Vladimir P. Štefanec

Odličen dan

za atentat

»Ljudje so bitja, ki hočejo, a ne morejo.«

sporočilo nekih sanj

»Nekje nas čakajo srečni pašniki in čisto blizu so, na dosegu roke.«

sporočilo nekih drugih sanj

PRVI DEL

Atentator

Seveda bi se lahko odločil, da ubije koga drugega, a predsednik se je vseeno zdel najboljša izbira. Bila je stvar tehtnega premisleka, v bistvu nič osebnega, čeprav majčkeno tudi. Med kampanjo pred predsedniškimi volitvami je Peter na bodočega stanovalca predsedniške rezidence namreč naslovil vljudno prošnjo z željo, naj po pričakovani izvolitvi vloži predlog za spremembo tistega nesrečnega zakona, in iz kandidatovega tabora je dobil vzpodbuden odgovor. Vedel je sicer, da ga je napisal eden od tistih sluzastih leporečnih pisunov, za katere so takšne kampanje zlata sezona, a spodaj je bil vseeno kandidatov podpis. In v pismu obljuba, četudi previdno zavita v debel varovalni ovoj iz pogojnikov in opozoril na omejene predsednikove pristojnosti. Res je imel državni poglavar le omejena pooblastila, a polpredsedniški sistem mu je vendarle dajal dovolj moči, da bi lahko poskrbel za marsikaj, in ustava mu je omogočala tudi vlaganje zakonskih predlogov. Brez jamstva za njihovo sprejetje, a postopek je lahko sprožil, če je hotel, seveda. In obljubil je, da ga bo, pa potem pozabil, in čeprav je bila obljuba dana v času predvolilnega dobrikanja, bi jo moral vzeti resno. Pa je ni, pol leta po volitvah je minilo že dovolj časa, da je bilo to že jasno.

Po drugi strani pa je bil predsednik simbol države in stanja v njej, in ko je sprejel funkcijo, je sprejel tudi odgovornost, realno in simbolno, in predvsem slednja je bila tarča, ki jo je imel Peter pred očmi. Če v tako birokratsko razvejanem in prepletenem organizmu, kot je država, iščeš dejanskega krivca za kar koli, ga nikoli ne najdeš. Ne le, ker se spretno izmikajo in valijo krivdo drug na drugega, ampak predvsem zato, ker je sistem dejansko tak, da paralizira prizadevanja za delovanje, spremembe, izboljšave, zato nosilcem želje po premikih le redko uspe, če pa jim že, se z bolj ali manj izrojenimi rezultati njihovih prizadevanj na koncu ponosno ponaša nekdo drug, kdo, ki z njimi ni imel nikakršnega opravka ali pa jih je celo zaviral.

Vse to je Peter vedel, a ga ni prepričalo. Nekje je vendar treba potegniti mejo, si je mislil, to je preprosto nujno, drugače se močvara izmuzljivosti in vseodpuščajoče neodgovornosti razleze čez vse meje, prodre v vse pore, zaduši vse okrog sebe. In predsednik je bil pravi cilj. Smešno bi bilo, če bi ubil na primer pomočnika državnega podsekretarja, odgovornega za področje, ki ga je najbolj boleče zadevalo. Le koga bi to vznemirilo? No, nekaj bi jih že, a predsednik je bil povsem druga zgodba. Stoglavi hidri pač odsekaš največjo ali vsaj najvišjo glavo, tro- ali sedmeroglavemu zmaju tisto srednjo, pri Meduzini glavi bi se bilo nesmiselno ubadati s kačami na njej, ampak jo odsekaš vso …

Odločitev je bila sicer radikalna, a za Petra zdaj že povsem samoumevna. Dovolj časa je že živela z njim, da mu je postala povsem domača in ga ni več plašila, predla je pri njegovih nogah kot vsaka druga udomačena misel, četudi se mu še pred letom kaj takega ne bi ukresalo niti v najbolj zanikrnem kotičku njegovih utrujenih možganov. A takrat še niso bili tako utrujeni in sploh je bilo še vse drugače …

Takrat se mu je zdelo, da ima vse in da se njegova pot vije v spokojne dni tihega zadovoljstva. Imel je službo, ženo, sinčka, živeli so v prijetnem stanovanju, najetem, a vendarle je bilo njihovo toplo zatočišče, vsaj on je tako čutil. Ko se je pozneje oziral na ta čas, je spoznal, da se je morda motil, da je bil kratkoviden, preveč zadovoljen z malim, da bi videl pod varljivo povrhnjico. Njegovi ženi se njihovo življenje očitno ni zdelo tako idilično, njihova sreča je bila zanjo manj popolna kot zanj, njej je manjkalo marsikaj, česar on sploh ni pogrešal … A to je izvedel prepozno, šele takrat, ko je šla, pa tudi, če bi prej, je ugotavljal v trenutkih treznega sprevida, verjetno ne bi bilo nič drugače, le pozneje bi se zgodilo. Razlike so bile prevelike, zazrta sta bila proti različnim obetom.

Pozneje bi se na primer zgodilo, če ne bi bil izgubil službe. A njemu se je izguba profesure na tisti srednji šoli zdela povsem logična, nadomeščal je pač delavko na porodniškem dopustu. Res, da je bila na porodniškem dvakrat zapored, zato se je njena odsotnost nenavadno podaljšala in vzbudila upanje, da se sploh ne bo vrnila, a pokazalo se je, da je bilo to upanje varljivo. Ženska se je naveličala rojevanja, prišla nazaj in on se je pač moral posloviti. Njemu se je zdelo povsem logično in neizbežno, njegova žena pa je mislila drugače. Ona je menila, da je tisto službo opravljal tako dolgo, da bi jo lahko obdržal, če bi se primerno uveljavil, seveda, ker po njenem se ni. Bila je prepričana, da si je položaj poslabšal tudi z nekaj neumnostmi, ki si jih je lahkomiselno privoščil, z nekaterimi ravnanji, ki jih je ona označila za pobalinska, na primer s tisto zadevo ob eseju o svobodi, ki ga je dal za nalogo svojim učencem. Takrat je nekemu frajerčku, ki je svoj esej strnil v en sam provokativni stavek, dal pozitivno oceno in s tem najprej vzbudil ogorčenje nekaterih njegovih sošolcev, nato njihovih staršev in na koncu še celotnega profesorskega zbora. Petrovi ženi se je zdela trapasta že sama tema tiste naloge, še bolj pa to, da tistemu mulcu ni pritisnil cveka, za katerega je tako očitno prosil. Sam seveda ni delil njenega mnenja in žal mu je tudi postalo, da jo je tako natančno seznanjal z dogajanjem v svoji službi. Drznega mladeniča je zaradi njegovega

»eseja« poklical na zagovor, na katerem je ta dovolj prepričljivo utemeljil svojo misel, ga prepričal, da ni navaden zafrkant. Pa tudi priložnosti za zagovor in pozitivno oceno mu ne bi dal, če ga njegov stavek ne bi nenavadno pritegnil, mu dal pošteno misliti. Ostali dijaki so v svojih spisih bolj ali manj nakladali, premetavali pleve ali se obešali na citate znamenitih mislecev, poba pa je preprosto zapisal: Svoboda je prevara!, si prislužil dvojko in Petrovo skrito občudovanje. In mu vzel nekaj noči spanja, v katerih je premišljeval o različnih pomenih bistre misli. Bilo jih je kar nekaj, a profesorskega zbora ni prepričal noben, brez kakršnekoli poglobljene debate so Petru izrekli oster opomin. Niso bili tako svobodni duhovi kot on in njegov dijak.

Ta je ost svoje misli, ki si jo je sicer izposodil iz besedila nekega punkovskega komada, kot je v zadregi priznal, usmeril v družbo. Želel naj bi povedati, da je svoboda, ki je imajo vsepovsod polna usta, navadna puhlica, da v družbi niso resnično svobodni ne posamezniki, niti ni svobodna družba kot taka. Možnosti imajo v njej le nekateri, tako je zagovarjal svojo misel mladenič, drugi pa se lahko nakrmijo s frazami, če jih te seveda nasitijo.

