjo. Tudi ona je odhajala.

− Kdaj torej začneš?

− Jutri.

Naredili sta še nekaj korakov, Sonja je obstala pred avtomobilom in pobrskala po torbici, da bi našla ključe, ki so se kot običajno skrivali za najrazličnejšimi drobnarijami velike, prostorne torbice.

− Pa nisi nikoli hotela k Iztoku?

− V njegovo pisarno?

− Ja. A si ne želiš biti z njim? Delati skupaj z njim? V prvem letniku si mi rekla, da tvoj oče hoče, da bi postala sodnica. Še vedno slediš njegovim načrtom?

Poslovili sta se in si obljubili, da ne bosta dopustili preteči spet leto ali več, preden bi se spet srečali. Odpeljali sta se vsaka na svoj konec, in ko je Vesna ustavila na prepolnem parkirnem prostoru pred blokom, je ugasnila motor in za nekaj časa obsedela. Na tisoče besed je še vedno barvito in sočno odzvanjalo v njej. Dobro so razburile njeno notranjost, ampak zadnja Sonjina misel je bila grozljiva. Ni se zavedala, da še vedno sledi očetom načrtom. Ko je Iztok predlagal, da bi prišla k njemu, je predlog gladko zavrnila. Hotela je biti sodnica, ne pa odvetnica. Ampak …

Iztok je to predlagal kmalu po Juretovem rojstvu, ko je razmišljal, da bi lahko zmanjšala obseg in se lotila resnih, težjih pravd ali pa bi ona naredila magisterij iz gospodarskega prava, ker se je na veliko pripovedovalo o novi zakonodaji, o zamenjavi zakona o združenem delu z zakonom o podjetjih. Splošno znano je bilo, da jugoslovanski model ekonomije ni uspešen. Podjetja bodo ustanavljali najpodjetnejši posamezniki in iskali bodo odvetnike, ki bi ta podjetja registrirali. Najprej magistrica gospodarskega prava. Vesna je bila vedno vedoželjna in novo znanje je kar vsrkavala vase, a je vseeno rekla ne.

Sedaj ko je sedela v avtu in gledala v osvetljeno okno, kjer bi morala vladati absolutna tema, se je strah, pravi razlog za zavrnitev Iztokovega predloga razgubil. Pomislila je, da bi morda vseeno poskusila. »e bi Iztokovo velikansko pisarno razširila na zgornje nadstropje in tam imela še otroka, ne bi bilo treba najemati varuške. Iztok je tako in tako predlagal, da bi reševala spise in študirala, ne pa hodila na obravnave. Globoko je zajela sapo in odločno stekla po stopnišču.

Že eno nadstropje pod garsonjero jo je za hip ustavilo divje Janovo, Juretovo in Iztokovo vpitje, vendar je že trenutek kasneje s podvojeno močjo stekla naprej.

Iztok in Jan sta se obmetavala z blazinami. Iz ene je že letelo perje. Jure je vriskal in ploskal z rokami. Ko so se precej divje odprla vrata, so vsi v en glas obrnili poglede proti mamici, v strahu, kaj bo, utihnili, potem pa sekundo pozneje zavreščali od radosti.

− Iztok, mislim, da bom sprejela tvojo ponudbo.

40.

Železnikova domačija že dolgo ni gostila toliko obiskovalcev kot konec maja oseminosemdeset, saj je Vojko Železnik večino časa prebil na poti med Beogradom in Ljubljano. Janez se je zadrževal v Celju, kjer so se nad Kovinarja zgrinjali črni oblaki, Polde je prihajal iz Bonna samo na morje v Dalmacijo, na otok Vis k barbi Frani, kamor je hodil že deset let, saj je bil zaljubljen v barbove ribe, Tinka pa v gladke plošče Srebrene plaže. Lojze je postal na očetovo zahtevo generalni direktor največje slovenske banke, ki je imela izpostave tudi v Frankfurtu in New Yorku, tako da je imel zelo malo časa za obisk rojstne hiše.

Železnik je z zgornjega balkona, kamor se je umaknil po poznem kosilu, da bi v miru pokadil nekaj cigaret, pozorno opazoval najstarejšo vnukinjo. Pogumno je napredovala proti bezgu za gospodarskim poslopjem, od koder se je slišalo glasno ptičje vreščanje. Potegnila se je, nog in rok ni več zalivala otroška debelušnost, postala je že zelo podobna Cvetki, prava mala ženska. Železnik je v njej videl posrečeno zmes Cvetkine miline in Lojzetovih odločnih, moških potez. Deklica je nenadoma začutila, da jo spremlja njegov pogled, dvignila je oči proti dedku in se zarotniško nasmehnila. Srečala sta se z očmi, za trenutek se je zdelo, da se je šestdeset let, kolikor ju je ločevalo, staknilo v eni sami točki. Koliko lažje bi bilo mirno uživati pokoj, pustiti visoko politiko na miru in pripovedovati vnukom zgodbe o svojem življenju.

Nenadoma ga je spet ostro zarezalo v prsih. Pomislil je, da se mu je ustavilo srce, a se mu ni, samo bolečina je zdivjala po roki do prsi in mu preprečila, da bi vdihnil. Vesna! Vesna ni prišla, niti bratom ni povedala, da je ne bo. Razumel je, da se ne more vrniti domov, kjer se je tako grozljivo spozabil nad njo, ampak če bi razumela, da je takrat trpel še huje kot ona, bi morda … Spremljal je njeno pot, vse je vedel o njej. Vesna je hodila na predavanja postdiplomskega študija, pisala seminarske naloge in tu in tam koga zastopala v bolj zahtevnih gospodarskih zadevah.

− Alja? Kaj počneš? Pridi, zdaj bo torta!

Alja je ubogljivo stekla proti hiši, vmes še enkrat pogledala navzgor in se zarotniško spogledala z Železnikom.

Prekleti Vidmar! Spet se je spomnil, da mu je speljal Vesno s sodišča. Kot odvetnica je bila zanj izgubljena ne glede na znanje, ki bi ga imela. Tudi ko bo naredila magisterij in morda še doktorat, ne bo nič bolje. Odvetnika si bo lahko kupil, kadarkoli ga bo potreboval. »e pa bo potreboval sodnika, bo zgodba bistveno bolj zapletena. Seveda če bo Vesna kdaj pozabila, kaj se je zgodilo.

V Beogradu se je stanje močno zapletalo. Poleg svojih funkcij v partiji je Železnik sprejel še funkcijo v komisiji izvršnega sveta za vprašanja družbene ureditve. Zadnje čase je postala Slovenija kamen spotike v federaciji, slovenska partija pa ni reagirala dovolj odločno, ampak zelo mlačno in ni prepričala tovarišev v Beogradu, da sploh misli resno. Na komisiji so se zaradi tega precej ukvarjali z vprašanjem tako imenovane nulte opcije, ko bi na ceste zapeljali tanki in bi polovili tiste, ki rovarijo proti federaciji. Starejši tovariši so se zanašali na vojsko. Nenadoma se je pokazala za edino silo, sposobno narediti red v mednacionalno skregani državi. Sistem nadrejenosti bi premagal spore med republikami. Nekaterim so šli žaljivi članki o Mamuli, Kadijeviču in JLA tako na živce, da ni bilo več prijetno povedati, da si Slovenec.

V varnostnoobveščevalni službi se je šušljalo, da je v Sloveniji izginil zelo pomemben vojaški dokument. Neki nižji oficir ga je domnevno odnesel novinarjem, in Udba se je odločila, da bo storilce aretirala. Za zadevo je Železnik izvedel v Beogradu. Partija se je odločila, da o njej uradno ne bo obvestila republiškega partijskega vodstva, da ne bo moglo odločati o aretacijah, čeprav je bila to do tedaj normalna praksa. So pa verjetno z bodočo aretacijo, zgodila naj bi se v nekaj naslednjih dnevih, bili seznanjeni najvišji republiški partijski voditelji.

Ker je bil Železnik odrezan tako od mehke kot od trde struje v slovenski partiji, ni bil prepričan, kdo vse je vedel za zadevo. Vsekakor je bilo kot na dlani, da bodo z morebitno aretacijo pričele padati domine. Informacija, pridobljena od vojaka, je bila hudo udarna, saj je govorila o tem, kako naj bi vojska izvedla »državni« udar v Sloveniji.

Šlo je v bistvu za tisto znano nulto opcijo, o kateri so že vrabčki čivkali, ampak eno je bilo, če so s tem grozili starčki na pomembnih mestih v federaciji, drugo pa, če se je natančni načrt znašel v vojaških manevrskih dokumentih. Železniku je bilo žal, da se bo to zgodilo, ker se je zavedal, da se bodo med seboj tradicionalno sprti Slovenci kot eden postavili proti vojski, posebno ker jo bodo šteli za izdajalko, kakor vse, ki so pripravljeni obrniti hrbet lastnemu narodu. »e bi se to zgodilo kakšno leto prej, ko je imel še dovolj moči, bi zbobnal celo partijo na kup, da bi sprejeli stališče in morda udbovcem predlagali drugačno rešitev. Zdaj ni imel več volje, da bi se tako izpostavil. Nikoli ni bil vajen stopiti na odprto in nositi glavo na prodaj, vedno je deloval v zakulisju in premaknil figuro, ko je preračunal vse možne kombinacije. Pri tej aretaciji pa sploh ni bilo jasno, kaj se bo iz nje izcimilo.

Zahodno sonce je udarjalo v čedalje bolj golo čelo. Pričelo ga je motiti, umaknil se je v dnevno sobo, kjer so se ženske zbrale ob Tinki. Pripovedovala je o večernih sprejemih za diplomatski zbor v Bonnu, Janez pa se je prepiral z Lojzetom o smiselnosti izvršilnega postopka zoper podjetje v Zemunu.

− Ne, lahko mi verjameš, da moji zelo dobro vodijo izvršilne postopke, ampak zagotavljam ti, da ne bo nič z izterjavo zoper srbsko podjetje. Sodišče bo ugovoru ugodilo, pravdnega postopka pa ne bo razpisalo. Zadnjič sem bil z direktorjem Iskre osebno na sodišču v Beogradu zaradi nakupa nekakšnega stanovanja. Prodajalec je pobral aro, pogodbe pa ni sklenil in je stanovanje prodal naprej. Sodnik sploh ni oklical zadeve, čeprav je Iskrin odvetnik z direktorjem in menoj stal pred vrati razpravne dvorane. Ko je odvetnik protestiral, se mu je sodnik smejal v obraz in mu rekel, da bo sklep o tem dobil pisno in da se bo lahko pritožil, če mu kaj ne bo všeč. Slovenska podjetja ne bodo več dobivala plačil iz Srbije.

Lojze je razlagal, kakšne težave imajo banke zaradi nelikvidnosti in da ima njegova še srečo, da ji ljudje v drugih republikah Jugoslavije zaupajo. Slovenci so tam od nekdaj veljali za poštene ljudi. Banka je še lahko financirala gospodarske projekte, čeprav se je obseg kreditiranja v Srbiji in na Hrvaškem zmanjševal, ker v času negotovosti ljudje niso verjeli, da se bodo investicije povrnile.

− Kovinar ne more brez jugoslovanskega trga, je ponovil Janez.

Železnik je odkimal. Zdelo se je, da posluša eno in isto pesem, kamorkoli gre.

− Fantje, nehajmo o poslu. »e ste že vsi pojedli torto in popili kavo, se lahko še malo sprehodimo po prijetnem soncu. Gremo do Stadiona, da se malo zdivjamo.

Igrišče s tem imenom je bila ravnica nekaj sto metrov od hiše, kjer so fantje pred leti zravnali zemljišče ter nanj postavili gol, na mogočno hrastovo vejo, ki je nekoliko povešeno visela nad nogometnim igriščem, pa nabili tablo s košem. Otroci so stekli naprej, odrasli pa so počasi sledili kričeči povorki.

Železnik je počakal, da se mu je približal Lojze, in ujel korak z njim. Cvetka in Lojze sta se družila z Vesno, in Lojze je moral, čeprav nerad, igrati vohuna v sovražnikovem taboru.

− Enkrat se bo morala pobotati z menoj.

− Ne. Niti sanjaj ne o tem.

− Zakaj ne? To je moja edina hčerka in njena sinova imata mojo kri. Moj rod se nadaljuje z njimi.

− Ne maram več početi tega zate. Vesna mi bo pljunila v obraz, če izve.

− Ne bo, če ji ne boš povedal.

− Nehaj s tem. Vidva se ne bosta nikoli pobotala. Ti moram razložiti? Bil si prasec do mame in si do nje. Da bi dosegel svoje, si jo pretolkel na žive in mrtve, Iztoka si spravil v Makedonijo, hotel si ju ločiti. Ker ti ni uspelo …

− Ni mi treba risati, že imam sliko.

Železnik je naredil nekaj korakov v tišini in razmišljal.

− V kratkem se bo zgodila velika stvar. Nekdo je izdal vojaško tajnost.

− Ja? Pa kaj. A tega ne delajo vsi?

Železnik se je ustavil in se jezno obrnil proti sinu.

− Ne vem, zakaj se zafrkavaš iz tega? Tokrat gre za pravo stvar. Vojaško tajnost, ne neko malenkost s po pomoti pritisnjenim žigom Strogo zaupno, državna tajnost. Ptičke so našli, zdaj jih bojo prijeli in postavili pred sodišče. Vojaško sodišče.

− Tukaj? V Ljubljani?

− Kako to misliš? Seveda v Ljubljani. Sodili bojo tisti debeloriti polkovniki pravniki, seveda v srbohrvaščini. Nihče od njih ne zna slovensko. Zakaj le? Ni jim treba. Jeziki v Jugoslaviji so enakopravni.

− Ampak v Sloveniji! To bi povzročilo precejšnji revolt.

Železnik je pokimal in Lojzeta je stisnilo v prsih. Oče je vedno ribaril v kalnem in vedno vedel veliko več, kot je bilo videti in kot bi mu človek pripisal. Ampak na to, na kar je namigoval, ni niti pomislil. Mladina je pisala o sporu med armado in naprednimi silami, o naraščajočem nacionalizmu pri Srbih, o Dobrici »osiću, ki je v srbski akademiji znanosti in umetnosti zagovarjal idejo o veliki Srbiji. To je bil znak za alarm tudi pri slovenskih intelektualcih.

− Se moram česa bati?

− Ne. Ne še. Nisem jasnoviden. Kdo ve, kako se bo zasukalo. Vsepovsod na Vzhodu so zmagale partije in vojska. »eprav ne vem, kako dolgo bo to še aksiom. Glej, kako ga serje ta Gorbačov s perestrojko. Popušča, in to daje slab signal Nemcem in Jugoslovanom.

− Kaj pa imajo Nemci skupnega z nami?

− Živijo v dveh državah, radi pa bi v eni, vsaj tisti, ki so na vzhodu.

− Ampak mi živimo v eni državi.

− Pa si prepričan, da je to želja vseh narodov, ki živijo v njej?

41.

Ljubljana se je spremenila v norišnico, ko je Tone Pavček osmega maja devetinosemdeset prebral deklaracijo, v kateri je bila podana zahteva po samostojni in suvereni državi slovenskega naroda. Vsi trije moji sodelavci so šli poslušat množico na Trg osvoboditve, zato sem zaprl pisarno in se pridružil Vesni v tretjem nadstropju, kjer sva imela nad odvetniško pisarno najeto stanovanje. Jan je barval risanko in čakal, da se bo Jure, ki je popoldne še hodil spat, zbudil in se bosta igrala z avtomobilčki. Prejšnjo jesen sva ju peljala na izlet v Švico, kjer sta dobila vsak svoj modelček, Jan poršeja, Jure mercedesa. Vesna je s polno paro pisala magistrsko nalogo z naslovom Proizvajalčeva odgovornost za proizvode z napako v pravu Evropske skupnosti, jaz pa sem gledal, kako dela, in užival.

Odvetniško pisarno sem zelo moderniziral, osebni računalniki so se izkazali za pravi blagoslov. Tisto, kar je bilo treba pisati s pisalnim strojem in zato ob napaki popravljati cele strani, je bilo mogoče sedaj popraviti zgolj s stiskom na tipko ter natisniti popoln dokument. Še nikoli naši izdelki niso bili tako lepi.

Večino denarja je zaslužila Vesna, čeprav stranke tega velikokrat niso niti vedele. V najini pisarni sva odpirala podjetja po tekočem traku. To delo je bilo Vesni pisano na kožo. Imela je tudi zelo zmogljiv tiskalnik, sposoben natisniti prijavne obrazce, pogodbo o ustanovitvi družbe z omejeno odgovornostjo in vse potrebne izjave. Tudi drugi v pisarni so znali ustanavljati družbe z omejeno odgovornostjo, a nihče ni bil pri tem delu tako dosleden in natančen. Delniške družbe pa je znala ustanoviti samo ona.

Z Vesno sva to pomlad razrešila dve pomembni vprašanji. Prvo je bilo brez dvoma vprašanje lesene hiše. Prazna je stala že dve leti in pohištvo je bilo v njej že skoraj leto dni. Moja ljubica se je dobro zavedala, da z vztrajanjem v mali garsonjeri v resnici škoduje fantoma, in njena bojazen, da bo s premikom družine iz varnega gnezda povzročila padanje domin, se je potuhnila s površja vsaj toliko, da smo tja pričeli hoditi pogosteje, dokler nismo tam ostajali čez dan in hodili v Ljubljano samo še spat.

Jan je pričel sitnariti, da bi rad spal v svoji sobi skupaj z Juretom, saj si ni zamišljal, da bi obstajalo življenje brez bratove bližine, in Vesna ga je zato nekega lepega dne presenetila in smeje povedala, da bomo prespali v hiši. Ni še upala reči »doma«.

Nikoli ne bom pozabil občutka, ko se je velika, sto osemdeset centimetrov široka postelja prvič vdala pod težo najinih teles, in komajda sem v takšni širjavi našel njene dlani, roke in vse drugo, kar je bilo njenega. Toliko let sva spala na ozki postelji, v kateri sva se vedno morala obrniti sočasno, da sva bruhnila v smeh in nato v krohot in se nekaj časa sploh nisva mogla ustaviti. Prvič sva se ljubila brez strahu, da bosta mala falota vlekla na ušesa, kaj počneva. Imela sva prav neprijetno izkušnjo, ko se je med bolj zagretim gibanjem najinih teles oglasil Jan z vprašanjem, kaj delam mamici. Nisva se znala sprostiti, še vedno sva stiskala ustnice in nato sva se zadihana pričela smejati še enkrat.

Vesna se je v hišo nesmrtno in dokončno zaljubila v samo treh dneh. Ponoči je sicer še malce tavala, ko je morala na stranišče, ker vrat ni zatipala kar zraven postelje, ampak je morala narediti nekaj korakov več. Prav nič je ni motilo, da je hiša v resnici lesena, saj je delovala toplo in domače in ni bila pretirano velika. Od zunaj je bolj spominjala na hišico iz lecta in piškotov iz pravljice bratov Grimm Janko in Metka kot na pravo zgradbo, kjer v resnici nekdo živi. Obljubiti sem ji moral, da ji bom prihranil razkazovanje hiše sorodnikom in znancem, posebno pa, da ne bom vabil staršev na kosila, večerje ali rojstnodnevne zabave. Ni želela postati sužnja novih prostorov, da bi jih morala ponorelo čistiti, če bi se napovedala na obisk njena tašča. Midva sva obiskovala njene brate in moje starše in nikoli, prav nikoli nisem smel uradno povabiti koga, naj obisk vrne. Kdor je prišel sam od sebe, je bil dobrodošel, vendar pa pozornost takrat ni bila usmerjena nanj.

Otroka sta imela rada hišo tudi zaradi precej velikega kosa travnika in še ne obdelanega vrta, kjer sta lahko brezskrbno tekala, vrtala z lopatkama v krtine in si potresala zemljo po laseh, plezala po grmovju in se do onemoglosti skrivala. Dobro sta vedela, kje so meje naše parcele, saj so sosedje imeli svoje lepo urejene in obdelane, samo pri nas so se bohotili visoka, nepokošena trava in celo mlada drevesca. Zasadila so se kar sama, ker je z roba gozda prineslo seme in ni bilo nikogar, da bi jih posekal. Samo še pes je manjkal, da bi skakal za njima in ju med igro lizal po obrazih.

Drugo pomembno vprašanje je bilo bolj zapleteno. Vesna je na vsak način hotela preprečiti, da bi se moja odvetniška pisarna spremenila v golo štancanje denarja. Okoliščine ji niso bile naklonjene, ljudje so ponoreli, vsakdo je hotel v teh kriznih časih za vsak primer ustanoviti še kakšno podjetje in ljudje so bili pripravljeni dobro plačati.

Morda niti ni imela toliko proti denarju, kot je bila proti pehanju za njim in delu od jutra do mraka samo zaradi večanja kupčka. Takoj ko sem pričel z odvetništvom, sem ustanovil črni sklad za Jana. Ponovitev smrtonosne bolezni je visela ves čas nad mojo glavo kot meč, in Vesna je imela prav, ko je trdila, da ne mislim na nič drugega kot na to in da me takšnega ne potrebuje.

− Potrebujem moškega, da se bo zanimal zame in me imel čas imeti rad. Ne bom te prosila, da se ukvarjaj z menoj, ko boš preveč utrujen in ko boš imel polno glavo spisov in težav naslednjega dne. Pustila te bom, preden se boš dobro obrnil, in potem boš lahko hodil k meni samo še po fantka. »e boš v glavi preračunaval, koliko dinarjev je koliko mark in koliko mark moraš imeti in koliko mark je treba imeti, boš spregledal, kako sem včasih žalostna. Prestrašena … Včasih polna in drugič prazna in bi hotela imeti tebe, ne odvetnika. Odvetnikov je veliko.

− Prav, sem se strinjal.

Tu ni bilo kaj dodati. Najin dogovor sva zapečatila s celodnevnim izletom na Veliko planino, kjer je na žalost močno pihalo, ampak imeli smo se lepo. Otroka sicer nista hotela jesti kislega mleka, ki ga je Vesna oboževala in si ga je privoščila celo skledo, bila pa sta povsem iz sebe, ko sta gledala živali, ki so se prosto pasle vsepovsod naokoli.

Tega leta me je poklicala urednica Prešernove družbe in mi obljubila, da bo moj prvenec, potem ko sem ga popravljal kar dvakrat še na pisalni stroj, izšel v naslednjem letu. Novica me je kar malce vrgla iz tira. Pisanje je zaradi otrok in odvetništva močno trpelo, ampak prav zato sem dozorel ali pa hitreje dozorel, da sem imel kaj pisati. Spet me je prijelo, da bi se lotil pisanja, zdaj bi pisal o vrenju vsepovsod okoli mene.

Privoščili smo si sproščene počitnice v prikolici na Pagu. Fanta sta kraljevala s kanglicami in lopatkami, plastičnim bagrom in tovornjakom, od jutra do večera sta prevažala mivko in pesek in poskušala ujeti kakšno ribico. »e se jima je to posrečilo, sem jo moral hitro sneti in vreči v morje, da ne bi umrla. Vesna je bila spet polna optimizma, ljubeče je gledala svoje tri fante, kako se po cele dneve igrajo. Zvečer smo se peš odpravili iz kampa v Novaljo na sladoled in fanta sta na poti nazaj že trdno spala. Nosil sem Jana, Vesna Jureta. Štirinajst dni je minilo veliko prehitro in prvič se mi je zgodilo, da sem morje zapuščal z žalostjo v srcu. Nekje nad Reko me je spreletelo, kaj mi je poskušala dopovedati Vesna, in obljubil sem si, da njenih besed ne bom pozabil.

Doma nas je pričakalo deževno in hladno vreme, komaj smo prinesli stvari v dnevno sobo, ko je silovito treščilo v bližini, dež je kot slap udarjal po strehi. Otroka sta se stisnila k Vesni in strahoma gledala, kaj bo.

− Gremo v posteljo, se bosta pokrila, da vaju ne bo zeblo, in vama bom povedal pravljico.

− Ja! je bil takoj navdušen Jan.

Pohiteli smo v njuno sobo, se zleknili na Janovo posteljo, medtem pa je Vesna pospravljala mokre obleke in mi napol grozila z maščevanjem, ker sem se izvlekel na tako poceni način. Tudi njo je utrudila pot iz Novalje do Brezovice.

Pripovedoval sem zgodbo o volku, lisici in zajčku, serijskem zmagovalcu, in ko sem prišel do mesta, kjer je Jan običajno ploskal, se ni slišalo ničesar. Ustavil sem se in pogledal starejšega sina, zakaj se ne oglaša. Zmrazilo me je od strahu. Jan je ležal čisto bled ob meni, okoli oči je bil mrliško moder in njegov prsni koš se je komajda premikal.

Skoraj nora od strahu sva ga odpeljala v bolnišnico, in tam so ga nemudoma sprejeli na oddelek, naredili krvne preiskave in nama že čez nekaj ur povedali, kar sva vedela brez izvidov.

Levkemija se je ponovila.

42.

Vidmarja sta prispela v Ljubljano v torek in našla Jana v postelji na oddelku, na katerem je bil že v času prve bolezni. Ustavila sta se ob njem ter ga sočutno, brez besed opazovala. Nekako nista mogla verjeti, da se je bolezen vrnila. Njun najstarejši vnuk je še nedolgo tega poln energije tekal po bregu ob Savinji, opazoval ribiče med lovljenjem klenov in prepričeval starega Vidmarja, da že zna voziti kolo brez opore stranskih malih kolesc. Vesna je prišla le malo kasneje, stopila tiho k njima, in Vidmarjeva jo je opogumljajoče stisnila za dlan.

Umaknili so se na hodnik, kjer niso motili otrok v sobi.

− Je to res mogoče? A niso rekli, da je ozdravljen?

− Počakaj, Jože, bo Vesna povedala.

− Testi so pokazali, da se je bolezen vrnila. Zelo hudo je, slabo kri ima, konzilij bo pregledal vse izvide in se odločil, kako bo potekalo zdravljenje.

Vidmar je stopil korak naprej in objel Vesno, da bi jo potolažil. V drobnem gibu sta se zrcalili zgolj pristno starševsko sočutje in skrb za vnuka. Vesna se je zavedala, da ni najbolj zaželena snaha za njegovega edinca, a tisti trenutek prav tako ni razmišljala o ničemer drugem kot o Janu in je izraze sočutja sprejela odprte duše.

− »e bo konzilij svetoval kakšno zdravilo, ki ga pri nas ni mogoče dobiti, pa bi ga lahko dobili v Nemčiji, Kanadi ali Ameriki, mi povej. Naši se bodo potrudili, da bi ga našli.

Vesno je malce zbodla beseda naši, ker je bila tako omejujoča in nekako dokončna, namigovala je na to, da Vidmar še vedno presoja ljudi po kriteriju naši in njihovi, ona pa se je trudila, da je ocenjevala ljudi samo glede srčnosti. Ljudje so bili večinoma dobri, tisti brez te oznake si niso zaslužili, da bi z njimi hotela imeti veliko opravka.

Vidmarja sta ostala v Ljubljani do poznega popoldneva, in ko se je Jan zbudil, sta se mu posvetila z vsem srcem. Prinesla sta mu novo knjigo, primerno njegovi starosti, in se prav zavzeto in resno pogovarjala z njim. Ves navdušen jima je pripovedoval, kakšna skrivališča vse ima doma, pravzaprav na travniku in v gozdu za hišo, in kako bo zgradil leseno hišico v krošnji bližnje bukve. Ta ima ravno prav razraščene spodnje veje in z Juretom bosta, dokler ne bo mrzlo, v hiški prebivala, se igrala in poslušala zgodbe, ki jima jih bo pripovedoval ata. Jan je imel bujno domišljijo in je mimogrede prehajal iz resničnosti vanjo in nazaj, tako da je bilo včasih kar naporno slediti pripovedi, ampak stari starši so se potrudili in omogočili Vesni, da se je posvetila zdravnikom.

V času, ko je bolezen pri Janu mirovala, se je zamenjalo kar nekaj zdravnikov na oddelku in tokrat je bila njegova zdravnica doktorica Lukičeva, zelo prodorna in optimizma polna ženska. Vesno je odpeljala v svojo sobo in se poskušala z njo pogovoriti tako, da je ne bi preveč zmedla s podatki in strokovnimi izrazi. Preden je doktorica Lukičeva prišla v Ljubljano, je opravljala doktorat in raziskovalno delo pri profesorju Jankoviču v Zagrebu. Njeno delo je bilo zdravljenje levkemije s presaditvijo kostnega mozga sorodstvenih in nesorodstvenih darovalcev. Z Janovim primerom je bila seznanjena že v Zagrebu in ga je vključila tudi v program spremljanja preživetja glede na razvrstitev teže bolezni.

− Gospa Železnik, Jan ima precej hude težave. Že ob izbruhu bolezni je bil razvrščen v tretjo skupino oziroma v najtežjo skupino obolelih. Zdravljenje je trajalo več kot dve leti, pa še potem je jemal citostatike. Njegove krvne celice so močno deformirane, še vedno so prisotne, kako naj rečem, zločeste celice. Lahko bi rekla, da imamo srečo, ker je napredek pri zdravljenju otroške levkemije izreden. V letu sedemdeset bi bila Janova diagnoza napoved gotove smrti, zdaj, po skoraj dvajsetih letih so na voljo zdravila, ki so vedno bolj učinkovita. Boj z Janovo boleznijo je tudi boj s časom. Dalj časa, ko nam ga uspe obdržati v remisiji, več možnosti imamo in lahko upamo, da bi našli ustreznega darovalca. Programi za darovalce so čedalje bolj izpopolnjeni, informacijski sistemi napredujejo, v kratkem bomo lahko iskali darovalce tudi drugje, ne samo v Jugoslaviji.

− Ne razumem, zakaj ne moreva biti darovalca midva z Iztokom? Nisva midva njegova najbližja krvna sorodnika?

− Testi so pokazali, da nista primerna darovalca. Starši skoraj nikoli niso darovalci. Največkrat so to bratje ali sestre obolelega. Žal vaš sin Jure ne more biti darovalec, drugih otrok pa nimata.

− Ne. Žal ne. Ali lahko Jan preživi samo z zdravili?

Lukičeva je globoko vdihnila in nekaj trenutkov molčala. Njene svetle oči so božale Vesnin obraz, kakor bi iskale oporo, da bi se ga oprijele, in bi bile zato besede manj grobe in trde.

− Večno ne bo vzdržal s takšno krvjo. Ampak spet ponavljam, tako je glede na sedanje stanje medicine. Lahko da bo medicina v nekaj letih toliko napredovala, da bo preživetje relativno dolgo ali podaljšano.

− Ne dajete mu veliko časa.

− Zdravniki niso vsevedneži in tudi si ne upamo dajati takšnih napovedi.

− Doktorica Lukičeva, koliko časa ima po vaši shemi?

− Leto, morda dve.

− In s presaditvijo?

− Ob presaditvi lahko popolnoma ozdravi. Pojavljajo se sicer lahko nekateri zapleti, včasih ozdravitev ni popolna, ampak v veliki večini primerov je po presaditvi bolezen popolnoma premagana.

Vesni so po licih zdrsele solze, ne toliko zaradi spoznanja, da se življenje njenega sina neizbežno izteka, ampak zaradi dejstva, da kljub tako strašni usodi še vedno obstaja nekaj, kar bi Janu lahko rešilo življenje. Jokala je zaradi upanja, rojenega skoraj tisto sekundo, ko je Lukičeva povedala, kaj pomeni presaditev. Tema okoli njenih oči se je razsvetlila, skozi noč je posijala lučka. Na svetu je skoraj pet milijard ljudi, verjetnost, da obstaja nekdo, čigar kostni mozeg Janovo telo ne bo zavrnilo kot tujek, je vendarle obstajala.

Lukičeva ni mogla pogledati v Vesnine misli, da bi razumela, zakaj joče, njena mehka duša se je zganila, objela jo je in jo stisnila k sebi.

− Še se bova pogovarjali, Vesna. Spremljali bova njegovo krvno sliko in upali, da bodo zdravila čim prej prijela. Zdaj je anemičen, utrujen, bled, ima povečane bezgavke na vratu, v pazduhah in dimljah. Nima apatita in hujša. Najina naloga je odpraviti te znake in ga spraviti na noge, da bo spet tekal naokrog. Nekaj mojih kolegov iz tujine, s katerimi se srečujemo na vsakoletnih konferencah in simpozijih, polaga veliko upanja v zdravilo klofarabin. Pri nas ga še ni, morda bi ga lahko nekako dobili iz tujine.

Vesna se je vrnila k Janu deset, petnajst minut kasneje in našla Iztokove starše v tihem, resnem pogovoru s svojim očetom.

− Vesna? Si govorila z doktorico Lukičevo? jo je vprašal Vojko Železnik, kakor da ne bi minila leta od takrat, ko je po pretepu sedel ob njeni postelji v bolnišnici.

Sto sulic se je hkrati zadrlo v njeno glavo, ni si predstavljala, da je lahko bolečina tako močna in tako intenzivna. Zadrgnila ji je grlo, srce je obstalo, ko je Železnik mirno govoril naprej.

− Z gospo Vidmarjevo in gospodom Vidmarjem se pogovarjamo o možnostih njunih sorodnikov v tujini. Vesna, Jana je treba nujno odpeljati v Ameriko. Tam poznajo naprednejše metode presajanja kostnega mozga, imajo večjo bazo darovalcev, najboljša zdravila, vsaj doktorica Lukičeva tako pravi. Lahko poskrbim, da bi šli stroški na račun našega zdravstva. »e sem že pri koritu, kot pravijo.

Vidmar je stopil korak naprej in se vzravnal ob Železniku, kakor da bi se hotel še sam izprsiti s poskusom reševanja malega Jana. V trenutku je pozabil, kdo stoji ob njem. Vidmarjeva seveda ni pozabila, napeto je čakala, kako se bo odzvala Vesna.

Vesna ni mogla prenesti bolečine. V tistem trenutku, ko so pljuča vendarle potegnila zrak vase in se je njeno telo odločilo, da bo živelo, je zavpila kot poblaznela. Krik je iztrgal iz prsi vso zatajevano bolečino od zadnjega dne v psihiatrični bolnišnici do tega trenutka. Pognal je srh po telesih vseh navzočih. Vidmarjeva sta zgroženo razširila oči, sestre v bližini so stekle proti Vesni, otroci so prestrašeni zajokali.

Železnik je dvignil dlan, kakor da bi hotel ustaviti svet, ujeti pobegli krik. Dlan je bila odločna, ukazovalna, obvladujoča.

− Kaj se je zgodilo?! je sestra stresla Vesno.

Njen izmučeni obraz je še vedno kazila nagrbančena koža ob brazgotinah.

− Stran!! Peljite ga stran!!

Iztegnila je roko proti očetu, Jan se je prebudil, strah se je razlezel po bledici, skušal je vstati, da bi pomagal mamici, ker so ji tekle solze po licu.

− Mami!!

Še nekaj sester je prihitelo, druge so mirile otroke. Železnik se je umaknil za korak ali dva proti vratom, kamor ga je potiskala sestra. Vedela je, da bo le na ta način morda utišala Vesno. Ta se je v kričanju vedno bolj lomila in umirjala. Pokleknila je na obe koleni in naslonila glavo na Janovo posteljo. Jan je zajokal in jo objel.

− Pojdite ven. Vsi ven! Pustite me samega s hčerko!

Nihče ni več vedel, kaj naj stori, kričanje je potihnilo, slišalo se je le hlipanje prestrašenih otrok, Vesnino stokanje.

Vesna je pogledala proti očetu, spet so ji noži stopili v telo v točkah, kjer je najbolj bolelo, a Janove dlani na njeni koži so omilile bolečino, da je ostala v znosnih mejah in je ni bilo treba lajšati z nečloveškim krikom.

− Zaradi Jana, Vesna!

− Ne moreš biti takšna pošast, da bi me izsiljeval z Janom! Nisem te prijavila, ker sem bila prepričana, da ne boš prišel več pred moje oči! Ne morem te gledati, ne da bi trpela, a razumeš?! Boli!

− Lahko uredim polet, vizo, najboljšo ameriško bolnišnico za zdravljenje levkemije otrok, Vesna, samo pusti, da to naredim za Jana.

Vidmarjeva sta pretreseno gledala zdaj Železnika, zdaj Vesno in Jana, ki sta se prestrašena stiskala drug k drugem.

Vesna je vedela, da ne bo rekla ne, čeprav se je v tistem trenutku zagnusila sama sebi. Bila je pripravljena storiti vse, prav vse, da bi rešila Jana, čeprav je v očetovih očeh videla neprikrito zmagoslavje, da se je pokorila njegovi ideji. Zaman je iskala moč v sebi, da bi strla to grozljivo in preračunljivo očetovo spako. Zavedala se je, da je ves ta čas, ko je bil v njej izbrisan, kot da ne obstaja več, čakal. Prav nič se ni spremenil, vedno je stavil na trenutek, ko je nasprotnik omagal in je moral prositi za pomoč edinega, ki mu jo je bil zmožen in pripravljen dati. Takrat je oče znal stopiti iz sence. In znal je tudi povedati, kaj zahteva za plačilo.

43.

Dan pred odhodom sva izgubljeno ležala v najini veliki postelji in zaman čakala na spanec, za katerega sva vedela, da ga ne bo. Najine oči so bile prazne, žalostne, niso se hotele zapreti, čeprav je noč že milostno zagrnila in zameglila podrobnosti predmetov v spalnici. Dotikala sva se, ne, stiskala sva se, da bi si gola koža zapomnila odtis, vonj in okus druge, že nekaj ur kasneje tako mučno pogrešane. Nisva se mogla dovolj stisniti, dovolj zagrebsti drug v drugega, da bi za vnaprej potešila žejo in se napila, nasitila, da bi bolečina ne prišla kar takoj, ko bova ločena drug od drugega.

Po moji glavi se je motovililo na stotine misli, vprašanj in spoznanj. Prepletala so se med seboj kot sprijete trave. Ni jih bilo mogoče ločiti. Želel sem si, da bi pomagal Janu, ampak želel sem si biti z njim tudi jaz, ne le, da bi ga spremljala samo Vesna. Moji trije sodelavci so znali voditi pisarno brez mene tudi mesec ali dva, ampak morda bo trajalo dlje. Kdo ve, koliko časa bo treba živeti v Baltimoru, kjer je bila bolnišnica Johnsa Hopkinsa. Slovela je kot najbolj napredna bolnišnica za zdravljenje raka krvi pri otrocih.

Za to, da bi lahko Jan odpotoval tja, je bilo treba pridobiti podpise konzilija v kličnem centru v Ljubljani in podpise še najmanj dveh neodvisnih institucij v državi. Takšno birokratsko oviro je znal in zmogel premagati samo Vojko Železnik. Izpolnil je obljubo, dano Vesni. Po pridobitvi podpisov je bilo zdravstvo pripravljeno kriti stroške zdravljenja v višini, kot bi veljali v domovini. Preostali znesek je bil najino breme in niti sanjalo se nama ni, kaj to pomeni. Tudi trajanje zdravljenja je bila popolna neznanka.