Dijakove misli so se Petru sicer zdele nekoliko omejene, a za srednješolca pravzaprav dovolj bistre, predvsem pa kritične, kar je bila, še posebej v primerjavi s konformističnimi razpredanji njegovih sošolcev, pomembna kakovost. Sam je fantov pogumni stavek sicer razumel nekoliko drugače, širše, v smislu vpetosti vseh in vsakogar v neizmerno prepleten splet odnosov, znotraj katerega sta neodvisnost in povsem avtonomno ravnanje zgolj iluzija, morda metafora, odsev davne človeške želje po odvezanosti od vseh vezi in spon. Petru se je zdela svoboda le zelo zveneča beseda, učinkovita ubeseditev iluzije, ki pa jo je treba ohraniti, saj je brez nje nemogoče živeti. To, da se je zavedal, da gre le za iluzijo, je sicer pomenilo, da sam na njen blagodejni učinek ne more računati, a pomembno se mu je zdelo že to, da zanjo niso prikrajšane množice drugih, kritična masa ljudi, ki uravnoteža in ziblje svet.

Nikakor se mu ni zdelo, da bi dogodek z esejem o svobodi in še nekaj podobnih, ki pa so manj razburili, odločilno vplival na izgubo službe, a njegova žena je pač mislila drugače. To njeno prepričanje, najbrž podkrepljeno tudi z dejstvom, da mu več kot pol leta ni uspelo najti nove zaposlitve, je po njegovem izdajalo predvsem to, da je v njej nezadovoljstvo brbotalo že prej. Takrat se je le dvignil pokrov in privrelo je na plan in vrelo, vrelo, dan za dnem, teden za tednom, kar nekaj mesecev, dokler ni oznanila, da si je našla drugega in da ga zapušča. Udarilo ga je, kot bi ga z macolo, četudi ni bilo čisto nepričakovano.

Peter se je trudil razumeti njen položaj, njen stvarni, zanj kar prestvarni pogled na življenje, ki pa se mu prej, v njuni zgodnji, srečni dobi, ni zdel tako izostren in brezkompromisen. Lahko je sprejel dejstvo, da pač nista za skupaj, da je njegova izguba službe grobo poudarila razliko med njima in onemogočila sporazum o osnovnih pravilih sožitja, ki bi bil, v drugačnih razmerah, gotovo mogoč. Sprijaznil se je lahko tudi z mislijo, da sta se drug glede drugega zmotila, razumel je, da je sploh ne vzburja pogled na rahlo zaležanega brezposelnega profesorja sociologije, ki je, po nekem trapastem naključju, nekoč postal njen mož. Le kje ga je ta, v oprijemljive obete kariere zazrta pravnica sploh snela, le kakšnemu varljivemu upanju se je glede njega vdajala? Za razliko od Petra, ki je vse bolj tonil v topo brezvoljnost, je bila ona še vedno poželenja vredna. Znala ga je tudi vzbujati in je to vedno pogosteje tudi počela. Ko jo je v tistih zadnjih mesecih, s krmežljavim pogledom človeka, ki ima vse manj razlogov, da bi zjutraj vstal, iz postelje gledal, kako se ureja za v službo, je dobro vedel, da se že dolgo ne liči več zanj. Zelo jasno je čutil, da je že zdavnaj izstopil iz vlaka, s katerim sta nekoč skupaj potovala, in da zdaj nemo stoji na postaji in žalobno zre za odhajajočo kompozicijo.

Vse to je nekako razumel in sprejemal, ne ravno z veseljem, a vendarle, čemu bi se slepil. A ni šlo le za njiju. Tu je bil še tretji potnik, tisti z otroško karto, tisti, zaradi katerega je vsako jutro, kmalu po tistem, ko je odločni zven njenih pet zamrl na hodniku, vendarle vstal in si nadel veder izraz, tisti, ki je znal čudežno odpihniti hromeči občutek teže z njegovih ramen. Bili so družina, celota, enota …, vsaj tako je Peter to razumel, celica, ki je ni mogoče kar tako razdeliti. Zdelo se mu je, da bi bila to boleča, preveč boleča operacija, pohabljenje, ki se mu je hotel na vsak način izogniti. A ona

je na to gledala drugače, zdelo se mu je, da je to zanjo bolj ali manj tehnično vprašanje, zgolj ena od zadev, ki jih je pač treba urediti ob ločitvi.

»Ljudje se ves čas ločujejo, nisva niti prva niti edina,« je rekla in samoumevno se ji je zdelo, da bo otrok pripadel njej, tako kot bodo njemu njegove knjige in njegov stari avto z vedno pokvarjenim brisalcem, ki ga je vozil že, ko je bil še samski. Njegovega sinčka, princa, viteza, njegovega malega gusarja je obravnavala kot stvar med stvarmi, kot eno od dejstev, najbolj zapleteno sicer, ki jih je spočel njun zakon. Če bi bilo to mogoče, bi se morda celo strinjala, da ga dasta na pol, ker pa to ni bilo ravno v navadi, se ji je zdelo logično, da gre otrok z njo. Z materjo, svetnico, nedotakljivo, in takšno logiko je imel globoko pod svojo bledo kožo tudi tisti sodnik, ki se je med ločitveno razpravo tej temi posvetil približno toliko kot delitvi premičnega premoženja, o kateri sta se sicer brez težav sporazumela. Otrok je bil premlad, da bi ga kdo kaj vprašal, za njegovo jasno izraženo željo, da bi bil »pri očiju«, se ni nihče zmenil. Tudi zagotovilo otrokove babice, Petrove mame, da bo na vse načine pomagala pri skrbi za vnuka, ni nič pomagalo.

»Otrok gre z materjo,« je z naveličano brezčutnostjo v glasu izgovoril sodnik, in zadeva je bila opravljena.

A ne za Petra, ni se kar tako sprijaznil. Nekaj mesecev pred tistim je neki sveže ločeni moški, ki mu sodišče ravno tako ni dodelilo skrbi za ljubljenega sina, v javnosti sprožil debato o pravilnosti takšnih odločitev. V nekaj intervjujih in prispevkih v različnih medijih je opozoril na diskriminatorno naravo takšnih samoumevnosti, na škodo, ki jo tako povzročajo sodišča. »Otrokom se ne godi nujno bolje pri njihovih materah, sploh ne pri takih, ki se kmalu po ločitvi znova poročijo,« je opozarjal in pridobil veliko somišljenikov, celo nekaj somišljenic. Precejšen del javnosti se je strinjal z enakopravnejšim obravnavanjem očetov v takšnih primerih in to vprašanje je postalo tudi ena od tem kampanje pred predsedniškimi volitvami, ki je potekala ravno takrat. Večina kandidatov je očitno računala na globoko zakoreninjene tradicionalistične poglede večine volivcev in se zavzela za ohranitev dotedanje prakse, presenetil pa je favorizirani kandidat, z jasno izraženim razumevanjem za stiske nekaterih razvezanih očetov in njihovih otrok. To je Petru vzbudilo upanje in kandidatu je poslal pismo, v katerem je omenil svojo bolečo izkušnjo, ga prosil, naj vztraja pri svojem stališču, in po izvolitvi zares predloži parlamentu predlog spremembe zakona, ki je to področje urejal, tako kot je obljubil proti koncu kampanje, ko se je debata na to temo stopnjevala. Odgovor je bil ohrabrujoč, a po izvolitvi je kandidat na obljubo očitno pozabil. Novoizvoljenemu predsedniku je Peter poslal novo pismo. Ne takoj, razumel je, da se mora ta najprej privaditi na svoj novi položaj, poskrbeti za nujnejše zadeve, zato mu je dal nekaj časa. Potem mu je pisal, vljudno kot že prvič, ga spomnil na svojo žalostno zgodbo in na obljubo. Odgovora ni in ni bilo, pa tudi predloga spremembe zakona ne. Tako je novi predsednik za Petra postal legitimna tarča.