− Iztok, ne vem, ali bom zmogla.

− Boš. »e si bila sposobna gledati očetu v obraz, potem boš zmogla tudi to, da bova ločena nekaj časa in da boš z Janom.

− Ne bi smela privoliti, Iztok. Izsilil me je.

− Samo človeka sva, Vesna, vseskozi sva vedela, da mu nisva kos. Saj to veš tudi sama. Nisi ga prijavila tisti trenutek, ko si odkorakala iz sodišča, čeprav bi takrat morala naravnost na tožilstvo. Nobenih dokazov nisi imela, in tudi če bi ga prijavila, ne bi bilo nič drugače. Bolj spreten je, vse pomembne ustanove so na njegovi strani, policija, žal tudi tožilstvo in ne nazadnje celo sodišče. Maščevanje ti ne bo ozdravilo brazgotine in vrnilo nekdanjega obraza, niti omililo bolečine. Pomagala boš Janu, samo to je pomembno.

− Ves čas, ko je rinil vame s svojimi predlogi, sem razmišljala, ali naj mu rečem ne. Da mu preprosto rečem, da sem ga posnela in bom posnetek odnesla na policijo. Ali bi vseeno pomagal? Ali ima sploh rad Jana? Mu vnuk sploh kaj pomeni? Ali je zgolj figurica v njegovi zmagovalni kombinaciji? Je moj oče človek ali hudič?

− Ne govoriva več o tem, Vesna. Res ni pomembno.

Še bolj sem jo stisnil k sebi. Bilo je popolnoma vseeno, kaj bi rekel. Vojko Železnik si ni zaslužil, da bi si pacal usta z njegovim imenom. Vesna ni potrebovala neumnih obljub, praznih upov, in tega tudi ni pričakovala. Pričakovala je, da bom moški, trd in prepričljiv, da bom rekel natanko tisto, kar je treba, in da se bo zgodilo tisto, kar bom obljubil.

− Lahko grem s teboj za štirinajst dni.

− Vem, razmišljala sem o tem, ampak potem moram dati Jureta Ivanki ali Cvetki ali pa ga odpeljati s seboj. In pri tem razmišljam …

− … da se s tem manjša znesek, potreben za plačilo stroškov zdravljenja za Jana, sem dokončal namesto nje.

Vedel sem, kako razmišlja. Moje misli niso ubirale prav nič drugačna pota. Bilo je tako krivično in bedno razmišljati o tem, zakaj se je to zgodilo najinemu sinu. Še bolj bedno je bilo, da ni bilo nobenega izhoda in da sva morala živeti s tem in upati, upati, upati. V resnici sem se bal celo upati. Razumel sem Vesno, ko se je bala premakniti iz stanovanja, v katerem smo se stiskali, da ne bi izzvala besa zlih demonov. Očitno so samo čakali, da planejo po nas.

Bolezen nama je ukradla sanje, ukradla nama je celo pravico upati. Ja, tisto noč, ko sva zadnjič pred poletom ležala skupaj, si nisem drznil niti upati. Bal sem se porabiti sleherni košček sreče. Morda bi jo s tem ukradel Janu. »e si bom česa preveč želel, bo ta želja najedla in zmanjšala možnosti mojemu ljubemu sinku. Na svetu je bilo tako zelo malo sreče, da si je nisem upal trošiti vnemar.

Ne vem, koliko časa sem razmišljal o sreči in nesreči, koščkih ene in druge v naših prsih, od koder jih trgamo. Potem jih potopimo v velike balone in ostanemo sami in prazni. Ti veliki baloni pa brez oči in brez cilja tipajo po svetu, sedejo v roke tistemu, ki pravi trenutek dvigne dlan in jih zgrabi. Sreča, nesreča. Nikoli ne veš, kaj ti bo obstalo v roki.

Zaslišal sem komaj rahlo premikanje Vesninega prsnega koša. Njeni stiskajoči prsti so se malce razklenili. Končno je utonila v nemiren spanec. Moje premikanje in premetavanje po postelji bi jo zbudilo in vrnile bi se grenke misli. Bila je noč, ko so se sladke sanje potuhnile, ker so slutile, da nimajo nobenih možnosti.

Vstal sem in se sprehodil po hiši, čeprav je bila ura šele pol dveh zjutraj in je do poleta manjkalo še več kot deset ur. Deset ur, ko bi lahko bil še v objemu svoje drage, deset ur, ko bo končno napočil trenutek in bo poletela proč. Mora proč, da bo potem čim prej prišla nazaj. Bilo je kot leta dvainosemdeset, ko me je moral vlak odpeljati stran, da sem se lahko vrnil slabo leto pozneje bolj svoboden. Moja ljuba je morala proč. Morala. V otroški sobi sem čisto nežno dvignil razbrcano odejo in pokril Jureta. Mirno je vlekel palec. Komaj slišno sem z dlanjo potegnil po prazni Janovi postelji, da so se zbudili spomini. Skozi kožo na prstih so vame vdrle slike, kot drobci in utrinki, kakor koščki sreče.

Najraje bi zagrizel v odejo. Še vedno je dišala po njem. Bil je rahlo kiselkast, postan vonj, vendar pa tako značilno njegov. Bilo je, kakor bi me neznanska sila udarila z vso močjo naravnost v obraz. Ogromne čeljusti so se razprle, planile so name iz teme, me raztrgale na dvoje. Od bolečine mi je raztegnilo usta do meje, da se mi je spodnja čeljust skoraj izpahnila. Meč je rezal moje prsi na dvoje in rinil skozi mene, kakor da ne zazna prav nobenega upora. Moral sem ven, planil sem skozi hodnik na drugo stran, odprl vrata in tekel, potem pa me je zadelo, padel sem na kolena in zatulil s takšno divjo močjo, kot je bila divja bolečina v meni. Oglasili so se psi, lajali zaradi divjega krika, iztrganega iz mojega dna, od tam čisto spodaj, kamor nisem pustil nikomur.

Prsti so zagrebli v zemljo, stisnili, trgali, tako, kot je trgalo mene in ni in ni hotelo nehati. Nisem se zavedel, da poleg tega, da grabim po zemlji, tudi živalsko tulim, dokler ni poleg mene na kolena padla še Vesna in me objela s tresočimi se rokami.

− Prosim, Iztok …

Ustavil sem se, nenadoma mi ni bilo več jasno, kje sem in kako sem prišel tja, bil sem pomazan z zemljo, v ustih sem čutil prah in kamenje, mokro, malce lepljivo in vlažno snov. Moja slina jo je stapljala in vezala, spoznal sem, da grizem zemljo, da jo trgam iz tal in divje mečem naokrog in očitno tudi tlačim vase.

Divje sem pljuval in kihal, pričelo mi je zmanjkovati sape, moral sem vstati, hotel sem steči, a so me ujele njene dlani.

− Ne pobegni, potem bom spet tako zelo sama. Pridi, greva noter.

Slišal sem Juretov jok, mogoče se je prebudil, ko sem planil iz sobe, mogoče ga je prebudilo moje nečloveško vpitje, pustil sem, da me je Vesna potegnila za seboj, nisem se oziral na luči, ki so se pričele prižigati po sosednjih hišah.

Prebita noč je bila najdaljša, kar sem jih preživel, čeprav so bile težke tudi tiste, ko je Jan zbolel prvič. Drugič je vedno huje. Drugič ni več nedolžnosti, ni več otroškega upanja, da bo morda še vse v redu, da gre le za napako.

Jana so pripeljali na letališče z rešilnim avtomobilom, Vesna je bila z njim. Nisem vzdržal, da bi vozil sam, prosil sem Marjana. Sodelavec je bil tega dne v pisarni prost in ni imel obravnav, lahko me je potegnil skupaj z Juretom. Obe svakinji sta se ponudili, da je lahko Jure pri njih in da lahko pridem, kadarkoli bom hotel, a sem odklonil. Prepovedal sem staršem, da bi se pripeljali iz Celja na letališče. Vojko Železnik je premogel toliko soli, da se ni prikazal. Trdno sem stiskal Jureta k sebi. Z začudenjem je ogledoval velika stekla, gnečo okoli naju, stegoval roke proti Vesni. Nekaj časa se ga je otepala, potem pa spet močno stiskala k sebi.

Nisem vedel, kaj naj ji rečem, vse je vedela, če je le pogledala v moj zabuhli, neobriti obraz. Tudi njej so polzele solze po licu in ni imela moči, da bi jih ustavila. Naslonila je čelo na moje prsi, potem pa se odrinila, se obrnila in me ni več pogledala, dokler ni bila na varni razdalji, ko je nisem mogel več doseči.

Ko je izginila za kontrolo potnih listov in stopila v čakalnico, je Jure nekaj časa nakremženo gledal, kako da mamice ni več, potem pa zajokal, kakor da se mu je pripetila velika krivica.

− Jure, Jure, glej, bova šla gledat letalo.

Potniki za polet proti Frankfurtu so se vkrcali samo dvajset minut kasneje, jeklena ptica se je najprej obotavljivo gugala po stezi, potem pa se nenadoma pognala po njej in se na sredini odločno dvignila v zrak. Letalo je zaokrožilo v desno, se usmerilo proti Karavankam in jih le nekaj minut pozneje preletelo.

44.

Bolnišnica Johnsa Hopkinsa je bila raztresena po vsem Baltimoru. Jana so pričakali že na letališču in ga nemudoma z reševalnim vozilom z utripajočimi lučmi odpeljali v bolnišnico, kjer so takoj odvzeli vzorce za preiskave. Vesno je sprejel predstojnik oddelka, se pozanimal, ali razume angleško, potem pa razložil, kakšni so pogoji zdravljenja v kliniki. Po njegovih trdnih zagotovilih je imela klinika največ izkušenj s presaditvami pa tudi dostop do največjega števila darovalcev kostnega mozga. Z Vesno se je sprehodil do sobe, v kateri je ležal Jan. Polet ga je dodatno oslabil. Spet je bil mrtvaško bled in črn pod očmi. Dihal je plitvo in zelo nemirno. Pridružila se jima je doktorica Paula Robson, prijetna zdravnica morda poznih tridesetih let. Doktorirala je z naslovom Tipizacija antigenov HLA in je vse svoje znanstveno delo posvetila ugotavljanju, kdo je lahko darovalec kostnega mozga. Vesna je kaj kmalu ugotovila, da so skoraj vsi zdravniki v bolnišnici doktorirali iz onkologije ali drugih področij medicine, ki so pomagala zdraviti rakave bolezni. Tudi zanjo je bilo za prve ure v Ameriki vsega veliko preveč, utrujena je bila od vožnje, pa vendar se je trudila razumeti vse, kar sta ji Paula in predstojnik povedala.

V okviru bolnišnice ni bilo oddelka, kjer bi lahko Vesna prebivala. Pri iskanju stanovanja sta ji priskočila na pomoč Elizabeta Vidmar Jones in njen mož Francis. Za to priložnost sta priletela iz Clevelanda. Elizabeta je govorila slovensko, čeprav s precejšnjim priseljenskim narečjem, saj je bila rojena v Ameriki. Francis je razumel slovensko, ni pa slovensko govoril, v spominu so mu ostale le besede iz časa, ko se je Elizabeta pogovarjala z njunima sinovoma, da bi ohranila materni jezik. Našla sta hišo, v kateri so prebivali starši Francisovega sodelavca. Ti so jeseni in zime prebili v Boca Ratonu na Floridi, tako da je bila hiša prazna in na voljo še štiri mesece. Nihče ni vedel, koliko časa bo Vesna ostala z Janom v Baltimoru. Zakonca Jones sta ostala do nedelje, v ponedeljek pa sta morala oba v službo, Elizabeta se je ukvarjala z računovodstvom, Francis je poučeval kemijo v eni od srednjih šol. Nikoli ni zbiral obveščevalnih podatkov ali delal za kakšno vladno agencijo, kot so to očitali Iztoku v času služenja vojaškega roka, in Vesna tega Francisu tudi ni omenjala.

Elizabeta je bila polna vprašanj o Jugoslaviji, v kateri še nikoli ni bila, in si je želela obiskati Celje, da bi videla, kje je bila rojena njena mama. Nadvse si je želela videti strica, preden bi bilo prepozno. Cleveland je bil poln Slovencev, imeli so svoje organizacije, se srečevali in skušali ohraniti slovensko kulturo, vendar pa so jih mučile spremembe v Jugoslaviji. Leto devetdeset je bilo kljub vsemu polno optimizma. V Sloveniji so se bližale prve svobodne volitve po drugi svetovni vojni in ameriški Slovenci so pričakovali, da bodo zmagale nerežimske stranke. Ob tem so se nekako podzavestno bali, da volitve ne bodo poštene in da bo komunistična partija posegla vanje, ker ne bo hotela izpustiti oblasti iz rok, čeprav je zatrjevala, da jo bo, če bo na volitvah izgubila. Po drugi strani pa je bilo tudi drugod po Evropi polno upov na boljše življenje, ljudje so iz vzhodnih držav bežali na zahod, v Vzhodni Nemčiji je vrelo, komunistična oblast je kljub Stasiju vedno težje prepričevala državljane, kako je lepše živeti na Vzhodu kot na Zahodu. Svet se je odpiral, ljudi je bilo čedalje težje držati v nevednosti, vendar je Vesna kaj hitro ugotovila, kako pomanjkljiva so poročanja ameriških televizijskih postaj o Jugoslaviji.

Jonesova sta obiskala Jana, sočutno gledala, kako še vedno utrujen leži v postelji in se poskuša dvigniti, da bi se oklenil Vesne.

− Ne utrujaj se, Jan, ga je umirila Vesna in se sklonila k njemu.

Objela ga je in ga držala v objemu, dokler ni popustil in obležal. Zakonca Jones sta se kar hitro poslovila, kakor bi se bala, da bi se nesreča malega Jana nekako prijela tudi njiju. Vesna se jima ni mogla posvetiti toliko, kot si je želela, ostala je s sinom in kljub nedelji je bila bolnišnica polna zdravnikov. Okoli desetih je prišla tudi Paula in jo poklicala v zdravniško sobo. Nekaj časa je razlagala, kakšni so izvidi po pregledu krvi, opravljenem takoj po sprejemu v bolnišnico. Razmaz je pokazal veliko število deformiranih krvnih celic. Imela je veliko slik iz znanstvenih člankov in primerjalne literature in Vesna je hitro doumela, da Jan ni v dobrem stanju. »e telo ne bo kmalu pričelo proizvajati zdravih krvnih celic, je fantu grozila smrt.

− Je sploh kaj upanja? je nenadoma vprašala Vesna, ko se je srce uprlo dotoku vedno novih in tako obupno slabih informacij.

− Vedno je upanje, jo je skušala bodriti Paula.

Paula ni nikoli obupala, čeprav se upanje ni izkazalo vedno za upravičeno in je bolnika včasih izgubila. Zanj se je borila z vsemi močmi znanja in predanosti. Njeno življenjsko prepričanje je bilo, da lahko pomaga bolnikom samo s predanim in trajnim študijem. Znanje je premagovalo bolezen, čeprav je bila ta včasih vendarle premočna.

− Ne vem, ali bom dovolj močna.

− Dovolj močna za kaj?

− Da bi lahko upala ali pa da bi sprejela, če bi se izkazalo, da Jan ne bo ozdravel.

Paula se je zamislila. Velikokrat je že videla odziv ljudi iz vzhodnega bloka, ko so po srečnem naključju s svojimi boleznimi pristali v obljubljeni deželi. Včasih je Indija Koromandija prinesla odrešitev, ozdravitev, izpolnitev vseh najbolj divjih pričakovanj, ampak včasih se to ni zgodilo. Padec na realna tla je bil še bolj boleč, še bolj smrtonosen, ker je upanje padlo na tla z veliko večje višine. Nikoli se ni spraševala, kdo je omogočil tem ljudem, da so prišli v bolnišnico takšnega slovesa, kot je bil Johns Hopkins. Ali so bili to ljudje blizu vodilnim političnim strukturam, predvsem komunistični partiji, je ni preveč vznemirjalo.

Včasih se je vprašala, ali je pošteno, da potisne glavo v pesek in se pretvarja, da je vse v redu. Saj je vendar vedela, da ni. Nekdo je odločil, da je eden smel upati na najboljšo medicinsko pomoč, drugi pa je moral ostati doma. Odločitev je bila velikokrat povezana z odločitvijo o življenju in smrti. Paula je zagovarjala stališče, da bi morali vsi imeti enake možnosti. Ta ženska s tako divjo navezanostjo na fantka v šestki, je morala imeti nekakšne zveze, bogata zagotovo ni bila, da bi si zdravljenje lahko plačala sama od sebe. Nihče v vzhodnem bloku ni bil tako bogat, da bi si takšno zdravljenje lahko privoščil. Po drugi strani ji je šel na živce tudi ameriški zdravstveni sistem. Ljudje so sklepali pogodbe o zdravstvenem zavarovanju, in če je polica pokrivala določeno vrsto zdravljenja, so si takšno zdravljenje lahko plačali, če tega v drobnem tisku ni bilo, je to pomenilo včasih smrtno obsodbo. Stresla je z glavo, da so ji kostanjevi lasje zaplapolali okoli glave, in se nasmehnila.

− Rada bi vas opozorila pred prevelikimi pričakovanji. Že samo to, da je Jan v naši bolnišnici, še ne pomeni, da bo zdravljenje brezpogojno uspešno. Rada sem rahlo optimistična pri zdravljenju, vendar se zavedam, da starši včasih pričakujejo preveč. Dobro želim spoznati starše, da vem, kaj lahko pričakujem in kako vam lahko čim bolj pomagam. V bolnišnici imamo tudi psihologe, da pomagajo sorodnikom rakavih bolnikov. Svetujem vam, da si pomagate z njimi, da boste lažje spremljali zdravljenje. Vas smem vprašati, kaj delate?

Vesna je pričakovala takšno dobrodošlico, tudi sama je razmišljala v tej smeri, prihod v Ameriko še ni nobena rešitev.

− Živim v Ljubljani, v Sloveniji, na severu Jugoslavije. Bila sem sodnica, zdaj sem tudi sama odvetnica. Imam še enega mlajšega in za zdaj povsem zdravega fantka, moj partner je odvetnik, formalno nisva poročena, ker ne verjameva v uradne obljube. Imam še tri starejše brate, očeta, mama je umrla za rakom. Ne vem, ali lahko še kaj povem sama od sebe. Lahko jaz kaj izvem o vas? Po naglasu sodeč bi rekla, da niste Američanka.

Paula se je nasmehnila, Vesna ji je bila všeč, izžarevala je nekakšno mešanico modrosti, izkušenosti in optimizma. Zlahka si je predstavljala, kako vešče izprašuje stranke, kako odloča v zapletenih trenutkih, ko je treba res pretehtati, kaj je res in kaj ne.

− No, tega me doslej še nihče ni vprašal. V resnici sem Angležinja, doma sem iz Londona. Nisem poročena, imam enega otroka, s katerim živim tukaj. Vse življenje sem v resnici posvetila znanosti, genetiki in transplantacijam in žal malo manj sinu. V Jugoslaviji še nisem bila nikoli, sem pa pred leti na potovanju v Maroku spoznala Jugoslovana.

Malce se je ustavila, rdečica ji je zalila lica. Pomežiknila je Vesni in zmajala z glavo, kakor da ne odobrava lastnega početja.

− Dal mi je vetra, če razumete, kaj hočem reči, in povsem spremenil moje življenje.

− Pa ste ga še kdaj srečali?

− Ne. Nikoli več. Ni bilo mišljeno, da bi ga. Niti njegovega imena ne vem. Ampak imel je tisto iskro. Mene je pritegnil kot magnet. Verjetno bo znal osrečiti svojo žensko, jaz sem po srečanju z njim razmislila o življenju. Zato sem tudi šla v Maroko in videla sem, da je bilo mojih sedemindvajset let brez pomena, če se ne otresem dotedanjega načina življenja in dolgočasnega moškega v Londonu in ne nadaljujem z učenjem. Šla sem v Ameriko, rodila, naredila doktorat.

− Imate samo enega otroka?

− Ja. Enega fantka in nobenega moža, bolj malo možnosti za še enega otroka. Zdaj sem verjetno že malce prestara za kaj takšnega. Pa tudi vrnila bi se rada v Anglijo, starši so še živi, še vedno se nisem povsem navadila na Američane.

Paula se je morala prisiliti, da je nehala klepetati, ampak z Vesno ji je bilo prijetno in čutila je precej večjo naklonjenost do nje, kot bi to pričakovala, saj jo je spoznala šele dan pred tem. Opravičila se je in odhitela v laboratorij, kjer je bila dogovorjena s kolegico iz Sidney Kimmle Comprehensive Cancer Center. Hotela je njeno mnenje o patologiji Janovih rakavih celic, da bi lahko izbrala iz nabora citostatikov, ki bi najbolje delovali nanj.

45.

Vojko Železnik je po tihem pričakoval slabši rezultat, Kučanovi so dobili štirinajst mandatov, mladinci še dvanajst, bivši Smoletovi božički pa samo pet in jasno je bilo, da bodo desni oblikovali vlado. »e bi ga poslušali, bi bil rezultat zagotovo ugoden. Dobro je vedel, kako se priredijo rezultati volitev ali pa kako se vsaj poskrbi, da je izid boljši, posebno kadar je razlika manj kot pet odstotkov med eno in drugo opcijo. Res je, da je bila desnica v ofenzivi, da so čvekali o svobodi, rušenju komunizma, vstopu med civilizirane narode, kakor da v času socializma to niso bili, ampak Železnik je vedel, da so za vsako idejo tudi čisto konkretni Janezi, Petri, Ivani, Marije, Francke in Tončke, vsak s svojimi težavami in pričakovanji. »e bi se prav lotili teh, bi ti vseeno oddali glas rdečim, čeprav bi na zunaj prisegali na nove stranke. Leva opcija bi zmagala, če bi organiziral zadevo on, ampak zdelo se je, kakor da je partija kar prosila, da bi bila poražena.

Kljub porazu levih pa še vedno ni bilo odločeno, kako bo z Jugoslavijo. Bitka za širšo domovino je bila še v polnem teku, čeprav so vsi, ki so bili nekdaj pregnani iz države zaradi protidržavne dejavnosti, sedaj na veliko udrihali čeznjo in zahtevali osamosvojitev Slovenije. Predvsem sta bila takšna Bučar in Pučnik. Seveda je bilo potem, ko so rdeči fantje in punce januarja herojsko odkorakali iz kongresa jugoslovanske partije, težje, ker niso razumeli, da se morajo o Jugoslaviji pogovarjati v Beogradu, ne pa lajati po Savi navzdol iz Ljubljane in upati, da bo kdo tam doli le prisluhnil.

Vodstvo slovenske partije, pardon, Stranke demokratične prenove je očitno izgubilo kompas, kaj je pravzaprav njihov cilj, in je kar nekaj mečkalo in prepustilo oblast, predvsem pa politično pobudo Demosu.

Železnik je dokazoval, da je to napaka, da kljub porazu na volitvah − kaj pa je bilo tistih pet odstotkov − ne vodijo medijsko odmevne agitacije za svoje cilje. Ljudje bodo na koncu izigrani, pričakovali bodo med in mleko, ampak vse, kar bodo dobili, je, da bodo izgubili jugoslovanske trge, tujci pa ne bojo kupovali dragih slovenskih izdelkov samo zato, da bi jih podprli. Kapitaliste zanima samo dobiček. Tukaj je njihova priložnost. Večina Slovencev je živela pod Titom, ta pa jih ni pospravil toliko, da bi se jim zameril. Gorak je bil le intelektualcem, a njih narod običajno ni poslušal, ker jih ni razumel. »e bi se jih lotili prav, bi zrušili Demosovo vlado in spet prevzeli oblast. Ampak Železnik ni imel več pravih sogovornikov. S Kučanom se ni mogel, njegova struja pa je bila poražena.

Spet je občutil, kako napačna je bila odločitev, da si najde močno podporo v Beogradu in od tam poskuša zlesti na najvišji politični sedež. Kdaj se je zmotil? Je bilo to takrat, ko je Vidmar speljal Vesno? Je bila kriva tista pička? Slavica? Vedno je kriva pička. Prekleti bedak trapasti. Ne. Kriv je bil njegov trapasti ego, tista destruktivna in predivja narava. Zavedal se je, da je k odločitvi, da se umakne v Beograd, največ pripomogla Vesna. Potem ko je bilo jasno, da je ne bo mogel obdržati za rešetkami, je lahko pričakoval, da se bo zrušila nanj kot jastreb. Tega si takrat ni mogel privoščiti. Tla še niso bila pripravljena.

V Beogradu je še vedno veljal za zelo zanesljivega jugoslovansko usmerjenega politika. Ni nasedal na populistične izjave kekcev o samostojnosti. Splošno prepričanje v Beogradu je bilo, da se nobena republika ne more samovoljno osamosvojiti. Jugoslavija je imela v svetu ogromno prijateljev in zavidljiv veleposlaniški aparat. Železnik je svetovne voditelje prepričeval, da bi bila odcepitev enostranski akt manjšine. Pravica do samoodločbe ni pravica nekaj kmetov pod Alpami, ampak je treba vprašati vseh dvaindvajset milijonov Jugoslovanov. Ti pa Slovenije ne bi izpustili iz svojega objema, ker je bila v njej četrtina industrije vse države. Po drugi strani je Jugoslavija imela po prepričanju Beograda četrto najmočnejšo vojsko v Evropi. Slovenija je premogla le teritorialno obrambo in policijo, v najboljšem primeru kakšnih petdeset do šestdeset tisoč vojakov.

Železnik je še vedno deloval v komiteju za vojaška vprašanja, in v začetku maja se je pričelo govoriti, da bi bilo bolje Slovencem pobrati tisto orožje, shranjeno pri teritorialni obrambi, da se ne bi obrnilo proti Beogradu ali Jugoslovanski ljudski armadi, če bi Beograd armado poslal nad neposlušne Slovence. Za vsak primer. Nihče ni verjel, da bi sploh lahko prišlo do resnega streljanja med Slovenci in Jugoslovani.

− Vojko, bojo tvoji dali orožje ali ne?

− Misliš, ali ga bojo dali prostovoljno?

− Ja, je zanimalo Blagoja Ađića, ki je na mestu načelnika generalštaba JLA v septembru prejšnjega leta zamenjal generala Stevana Mirkovića.

− Kakor vem, se bojo uprli, sicer pa že skrivajo orožje.

− Veliko ga ne morejo, ker je v naših skladiščih. Tu imam popis vsega, kar je v Sloveniji.

− Slovenci niso pretirani borci, so pa dobri trgovci. Tudi če jim boste pobrali orožje, bojo kupili novega.

− Kako le? Na meji imamo svoje ljudi.

Železnik je skomignil z rameni, z generali ni bilo vedno lahko najti skupnega jezika, bili so preveč zaverovani vase.

− Mislim, da ne bi bilo dobro sprejeti ukaza o zavarovanju orožja. Tako vsaj vemo, s čim razpolagajo. Vsekakor pa je bolje reševati položaj s političnimi in nenasilnimi akcijami.

− Zavarovanje našega orožja ni nasilna akcija! Se ti je zmešalo, Železnik?

− Ne, ni se mi zmešalo. Povem ti, Blagoje, kako bojo ljudje v Sloveniji to videli. Bodimo malo bolj diplomatski.

− Samo zato, ker ne udarimo takoj po izdajalcih, se v Jugoslaviji dogaja to, kar se dogaja. Povem ti, da ne bom pustil razkosavanja Jugoslavije. Menda niste pozabili, kaj je rekel Tito. Jaz vem, ti si pa očitno pozabil, Železnik.

− Blagoje, to ni Frunze, to ni ruska vojaška akademija, kjer si diplomiral, to je Jugoslavija. Za zdaj. »e boš tako trmast, ne bo nikoli več.

Železnik je vedel, kaj Ađića najbolj zapeče. Nikoli ni imel možnosti pokazati svojega vojaškega znanja. Med drugo svetovno vojno je bil še otrok.

Vmes je posegel zvezni sekretar, že precej naveličan večnega prepiranja med Ađićem in Železnikom. Železnik je bil civilist, sekretar sploh ni razumel, zakaj bi bilo pomembno, kaj si misli neki Slovenec, če gre za varnost države.

− Umirita se. Zaključujem sestanek. Generalštab bo sprejel ustrezen ukaz in ravnali se bomo po njem.

Železnik je odšel iz dvorane potrt in z izjemno slabim občutkom. V nekaj zadnjih minutah je razumel, zakaj se voz pelje s strahovito hitrostjo navzdol. Očitno je bilo, da govorijo drug mimo drugega in da je čas, ko je bilo mogoče izbirati med stranema, dokončno minil.

Bil je prepričan, da bo Ađić izsilil ukaz. Na sejo je prinesel že natipkanega, a še nepodpisanega. Pričakoval je gladko potrditev in nič drugega.

V centru Beograd, po katerem se je Železnik sprehodil, se ni prav nič videlo, da je Jugoslavija na velikem razpotju. Neumne odločitve lahko pripeljejo do njenega propada. Železnik je zastal in se zamislil. Bolj kot usoda Jugoslavije ga je skrbelo, kako je z Janom. Novice, ulovljene po kapljicah, niso bile dobre. To, da je bil Jan že dva meseca v Ameriki, ni bila dobra novica. »e bi bilo za ozdravitev potrebno res zgolj zdravilo, ki je na voljo samo tam in ne tudi v Jugoslaviji, bi bil že nazaj. Očitno tudi čudežno zdravilo ni prijelo.

Počutil se je starega in neučinkovitega. Videl je, kaj se dogaja okoli njega, ampak nihče ga ni hotel več poslušati. Niso ga poslušali Slovenci, niso ga poslušali v federaciji. Kdo bi ga sploh pogrešal, če bi izginil, umrl zaradi nenadnega srčnega napada, zamašene žile v glavi, počene aorte?

Vedel je, da je prišel trenutek, ko bo obžaloval vse svoje napake, in teh je bilo toliko, da bi, če bi jih postrojil drugo za drugo, zapolnile cesto bratstva in enotnosti od Beograda do Ljubljane. Tu v Beogradu se je nenadoma počutil odveč. Zavil je v prvi lokal, mimo katerega je šel, stopil noter in si izbral mizo v kotu. Naročil si je steklenico »meke«, in še preden se je do konca zapil, je poklical tudi taksista.

− Sedi in si naroči nekaj za pod zob. Dobro ga nesem.

− Ne verjamem. Videti si precej posušen.

− Videz vara. Ko bom z glavo udaril ob mizo, me odpelji v Moskvo. Soba dvesto dvanajst. Danes je vratar Jovan. Skupaj z njim me odnesita v posteljo. Nobenega slačenja in to, samo vrzita me na posteljo in zaprita vrata za seboj.

Zjutraj petnajstega maja je izvedel, da je jugoslovanska vojska zabila še en žebelj v svojo krsto. Pijanost ga je v trenutku minila in popolnoma trezen se je zavedel, da mu je pravzaprav vseeno za butasto državo. Za vodje je postavila tako trapaste ljudi, da niso videli, kaj se dogaja pred njihovimi nosovi.

Odločil se je, da se poslovi od Slavice, in zvečer je z letalom odpotoval v Ljubljano.

Srce mu je utripalo kot takrat, ko je prvič požvižgal pod Tatjaninim oknom. Razum ga je opozarjal, naj ne počne tega, naj se ustavi, ampak tisto, kar ga je vleklo naprej, je bilo močnejše od vseh opozoril.

Ustavil se je šele pred Iztokovo hišo, stopil k vhodu in tiho potrkal na vrata. Bal se je, da bi z zvonjenjem prebudil Jureta.

Hitri koraki so zadoneli po hodniku, prižgala se je luč nad vhodnimi vrati, zagledal je vprašujoč Iztokov obraz. Bil je utrujen, očitno neprespan in zaskrbljen.

− Kako si drzneš? Samo obrni se in pojdi.

Železnik je strmel v Iztoka, a ni pokazal nobenega namena, da bi se umaknil.

− Prosim, pojdi. Ne morem te gledati in ne morem … samo pojdi.

Železnik je položil službeni kovček na tla, ga odprl in izvlekel pištolo. Iztok je otrpnil, ko je zagledal orožje, pomislil je, da je konec. Ni bilo časa, da bi se umaknil, samo gledal je v cev in čakal, da se kaj zgodi. Misli so bile prazne, povsem bele.

− Prekleti Vidmar, vzemi to in me pokončaj! Ti si zakrivil vse to. Nisem prenesel, da se je odločila zate. Vesna je bila moja. Ti si jo spremenil, ukradel, od takrat naprej je drug človek. Moja uboga Vesna … Ampak ne morem se vrniti nazaj. Nobene poti ni! A razumeš? Ni ga dneva, ne ure, ko ne razmišljam, kako bi bilo vse drugače, če ne bi podivjal, kako bi bilo Vesni lepše! Misliš, da ne vem, kako trpi vsak dan zaradi mene? Na, streljaj! Bolje, da me ubiješ takoj, kot da me izoliraš od vnukov in od Vesne. Tega ne bom prenesel.

Obrnil je pištolo s kopitom proti Iztoku, padel na kolena in tiščal orožje z iztegnjeno roko predse. Nenadoma se je zrušil vase, jokal in hlipal je kot otrok, slina mu je tekla iz ust na brado. Iztok je vzel pištolo in jo vrgel v odprto aktovko. Stopil je v hišo in za seboj zaprl vrata.

Na hodniku se je zrušil tudi on. Tresel se je po vsem telesu in pomislil je, da je bil to trenutek, na katerega je zaman čakala Vesna, vedel je, da je mimo, da se ne bo več vrnil.

Železnik se še dolgo ni pobral izpred vhoda, potem pa je Iztok zaslišal loputanje avtomobilskih vrat in motor, ki se je polagoma izgubil v nič. Nenadna nuja ga je dvignila in tiho je odprl vrata v otroško sobo. Stopil je k pogradu in pogledal fantka, spečega na boku. Sesal je prst in molel nogo izpod odeje. Iztok ga je pobožal po laseh, in mali je globoko vdihnil.

− Ata?

− Kar spi, Jure, je tiho rekel in za čuda je otrok res zaprl oči.

Iztok je stal v temi in razmišljal, medtem ko je otrok mirno dihal poleg njega.

Bolnišnica je vročala račune Vesni v roke, ona pa mu je po telefonu povedala, kam in koliko je treba nakazati. Klicala sta se pozno zvečer, ko je bilo v Ameriki okoli petih popoldne, ker je takrat Vesna odhajala iz stanovanja spet v bolnišnico, da je pomagala Janu pri jedi in umivanju, preden je šel spat. V stanovanju je bil telefon in lahko sta se pogovarjala. Ti trenutki so bili vse, kar sta imela, in Iztok je komaj čakal, da lahko zavrti številko in sliši Vesnin glas, čeprav novice niso bile dobre.

Zdravstvo mu še vedno ni povrnilo stroškov niti za prvi račun, pa še obljubljena sredstva so bila minimalna in v dinarjih. Ko bodo res prišla, kdo ve, kakšen bo tečaj. Bilo je bolje kot pred Markovićem, zdaj so bile devize na voljo v bankah, toda ni mu bilo treba preračunavati, da bi vedel, da je porabil že vse prihranke. »e bo Jan ostal v bolnišnici še en mesec, bo konec. Šel bo k Lojzetu v banko in vzel hipoteko na hišo.

Poljubil je Jureta in se podal v spalnico, v boj s še eno dolgo nočjo brez konca.

46.

Vesna je bila obupana. Kakorkoli je zvenelo njeno zaigrano navdušenje nad uspehi bolnišnice in zavzetostjo zdravnice Paule Robson pristno, je vedel, kaj si misli, tudi če tega ni povedala. Čas ni bil na Janovi strani. Pripovedovala mu je, da jo sprašuje, kje je ata, zakaj ni z njima, in da si želi, da bi prišel z njim tudi Jure. Dovolil je, da se Jure igra z njegovimi avtomobili, in ji zabičal, da mu mora to povedati.

Vesna ni vedela, kakšno je njuno finančno stanje. Odkar je Iztok pričel z odvetništvom, je moral voditi tudi knjigovodstvo, s tem pa Vesne ni obremenjeval. O denarju nista nikoli govorila, Iztok se ni nikoli postavljal s tem, koliko je lahko shranil za takrat, ko bo moral plačati Janovo zdravljenje, in tudi ko je odšla v Baltimore, ji ni povedal o vsoti, ki jo še lahko pokrijeta.

− Zadnji račun je 23.690,00 dolarjev.

− Prav. Ga bom poravnal.

− Rok plačila je petnajst dni, tako kot pri prejšnjem.

− Mi lahko poveš, ali je kaj novega glede darovalcev?

− Ne. Ne razumem, zakaj ima Jan tako čudno kombinacijo tkiv. Paula mi je razložila, da je pomembna skladnost v sistemu tkivnih antigenov. Karkoli že to pomeni.

− Morda kaj vpliva, da ima enako kri kot jaz, ki imam Rh-faktor minus. Ne vem, od kod sem se vzel, takšno kri imajo menda v Evropi samo Baski.

− Paula to zagotovo ve. To, kar mi pripoveduje, je zelo komplicirano. Ves čas berem te velike, debele knjige in skušam razumeti, ampak očitno ni mogoče tega znanja vsrkati v dveh mesecih. Občudujem Paulo in sem ji hvaležna za vse neprespane noči, ki jih žrtvuje za Jana.

− Škoda, da je ne morem spoznati. Pozdravi jo v mojem imenu.

− Ja.

− Veš, da te imam rad?

− Vem.

− Rad te imam.

− Jaz tudi tebe, Iztok.

Klik v slušalki je prekinil njun medcelinski pogovor.

Pred Iztokom so na mizi ležali izpiski iz bank, vsi pa so kazali, da je na računih le še malo denarja. Streslo ga je od slabosti, v mislih je preletel vse posle v pisarni in uvidel, da si s prilivi ne bo mogel pomagati. Pisarna je delovala dobro, imel je resnično dobre sodelavce, na katere se je lahko zanesel tudi sedaj, ko je on sam popuščal pri delu. Ni mogel biti navzoč deset, dvanajst ur, ni mogel na obravnave daleč iz Ljubljane, ker je bilo treba paziti tudi na Jureta. Bil je res zlat fant, ampak vseeno je zahteval precej pozornosti.

Dopoldne je prebil dve uri na zavodu za zdravstveno zavarovanje, kjer se je najprej poskusil dogovoriti z referentom, potem z vodjo oddelka in slednjič še z direktorjem. Zavod je bil pripravljen priznati ceno oskrbnega dne, kot je veljala v Univerzitetnem kliničnem centru v Ljubljani, ampak cena oskrbnega dne v bolnišnici Johnsa Hopkinsa je bila bistveno višja. Storitve jemanja krvi, pregledov, uporabe posebnih mikroskopov pri razmazu in cene zdravil niso bile primerljive. Citostatiki so bili pri nas zastonj, v Ameriki pač ne. Logika zavoda je bila, da citostatikov ne plača, ker so pri nas brezplačni. Cena posebnih citostatikov, prav ti naj bi pomagali Janu, je bila astronomska. Poleg tega zavod ni priznaval raziskovalnih ur onkologa in genetika.