Se pa to zagotovo ne bi zgodilo, če se nekega oblačnega popoldneva, ko zopet enkrat ni čisto dobro vedel, kam bi se dal, in ga je nemir brez cilja gnal po cestah, ne bi ustavil ob neugledni stojnici uličnega prodajalca rabljenih knjig. Od tistega ostarelega večnega študenta z razdejanim zobovjem in umazano volneno kapo, je kupil drobno, solidno ohranjeno knjižico z naslovom Anarhistova knjižica. Morda jo je kupil le zato, ker je bila skoraj zastonj, obenem pa ga je spomnila na mladostna iskanja, na dneve, proste bremen, dneve odprtih obzorij, ali pa je bil to skrivni znak, ki mu je Peter preprosto moral slediti. Kar koli je že bilo, ta knjižica s krvavo rdečimi črkami na črnih platnicah mu je temeljito spremenila življenje, in ko je pozneje v mislih vedno znova podoživljal ta usodni nakup, se mu je zdelo, da mu je prodajalec namenil tisti dolgi zarotniški pogled, ker je, iz nekega nedoumljivega, zloveščega razloga to dobro vedel.

Agent

Bila je sreda, dan poroke njegovega sina. Sreda, pa poroka! Egon se še kar ni mogel sprijazniti, da se njegov prvorojenec ne bo poročil v soboto. Tako kot se spodobi, tako kot se je on in vsi, kar jih je poznal. Sobota je dan za poroke, ne pa sreda. Res, da poročni obredi potekajo tudi ob sredah, a Egon je bil od nekdaj prepričan, da se takrat poročajo le razni zamudniki, skrivači, neveste z velikimi nosečniškimi trebuhi in podobni. Tisti pač, ki se v soboto ne morejo ali pa imajo kaj za bregom. Potem pa izve, da se bo v sredo poročil tudi njegov starejši! Kar verjeti ni mogel in tudi nobenega pravega razloga ni videl. Sin je rekel, da je bilo takrat pač prosto, da so bile sobote zasedene že za nekaj mesecev vnaprej. Onadva nista hotela tako dolgo čakati, nič posebnega se jima ni zdelo, da bosta obred opravila v sredo, Egona pa je to zelo motilo. Njima se je vse skupaj zdela le formalnost, Egonu veliko več od tega. Zaobljuba, pomemben dogodek za vso družino. Treba bi bilo opraviti dostojno, v skladu s tradicijo. Za nameček sta se odločila le za civilni obred. Saj ne, da bi bil Egon posebej veren, daleč od tega. V nedeljo pa je kdaj pa kdaj le stopil v cerkev, tam nekaj časa posedel, še pred mašo ali pa po njej. Godil mu je tisti mir, spokojnost. Tako trden se mu je zdel svet, ko je bil pod visokimi cerkvenimi oboki, tako nepremakljiv. Zunaj pa je bilo vse drugače in to ga je motilo. Včasih je težko dohajal, a za to se ni čutil niti malo krivega. Ne, kriv je bil svet, prehitri, pobezljali svet. Svet, ki je pozabil na pravila in mero, svet, ki ni vedel, kaj to pomeni in kam vodi. On pa je vedel in vedel je tudi, da zvestoba tradiciji prepreči marsikatero neumno stranpot in zlo. On se je poročil v cerkvi, tako kot njegov oče. Tako je bilo prav. Če se držiš pravil, po katerih stvari dobro potekajo že od nekdaj, ne moreš zgrešiti. Ne moreš se izgubiti, če hodiš po varnih, uhojenih poteh. Če iščeš vedno nove in tavaš po brezpotjih, potem pa, potem se izgubiš. In Egon ni hotel, da bi se ljudje izgubljali, sploh pa ne njegovi najbližji, njegova družina. On je bil proti poroki v sredo, a kaj, ko ga ni nihče nič vprašal. Ko je izvedel, sta bila mlada dva že prijavljena, sta že podpisala. Kar sama, brez vprašanja! Če bi vprašala, bi ju že prepričal. Njegov Edi ni bil nikoli trmast. To mu je izbil iz glave že zamala. In tudi poroko v sredo bi mu, če bi ga vprašal. Egonu se je zdelo, da je kriva ona, ta mlada. Vse od začetka se mu je zdela malo vihrava, skoraj svojeglava. Pa si je mislil, da bo minilo, da jo bodo že ukrotili, vsak malo, pa bo. Zdaj pa poroka v sredo!

Zaradi tega ni imel Egon niti malo slabe vesti, ker tisto sredo ni vzel dopusta, ni poiskal zamenjave. V resnici bi jo težko. Bil je pomemben člen in težko bi ga bilo nadomestiti. Takih, kot je bil on, je bilo malo, hitro jih je zmanjkovalo. Bili so kot beli medvedi, ki naj bi izumirali, ker se je začel topiti večni led. Tako so rekli v neki oddaji, ki jo je gledal pred kratkim. Led se topi in medvedi izumirajo. Saj je bilo logično, tisti medvedi sodijo v sneg in led. Čemu pa bi bil podoben beli medved na travniku ali v gozdu! Ničemur. Če bi bila poroka v soboto, ne bi delal in ne bi bilo nikakršne zadrege. Ves dan bi si vzel in vse bi bilo tako, kot je prav. Zdaj pa se ni čisto dobro vedelo. Poskusil bo priti, seveda. Do takrat bi moral biti že prost. Nikoli pa ne veš, ali se bo kaj zavleklo. Se zgodi, višja sila. Zgodi se redko, a včasih se. Vseeno pa bo na poroko lahko prišel. V najslabšem primeru bi utegnil malce zamuditi. Če bo tako, je pričakoval, da ga bodo počakali. Ker prišel pa bo. V začetku je sicer pomislil, da ne bi ali pa bi nalašč debelo zamudil. Da bi videla, ta mlada, da sreda res ni za poroke. Potem si je premislil. Če se že onadva ne držita starih pravil, se jih bo vsaj on. Na poroko bo prišel, tako kot se spodobi. On že ne bo vnašal zmede, dovolj svojeglavi in zmedeni so bili že drugi. Prišel bo in se vedel, kot je treba, le nekoliko bo zadržan, ravno toliko, da bodo videli, da mu ni prav. Pretiraval pa ne bo, to bo vendar poroka njegovega prvorojenca. Ne zgodi se vsak dan! In kot ženska je bila v redu, ta mlada, vnuke si je lahko obetal. In tudi vzgajati jih bo pomagal, da ne bodo čisto pobezljani, da ne bodo taki kot sosedovi, ki ga niti ne pozdravijo.

Ni bilo naključje, da je Egon delal v Državni varnostni agenciji. Od prvega dne, in od tega je bilo že krepkih trideset let, je vedel, da je tam pravo mesto zanj. Ne zato, ker bi ljubil orožje ali preveč rad gledal filme o Jamesu Bondu. Tudi ne zato, ker bi rad nosil sončna očala z velikimi stekli. Ne, sploh jih ni nosil. Eden od redkih na oddelku je bil, ki jih ni. Mlajši kolegi, kot da brez njih sploh niso mogli na cesto, on pa brez težav. Vedel je, da le motijo, hočeš nočeš ožijo vidni kot, kakšno malenkost zabrišejo. To seveda ni dobro, a za mlajše so bila ta očala statusni simbol, pa tudi membrana med svetom in njimi. Egon je ni potreboval, svetu je hotel biti čim bližje, da bi lahko takoj, ko bi bilo treba, posegel vanj, ustavil kak neželeni razvoj dogodkov, zamašil kakšno luknjo v sistemu, preden bi skoznjo začela dreti voda. To je bilo treba storiti takoj, odločno. Ko bi že poplavljalo, bi bilo prepozno, zato bi ga membrana le ovirala. Hotel je imeti popoln, nezastrt pogled, neposreden stik s svetom.