− Glejte, gospod Vidmar, ameriška bolnišnica je prevzela Jana zaradi raziskovalnega dela, in tega mi ne moremo plačati.

− »e bo raziskava, ki jo izvajajo zaradi Jana, prinesla rezultate, bo vendarle opravljena v njegovo korist in mislim, da bi to morali plačati.

− Žal ni nobenega dokaza, da je zdravljenje uspešno ali da bo uspešno in da bo iz raziskovalnega dela nastalo karkoli, kar bi mi lahko plačali. Znanstveno delo bi ne nazadnje lahko izvajali tudi v Ljubljani.

− Tako doktor Jankovič kot doktorica Lukičeva sta odločno priporočala zdravljenje v Baltimoru, ker pri nas ni bilo na voljo sredstev za takšno zdravljenje in hkratne raziskave, kar si lahko privoščijo tam.

− Res je, ampak če bi ta sredstva dali našim, bi prav tako lahko izvajali vse te raziskave.

Iztok je stisnil pest, da se je zadržal in skušal ostati prijazen. Zavedal se je, da mu jeza ne bo prinesla rezultata. Ena sama groba beseda, jezen pogled in lahko bi se samo še poslovil.

− Gospod direktor, Johns Hopkins ima v startu veliko prednost, ker otroško limfoblastno levkemijo raziskuje že dolgo časa in ima na srečo povsem ustrezne laboratorije, zmogljive superračunalnike in veliko bazo podatkov zaradi velike populacije, medtem ko Ljubljana ali Zagreb nimata, če malo pretiravam, niti najosnovnejše opreme, da bi lahko opravljali tovrstne raziskave. Mi bomo vedno odvisni od znanja takšnih ustanov, kot so Johns Hopkins in podobne. Poleg tega nam pri zdravljenju sina zaračunavajo samo konkretno delo, nič drugega, na računih ni obešenih nobenih drugih stroškov, še amortizacije opreme ne, samo gole ure dveh doktorjev znanosti. Saj vendar iščeta možnost, da bi ohranila življenje mojemu sinu. Prosim vas, zmanjkuje mi denarja in zdravljenje bo treba prekiniti, če ne bo posluha zavoda.

Direktor je kimal, vendar se je videlo, da ne bo spremenil svojega stališča. O denarju je na suh matematični način odločal strokovni tim, ta pa se ni spuščal v podrobno analizo stroškov. Na listu, ležečem na vrhu Janovega dosjeja, je bilo zapisano le, da je upravičen do povračila sto dvajset tisoč konvertibilnih dinarjev.

− Kdaj lahko dobim ta denar?

− Takoj ga bomo nakazali.

− Prav. Nujno ga potrebujem.

Nekaj dni kasneje je denar prišel na račun in takoj ga je poslal naprej. Preden je denar sedel na račun v Ameriki, je trajalo tri, štiri dni in Iztok ni želel ničesar prepustiti naključju. Podal se je v poslovni del banke, kjer ga je ustavil receptor.

− Lahko poveste, kam greste?

− K direktorju.

− Sta dogovorjena?

− Sva.

− Kdo pa ste?

− Njegov svak.

Receptor je požrl rahlo vzvišeni ton, tiho spregovoril po telefonu, potem pa mu vljudno podal obesek z napisom »Obiskovalec« in ga napotil v četrto nadstropje.

Tajnica je bila očitno že pripravljena na obisk, zato ga je sprejela z bleščečim nasmeškom, ga prosila, naj za trenutek počaka, dokler ni v domofonu zaprasketalo.

− Izvolite naprej, gospod direktor vas pričakuje.

Lojze Železnik je v svoji brezhibni temni obleki sedel za ogromno mahagonijevo mizo, na kateri ni bilo niti drobca prahu in v kateri si lahko videl svoj popolni odsev, kakor bi pogledal v ogledalo. Vstal je in se sprehodil po debeli preprogi proti Iztoku in mu stisnil roko.

− Kako je z Janom?

− Zdravila žal še vedno ne primejo.

− Bi kaj spil? Kavo? Kaj močnejšega?

Iztok bi mu najraje rekel, naj izklopi naučena vprašanja, ampak zavedal se je, da se je Lojze gibal v bankirskih krogih, kjer so bila takšna vprašanja umestna in celo pričakovana.

− Zdi se, da nama bo zmanjkalo gotovine in da tudi z delnim povračilom zavoda ne bova zvozila s plačevanjem računov. Potrebovala bova kredit.

− V redu. Imava dve možnosti, na promet odvetniške pisarne bi lahko dobil nekakšen revolving za obratna sredstva, lahko pa bi šli na klasično hipoteko na vajino hišo.

− Ne bi rad vpletal pisarne, tam so še trije odvetniki in morda bi bilo malce neprijetno, čeprav so vsi čuteči. Rad bi, da to ostane na mojih bremenih.

− Je Vesna tudi vpisana na nepremičnini?

− Pravzaprav ni. Nekako nisva nikoli našla časa, da bi to uredila.

− Imaš cenitev?

− Ne, a mislim, da bi zanjo dobil kakšnih sto petdeset tisoč mark.

Lojze je pokimal, nabral usta v šobo, kot je to počel tudi njegov oče, kadar ni vedel, kako bi se odločil. Segel je po kalkulatorju, nekaj tipkal in še enkrat pokimal.

− Žiroračun imaš pri nas?

− Ja.

− Svojim komitentom lahko nudimo hipotekarno posojilo v razmerju ena proti dve, morda ena proti ena in pol, ampak potem bi to moral poleg kreditnega odbora odobriti še kdo iz vodstva banke. To sem lahko tudi jaz. Protivrednost sto tisoč mark ne bi smela biti problem. Bo to dovolj?

− Zaenkrat bo. Račun, ki ga je Vesna dobila ta teden, je pokrit, naslednji štirje pa bodo iz tvojega kredita, če sva dogovorjena.

− Sva. Oglasi se pri vodji kreditnega oddelka in prinesi zemljiškoknjižni izpisek ter cenitev. Cenitev naj ti malo napihnejo. Saj to lahko urediš, a ne?

− Lahko.

Iztok je dobro vedel, komu lahko reče. Sodeloval je s številnimi sodnimi cenilci in nekateri izmed njih so mu dolgovali usluge.

Že dva dneva kasneje je v banko odnesel vlogo in potrebne priloge. Kreditni odbor je odločal o kreditu na prvi naslednji seji. Od dneva, ko je govoril z Lojzetom, pa do dneva, ko je bil denar na njegovem računu, je minilo samo devet dni.

V tem času se zdravje Janu ni popravilo, Vesna je bila tako prestrašena, da je komajda še govorila po telefonu.

Dvajsetega junija zvečer, ko je bilo v Baltimoru okoli petih popoldne, sploh ni mogla spregovoriti, ko je dvignila telefon. Jokala je in ni se mogla zbrati, da bi ustavila krčevito hlipanje.

− Iztok, pridi sem. Prosim, pridi sem. Jan umira.

47.

Warren Zimmermann je bil prepričan, da si ne bi mogel izbrati bolj zahrbtne države za napredovanje svoje poklicne kariere, kot je Jugoslavija. Navzven je bilo vse lepo in prav, ljudje so se obnašali državi primerno, radi so zaklali in spekli mladega prašička, se ga dobro nacedili in pijani prepevali ter razbijali steklovino. V tem pogledu so bili zelo podobni Rusom. Ko je državo spoznal bolje, si je zaželel, da bi imel George Bush starejši srečnejšo roko pri izbiri. Tu so vsi delovali proti vsem, in uradna ameriška politika ne bi mogla biti bolj neprimerna za čas, v katerem se je znašla Jugoslavija.

Zimmermann je bil ameriški veleposlanik in je moral zelo paziti, kaj bo rekel, kar ni bilo ravno preprosto, če so te kar naprej poskušali opiti. Njegove izjave so, kakor je ugotovil, bolj koristile Srbiji in Jugoslaviji kot celoti, medtem ko sta se Slovenija in Hrvaška živčno prestopali sem in tja. Njegov je bil zloglasni stavek: »Upamo, da nobena od federalnih enot ne bo resno razmišljala o odcepitvi, prav tako pa se nadejamo, da nihče ne bo razmišljal o uporabi sile, da ohrani enotno državo.«

Zdelo se je, da so se vsi, na katere je letel njegov stavek, prav požvižgali na resna opozorila in so divje nadaljevali svojo nespametno politiko. Balkan je bil vedno sod smodnika, in ker je imela Amerika, kot je razumel Zimmermann, druge prioritete, je prepuščala pobudo glede krize Evropi. Ta pa je zadevo zasrala, kot je to rekel kasneje državni sekretar Baker. Domislil se je, da bi ustavil Slovenijo in Hrvaško tako, da je štiri dni pred dejansko odcepitvijo odletel v Beograd in ob patetično servilnem zunanjem ministru Jugoslavije Budimirju Lončarju v televizijske kamere izustil, da ZDA ne bodo priznale enostranske odcepitve Slovenije in Hrvaške.

Skoraj eno leto prej je ameriški konzulat poslal Zimmermannu vročo zadevo, ker si sam ni upal opeči prstov. Zadeva je bila precej delikatna in konzulat je potreboval njegovo presojo.

Pridobiti vizum za pot v Združene države Amerike za Jugoslovane nikoli ni bil kdo ve kako velik problem, je pa bil zamuden in Iztoku je čas pomenil vse na svetu. V ponedeljek je sodelavcem razložil, da mora na pot in da ne ve, koliko časa bo trajala. Na srečo je prihajalo poletje, ko sodniki praviloma niso razpisovali obravnav, ustanavljanje podjetij pa so sodelavci obvladali celo bolje od njega, ker je to delo prelagal nanje, kot ga je že prej na Vesno. Jure je moral za nedoločen čas na obisk k sestričnam. Sprejele so ga kot kralja in mu pokazale sobo, polno igračk, kjer bo spal, dokler bo očka odsoten.

V Beogradu se je Iztok postavil v vrsto že zgodaj zjutraj, saj je vedel, da Američani ob dvanajstih zaprejo vrata, ne glede na to, ali si z eno nogo že na zadnji stopnici pred vhodom. Nikoli ne spustijo še nekaj strank v notranjost, tako kot to storijo v kakšni trgovini.

− Kaj je namen vašega obiska Združenih držav? je vprašal uradnik, ki je vestno preletel vse odgovore na popisni poli.

− Moj sin je v bolnišnici v Baltimoru skupaj z mojo ženo in želim na obisk.

− Koliko časa želite ostati v Združenih državah?

− Težko rečem. Verjetno ne bo dolgo, moj sin je zelo hudo bolan. Levkemija napreduje zelo hitro in grozi, da bo umrl.

Komaj je požrl cmok, ko je to izrekel, ampak uradnik pred njim se je zdel prijazen in sočuten, zato je rekel več, kot je sprva nameraval.

− Obvestili vas bomo po pošti.

− Se lahko oglasim jutri?

− Boste ostali v Beogradu? Običajno rešimo zadevo v dveh dneh in vam pošljemo dokumente.

− Zelo se mi mudi.

Iztok ni vedel, da uradniki na konzulatih postanejo vedno zelo pozorni, kadar kdo trdi, da se nekaj mudi.

Po končanem delu s strankami je uradnik ločil avtomatsko odobrene vloge in tiste, ki jih je dal v posebno preverjanje. Vidmarjevo vlogo je oddal sodelavcu, zadolženemu za preverjanje občutljivih vlog, ta pa je pobrskal po bazi podatkov o Iztoku Vidmarju in našel zanimive reči. Izpisal je najbolj značilne ugotovitve o osebi, ki se ji je »mudilo« v ZDA. Bil je član Zveze komunistov, kar še ni bil avtomatsko razlog za odklonitev obiska, vendar pa je o njem posebne podatke zbral tudi vojaški ataše leta tisoč devetsto dvainosemdeset. Zapisal je, da je Iztok Vidmar na vojaških manevrih v Makedoniji dokazal, da razpolaga Jugoslavija tudi z izjemno izurjenimi posamezniki, pripadniki specialnih enot, in prav ta Iztok Vidmar je očitno njihov član, ker je prejel tudi najvišje priznanje za svoje akcije. V spisu je bilo tudi poročilo sodelavca ameriške obveščevalne službe v JLA, da je Iztok Vidmar povezan s skupinami obveščevalcev v Zahodni Evropi in Združenih državah. Posebni oddelek obveščevalne službe pa je kot dodatek k poročilu o Iztoku Vidmarju navedel, da je to zet Vojka Železnika, pomembnega člana centralnega komiteja jugoslovanske partije, odgovornega za vojaški kompleks, ki razpolaga s pomembnimi vojaškimi informacijami, vodi svojo strujo v partiji in poskuša prevzeti oblast. Obveščevalec zunanjega ministrstva je vestno zabeležil, da je bil Vojko Železnik večkrat na obisku pri pomembnih članih ruske komunistične partije, celo na obisku pri Mihailu Gorbačovu, kar zadnje čase ni bil več tako grozen podatek, in na osebni avdienci pri visokih predstavnikih obveščevalne službe Sovjetske zveze na Krimu. Pod opombami je bilo zapisano, da je svak Iztoka Vidmarja jugoslovanski veleposlanik v Nemčiji, ki je glede priznanja morebitne odcepitve Slovenije in Hrvaške precej nevarno solirala in pošiljala signale, nasprotne uradnemu stališču Združenih držav, ter da je ženska, ki jo želi Iztok Vidmar obiskati v Baltimoru, pravzaprav Vesna Železnik, hči Vojka Železnika.

Uradnik je udaril na vlogo štampiljko Zavrnjeno in se lotil novega spisa. Zjutraj je sodelavec odnesel vse spise, tako ugodno rešene kot zavrnjene, h konzulu, ta pa je listine podpisal. Pri zavrnitvi izdaje vizuma Iztoku Vidmarju mu je pozornost vzbudila zajetna kopica pripetih dokumentov in na hitro jih je preletel. Odločitev o zavrnitvi je bila korektna, saj je Iztok Vidmar lahko predstavljal neke vrste grožnjo, ampak razlog obiska je bil logičen in razumljiv, zato je zavrtel nekaj številk, da bi ugotovil, kakšno je stanje Jana Železnika. Zdravniško osebje ga je opisalo kot zelo resno.

Konzul je gledal na zadevo bolj dobrohotno, posebno ker se je bal, da bi lahko prišlo do intervencij veleposlanika v Nemčiji. Ta bo brez dvoma napadel Zimmermanna. Najbolj ga je zanimal podatek, da ima Iztok Vidmar morda sodelavce v Združenih državah. Takšen podatek je zahteval posebno obdelavo. Zadevo in odločitev je preložil na pleča veleposlanika.

Naslednjega dne se je Iztok Vidmar, ker si ni dal dopovedati, da bodo dokumenti poslani po pošti, spet pojavil na konzulatu in uradnik mu je moral priznati, da ne ve, kako bo vloga rešena in kdaj. To je Iztoka razburilo in povedal je uradniku, da ne bo odšel iz konzulata, dokler ne bo dobil odgovora. Kazal je zelo odločen obraz. Uradnik je imel na voljo dvoje, ali priskrbi potrebne informacije ali pa pokliče marinca pred vrati, naj nadležneža odstrani. Ker pa si je zapomnil, da je Iztok Vidmar poleg tega, da je večji, težji in odločnejši od marinca pred vrati, lahko tudi član specialnih enot, je izbral prvo možnost.

− Vrnite se ob enajstih, takrat vam bom povedal, kam se boste obrnili naprej.

Iztok se je brez besed umaknil, ampak uradnik ni bil prav nič začuden, ko je točen kot ura ob enajstih spet stal pred njim.

− Gospod veleposlanik vas bo sprejel ob dveh popoldne.

− O mojem vizumu odloča gospod Zimmermann? A ni to malce nenavadno?

− Ob dveh popoldne, gospod.

− Hvala.

Iztok je pogledal na uro in jo mahnil od veleposlaništva na Ulici Kneza Miloša 50 do prve pošte.

Trajalo je pol ure, preden mu je uspelo priklicati jugoslovansko ambasado v Bonnu in preden je prepričal uradnike, da zares nujno potrebuje svojega svaka. Pet minut pred drugo uro je Iztok že čakal pred vrati, da so ga odpeljali k Zimmermannu.

Veleposlanik je zajetni dosje že prebral, čeprav ga je bolela glava in je imel že dogovorjen termin za tenis, da se malo razvedri. Klical ga je že tudi poklicni kolega iz Bonna, s katerim sta se že nekajkrat srečala. Njegovega obraza si ni povsem spomnil, mu je pa v lepem spominu ostala njegova brhka žena. Obljubiti mu je moral, da bo naredil vse, kar je v njegovi moči.

− Dober dan, gospod Zimmermann, ga je prehitel Iztok.

Pozdravil je, še preden je dobro dvignil oči izza spisa.

− Izvolite, gospod Vidmar.

Nenadoma je začutil, da je v defenzivi, ker je Iztok pred njim poosebljal neverjetno prepričanost o ugodnem rezultatu. Zelo jasno je bilo, da je odločen pridobiti vizum, saj je od trenutka, ko je bil seznanjen, da je zadeva pri njem, pa do klica veleposlanika iz Bonna minila manj kot ena ura. Izjemna učinkovitost, je moral priznati.

− Mislim, da imava rahel problem.

Iztok je stal in čakal. Zimmermann ni mogel spregledati mirnosti moškega pred seboj. Pomislil je, kako trden mora biti, če se odloča o tem, ali bo pred smrtjo videl svojega sina ali ne. Kakšen narod je to?

− Sedite, prosim.

Ko se je velikan pred njim mehko kot mačka spustil v fotelj pred mizo, se je počutil malce bolje.

− Odločiti moram o vaši vlogi, ker so obveščevalni podatki o vašem življenju malce nejasni.

Iztok je še naprej mirno sedel in ni z ničimer izdal, kaj se mu plete po glavi.

Zimmermann je malce živčno potipal gumb na mizi ob svojem desnem stegnu in se vprašal, ali bi bil varnostnik pred vrati dovolj hiter, če bi velikan pred njim planil nanj.

− Tu piše, da ste pripadnik specialnih enot.

− Ekscelenca, v vojski sem bil navaden pešak, ampak zelo uspešen. Nisem član nobene vojaške organizacije, po poklicu sem odvetnik, tako kot moja žena.

− Kaj pa vaši sorodniki v Združenih državah? je vprašal Zimmermann presenečen, ker ga je moški nagovoril z ekscelenco, naslovom, povezanim z njegovim diplomatskim položajem.

− Dobro veste, da Elizabet Vidmar Jones ali njen mož nimata prav nobene zveze z obveščevalno dejavnostjo. Prav zaradi njiju sem med služenjem vojaškega roka precej pretrpel. Tudi jugoslovanski obveščevalci so bili prepričani, da iščeta obveščevalne podatke preko mene za vas. Očitno ne Jugoslovani ne Američani ne morejo razumeti, da živimo navadni ljudje na eni in drugi strani luže.

− Ste član partije?

− Bil sem član Zveze komunistov Slovenije, dokler je obstajala. Sedaj nisem član nobene stranke.