Egon je verjel v red, sistem, stabilnost, trdnost. Črtil je vse, kar je bilo temu nasprotno in nevarno. Nered, nestabilnost, šibkost sistema so po njegovem v sebi skrivali ne samo možnost, ampak nujnost razkroja. Bili so plodno gojišče za pogubne bakterije, uničujoče bacile. Ko se ti enkrat razkropijo, jih je nemogoče poloviti, potem gredo stvari svojo pot, pogubno pot. Egon ni imel nič proti svobodi in dobrobiti posameznika, o teh je večkrat razmišljal, četudi se mozganju ni preveč rad vdajal. Zdelo se mu je brezplodno, jalovo. Ampak osnova za zasebno dobro je lahko le skupno dobro, o tem je bil prepričan, vedno znova je prišel do tega sklepa. Šele trdno vzpostavljen sistem je lahko okvir, v katerem posameznik išče svojo srečo, svoj uspeh, tudi veselje. Za vse je prostor v urejeni družbi, več ko je reda, več je prostora in bolje je viden. Šele omejitve pokažejo prostor, ki je na voljo, ki ga velja izkoristiti. Zakaj ga ne bi! A le do meje, drugače se poseže v svobodo drugega in potem je ravs. Če pa meje ni, je vse skupaj v neki čudni megli, potem nihče ne ve čisto dobro, kako in kaj. Potem si eni drznejo jemati vse, kar si poželijo, drugi pa ne. Tem potem ne ostane nič, ker vladajo zmešnjava, nered, nasilje.

A red se ne vzpostavi kar sam, Egon je to dobro vedel, čeprav se morda komu zdi, da je tako. Pa ni, red je treba vzdrževati, ga varovati. Ker na nek način stvari ves čas drsijo v nered. Za tega je treba manj napora, ni ga treba ne vzdrževati ne varovati. Nered kar je, sam po sebi. In mnoge privlači, v njem se počutijo odlično, a ne vedo, da lahko to traja le kratek čas, da se v neredu na koncu vse razkroji, vse postane brez smisla, vse se izgubi. Ostane samo še demonsko gomazenje vseh čez vse, tako kot na tisti freski tik pod obokom. Demonsko gomazenje vseh čez vse, daleč izplazeni jeziki, poželjive roke. Sami ne vedo, kaj bi si še poželeli, kaj zagrabili. Pa se niti ne zavedajo, da so že davno pogubljeni, za njih je že zdavnaj konec, pekel … Ja, svet bi se utegnil spremeniti v pekel, če ne bi bilo reda in njegovih varuhov.

Pri tem niti ni bilo pomembno, kdo trenutno vlada. Dokler so se vladajoči držali pravil, je bilo vseeno, tudi Egonu je bilo. Samega sebe je z leti prepričal, da je tako. Res je sicer bilo, da so mu bili nekateri politiki in nekatere stranke bolj ljubi od drugih, a to je držal zase. Tako se je navadil, tudi pravila službe so bila takšna. On se jih je držal, četudi se jih vsi niso. Večini kolegov so bili bližje tisti bolj tradicionalni politiki, tisti, ki niso imeli nobenih posebnih idej, tisti, ki so hoteli, da stvari le normalno tečejo in da je red. Da ljudje mirno živijo in delajo, brez pretresov, brez cirkusov, brez tveganih novosti. Tisti, ki jim je bila blizu disciplina in so se zavedali nevarnosti nereda, zrahljanih meja. Vedelo se je, kateri so taki, vsi so vedeli, tudi Egon. A je držal zase, vsaj v službi, in navadno tudi zunaj nje. Je pa potem ugotovil, da pravzaprav ni važno, dokler se vladajoči držijo pravil, deluje sistem sam od sebe, s pomočjo svojih zanesljivih členov. Te je le treba pustiti pri miru, da lepo opravljajo svoje delo. Potem je vse v redu, vse lepo teče, nobenih prelomov ni, nobene zmede. Sistem deluje sam od sebe, tako kot je treba, le pri miru ga je treba pustiti, drugače se pojavijo razpoke, zgradba se začne majati, podirati. To je treba preprečiti, zato so tu varuhi sistema. Različni so si med seboj, različno delo opravljajo, Egon je prevzel najbolj nevarno, morda najbolj odgovorno. V prvi vrsti je, ves čas na frontni črti proti silam nereda, pogubnega kaosa. In tu stoji trdno, ne pozna milosti, ni umika. Četudi je drugače čisto prijazen človek, o tem je prepričan. Za to, da je tako trden, je moral marsikaj žrtvovati, se spremeniti, utrditi. To je storil brez pomisleka, ker je vedel, da je prav, vedel je, da nekdo mora biti tak, da mora postati podoben kamnu, orodju, orožju. Ni bilo vedno lahko, a on je zmogel, že dolgo mu je uspevalo, že več kot trideset let. Včasih, ampak samo včasih, je imel zaradi tega čuden občutek. Kot da bi veliko žrtvoval, a ne bi bil prav poplačan. Pa ne z denarjem, tako, drugače … Z dobrim občutkom, z zadoščenjem. Da bi zagotovo vedel, da tudi drugi vedo, kaj vse žrtvuje, da bi cenili njegova odrekanja. To ni bilo vedno tako. Včasih je bil tako sam, tam, na fronti. Tako sam, da ga je skoraj zeblo od tesnobe, tam, v prvi vrsti. A je vedel, da mora vztrajati, da je vredno, da je branik, in ta je pogosto sam, a nepogrešljiv, zelo pomemben. Brez njega ne gre, in ko se žrtvuje, se žrtvuje za pravo stvar in sploh ne le zase. Ne, on ni pomemben. To počne za druge, za vse tiste ljudi na ulici in po domovih. In za otroke v šolah in za tiste, ki še pridejo, tudi za svoje vnuke. Ja, bodoča snaha je v redu ženska, kar vidi se, da je plodna, imel bo vnuke. A niti ona niti njegov sin, prvorojenec, ne razumeta dobro, ne vesta, kako pomembno je to, kar počne. Nimata prave predstave, ne vidita v bistvo stvari. Tudi njegova žena ni glede tega nič boljša. Glede nekaterih stvari je čisto v redu, to je moral priznati. Brez nje bi mu bilo težko, a bistva ne razume, njegovega položaja, njegove vloge ne dojema. Ne v celoti, ne tako, kot bi lahko. Glede tega je na fronti sam. Sam. Oni pa mu nagajajo s poroko v sredo, na dan predsednikove poti. Ni mogel razumeti.

Reporterka

Zjutraj ji je Leon rekel, da je ponoči sanjal o njej. On naj bi v tistih sanjah ležal na trebuhu, čisto gol, nezaščiten, ona pa naj bi mu sedela na hrbtu. In ona naj bi bila mačka. Ni znal čisto natančno pojasniti, kako je to bilo, ali je bila na njegovem hrbtu mačka z njenim obrazom, je tam sedela kar ona in se vedla kot mačka ali pa je pač šlo za mačko, v kateri je on na neki nedoumljiv način, kot to pač gre v sanjah, prepoznal njo, ravno njo. Ker ta mačka ni bila čisto nič prijazna, nasprotno, ni le pri miru sedela na njegovem golem hrbtu, še manj predla, ampak ga je praskala. Neusmiljeno ga je praskala s svojimi dolgimi ostrimi kremplji, tako je rekel, da je bilo. Pa ni vedela, ali naj mu verjame, da je to res sanjal, ker čisto mogoče je bilo, da si je to izmislil, da ji je na ta način hotel kaj sporočiti. Mogoče jo je tako hotel opozoriti, na svoj zadržani, previdni način. Jo opozoriti, naj ne pritiska preveč nanj, naj mu ne poskuša preveč spremeniti življenja, naj mu pusti njegov mir. Že prej ji je kdaj rekel, da se mu zdi kot divja mačka, pa ni zvenelo ravno kot poklon. Kritično je bilo slišati, pa tudi če je potem izrečeno obrnil na šalo. Eno tistih svojih prijaznih, ne preveč smešnih šal, ki se jim je nasmehnila le, ker je bila tudi sama prijazna. Prepričana je bila, da je res prijazna in da bi on to moral čutiti, a ob njegovem govorjenju o divji mački, pa o neusmiljenem praskanju je pošteno podvomila, da jo on res doživlja kot takšno.