Zimmermannu je bilo vsega zadosti. Spet je nekdo pokazal preveč vneme pri iskanju čarovnic. Iztok je mirno sedel pred njim, njegova angleščina je bila brezhibna. Dokazoval je, da nikakor ni zaslepljeni rdeči terorist, ampak izobražen, pronicljiv in umirjen mlad odvetnik.

Veleposlanik je vzel nalivnik, na vlogo zapisal Odobreno in vstal.

− Gospod Vidmar, želim vam, da bi vaš sin čim prej ozdravel. Prepričan sem, da je odločitev vaše družine, da sina zaupa strokovnjakom Johnsa Hopkinsa, pravilna.

− Hvala vam.

Iztok je poletel v Ameriko dva dneva pozneje.

48.

Letalo je bilo polno in polet je trajal sto petdeset let. Ves čas sem poskušal zapolniti misli z nečim, kar ne bi spominjalo na strah pred smrtjo, ne lastno, ampak otrokovo. Zdelo se je, da je Vesnina taktika boljša od moje. »e bi ostal doma in se ne bi premaknil, se ne bi zgodilo nič, tako pa sem naravnost prosil, da se nekaj zgodi. »util sem, da potovanje sili usodo, da dokončno odloči, da kocka pade, pa naj bo izid dober ali slab. Moja mama je vedno, kadar ni vedela, kako se bo obrnilo, pričakovala slabo. Ko sem se vračal z mature, me je vprašala, ali sem padel, čeprav sem jo naredil z odliko, in kadar sem na hitro pritekel od nekod, me je vedno vprašala, kaj se mi je zgodilo slabega.

Na letališču John F. Kennedy v New Yorku sem moral presesti za Baltimor Washington International in ob pol enih popoldne sem se pomečkan in precej poraščen znašel v množici, prerivajoči se proti izhodu. Prebijal sem se med ljudmi in si pomagal z majhno potovalko z najnujnejšimi potrebščinami. Uporabljal sem jo kot ščit in odrival počasneže, ker so mi ovirali prehod. Stopil sem mimo šoferjev. Z dvignjenimi tablicami so čakali na svoje stranke. Takrat sem zagledal Vesno. Zaskrbljeno je oprezala, kdaj me bo zagledala v množici. Ujel sem jo v objem, preden me je opazila, in najprej je divje zatrzala, potem pa se voljno prepustila objemu in poljubu, ko je začutila znano telo.

− Vesna!

Prav odtrgati sem se moral od nje, saj sem v objem želel stisniti ves izgubljeni čas, ko nisva bila skupaj. Nikoli več, sem si prisegel. Naj se zgodi, karkoli se pač mora zgoditi, ampak ne bova se več ločila.

− Greva?

− Seveda. Pelji me. Nimam pojma, kam morava.

Vesna me je potegnila za seboj, pohitela sva proti taksistom, sedla v prvega prostega in se odpeljala v bolnišnico.

− Kako je z njim?

− Ne vem, ničesar več ne vem. Zelo je bled, ne smeš se prestrašiti, in tako je šibak, da skorajda ne govori več. Samo gleda me in včasih tega pogleda … Bojim se, da se poslavlja od mene.

− Nehaj, Vesna …

− Morava se pogovoriti, Iztok. Jaz … Mogoče bi bilo prav, da se vrnemo. Jure … jaz …

Stisnil sem jo k sebi, da je zmedeno govorjenje potihnilo, nenadoma je krčevito zajokala in taksist je prestrašeno pogledal v vzvratno ogledalo, kaj se dogaja.

− Tako sem te pogrešala!

− Jaz tudi tebe.

Do bolnišnice nisva več govorila, prepletla sva prste, se stiskala in skušala zadržati čustva v sebi, da jih ne bi razkazovala pred šoferjem. Ta se je počasi sprostil in si celo pričel tiho požvižgavati.

Paule Robson ni bilo v službi, sprejel naju je njen pomočnik doktor Glenn Taylor. Počakal je, da sem najprej pohitel k Janu. Pogled nanj me je skoraj strl, tako zelo je bil spremenjen in vidno bolan. Res je bilo, kar je rekla Vesna. Moj mali sin se je poslavljal.

Ko sem stopil k postelji, je spal, a se je zaradi odpiranja vrat in korakov prebudil in odprl oči. Ko me je prepoznal, se je na blede, skoraj modre ustnice prikradel nasmeh.

− Ata. Vedel sem, da boš prišel.

− Zdravo, junak.

− Je Jure tudi s teboj?

− Ne. Predaleč je za tako majhnega fanta, ampak obljubim, da bomo kmalu skupaj.

Ni mi odgovoril, zaprl je oči in pomirjeno spustil glavo nazaj na blazino.

Želel sem se ga dotakniti, ga dvigniti v naročje, a sem samo stal in tiho gledal.

Obrnil sem se proti Vesni. Skoraj sočasno je obrnila obraz proč, da ne bi videl njene žalosti.

− Podiva k Taylorju.

Zdravnik je nemudoma pričel predstavljati najnovejše podatke o Janovem stanju in preostalih možnostih.

− Jan je hudo bolan, vendar je še vedno možnost, da bi ga ozdravili. Do zdaj smo ugotovili, kateri citostatiki so pri njem najučinkovitejši, dosegli smo stanje remisije, čeprav je zdaj na videz bolj bolan, kot je bil, preden ste ga pripeljali k nam. Ampak verjetno vama je jasno, da je pot do ozdravitve samo presaditev kostnega mozga. Polovica bolnikov je po presaditvi trajno ozdravljenih, pri dvajsetih odstotkih pa se bolezen lahko ponovi. Presaditev je lahko sorodna ali nesorodna. Nesorodna ima veliko več zapletov, za sorodno pa je težko najti ustreznega darovalca. Večino presaditev opravimo med sorodniki, ampak največkrat to niso starši. Profesor Lukičeva mi je povedala, da vaš drugi sin ne more biti darovalec. Upamo, da bomo našli primernega darovalca iz registra, ampak doslej se to še ni zgodilo. Glede na statistično verjetnost bi se moralo to zgoditi kmalu, ampak res je, da nam zmanjkuje časa. Trenutno so vsi Janovi organi zdravi, ampak če ne bodo, ko bomo našli primernega darovalca, ne bo mogoče opraviti presaditve. Moram vas opozoriti, da tudi presaditev ni povsem enostaven poseg. Šestdeset do sedemdeset odstotkov presaditev spremljajo zapleti, deset odstotkov se zaradi teh zapletov konča s smrtjo. Telo potrebuje do štiri tedne, da v njem pričnejo delovati darovalčeve krvne celice. To je zelo kritičen čas, ampak o tem bomo govorili, ko se bo to zgodilo.

− Pa se bo to zgodilo? Bo prišlo do presaditve?

− Kot rečeno, ne morem obljubiti, ampak pričakujem, da se bo to kmalu zgodilo.

Deloval je umirjeno in po pogovoru z njim sem bil malce potolažen. Vse bo še dobro. Našli bodo darovalca. Jan bo ozdravel. Odpeljali se bomo domov. Konec zgodbe. Nisem pustil, da bi vame vdrli pomisleki, ki jih je bilo polno v moji zavesti. Se bo res našel darovalec? Zakaj bi kdo daroval svoj kostni mozeg za neznanca? Je sploh mogoče najti nekoga, čigar krvnih celic telo mojega malega junaka ne bo napadlo kot tujek? Bova z Vesno lahko plačala posege? Bova lahko plačala potem še najmanj mesec dni hospitalizacije?

Ničesar nisem vedel. Kje stanuje Vesna, kadar ni pri Janu? Koliko stane življenje v Ameriki? Kje je Paula Robson in kakšno je njeno mnenje?

− Kje pa je gospa Robson?

− Danes pride kasneje, ker je morala odpeljati sina na pregled k okulistu. Vsak čas bo tukaj.

Šla sva k Janu, a je še kar spal in moral sem se nadihati svežega zraka, dušilo me je v strogo zaprtih prostorih.

− Greva malo ven?

− Ja. Pojdiva.

Zunaj je popoldansko sonce počasi tonilo proti zahodu, bolnišnica je bila toliko odmaknjena od zaliva, da se morja ni videlo. Z malce več optimizma sva stopila na sonce, držala sva se za roko, ko se je mimo pripeljala Paula. Nisem dobro videl potez, ampak Vesna jo je kajpada prepoznala.

− Glej, zdravnica.

Velika ameriška cestna križarka je počasi ustavila na precej praznem parkirnem prostoru, namenjenem zaposlenim, in stopila sva proti njej. Šoferka se je ukvarjala s torbico in ključi, na sopotnikovi strani so se odprla vrata in fant je skočil ven. Avtomobilu sem se bližal z njegove strani in spogledala sva se. Bil je visok za svoja leta, moral je imeti deset, enajst ali morda dvanajst let, ni se dalo ugotoviti, ampak to ni bilo tisto, kar je zdramilo moje utrujene možgane. Imel je temne lase, podolgovat obraz. Obljubljal je, da se bo moško razširil, postal oglat in da bodo njegove oči postale prodorne, globoke. Podoben je bil …

Podoben, neverjetno podoben je bil … meni.

Spogledal sem se z Vesno, njej je še vedno lebdel na licih nasmeh, da bo spet govorila s Paulo in da ji bo ta morda končno prinesla težko pričakovano dobro novico, ker je bilo slabih že veliko preveč. Tudi njej je pogled ušel proti fantku. Ta se je nagajivo smejal in gledal proti nama. Vesna je zaznala nekaj, kar jo je zmotilo, a še ni vedela, kaj. Nagubal sem čelo in se obrnil proti voznici. Paula je izstopila in pogledala Vesno.

− O, gospa Vidmar. To je moj …

Obstala je, kot bi jo zadela strela.

Lovila je sapo in strmela naravnost vame. Upravičeno. Paula Robson je bila tista Paula iz Maroka z dvomi o tem, ali naj se poroči z Davidom sedemindvajsetega avgusta tisoč devetsto oseminsedemdeset. Zdravnica Paula Robson. Seveda, že takrat je bila zdravnica. Končala je medicino.

− Paula? sem spregovoril prvi, kajti Paula ni mogla do besede.

Stopil sem naprej, najprej negotovo, potem pa malce manj tresočih se nog.

Vesna je zamrznila, ni vedela, kaj se dogaja, čutila je le, da je nekaj narobe. Midva s Paulo se vendar ne moreva poznati. Kako le?

− Ti …

− Iztok.

− Ja. Iztok. Nikoli več se nisem spomnila tvojega imena. Vedela sem, da je neka ruska beseda, ampak …

− Vesna, sem jo poklical k sebi.

Mislim, da sem potreboval oporo, njeno dlan v svoji, mogoče sem mislil, da to potrebuje ona.

− Vesna, s Paulo sva se spoznala takrat, ko sem potoval po Maroku.

Bilo bi neumno, da bi podal Pauli roko, še bolj neumno, da bi jo objel in stisnil k sebi.

Vsi trije odrasli smo strmeli drug v drugega, se ocenjevali in nenadoma so postale naše kretnje okorne, negotove. Fant, ki je stal na drugi strani avtomobila, je povsem normalno stopil k mami, jo prijel za roko in me pogledal.

Odrasli smo spet izmenjali poglede in tokrat to opravili zelo na hitro, saj je bilo vsem jasno, kaj vidimo.

Pred menoj je ob Pauli Robson stal moj sin, za katerega nisem vedel, da obstaja.

Vesna je spoznala, da sem pred njo imel Angležinjo, s katero imam celo otroka.

Paula je po enajstih letih spet srečala moškega iz Maroka.

Očeta svojega otroka.

Fant še ni bil prepričan, ali gleda pred seboj očeta, ker je bil pač otrok in naiven ali pa je morda še vedno verjel kdo ve kakšni zgodbi, ki mu jo je o očetu napletla Paula, da bi imela mir pred nenehnimi vprašanji.

Vesna se je obrnila in stekla proč. K Janu.

Vedel sem, kje jo bom našel, stopil sem k fantku in pokleknil, da sem ga lahko pogledal v oči.

− Zdravo. Kako ti je ime?

− Trevor.

Pobožal sem ga po laseh, otip je bil enak kot pri Janu, kadar je imel lase, in Juretu. Otroški lasje pač, nežni in prijetni.

− Trevor, te lahko prosim za veliko uslugo?

Še vedno sem klečal in s kotičkom očesa sem pogledal Paulo, ki so se ji na očeh nabrale solze.

Vedela je, kaj bom prosil njenega sina.

Naj reši življenje Janu.

Trevor je morda imel skladne tkivne antigene z Janovimi. Morda ni bil tak kot Jure, morda je imel več Janovih genov. Upal sem, da ga Paulin prispevek ni preveč oddaljil od Jana. Upal sem, da je pravi.

Paula je stopila k meni in me prijela za lase. Zagrebla je prste vanje in me stisnila, kakor da mi bo odtrgala lasišče z glave. Ne vem, kaj je hotela povedati s to kretnjo, domišljal sem si lahko karkoli, moja domišljija tako in tako nima meja.

− Pridi, Trevor, je rekla Paula. Nekaj ti moram pokazati.

− Kaj?

Radovedne oči so se uprle v mamico.

− Nisem ti povedala, da imaš brata.

− Brata? Mama, se ti je utrgalo?

− Ne. Ni. Pridi. Na mojem oddelku leži. Ime mu je Jan.

Mali je samo odkimal.

− To je nemogoče izgovoriti. Zakaj bi imel tako trapasto ime?

− Zato, ker je Jugoslovan.

− Jugoslovan?

Prispeli smo do vhoda, za vrati je čakala Vesna. Pogledala je vse tri, prebrala vse, kar nam je pisalo na obrazih, in prijela zbeganega fantka za roko. V njenih očeh je gorelo zgolj upanje, nobenega ljubosumja ni bilo videti, nobene obtožbe, nobene žalosti.

Samo upanje.

49.

Ležala sva v meni še vedno neznani postelji in trepetala. Mimo hiše je tu in tam pripeljal kakšen avtomobil, soseska je bila mirna. Tri tedne je že minilo od trenutka, ko so Janu presadili kostni mozeg Trevorja Robsona. Pravzaprav ni šlo za nobeno presajanje, Jan je dobil transfuzijo krvi potem, ko so mu štiriindvajset ur pred presaditvijo prenehali dovajati citostatike. Ko je prejel kri, je bilo njegovo telo že očiščeno zdravil proti raku. Potem je bilo mogoče samo še čakati. Medtem si z Vesno nisva mogla izbrisati iz spomina podatka o tem, koliko zapletov je še možnih zaradi okužb in koliko odstotkov zapletov se konča s smrtjo.

Bil sem prepričan, da se življenje ne ponavlja, ampak očitno je bilo, da se meni kar naprej dogajajo enake stvari.

Spet sem moral čakati na odločitev.

Žal nisem mogel seči višje s svojo kratko zemeljsko roko, morda je bila božja, v katero je zaupala in verjela Vesna, močnejša, morda uspešnejša.

Gledal sem, slišal in poslušal, kako šepeče in joče, verjame.

Nisem mogel verjeti nadnaravni sili, v katere obstoj je bilo treba verjeti brez dokazov. Potem bi bila to že gotovost.

Nisem hotel vplivati na Vesno, naj neha verjeti. Morda bi jo lahko stisnil, od mene ne bi pričakovala kaj takšnega, verjetno bi se pod mojim pritiskom zlomila in bi morala izbirati. Bil sem prepričan, da bi izbrala mene, ko bi morala izbirati med menoj iz mesa in krvi in med neotipljivo idejo, plavajočo okoli nas, za katero ni bilo nobenega dokaza.

Božal sem jo in bodril, to je bilo vse, kar sem naredil. Nisem hotel vplivati nanjo, ko je leže vpričo mene molila, da bi Jan preživel.

Imel sem jo rad prav takšno, kot je bila.

− Vem, da bo ozdravel.

Lagal sem, da bi ji bilo lažje. Vsaj eden izmed naju si je zaslužil, da zaspi brez skrbi. To modrost sem pobral iz vojske. Ni treba, da straživa dva. Eden je dovolj.

− Šel bo v šolo, prinašal bo naloge in morala boš preverjati, da mu domišljija ne bo ušla, tako kot je uhajala meni. Potem bo sprejet v glasbeno šolo, saj ima posluh za glasbo in veselje do klavirja. Šel bo v gimnazijo, tekmoval bo, se ukvarjal s športom, ne bo samo zapečkar, prestrašen zaradi nekaj dežnih kapelj, malce bolj mrzlih juter. Kot bi mignil, ga bova gledala, kako pleše s sošolko četvorko, in bova pomislila, kje je že to, ko sva jo plesala midva. In ko ga bo gledal Jure, bo rekel, da je to bedno, plesati na Straussovega Netopirja v zdajšnjih časih. Vpisal se bo na kakšno naravoslovje in nama solil pamet in potem bo spoznal kakšno prijetno dekle. V njem bo videla tisto, kar midva vidiva v njem že zdaj. Jan je …

− Prosim te, Iztok.

− Vesna, tri tedne je že, verjemi, če bi obstajala možnost zapletov, bi se doslej že pokazali. Prebil se je, Vesna.

− Kako rada bi ti verjela, Iztok!

− Verjemi. Vse bo v redu.

Ne vem, ali sem jo pomiril z barvo glasu ali s tem, da sem kar vsevprek sipal neuresničljive obljube. Saj moški smo menda na svetu zato, da jih imamo polna usta. Umirila se je in me prepustila noči. Temna kraljica se mi ni izneverila, kot rapir ostre kapljice so padale iz teme in me žgale, vžigale pekoče rane, zoper katere ni bilo zdravila.

Imam sina.

Še enega.

Trevorja mi ni bilo dano ne vzgajati in ne gledati, kako raste. Fantek ni imel nobene možnosti potožiti očetu, da ga sošolci zafrkavajo, se veseliti zadetka na nogometni tekmi, medtem ko ga očka budno opazuje. Spet in spet sem se spominjal maroške noči, ko je bil Trevor spočet. Bilo me je sram, da sem bil tako naiven in tako po moško zaletav in voljan. Paula je bila prijetna, zapeljiva in jaz kot pohotni kozel. Bilo mi je vseeno, ali je šlo za Paulo ali katero drugo. Kdo bi takrat razmišljal? Do tedaj še nikoli nisem imel ženske. Kako bo Vesna sprejela Trevorja? Se bomo obiskovali? Bo Jan poznal Trevorja? Fantka, ki mu je rešil življenje? Bomo ena sama srečna družina, en ata, dve ženski, trije otroci? Kaj če me bo Vesna pustila? S Paulo nisem imel ničesar skupnega. Zanjo sem bil tujec, darovalec pravih genov, da v življenju, posvečenem zgolj znanosti in reševanju življenj rakavih otrok, ni bila sama. Me bo vpisala v Trevorjev rojstni list kot očeta? Ali to sploh še lahko stori? Bo zahtevala plačilo preživnine? Zakaj je takoj priznala, da je Jan Trevorjev brat? Lahko bi molčala, lahko bi bila bolj taktna. Morda je bila v šoku tako kot jaz.

Na dogodke izpred enajstih let nisem imel več vpliva. Kar sem storil, sem storil, moral bom prevzeti posledice. Tudi to, da imam tri dediče, namesto dveh.

Na žalost nisem imel vpliva niti na dogodke, ki so se odvijali prav takrat. Z Vesno sva finančno propadla. Porabil sem ves odobreni bančni kredit in nisem imel nobenega premoženja več. Računa za četrti teden okrevanja ne bo mogoče plačati. Kaj bo bolnišnica storila potem? Bo Jana postavila na cesto, čeprav še ne bo zdrav? Koga lahko prosim za denar? Tu ni šlo zgolj za sto, dvesto dolarjev, računi so segali v astronomske višine. Johns Hopkins je bil sposoben opraviti najmodernejše medicinske posege, ampak te storitve je znal zaračunati. Bolnišnica je bila profitno usmerjena, ne zgolj raziskovalno, in imela je več kot dovolj pacientov. Ni jim bilo treba delati zastonj ali pod ceno.