Lahko je sicer razumela, da se on morda brani, da si ne želi nikakršnih sprememb v svojem življenju, a to je ni smelo zanimati. Če ni hotela popolnoma pozabiti nase, je morala to preprosto spregledati. Ni se mogla kar ukloniti in postati tiha miška, samo zato, da bi on imel svoj dragoceni mir. Je bila pa že raje mačka, če je bilo le to na izbiro, čeprav ji te primerjave z živalmi pravzaprav niso bile preveč všeč. Malo preveč preproste so se ji zdele, preveč enoplastne, da bi bile realne. Če pa sta že bila pri njih, potem bi se bilo dobro vprašati, kateri živali pa je podoben on, Leon. O tem je včasih premišljevala, navadno takrat, ko jo je počastil s kakšno divjo mačko, a prišla je do različnih odgovorov. Najbrž so bili ti povezani z njenim takratnim razpoloženjem, še bolj verjetno pa s fazo v njegovem življenju. Ker on je bil človek, ki je živel v nekakšnih fazah, obdobjih, ki so se med seboj zelo razlikovala. V nekaterih je bil zelo pasiven, v drugih aktivnejši, kdaj pa kdaj celo marljiv, so bila pa tudi precej godrnjava obdobja. Včasih se ji je tako zdel podoben polhu, drugič ježu, tretjič kakšnemu jazbecu. Ja, tudi ona bi mu lahko vrnila s kakšno primerjavo z živaljo, pa mu ni. Držala jih je lepo zase, o njih le premišljevala in ni mu jih metala v obraz. Vedno se je zadržala, vedno ji je uspelo, da se je. Ker pravzaprav ga je cenila in čisto zares mu je bila hvaležna, da ji je pomagal do službe, ki je bila največ, kar je imela. Poleg njega seveda, ki pa je bil s službo zelo povezan. Delala sta pri istem lokalnem časopisu in on je poskrbel, da je dobila službo. Bolj bi bila težko povezana, on in njena služba, pa njuno zasebno življenje … Vse je bilo zelo prepleteno. In tudi preselila se je k njemu šele, ko je dobila tisto službo, in ob tem je zelo jasno čutila, kako povezano je oboje. Če ne bi dobila službe, se zanesljivo ne bi naselila pri njem, niti slučajno. Bilo je torej iz hvaležnosti, pa še kaj drugega je bilo zraven, tudi drugačna čustva, o tem je bila prepričana, čeprav je bilo vse tako prepleteno, da je bilo težko natančno razločiti. Hvaležnost, pa topla naklonjenost, ki je bila mogoče celo ljubezen, a o tem ni bila čisto prepričana. Morda je bila, morda pa ne, kako pa naj ve, kje je meja. Res ji je bilo od vsega začetka jasno, da je to drugače od nekaterih njenih prejšnjih zaljubljenosti, da je bolj umirjeno, zadržano … Je pa od tistih ljubezni tudi že minilo nekaj let, tako da je že malo pozabila … Starejša je bila, pa na prihodnost je tudi že mislila, na svoje nadaljnje življenje. Vse je bilo nekako pomešano. Starejša sestra ji je večkrat rekla, da se je ona poročila iz ljubezni in si nakopala sranje. Svetovala ji je, naj sama raje dobro premisli.

V življenju je pomembno še kaj drugega, ne le ljubezen, je rekla sestra, to lahko imaš tudi tako, za zraven. A Ema je ni imela, ljubezni za zraven. Imela je le Leona, pa tudi poročena še ni bila. On je to sicer predlagal, večkrat, a se ona zaenkrat še ni mogla odločiti. Do njega še ni čutila dovolj močno in zato se ji je tako zdelo pošteno. Bolj pošteno, kot da se poroči, potem pa ima še kakšnega za zraven. Mogoče pa pride čas za poroko z Leonom, le priganjati je ne sme, to bi zdaj že lahko vedel. Naj lepo čaka in naj bo lepo zadovoljen, da živi z njim, da ima šestnajst let mlajšo divjo mačko, ki ni kar tako. Lahko bi si našla drugega, hitro bi si ga lahko našla, to je dobro vedela, z njim pa ni bilo čisto tako. On bi moral dolgo iskati, če bi ga pustila, pa še bi težko našel. Pravzaprav ni bil ne vem kaj, je ugotavljala v trenutkih kritičnosti, je bil pa resnično prijazen, zelo prijazen moški, četudi mogoče že malo zaležan, pa brez prave ambicije, seveda. To jo je pri njem najbolj motilo. Ker bil je pameten, pa razgledan, pa imel je že nekaj zanimivih izkušenj, pa pisati je znal dobro, včasih celo zelo dobro … S svojim znanjem in sposobnostmi bi lahko zlahka bil urednik tistega njihovega lokalnega časopisa ali pa vsaj urednikov namestnik. Vse, kar je bilo nižje, je bilo pod njegovo ravnijo, vsaj moralo bi biti, a sam očitno ni mislil tako. Zanj to preprosto ni bilo pomembno. Opravljal je svoje delo, prebiral in izbiral agencijske novice, jih prevajal, preoblikoval, pripravil za objavo. Včasih je napisal tudi kakšen uvodnik ali komentar na aktualno temo širših razsežnosti. Kadar se je veliki svet dovolj močno zganil, zanihal, da se je to začutilo tudi v marenski provinci, so vedno zadolžili njega, da je o tem kaj napisal. Najpametnejši je bil, najbolj razgledan v njihovem uredništvu, nekakšen hišni filozof. S svojimi besedili je pogosto zabrisal, zakril majhnost njihovega tednika in njegovih ustvarjalcev, vse skupaj precej povzdignil in takrat je beseda »filozof« iz ust sodelavcev zvenela pohvalno, a pogostejši so bili dnevi, ko je imela posmehljiv prizvok. Čisto nič ga ni motilo, da se mu posmehujejo slabši od njega, njej pa je šlo to strašno na živce. Pa tudi razočarana je bila v takšnih trenutkih. Nad vsemi, nad tistimi, ki so Leona zasmehovali, pa tudi nad njim samim, ker se ni branil. Čisto nič se ni branil, le umikal se je. V svoj mir, v svojo sobico na koncu hodnika, v svoj brlog, nastlan s tujimi časopisi in revijami in z agencijskimi novicami. Nekajkrat ji je rekel, da pač ni komolčar, da ima drugačne poglede na svet, drugačne ideale, da so zanj pomembne druge stvari. Tudi ona, tako je večkrat rekel, in bila mu je hvaležna za to, bi mu pa bila še bolj, če bi se malo bolj potegnil zase, če bi ga vleklo naprej, tako kot je vleklo njo.

Za njo je bila služba fotoreporterke lokalnega časopisa le začetek, prvi korak, izhodiščna točka na poti, ki naj bi jo pripeljala še kam drugam. Morala bi jo, ker zanjo je bilo to premalo. Fotografirati odprtja vrtcev, menjavo streh na njih, občinske proslave, občasne jesenske poplave in takšno ni bil ravno njen ideal. Res je bilo sicer, da v tako majhnem mestu ni bilo prav veliko služb, ki bi se ji zdele zanimive, in da je sama vendarle dobila eno od njih, a penzije na tak način vseeno ni nameravala dočakati. Tako kot jo je njen predhodnik, ki ji je izpraznil delovno mesto. Tisti Arnold, star fotoreporter, skoraj karikatura, v razpadajočem avtomobilu in s tistim oguljenim fotoreporterskim telovnikom. Ni jih marala, tistih bež telovnikov z mnogimi žepi. Res, da so bili kar praktični, a zdeli so se ji skoraj kot nekakšne uniforme. Veliko kolegov jih je nosilo kot znamenje pripadnosti poklicu, kot nekakšen znak cehovske zavesti, a ne ona. Tudi v tem smislu si je želela biti svobodna in posebna. Neodvisna, kolikor je le mogoče. Z Leonom ali brez, tako si je večkrat rekla, posebno takrat, ko je bila razočarana nad njim, ko zopet ni izpolnil njenih pričakovanj ali pa se ji je zdelo, da se mu kdo posmehuje, »filozofu« iz luknje na koncu hodnika. Čeprav je Leon imel na vse odgovor. Če mu je omenila njegovo skromno delovno sobico, ki bi jo marsikdo zavrnil, ji je povedal anekdoto o Diogenu in Aleksandru. O tem, kako je prišel mladi kralj, véliki osvajalec, obiskat filozofa, ki je skromno živel kar v velikem sodu, in ga je povprašal po njegovih željah, rekoč, da mu bo, v znak spoštovanja, vsako izpolnil.