Nisem več vzdržal v postelji.

− Kam greš?

− Zaspi.

Ne glede na moj odgovor je vstala in skozi nezastrto okno se je prikradel žarek svetlobe. Skozi tanko srajco se je izrisalo njeno čvrsto telo.

Bila je čudovita, bila je življenje. Sreča.

− Ne zapusti me.

Njen obupani vzklik in prošnja sta me presekala.

Obrnil sem se k njej in si jo privil na prsi, Vesna pa je hlipala kot brez uma.

− Iztok, rada te imam.

Bilo je preveč zanjo, njena moč je izpuhtela, kakor da bi se predrla zračnica, in ničesar več ni bilo, na kar bi se lahko oprla, dlani in prsti so grabili v prazno, in če bi ji pokazal hrbet še jaz, ne bi prenesla.

Položil sem jo na posteljo, potegnil tkanino proč in ljubila sva se, kakor da sva divji, pobesneli živali, brez pameti, ihtavo in požrešno. Nenasitno sva grabila drug po drugem, se klicala, spodbujala, poljubljala, ihtela in se tudi smejala, da je Jan še vedno živ, ter se predajala upanju.

Zjutraj je zazvonil telefon malo pred osmo in naju prebudil iz zahrbtnega spanca, ki je zmagal malo pred zoro in naju milostno potegnil v svet brez sanj.

Gol sem planil k telefonu, bilo je prepozno, Vesna je že spraševala, kaj je.

− Iztok? Lahko prideta čim prej v bolnišnico?

Srce se mi je ustavilo, ko sem zaslišal Paulin glas.

− Je kaj narobe?

− Ne, ne. Vse je v redu. Kar pridita čim prej.

Uredila sva se rekordno hitro, brez sape sva tekla do nakupovalnega centra, kjer sva običajno našla taksi, trpela ves čas, ko se je avtomobil ustavljal pred semaforji v jutranji konici, in bila še vedno brez sape, ko sva pritekla do oddelka.

Paula je bila še bolj nestrpna kot midva, že zdaleč se nama je smejala, stekla je proti nama in mahala z listkom, na katerem je imela zapisane zadnje podatke o analizi Janove krvi. Objela je presenečeno Vesno in jo stisnila k sebi.

− Prijelo je, Janovo telo je sprejelo kri in pričelo delovati. Presaditev je uspela!

Vesno je stresel jok, tresla se je, kakor bi ogromni pes zgrabil mačko in jo divje stresal v gobcu sem ter tja.

− Je že v redu, Vesna! jo je tolažila Paula in se v nemoči obrnila proti meni.

Spogledala sva se in njeno toplo srce se je zrcalilo iz iskrih, veselja polnih oči. V tistem trenutku sem v njenem pogledu našel odgovore na vsa vprašanja nespeče noči. Dvignil sem dlan, jo položil na njeno ramo in jo za trenutek močno stisnil.

Hvala, Paula, sem nemo izoblikoval z ustnicami in potegnil Vesno k sebi.

− Pridi, greva k Janu.

Jan je sedel na postelji in bingljal z nogami. Ogledoval si je nohte na njih in očitno razmišljal, da bi vstal.

− Jan!

− O, sta pa zgodnja danes! Sta kaj videla Paulo? Bila je tako vesela, ko je bila prej tu pri meni. Verjetno so izvidi dobri.

Bil je res dan za veselje in nisem si znal razlagati, zakaj smo veselje skoraj vsi trije kazali z nebrzdanim jokom. Solze so lile po licih verjetno prav zato, ker se je sproščal ves strah, ki se je leta nabiral v prsih in ni imel nikoli priložnosti, da nas zapusti. Po dolgem času sem se smejal od srca in sproščeno, ne da bi čakal, kakšna kazen me bo doletela za to izdajo.

Velikokrat so bile ure v bolnišnici, ko sva stala ob postelji umirajočega sina, neskončno dolge, bila sva naveličana vsega, naveličana sebe, življenja in preizkušenj, ampak tega dne je dan minil, kot bi ga nikoli ne bilo.

Zvečer, ko sva se vrnila v stanovanje, sva komaj verjela, da je sploh obstajal, in oba sva skoraj hkrati podvomila, ali niso vse skupaj le sanje.

Vse naslednje dni so izvidi kazali izrazito izboljšanje stanja.

Konec četrtega tedna naju je poklical predstojnik.

− Jana bomo odpustili v domačo oskrbo. Pripravili smo predlog spremljanja, priporočene medikamente in kontakte, da bi njegova domača zdravnica doktorica Lukičeva v Ljubljani lahko kar najbolj učinkovito pazila na njegovo zdravje. Jan ima vse možnosti, da popolnoma ozdravi, saj se je telo v celoti odzvalo na terapijo.

Jan je bil neverjetno razigran ob novici, da gremo domov. Skorajda ga ni bilo mogoče ustaviti, čebljal je kot hiperaktivni otrok, vprašanja so kar deževala.

− Gremo s konkordom? Bomo prebili zvočni zid? Lahko kupim kakšno igračo? Je Jure polomil kakšen moj avtomobil, ko se je igral z njim? Kje je zdravnica Paula?

Z Vesna sva se spogledala.

− Pojdi.

Okleval sem in jo gledal, pa me je skoraj nagnala.

− Pojdi že. Od tega ne moreš pobegniti.

Hotel sem vprašati, kaj misli s tem, a me je le strogo pogledala.

Paula se je na moje kratko trkanje na vrata odzvala z jasnim pozivom, naj vstopim, in takoj ko sem potisnil glavo naprej, je odložila zajetno medicinsko dokumentacijo novega primera izpred nekaj ur. Vstala je in stopila k meni.

Bil sem precej višji od nje in gledala me je navzgor, z enako iskrivimi očmi, kot sem jih bil vajen še od takrat, ko sva se prepirala, kateri sadež je boljši, lubenica ali melona.

Dvignila je dlani in me prijela za moje.

− Ne moreš si misliti, kako sem vesela za Jana.

− Hvala.

Še vedno me je držala za dlani in njen obraz je bil topel. Žarela je kot zdravnica. Veselila se je kot mati, katere sin je rešil življenje nekomu, potrebnemu pomoči. Nobenega strahu ne bi smel imeti, da bo v meni videla Maroko, ta je bil že davno pokopan globoko pod pepelom.

− Ne bi rad izgubil stika z vama.

− Ne boš. Morda te bo Trevor nekoč hotel bolje spoznati. Saj veš, kakšni so fantje. Danes lahko razmišlja, da si popolnoma po nepotrebnem na svetu, jutri bo hotel nekatere stvari razčistiti s teboj veliko prej kot z menoj. Vedno ne bom mogla biti mama in ata, posebno ne v tej službi. In London, kamor se bova vrnila čez nekaj let, najpozneje pa, ko bo Trevor izbral študij, ni tako daleč od Ljubljane.

− Si boš zdaj zapomnila moje ime?

− Ne. Moram si ga zapisati. Kako naj si uboga Anglosasinja zapomni tako nemogočo kombinacijo črk in to skuša izgovoriti.

Smejala sva se, še vedno sva se držala za roke, potem sva se zresnila.

Nisem vprašal, o čem razmišlja, kaj vidi, ko me gleda v obraz.

Na misel mi je prišlo, kakšen čudež se je zgodil, da sva se našla še enkrat, in kakšen čudež je bil potreben, da sva spočela otroka, ki je rešil mojega sina. Nekako nisem mogel razmišljati o Trevorju kot o svojem sinu. Mogoče nekoč bom, že iz hvaležnosti, ker mi je vnovič daroval Jana. Trevor je bil kot privid, ko se meglica v puščavi nenadoma odstre, naslednji trenutek pa spet zagrne.

»e bi stokrat, tisočkrat, desettisočkrat izrekel besedo hvala, bi ne bilo dovolj.

Nekatera dejanja preprosto niso plačljiva niti s takšno besedo.

Nisem si upal vprašati, kaj je Paula razmišljala tiste dolge minute, ko sva samo stala obrnjena drug proti drugemu.

Morda o zapravljeni priložnosti?

Nisem mogel razmišljati, moški način razmišljanja v tistem trenutku ni prav nič koristil, v njeno kožo se nisem ne mogel ne upal potopiti.

− Vedno boš dobrodošla, Paula.

− Vedno?

Malce se je posmehnila.

− Vedno.

Izpustila je dlani in se dvignila na prste, da je z ustnicami dosegla moja neobrita lica.

− Srečno pot. Lepo potujte domov.

Potem se je obrnila.

Njene oči sem skušal izbrisati iz spomina takoj, ko sem skoraj pobegnil na hodnik. Poskušal sem se domisliti, zakaj je na računu velik nepričakovan popust. Je to naredila Paula? Je bilo to zato, ker se je naša zgodba, tako neverjetna in komaj dojemljiva, pričela prodajati po celotni bolnišnici kakor vroče žemljice? Morda nama bo z Vesno uspelo ohraniti hišo, čeprav bo treba trdo delati, da bova zmogla odplačati hipoteko. Načrti so spet kot gejzir izbruhnili iz skoraj okostenelih misli. Do tedaj so se te ukvarjale samo z Janom. Nenadoma so spet zaživeli ljudje okoli nas, moji starši, Železnikovi, sodelavci, stranke, politiki, ki so se trudili, da se ljudje za nobeno ceno ne bi razumeli in sporazumeli med seboj. Morda sem takrat, ko sem stopil k Janu in ga spet dvignil v naročje, spoznal, da Slovenija nikakor ne bo mogla ostati v Jugoslaviji.

Takrat se me je dotaknila topla Vesnina dlan. Hotela je pokazati, da je z menoj, da je pomembna in da želi ostati pomembna zame. Razumel sem, čeprav nikoli zares nisem dojel ženske logike in nisem razumel njenega razmišljanja, njene sreče. Ni je kazila okoliščina, da imam sina tudi z drugo žensko.

Ne vem, kako bi se odzval, če bi bil položaj drugačen.

Mislim, da bi to zelo težko prebolel.

Ampak Vesnine oči so se smejale in zato so se smejale tudi moje.

50.

Vojko Železnik ni dobro vedel, kje se ga drži glava. Spet je živel v Ljubljani, Beograd je postal zgodovina. Bitka za Jugoslavijo se je preselila v Slovenijo. Vodstvo slovenske partije ni videlo nosu pred seboj in z njimi ni več izgubljal časa. Imel je svojo organizacijo, kjer je vsakdo vedel, kaj mora storiti. Vedel je, da je ukaz za posredovanje že izdan. Prvič v zgodovini Jugoslavije je armada dobila ukaz, naj napade eno izmed republik. V resnici je šlo za poskus uničiti novo državo, čeprav je v pisnih dokumentih nižjim oficirjem pisalo, da je treba zasesti državno mejo in zavarovati državo pred zunanjim sovražnikom. Vraga pa zunanji sovražnik. Pravi sovražnik je bil Demos in banda prisklednikov. Zadnja dva meseca je Železnik delal tisto, kar je počel najraje. Na noge je postavljal organizacijo, da bo prevzela oblast, ko bo vojska obračunala z uporniki in odpadniki. Sodeloval je z Jovićem zaradi dane obljube, da bo imel na voljo dve leti, da utrdi svojo oblast, ko bo vojska obglavila slovensko vodstvo. Potem ko bi vojska zasedla meje, preprečila dotok orožja in streliva v secesijsko republiko, bi morala spraviti za zapahe vse s seznama Vojka Železnika. Seveda naj bi jih bilo precej po nesrečnem naključju zadetih med begom. Tudi ta seznam je bil njegovo delo. Bil je temeljit in ni izpustil prav nikogar, ki bi mu lahko kdaj pozneje hodil v zelje.

Manj kot deset ur je manjkalo do proslave, na kateri bo Milan Kučan razglasil neodvisnost, in prav hudo mu je bilo, da mu ne sme povedati, kdaj bodo iz vojašnic speljali prvi tanki. Zašepetal bi mu na uho, tako po tihem, ko bi ga pocukal za rokav. Potem bi gledal, kako bi pričel spreminjati barve. Ja, ko bojo zahrumeli tanki, bo konec vsega tega osamosvojitvenega cirkusa.

Potem se bo pričelo resno delo. Za Janeza je predvidel mesto ministra za gospodarstvo, Lojze bi prevzel finance, Polde zunanje ministrstvo in on notranjega. Predsednik vlade bi bil eden izmed ubogljivih in manj bistrih kadrov, ubogljiv, poslušen in pasje zvest. Vojko Železnik je vendarle dal precej tudi na zunanji videz in ni hotel, da bi ga kar takoj zmerjali s popolnim tiranom. Grizla ga je samo še ena stvar. V svojem načrtu prevzema oblasti je namenil mesto pravosodne ministrice svoji hčeri Vesni, vendar ni bil prepričan, kako bo sprejela dejstvo, da bo žrtev zablodele krogle tudi njen mož Iztok Vidmar.

Tu ni bilo nobenega dvoma. Iztok Vidmar mora umreti. Škoda, da ga ni pospravil že takrat, ko je bil še čas, takoj ko se je pokazal ob Vesni. Takrat prvič v Mozirju, ko je Vesna, opogumljena z njegovo navzočnostjo, odklonila delo na občini in se odločila za potepanje po Skandinaviji. Vpričo nje bi mu moral poslati kroglo v glavo in Vesna bi bila še naprej ubogljiva punčka, tako kot je bila do tedaj.

Z radostjo v srcu je odšteval minute do uspeha. Kako dolgo si ga je slikal v svojih sanjarijah! Odkar se je Vesnina družina vrnila iz Amerike, je spremljal, kaj se dogaja v tisti smešni leseni hiši. Dobro nameščene kamere so prikazovale vsa pomembna območja, tako da je videl, kje se igrata njegova vnuka in kako se opogumljata, preden ušpičita kakšno lumparijo. Jan se je potegnil, kazalo je, da bo po rasti podoben Iztoku, mali pa je spominjal nanj in komajda se je zadržal, da ni planil iz avtomobila, ko je oprezal za njim v vrtcu, če so se otroci ob lepem vremenu igrali na prostem. Nepojmljivo si je želel, da bi se lahko ukvarjal z vnukoma in ju naučil vsega, kar je izkusil v življenju.

Nenadoma se je zavedel, da stoji pred njim Maja z navijalkami v laseh, pokrita z ruto, da se ne bi prehladila, oblečena samo v že ponošeno svetlo rumeno flanelasto haljo, za katero ji je že stokrat zabičal, naj jo vrže proč.

− Me sploh poslušaš?

− Kaj? Kaj praviš?

Komajda se je otresel sladkega razmišljanja o obetih, saj so se uresničevali skoraj pred njegovimi očmi, in se zbral.

− Podpisala sem priporočeno pismo. Poštar ni hotel nič slišati, da te ni tu, rekel je, da moram podpisati kot članica gospodinjstva. Na.

Potisnila mu je v roke modro kuverto, na kateri je bil žig sodišča v Ljubljani, in hlastno je raztrgal ovojnico. Hipoma je preletel vsebino, tako da je preskakoval po njej in si vtisnil v spomin zgolj najpomembnejše besede. Zahteva za preiskavo … posebno huda telesna poškodba na škodo Vesne Železnikove … s tem, da je dne … Vabilo na zaslišanje …

Divje se je zakrohotal.

− Pa saj niso resni!

− Kdo ni resen, Vojko?

− Ni važno. Zakaj se pa ti tako lišpaš? Da boš zvečer lepa na proslavi? Saj tako ne bo dolgo trajalo.

− Kaj ne bo dolgo trajalo?

Maja ga je gledala napol prestrašeno, napol posmehljivo. Dobro je vedela, kakšno stališče ima Železnik glede osamosvojitve, vendar je bila trdno prepričana, da ima nekaj za bregom. Vsi tisti čudni ljudje, ki so se potikali naokoli, se sestajali z njim, mu nosili sporočila, so jo plašili. Komajda se je še kdaj spomnil nanjo, ni se je več niti dotaknil in televizije sploh ni več gledal, samo godrnjal je v brado, da je vse skupaj traparija.

− Maja, prosim, pojdi v dnevno in se do konca uredi. Potem bova šla nekaj pojest, mogoče kakšnega brancina, in si bova vzela prosto popoldne. Zdaj pa mi daj še pol ure mir.

Gledal je, kako je prhnilo veselje na pričakujoča lica, in med kimanjem je odhitela ven, da ga prepusti zakajenemu in zatohlemu kabinetu, kjer je po vrnitvi iz Beograda prebil skoraj sleherno uro.

Še enkrat je preletel vsebino uradnega pisanja in ga škodoželjno zmečkal v kepo. Slovenska sodišča od jutri ne bodo imela nobene moči več. Vidmar se je zajebal. Prepozno je prepričal Vesno, naj ga ovadi. Vedel je, da Vesna ni takšna. Pa tudi če bi bila, ona bi dobro vedela, kako nevaren je, kadar je napaden. Vesna ne bi nikoli ogrozila varnosti svojih otrok samo zato, ker jo je skušal spraviti k pameti. Kaj pa je storil takšnega? Vsak oče kdaj dvigne roko nad neubogljivo hčerko, ko jo dajejo hormoni. To je neizogibno. Mirno bi lahko butasti sodniški prasici, podpisani na vabilu, tudi razložil, da si je Vesna pravzaprav nadvse zaslužila prejeto kazen.

51.

Z Vesno zjutraj nisva odšla v službo. Zgroženo sva poslušala radijska poročila in napovedovalko, ki je pripovedovala o prodiranju Jugoslovanske ljudske armade iz kasarn v Slovenji proti mejnim prehodom in iz tistih na Hrvaškem proti Sloveniji. Vklopil sem televizor. Odkar sva se vrnila iz Baltimora, sva ga že imela in gledala presunljive posnetke vojaške premoči nad civilisti. Tanki so neusmiljeno vozili čez nastavljene avtomobile in pred seboj potiskali tovornjake, nastavljene na cestah, da bi jih zaustavili.

− Iztok …

Prav nič ji ni bilo treba reči. V želodcu sem začutil slabost, nekakšno kepo. Omehčala mi je noge, da so me komajda še držale. Bili so isti drveči tanki v silovitem jurišu čez mojo glavo, da sem skoraj oglušel, moje nočne more iz Makedonije, na ranljivih bokih ovešeni z zaščito proti tromblonskim minam, zdeli so se kot jekleni titani. Ni jih mogoče ne zaustaviti ne premagati.

− Ata, zakaj tanki napadajo? A bojo prišli tudi sem?

Dvignil sem starejšega fanta k sebi in se zagledal v gladki obraz, iz katerega so vame strmele začudene, radovedne oči, prav takšne, kot so bile Vesnine. Pomislil sem, kakšen čudež, da nima še nobene gubice na obrazu, moral sem se zasmejati.

− Tebi je vse smešno. A mi lahko poveš, zakaj se režiš?

Vesna je precej razdraženo čakala, da bom malemu natvezel kdo ve kakšno pisateljsko domislico, in v tistem trenutku jih očitno ni odobravala.

− Ne smejem se tankom, Vesna.

− Samo ne reci, da bo vse v redu. Ker ne bo. To je vojna.

− Ja. Tale vojna je napaka. Vojska ne more proti narodu. Nobene možnosti nima.

− Ampak saj sploh nismo biti pripravljeni na to! Namesto protitankovskih ovir postavljamo pred tanke kamione. Saj smo trapasti, če jih mislimo ustaviti na ta način. Ti pa si tako presneto pameten, Iztok.

− Verjemi mi. Fanta, pojdita v svojo spalnico. Jan, preberi Juretu kakšno pravljico in počakajta tam.

− Ata, jaz bi rad videl, kaj bojo naredili tanki.

− Prosim, Jan. To bojo kazali še dolgo. Prosim.

Jan je sklonil glavo in podal mlajšemu bratcu dlan, da sta skupaj oddrsala iz dnevne sobe, jaz pa sem stopil pred televizor in na rahlo zaploskal z dlanema, da bi priklical Vesnino pozornost. Ubogala je in ugasnila sprejemnik.

− Kar čutila sem, da bo nekaj narobe, in sem …

− Nisi ti kriva, sem se nasmehnil. Tudi če ne bi vklopila radia, bi vojska še vedno hotela zatreti slovensko in hrvaško osamosvojitev.

− Boš moral v vojsko? je končno izluščila iz sebe bistvo svojega strahu.

Odkimal sem. Vedel sem, da se urijo posebne enote in da je policija v polni pripravljenosti, a me ni nikoli nihče poklical, da bi se jim morda pridružil. Po vrnitvi iz JLA me niso vključili v rezervno sestavo niti JLA niti teritorialne obrambe. Za obe strukturi sem bil nezaželen, slab glas je očitno iz Makedonije potoval z menoj in tako sem obstal na stranskem tiru. Dobro zame. Vsaj začetek vojne je očitno minil brez moje udeležbe, vendar pa je bilo jasno, da bo ob razširitvi spopada zelo hitro sledil tudi poziv. »e bo huda ura za vse, bo tudi zame.

− Kako si lahko tako prepričan?

− Nisem. Bova videla v nekaj dneh.

− Obljubi mi, da ne boš šel nikamor. Obljubil si mi, da se ne bova nikoli več ločila.

Objel sem jo in stisnil k sebi, ker nisem hotel govoriti v prazno. Nihče ni vedel, kaj se bo zgodilo, kdaj bo kdo pričel streljati, kdaj bodo padle prve žrtve. Potem zares ne bo več poti nazaj. Nekako sem upal, da najkrajše ne bodo potegnili civilisti, čeprav v tistem trenutku niti ni kazalo na kaj takšnega. Nihče ni odklopil vode ali elektrike, telefoni so delali, ljudje so kljub tankom, namenjenim proti mejam, v glavnem šli na delo.

− Do osmega julija nimava nobenih obravnav, zato bova ostala doma. Rad bi bil z vami, če se bo kaj zapletlo.

Bilo je … čudno, enkratno, neverjetno, tiskovne konference iz Cankarjevega doma, CNN, javno mnenje na naši strani, strah, kaj bo, žal tudi žrtve, pa tisti bosenski vojak, ležeč v podrasti nekje na Dolenjskem, je pripovedoval, da ne ve, kaj se dogaja, zakaj strelja in zakaj streljajo nanj. Tanki niso dosegli želenega cilja, zdelo se je, da je odločil Šentilj, potem se je zgodil Holmec, vojaki so bili ujeti v koloni pred Dravogradom, srbske matere so prosile za svoje sinove, slovenske matere so se bale za otroke na služenju vojaškega roka po vseh republikah, ki so hoteli pobegniti iz JLA.

Z Vesno sva čakala, kaj se bo zgodilo, nihče ni uradno priznal, da je Slovenija v vojni, zato so tekli vsi roki, moral sem v pisarno. Odločila sva se, da bo Vesna doma s fantoma.

V pisarni je bilo kot po dolgem, nepričakovanem dopustu. Za znoret veliko neodprte, nevložene pošte, zapadli so trije roki. Delal sem do osmih zvečer, ravno sem še ujel pošto, da sem oddal vsa tri priporočena pisma.

Temnilo se je že, ko sem se vrnil in si ogledoval živo mejo, kljub skoraj vojnim razmeram natančno obrezano kot s skalpelom. Sosed se očitno v svojih načrtih ni dal motiti. Pomislil sem, kako po neumnem sem izgubljal čas v mestu, namesto da bi bil z Vesno in fantoma, ko sem se skoraj zaletel v avtomobil na dovozu. Nikogar nisva pričakovala in limuzina ni pripadala nikomur znanemu. Pohitel sem proti vratom in sredi dnevne sobe našel Vojka Železnika z Janom na kolenih in malce zbeganim in previdnejšim Juretom tik ob njem na klopi.

Zdel se je starejši, kot sem ga imel v spominu, gube okoli precej udrtih oči so se še poglobile, pleša na čelu je bila še izrazitejša, leva roka se mu je opazno tresla. Ustnice je stiskal v tanko črto, dokaz, da je smrtno odločen izpeljati tisto, kar si je vbil v glavo. Vesna je z vsem svojim telesom dokazovala, kako hudo ji je, da njen oče nadzoruje oba fantka. Ni se mi bilo treba vprašati, zakaj ga ne nažene, v desnici je držal pištolo.

− Oči! je zavpil Jan, se izvil iz Železnikovega naročja in stekel k meni.

Ujel sem ga in ga zadržal na tleh, čeprav sem ga vselej dvignil in včasih tudi malce vrgel pod strop, preden sem ga spet ujel v objem. Moral sem imeti proste roke, moral sem imeti vsaj možnost.

Vesna je bila povsem bleda v obraz, kot ris je čakala, da bi morda le našla možnost, da zaščiti otroka.

− Pojdiva, je Vojko Železnik dvignil orožje proti meni in pokazal proti vratom.

− Steci k mami, sem rahlo potisnil Jana proti Vesni.

Vesna je razširila oči od strahu in kot jastreb zgrabila otroka, ko je pritekel v njen doseg. Stisnila ga je v objem in hlepeče uperila pogled proti Juretu. Še vedno je bil preblizu Železnika.

Odprl sem vrata in s pogledom objel svojo ljubico. Šele takrat, ko je držala ob sebi tudi Jureta, je spoznala, da ji vseh treh ne bo uspelo pokriti z rokami. Spustila je fantka, kakor da bi hotela steči proti meni, a sem ostro trznil z glavo. Ustavila se je sredi giba in Železnikov obraz se je spačil v hipnem občutku gnusa zaradi tako očitne poslušnosti.

− Tudi tega bo enkrat konec, prekleti Vidmar! je Železnik komaj slišno zasikal vame in me pahnil skozi vrata ter zaloputnil z njimi.

Kakor hitro je pretrgal stik z Vesno, se je razgovoril in močno povišal svoj ton.

− Končno se te bom znebil, končno! Veš, koliko let že čakam na ta trenutek? Ne, verjetno res ne, ampak jaz točno vem za dan, ko bi te moral zbrisati s sveta. Tistega dne, ko si se prikazal z Vesno. Uničil si jo, veš? Vse, kar sem tako vestno pripravljal zanjo, si izbrisal z eno samo potezo. In od takrat naprej gre vse samo navzdol.

− Jaz …

− Utihni! Utihni, če ne te bom počil kar sam, kar tule sredi tega dovoza!

− A ne misliš streljati sam? Imaš kakšne pomagače?

− Misliš, da si bom sam mazal roke s tabo, ti gnoj!? Moji bojo prišli vsak trenutek in te pobrali. Med prvimi si na spisku, in tu sem osebno samo zato, ker sem hotel videti tvoj obraz, ko boš videl svoj konec. Ta trenutek moji fantje čistijo to prekleto državo pijavk in gnilobe. Ne bo vam uspelo razbiti Jugoslavije. Končno boš tam, kjer bi moral biti že v Makedoniji. Zabit v zemljo za vedno.

Obrnil sem se in poskušal izslediti sledi poroga na obrazu, a tam ni bilo ničesar razen trdega, norega prepričanja o tem, kar govori.

− Hej, Železnik, ne vem, koga misliš s temi svojimi fanti, da bi čistili državo, ampak očitno si izgubil kompas. Tvoja Jugoslavija je mrtva.

Nepričakovano me je usekal s pištolo po glavi, da mi je zazvonilo v glavi, a sem se obdržal na nogah. Kaj takšnega nisem pričakoval, sploh nisem vedel, da lahko s svojo roko seže tako visoko, da doseže mojo glavo.

− Ne otresaj gobca! Jugoslavija ti je dala vse, kar imaš, vse! Šolala te je, dala ti je kruh, hranila te je, čeprav bi ti morala prepovedati šolanje, tvojega starega pa obesiti za lastna čreva! Ti si imel poln gobec partije, bratstva in enotnosti, pa se poglej zdaj, komaj je počilo, pa že čivkaš, da je Jugoslavije konec. Pa je ni! Zdaj ko so tanki zavarovali meje, bomo obračunali z izdajalci. S teboj in tebi podobnimi. Nihče ne bo pobegnil.

Skozi polmrak slabo osvetljene ulice sem gledal, kako mu med vpitjem leti slina iz ust, široko razširjene oči so kazale, da je v nekem povsem drugem svetu, nič več povezanem z resničnostjo. JLA je bila ustavljena na vseh točkah, nikjer ni bilo nobene pete kolone, da bi pobirala kogarkoli po domovih, nobenih likvidacij ni bilo.

Železnik se je obrnil proti obcestni svetilki in preveril zapestno uro. Od mene je bil odmaknjen samo dva koraka in pištolo je imel uperjeno nekam proti dimniku, če bi skočil … Nekaj me je ustavilo, da nisem izkoristil priložnosti, vsekakor to ni bil strah pred orožjem.

− Vojko! sem zavpil, da ga je nenaden klic stresel do kosti.

Poskočil je kot pajac in me pogledal z začudenimi, odprtimi usti. S pištolo sploh ni meril vame, zdelo se je, da se sploh ne zaveda, da jo sploh drži v desnici. Nenadoma ni bil več strašni, vsemogočni Vojko Železnik, ampak samo ubogi, nenevarni norec. V glavi so se mu zmešali preteklost, sedanjost, spomini in pričakovanja.

− Vojko, pojdiva noter. Tema je.

− Noter? je nagubal čelo in zmajeval z glavo, še enkrat pogledal na uro in vzdihnil. Me imaš ti za norca, pankrt hudičev? Kako si upaš?

− Železnik, odloži pištolo. Greva noter.

− Kam? je vprašal negotovo in odložil orožje na tla, kakor da mu je nenadoma postalo povsem nepotrebno breme.

− Greva k Vesni.

Streslo ga je ob njenem imenu, obstal je, kakor da ne ve, ali sme ali ne. Stopil sem k njemu in ga ujel za dlan. Bila je mrzla, skoraj mrtva. Potegnil sem ga za seboj in počasi se je premaknil v mojo smer. Naredila sva nekaj metrov, ko so se odprla vrata, Vesna je pritekla proti nama in se me oklenila. Po licih so ji tekle solze, tresla se je in nerazumljivo blebetala.

− Je že v redu, Vesna, samo neumen starec je. Peljiva ga noter.

− Ni! Žival je, ne prenesem ga ob sebi!

Železnik je strmo pogledal hčer in zajel sapo, da bi protestiral, ampak v prsih mu je samo zagrgralo in noge so ga izdale, da se je opotekel in padel po tleh, še preden sva prispela do vrat.

Vesna je strmela vanj, kakor bi gledala kačo, kako se smrtno ranjena zvija pred njenimi nogami. Ni verjela tistemu, kar je bilo povsem očitno, bala se je, da gre za novo prevaro, še eno v vrsti, le da te ne bi več prenesla. Njena obramba je bila omajana, ni bilo več ščita, da bi jo zaščitil pred še eno izdajo.

− Vesna, pokliči rešilca!

Še kar nepremično je stala, izza njenih stegen sta prikukali radovedni otroški glavici.

− Odpelji otroka proč!

Šele tedaj je trznila, potisnila fantka za vrata in jih zaprla. Sočasno sva se sklonila k Železniku. Vesna se ga je dotaknila, strah se je potajil nekam proč, poskušala je najti utrip. Ni ga bilo. Nejeverno je pogledala vame, spet v očeta, spustila glavo na njegove prsi in se spet dvignila.

− Iztok, misliš …

− Ne vem, pokliči rešilca.

Pokleknil sem k negibnemu telesu na tleh in pričel s prvo pomočjo. Trideset močnih pritiskov na prsni koš, dva vpiha. Bal sem se, da bi bili pritiski prešibki, zahteva je bila, da se prsni koš upogne najmanj za pet centimetrov, potem pa sem začutil, da poka prsnica pod mojima rokama. Tudi to me ni ustavilo. Pozabil sem na vse okoli sebe, roke so me pričele boleti, potem so pričele goreti, in ko so se me dotaknile roke, da bi me potegnile z Železnika, nisem imel niti kaplje moči več v njih.

− Kako dolgo ga že oživljate?

− Petindvajset minut, je namesto mene rekla Vesna.

Dvignil sem pogled k njej, nisem se zavedal, kaj je bilo z njo, kod je hodila, ko sem pritiskal na prsni koš pod seboj.

− Umaknite se, prosim, me je reševalec potegnil proč, pokleknil k Železniku in potreboval je samo nekaj trenutkov, da je spet vstal in odkimal.

− Moje sožalje. Žal mu ne moremo več pomagati.

Stopil sem k Vesni in jo objel. Strmela je v očeta pred nogami. Hotel sem jo zasukati proč, da ne bi gledala, kako moška nalagata truplo na nosila, nisem želel, da bi si zapomnila prav ta prizor kot tistega, ko je zadnjič videla očeta, a se ni pustila. Odločno me je odrinila vstran.

Gledala je, kako sta reševalca naložila očeta, ga potisnila v kombi in počasi odpeljala mimo očetove limuzine ter izginila za živo mejo.

− Greva noter, sem pokazal na okno, skozi katerega sta skrivaj pogledovala otroka, ampak Vesna je odkimala.

− Sedi. Nikamor ne bosta pobegnila.

Sedla sva na prag pred vrati, naslonila je glavo na moje prsi. »isto na drobno jo je stresal drget. Nikakor ni hotel ponehati. Stisnil sem jo k sebi, da bi jo ogrel, a ni bila telesna temperatura tisto, kar jo je treslo.

− Pobegnil je …

− Vesna.

− Ne morem kar pozabiti. Nikoli ne bom vedela. Nisem se mogla spopasti z njim, vedno je bil v prednosti. Čakala sem trenutek, da bi mu pogledala v obraz in bi ga vprašala, zakaj mi ni mogel pustiti, da bi bila samostojna. Bila sem prepričana, da se bo moral soočiti z menoj vsaj na sodišču. Zdaj sem tako prazna, da sploh ne morem priti k sebi. Tako rada sem ga imela in tako zelo sem ga sovražila. Nikoli mu nisem odpustila. Nisem pozabila. Ukradenega časa ne morem več ujeti. V meni so še vedno vse ure, vse minute, ko stojim brez življenja v tisti celici in čakam, da mine, da se spet srečam s teboj in z Janom. Nikoli ne bom videla, kako je iz tiste male štručke postal malček, nisem ga mogla dojiti, ukradel mi je najdragocenejši del življenja, čeprav mi ga je tudi dal.

− Mogoče te najdragocenejši del še čaka.

Pogledala me je izpod čela, ustnice so ji rahlo zatrzale. Nisem bil prepričan, ali se je hotela nasmejati ali pa sem si to zgolj domišljal. Ni ji bilo do smeha.

− A sploh razumeš, da je do tega trenutka del mene vedno pričakoval, da se bom morala soočiti z nekim njegovim ukazom, nečim, kar nisem hotela narediti. Zdaj je to padlo z mene in sem prazna, na smrt utrujena, zdi se, kakor da sem umrla z njim.

Prijel sem jo, prepletla sva prste med seboj, kot sva to počela vedno, kadar sva si hotela kaj povedati brez besed.

V kotičku očesa sem zaznal premikanje, v pogled ujeti glavici sta se ustavili, kot bi miški čakali, ali sta bili opaženi ali ne.

− Pridita sem.

Z vso silo sta se zaletela v naju, nezmotljivo splezala vsak na svojega priljubljenega starša, Jan name, Jure na Vesno.

Njune oči so kot radarji.

Zaznajo najbolj skrite misli v prsih, pregledajo najini srci, ugotovijo, da sta še vedno najina ljubčka, in se stisneta k nama.

Prepustila sta nama še zadnji trenutek miru, potem pa se je utrgal plaz.

− Oči, kam so odpeljali dedka?

− Zakaj mi ne moremo imeti rešilca?

− Mami, a si žalostna?

− Mami, zakaj jočeš?

Vprašanja so deževala, otroka sta začutila, da je nekaj narobe, čeprav sva poskušala odgovarjati neprizadeto, in Jure je nabral ustnice v šobico, oči so se mu orosile. Z Vesno ju je povezovalo nekaj, česar ni bilo mogoče opisati.

Gledal sem ju in razmišljal, kaj povezuje ljudi. Kaj povezuje mene in Vesno? Zakaj? Bom to kdaj izvedel, ali pa bom lepega dne odšel? In če bo to storila Vesna? Bom do svojih lastnih sinov in morda še koga, ki bi še lahko prišel na svet, tak tiran, kot je bil Vojko Železnik do svojih otrok? Bom …

Ob Janu v naročju moje razmišljanje ni nikoli trajalo dlje kot nekaj trenutkov. Kadar je začutil, da plavam nekje drugje, kamor mi ne more slediti, se je temu vedno odločno uprl. To je pobral po Vesni. Kadar sem deloval odsotno, me je dražila, češ da sem zmeden, ker da spet pišem.

− Ati, gremo noter. Zebe me.

Vesna je odložila Jureta, vstala in iztegnila desnico k nama. Preden mi je uspelo ujeti svojo drago, je priložnost izkoristil večji od obeh falotov in se smeje obesil nanjo.

Vesna se je nasmehnila, pogledala je svoja dva mala vražička s pogledom, ki ga ni nikoli namenila meni, zanju je imela čisto posebnega.

Praznina, o kateri je govorila nekaj minut prej, se je vidno polnila z nečim, česar ji jaz nisem mogel dati.

− Gremo noter, Iztok. Pridi.

Stekli so noter in izginili, preden se mi je uspelo premakniti.

S pogledom sem objel mesto, kjer je umrl Vojko Železnik, in njegov avtomobil, ki mu ne bo več koristil.

Zvezde so se zdele bližje in bolj naklonjene.

Duh časa je pobegnil iz steklenice. Nova država se je rojevala v krčih in postajala nova domovina mojih sinov.

− Ati!

Jan je pridirkal na vrata in nestrpno zacepetal.

− Čakamo te! Pridi.

Zbirka e-Nova slovenska knjiga • Igor Karlovšek • ODVETNIK • Urednica Nela Malečkar • Naslovnica Istvan David • Tehnično uredil Andrej Gale • Mladinska knjiga Založba, d. d., Ljubljana 2014 • Predsednik uprave Peter Tomšič • Glavni urednik Bojan Švigelj • © Mladinska knjiga Založba, d. d., Ljubljana 2014 • Knjižno delo je izšlo v okviru knjižnega programa za leto 2013, ki ga sofinancira Javna agencija za knjigo Republike Slovenije.

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

KARLOVŠEK, Igor

Odvetnik [Elektronski vir] / Igor Karlovšek. - El. knjiga. - Ljubljana : Mladinska knjiga, 2014. - (Zbirka e-Nova slovenska knjiga)

Način dostopa (URL): http://www.e-emka.si/searchresults?option=catalog&keyword=9789610132288

ISBN 978-961-01-3228-8 (ePub)

273976064

Table of Contents

Igor Karlovšek

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.