A Diogen je imel le eno željo, zelo preprosto, pa predrzno. Rekel je namreč Aleksandru, naj se umakne izpred njegovega soda, ker mu zaslanja sonce, ja, takšna je bila njegova želja. Pa bi si lahko zaželel, kar bi si hotel … In Aleksander se je spoštljivo umaknil in pustil filozofa pri miru. A Leon v uredništvu ni imel položaja, podobnega Diogenovemu, ne, še zdaleč ne. No, mogoče takrat, ko so ga zares potrebovali za kak pameten komentar, drugače pa ne. Po navadi so precej omalovažujoče gledali nanj in na njegov brlog, tisti njuni sodelavci, pa čeprav so bili zvečine čisto navadni kmetavzarji.

A Leon je bil še po nečem visoko nad njimi, po nečem, kar je Emi zelo imponiralo, kar jo je že takoj pritegnilo, takoj, ko je to omenil, med enim njunih prvih pogovorov je bilo. Bil je sodelavec pomembnega časopisa iz prestolnice, Kronista, ki se je Emi po marsičem zdel skoraj idealen časopis ali vsaj takšen, pri kakršnem bi si sama želela delati. Na začetku ji sicer ni povedal, kaj točno za Kronista piše, in zato je takrat to njegovo sodelovanje naredilo še močnejši vtis. Pozneje je izvedela, da pravzaprav piše nekrologe, besedila o pomembnih ljudeh, ki so jih v časopisu objavili, kadar je kdo od njih umrl. Pripravljal jih je vnaprej. Za vse, ki so bili že precej v letih in ki so si to zaslužili. S Kronista so mu poslali seznam izbranih osebnosti, on pa jih je dodal še nekaj po svojem izboru. In potem je pisal in pisal: umrl je Bob Dylan, eden od velikanov folk in rock glasbe …; umrla je Elfriede Jelinek, neprizanesljiva …; umrl je Vladimir P. Štefanec, o katerem … in tako naprej in naprej in naprej. Bila je njegova resnična strast, to pisanje o znanih pokojnikih, ki še niso umrli, ker to je bilo delo, ki ga je resnično zaposlovalo, saj je bilo prav neskončno. Vedno, ko je imel čas in voljo, se je lahko ukvarjal s temi ljudmi, na vseh koncih iskal podatke o njih, iz njih sestavljal in dopolnjeval besedila, pogosto dodal kakšno svojo bistro misel. Ki jih je imel veliko na zalogi, le izkoristil bi jih lahko bolje, o tem je bila prepričana.

Ona si je svoje morebitno bodoče sodelovanje s Kronistom predstavljala drugače, čisto drugače. Ni si želela biti le neka tiha zunanja sodelavka, za katero skoraj nihče ne bi vedel, ampak aktivna članica ekipe. To bi rada bila, ja, ker delo pri nekem zakotnem provincialnem časopisu res ni bilo njen ideal. Bil je le začetek, za katerega pa je zdaj že vedela, da lahko hitro postane tudi konec, tako kot se je zgodilo Leonu. Ker tudi on je najprej mislil, tako ji je povedal, da je njegovo delo zanj šele začetek in da konca sploh še ni videti, pa se je kmalu pokazalo, da znata biti začetek in konec čudno blizu, čisto blizu. In on se je potem kar sprijaznil, sprejel tista majhna dejstva, odsotnost perspektive in ostal tam, kjer je začel. Končal na začetku, začel na koncu in to je bilo vse. Zanj, zanjo pa gotovo ne. Ona mora naprej, še precej naprej. Vsaj do Kronista bi rada prišla in čisto malo je računala, da ji bo Leon pri tem lahko pomagal, Kronistov sodelavec pač in to … Pa skoraj ni imela več upanja, da bi ji. Ji je rekel, da to ne gre kar tako, da ne more kar nekoga poklicati in ji urediti za službo, da tam ni tako kot pri njih, kjer kadre komaj najdejo, da je tam tak naval, da si ga niti predstavljati ne more, da kdaj pa kdaj poskušajo celo njega zriniti s tistega njegovega honorarnega dela in da se mora zato še toliko bolj truditi. Ni ji mogel pomagati ali pa ji ni hotel, ker če bi šla h Kronistu, bi on verjetno ostal sam. Komaj verjetno je bilo, da bi se preselil z njo, v prestolnico, kjer je pred leti študirala. Pa tudi sama ni bila čisto prepričana, da bi si sploh želela, da gre z njo, v prestolnico, v tisti večji, širši svet. Ne, čisto verjetno je, da bi šla raje sama. In on se tega boji, tako se ji je zdelo, in mogoče ji prav zato ne pomaga, se izgovarja.

Oče

Za Filipa je bil to čas velikih sprememb. Selitev, pa še odpoved službi. Selitev je bila velik korak, saj sta se odločila, da se iz prestolnice preselita v Maren, precej manjše mesto. Edini razlog so bile cene stanovanj. V glavnem mestu so bile vsaj enkrat višje kot v majhnih mestih v njegovem dosegu. Maren je bil slabih sto kilometrov stran, kar se je zdelo še dokaj znosno. Tričetrt ure vožnje ali nekaj čez uro ob konicah. Če si šel z avtom. Z vlakom pa približno uro. Znosno, zato se je ona odločila, da se bo še nekaj časa z vlakom vozila v službo v prestolnico. Staro službo bo obdržala, dokler ne najde kaj primernega v Marnu ali kje v bližini. Upala je, da se bo to zgodilo čimprej, če ne, se bo pač vozila. Kaj pa je to ena ura! Skoraj toliko se je, z mestnim avtobusom, vozila tudi v prestolnici. Iz tistega njihovega stanovanjca v obrobnem blokovskem naselju. V katerem so si edino sobo pregradili na pol. Kar s pohištvom. Na spalnico za starša in otroško sobico ali bolje kotiček. Majhen kotiček za majhnega fanta. Fantičkov kotiček, kot je temu rekel Filip, kadar je utesnjenost poskušal preobraziti v nekaj prisrčnega, toplega, varnega, za otroka obvladljivega. Še posebej, dokler je bil fant še manjši, dokler se je še plazil, bil še plazifant, kot ga je poimenoval Filip, ki si je rad izmišljal nove besede ali sestavljal skovanke ali kaj podobnega. Plazifant, ja, ta se mu je zdela kar dobra, no, mogoče ne vrhunska, a tako, za domačo rabo, domače čebljanje, kar v redu.

A fantiček ni hotel ostati plazifant, saj je kar naprej rasel in rasel, kmalu pa se je tudi odlepil od tal. Filipu se je zdelo, da kar prehitro, a ona je rekla, da je to normalno, da je pravi čas, točno tako, kot je pisalo v veliki knjigi o majhnih otrocih. V tisti, ki sta jo, na podlagi strokovnih dognanj, pa tudi lastnih izkušenj, napisala znameniti doktor in njegova žena, prav tako pediatrinja. Potem je Alešek dobil hojico, o kateri je v tisti knjigi pisalo, da ima nekatere dobre lastnosti, mogoče pa tudi nekatere slabe, do konca razčiščeno to še ni bilo, zato sta avtorja priporočala previdno uporabo. Nista pa napisala, kakšna uporaba naj bi to bila. Filipu in njegovi ženi se je zdelo najbolje, da Alešek hojico uporablja občasno, na primer takrat, kadar se onadva z njim ne moreta ukvarjati. Tako se jima je zdelo tudi bolj varno, saj je bila hojica skoraj kot nekakšna premikajoča se stajica, nek okvir, ki je otroka ščitil. A ta okvir je imel tudi kolesa, zato je fantič vedno hitreje švigal od roba do roba svojega tesnega kotička, kmalu pa je njegove omejitve prerasel in se podal na raziskovanje celotnega stanovanja. Zdaj je švigafant, kot ga je po novem imenoval Filip, brzel od stene do stene, se odbijal od pohištva in se ob tem zadovoljno režal. Onadva sta bila manj zadovoljna, po eni strani sicer že, saj je otrok očitno lepo napredoval, hkrati pa so njegovi pogumni pohodi vsem trem kmalu pokazali, da prav velikih možnosti za raziskovanje njihovo stanovanje res ne ponuja. Še kadar se je mali popotnik odpravil čisto do konca, tudi na hodnik in v kopalnico, je bil kaj hitro nazaj, in nekaj v njegovih razigranih očkah jima je govorilo, da njegova raziskovalna vročica še zdaleč ni potešena.

Še huje je bilo, ker je otrok rasel še naprej, kmalu prerasel celo hojico in se sploh ni ustavljal. Ko je Filip nesel hojico dol, v tisti dober kvadratni meter njihove kleti, se mu je zopet zdelo, kot da so ta simpatični pripomoček komaj dobro dobili, da gre vse skupaj kar prehitro ali pa morda … Ja, končno si je moral priznati, da je krivo stanovanje. Da otrok raste čisto normalno, njihovo stanovanje pa temu sploh noče slediti. Še enako veliko noče ostati, temveč se že nekaj let trmasto manjša. Že odkar sta dobila otroka in z njim vse tiste številne nove stvari, se je stanovanje odločilo, da jih bo stisnilo, in to ni bil več topel objem. In ko je bil Alešek star pet let, večer po tistem, ko so se z njenimi in Filipovimi starši gnetli v kuhinji, stali okrog premajhne mize s torto in malemu peli Vse najboljše, sta se odločila. Preselila se bosta, kupila ali najela nekaj večjega, stanovanje, v katero bosta lahko postavila mizo za vsaj šest ljudi ali morda celo takšno raztegljivo, okrog katere jih bo lahko sedelo osem.

V Marnu sta našla stanovanje v središču mesta. Ne prav novo, a tudi pretirano staro ne. Nekaj takšnega sta si želela, dobro lokacijo, vključenost v okolje. Naselja na obrobjih, kjer je bilo res vse novo, a se hkrati niti trava okoli zgradb še ni pošteno razrasla, jima niso bila všeč. Res so tam kupovale stanovanja predvsem mlade družine in Alešek bi imel obilo družbe, a to se jima ni zdelo najpomembnejše. Tista naselja so se jima zdela kot geti, uniformni kurniki za prihajajočo generacijo, onadva pa nista hotela živeti v getu.

Stanovanje so prodajali kot trosobno in morda je to tudi bilo. Na neki način. Imelo je dnevno sobo, spalnico za starša, bivalno kuhinjo, kabinet, kopalnico in ločeno stranišče. Tretja soba v stanovanju naj bi bil tisti kabinet ali pa morda kar bivalna kuhinja. Niti nepremičninski agent se ni mogel prav odločiti. Težavo mu je povzročala majhnost kabineta, bivalnega dela kuhinje, v katerega je bilo sicer mogoče postaviti dovolj veliko mizo in še kaj, pa tudi ni mogel prepričljivo prodati kot sobe. A kvadratura je bila solidna, še posebej, če sta jo primerjala z njihovim enosobnim stanovanjem, za nameček pa je imelo stanovanje kar dva balkona, oba z odprtim pogledom na središče mesta. In to je v njunih očeh štelo skoraj kot dodatna soba.

V nekaj mesecih sta prodala staro stanovanje in uredila vse, kar je bilo povezano z nakupom novega. Bilo je naporno obdobje, še posebej, ker stanovanji nista bili v istem mestu. Veliko je bilo voženj, divjanja sem ter tja. Z živci sta bila večkrat na robu. Še posebej Filip. On je nosil glavno breme. Tako je pač naneslo ali pa si je morda tega celo sam želel. Mogoče, saj je ta selitev zanj pomenila še več kot zanjo. Življenje naj bi se mu po njej zelo spremenilo, poslej naj bi potekalo povsem drugače. Filip ob selitvi namreč ni obdržal stare službe, dal je odpoved, nove zaposlitve pa v Marnu sploh ni iskal. Odločil se je, da bo poslej živel čisto po svoje, poslušal svoj notranji glas, ki mu je že dolga leta dopovedoval, da je pravzaprav pisatelj. Ali pa se mu je le zdelo, da mu notranji glas tako dopoveduje. Do konca prepričan ni bil, a glas je bil vseeno močan, dobro slišen, vsaj zdelo se mu je tako. A ne vedno. Zato je bil v dvomih in le stežka se je odločil. Še posebej, ker je imel udobno službico. Malo dela za solidno plačico, fino mezdico, kot ji je pravil. Kot pisatelj je nekaj malega sicer že poskusil. Spisal je nekaj kratkih zgodb, a mu jih še ni uspelo objaviti. Poslal jih je nekaj literarnim revijam, a odziva ni bilo. Prav nikakršnega. Čeprav je poizvedoval, spraševal. Zanj je bilo to pomembno. V tiste zgodbe je vložil veliko energije, veliko žara, tudi nekaj svoje intime. Zato ni mogel sprejeti, da jih nihče resno ne obravnava, kot se mu je zdelo, da se je zgodilo. A mučil ga je tudi dvom, ki se je okrepil vsakič, ko je svoje pisanje zopet enkrat brez uspeha nekam poslal. Morda pa niso dovolj dobre, mogoče tematsko niso dovolj zanimive ali pa so slogovno premalo izpiljene. Mogoče se jim vidi, da pravzaprav ni čisto pravi pisatelj, ampak precejšen del dneva greje svoj službeni stol. Mehkosednik, kot ga je krstil, z mešanico naklonjenosti in omalovaževanja. Ki seveda ni bila namenjena stolu, ampak njegovi službi kot taki, položaju, v kakršnega ga je spravljala. Drugič, ob samozavestnejših dnevih, se mu je zdelo, da z njegovimi zgodbami sploh ni nič narobe, še posebej, ker se mu tiste, objavljane v literarnih revijah, niso zdele nič boljše ali vsaj ne veliko boljše, morda pa so bile celo slabše. Stvar meril, pogledov. Vsekakor se mu je zdelo, da se nima česa sramovati, da si zasluži objavo. In takrat je razmišljal o tem, da vprašanje objave ali neobjave morda sploh ni povsem povezano s kvaliteto poslanega, ampak bolj z imenom avtorja, da je morda pri tistih revijah potrebno koga poznati. Da te sploh resno obravnavajo, preberejo poslano. Mogoče bi moral zgodbe tja nesti kar osebno, se predstaviti urednikom, narediti na njih dober vtis. Morda bi pomagalo ali pa tudi ne. Ni vedel, le razmišljal je o tem. Velikokrat, sedeč na mehkosedniku, ko ni imel čisto nič početi ali vsaj nič nujnega, kar se je zgodilo pogosto. Bil je torej v dvomih in morda jih nikoli ne bi premagal, se nikoli odlepil od svojega udobnega položajčka, če ga pri tem ne bi podprla ona. Prav začudil se je, ko se je to zgodilo. Še posebej, ker v preteklosti ni kazala kakšnega posebnega zanimanja za njegove literarne ambicije. Zdelo se mu je, da nanje gleda kot na neškodljivo razvedrilo, kot na simpatično zaposlitev njegovih možgančkov, kot na nekaj sprejemljivega torej, a le dokler ostaja v razumnih okvirih. Da bi to postalo njegova glavna zaposlitev, to seveda ni prišlo v poštev. Razumelo se je samo po sebi. Zato ga je sprememba njenega stališča presenetila. Še posebej, ker se je zgodila nenadoma, brez vidnih znakov, da se pripravlja. Kar naenkrat je rekla: »No ja, mogoče pa lahko zdaj poskusiš. Kako je biti pisatelj … Vsaj za nekaj časa. Priložnost je mogoče prava.« Zaprlo mu je usta in takoj je posumil. Še posebej, ker je to rekla med pogovorom o njeni službi, o tem, ali naj obdrži ali pusti službo v prestolnici. Ona jo je želela obdržati. Vsaj še nekaj časa, dokler se njihovo novo življenje malo ne utrdi. Dokler stvari ne stopijo na svoje mesto. On je bil v dvomih. Glede vožnje, vsak dan v službo in nazaj, teden za tednom, mesece, leta … In potem je ona naenkrat rekla, naj poskusi, kako je biti pisatelj, čisto pravi. Morda je to rekla le zato, da bi skrhala njegovo nasprotovanje, da bi tudi on kaj dobil. Ob tej selitvi. Ona, tako se mu je zdelo, bo pridobila nekaj nove svobode. Precejšen del dneva bosta sto kilometrov narazen. In če uresniči svoje davne sanje, bo tudi on uplenil nekaj svobode. Selitev bi znala res marsikaj spremeniti …

Ni se mogel kar tako odločiti, ni bil prepričan. Morda je bila to res priložnost, na kakršno je dolgo na skrivaj čakal, mogoče pa past, v katero ne bi smel stopiti. Zelo negotovo se je zdelo vse skupaj. Še posebej pa ga je vznemirjalo, da je to predlagala ona. Ona, ki ji njegovo pisateljevanje ni prav veliko pomenilo, ali pa ji je vendarle? Morda mu je privoščila, da se poskuša uresničiti še na ta način. Mogoče jo je glede tega slabo ocenil, ali pa ona vendarle misli predvsem nase in je to razlog za njeno širokosrčnost, srčno avtocesto, kot je temu rekel Filip. Je šlo torej pri njenem oklepanju službe v prestolnici res le za željo, da ohrani neko osnovno stabilnost, ki jo družina konec koncev res potrebuje. In še za tisto sprejemljivo mero svobode, ki jo to s seboj prinaša. Za nekaj manj vpetosti v vsakdanjo družinsko rutino, ali pa je bila posredi še kakšna druga svoboda, kaj, kar bi njihovo družinsko celico lahko razrahljalo … Filip je na to pomislil. Večkrat. Kako ne bi, po izkušnji s svojimi starši …

A kljub takšnim pomislekom je poskušal razmišljati neobremenjeno, gledati na prihodnost kot na priložnost, jo zreti v svetlih barvah. Saj, pred novim korakom v življenju je to nujno, drugače pravzaprav že pred novim začetkom kličeš nase neizbežni poraz. Filip se je torej trudil manj misliti o njeni novo pridobljeni svobodi in več o svoji, ki se mu je iz dneva v dan zdela bolj mamljiva. Potem se je nenadoma odločil in pustil službo. Kar tako, kot da bi bila odločitev stara že dvesto let, že več kot dozorela. Samega sebe je presenetil in se ob tem odlično počutil.

Odločitev pa zanj ni imela povsem enoznačnih posledic. Življenje se mu je spremenilo še na nekem drugem področju, o katerem pravzaprav ni veliko razmišljal. Zdaj bo on postal tisti, ki bo prevzel pomemben del skrbi za Aleška. Pred selitvijo ga je ona vsako jutro oblekla, ga nahranila in ga odpeljala v vrtec, po službi pa šla ponj. Zdaj bo to njegovo delo. Ona ne bo zmogla, preveč na tesno bi bila s časom. On pa ga je imel dovolj. Tako je predlagala in moral se je strinjati. Seveda, zjutraj bo Alešku pripravil zajtrk in ga odpeljal v vrtec, ob treh pa šel ponj. Vmes bo imel dovolj časa zase in svoje pisanje, prav gotovo. Pravzaprav bo nekaj časa izgubil še, ko bo šel na kosilo ali pa si bo obed pripravil kar sam. Kakšna ura bo že šla za to, hitreje ne bo šlo. Vseeno pa mu bo še vedno ostalo veliko časa, kar nekaj ur. Pa še zvečer ali celo ponoči bo lahko pisal, tako kot pravi pisatelji, nočnoptičniki, kot jim je pravil. Spočit bo prav gotovo, saj ga ne bo več morila služba. Nič več se ne bo pretvarjal, da je zavzet občinski kulturni referent, da pozorno posluša vse tiste slikarje, plesalce, filmarje, pisatelje …, ki ga prihajajo prepričevat, da si prav oni zaslužijo občinsko subvencijo. Zdaj bo svoboden, tako kot oni, ki jim je vedno znova zavidal, čeprav so se ves čas pritoževali nad pomanjkanjem denarja. Razumel je njihovo stisko, hkrati pa je bil prepričan, da tudi malo pretiravajo. Da bi naredili vtis, prišli do tiste podpore. Ob tem je opazil, da vsi ti umetniki in umetnjakarji premalo cenijo tisto, kar imajo. Svojo svobodo, ki jim jo je on zavidal. Ni verjel, da bi zamenjali z njim, če bi imeli to možnost, še posebej, ker je pogosto opazil, da ga, kljub svojemu položaju, gledajo nekako zviška, mu dajejo vedeti, da ima svojo službo pravzaprav po njihovi zaslugi. Da so oni boljši od njega, da v njem vidijo čisto navadno uradniško rit. Oni bi radi samo nekaj več denarja, in zato so mu nekateri morda res zavidali njegovo fino mezdico, nikakor pa ne njegovega mehkega suženjstva.

Otrok

Aleš je star pet let. Že skoraj pet let in pol. To je veliko več kot takrat, ko je bil star štiri leta ali tri ali dve ali eno leto. Velik fant je že. Vsi tako pravijo. Kljub temu Aleš ni rad sam doma. Raje je z mami ali z očijem. Najraje pa z obema. Takrat je najlepše. Ko so doma vsi. Zdaj je sam. Oči je nekam odšel. Nekaj urejat za Alešev vrtec. Ker Aleš zdaj ne hodi v vrtec, ampak enkrat bo spet hodil. Tako kot je hodil prej. Preden so se preselili. Ko so živeli nekje drugje. V drugem stanovanju. Ki je bilo v drugem mestu. Tam je Aleš hodil v vrtec in v vrtcu je bilo lepo. Z njim so hodili Metka, Rok, Miha, Jure, Simona, Peter, Petra, še en Peter, Nejc, Mojca, Minca, ki je na stranišču kazala luliko, Tine, ki je jedel smrklje. Svoje je jedel zastonj, smrklje od drugih otrok pa samo, če so mu dali bonbon ali kakšno čokolado. Aleš najbolj pogreša Metko. Njo je imel najrajši. Ko sta slišala, da bo Aleš odšel, sta z Metko šla v sobo, v kateri so otroci po kosilu spali. Tam sta sedla na ležalnik, se objela in se jokala. Zato ker je Aleš moral oditi, se odseliti. V drugo stanovanje. Ki je bilo v drugem mestu. Tam ni bilo Metke. Zato sta jokala.

Zdaj Aleš ne hodi v vrtec. Ampak šel bi v vrtec. Ker je tam veliko otrok in Aleš ne bi bil sam. Ampak v vrtec ne more. Ker v vrtcu ni prostora. Vsi stoli in ležalniki so zasedeni. Na nobenem ni prostora za Aleša. Njegov stol in ležalnik sta ostala v starem vrtcu. V tistem, v katerem je Metka … in Tine, ki jé smrklje. Aleševe je enkrat pojedel celo zastonj. Ker Aleš ni imel bonbona ali čokolade. Ampak Aleš mu je obljubil, da mu bo bonbon prinesel drugič. Tine je rekel, da drži. Pozneje, ko je smrklje že pojedel, pa si je premislil. Alešu je rekel, da mu ni treba prinesti bonbona ali čokolade. Da je bilo zastonj. Tine je imel Aleša rad. In zdaj Aleš Tineta pogreša.

Mami in oči sta rekla, da bo Aleš v novem vrtcu srečal nove otroke. In da se bo z njimi dobro razumel. Ker se otroci dobro razumejo med sabo. Ampak vedno ni tako. V starem vrtcu se Aleš ni razumel z Zdravkom in z Rezo. Ampak mami in oči tega ne vesta. Ni jima povedal, ker ni tožibabek. Tudi takrat, ko mu je Zdravko polomil nov avtomobilček, ni povedal. Rekel je, da mu je padel na tla in se polomil. Ker ni tožibabek. V novem vrtcu Zdravka ne bo. To je Alešu všeč. Ampak v novi vrtec zdaj še ne more. Zanj morajo kupiti nov stol in ležalnik in odejo in krožnik in skodelico in omarico za čevlje in bundo … In morajo za vse to narediti prostor. Potem bo šel v vrtec. Oči je šel zdaj to urejat. Pomagal jim bo, da bo šlo hitreje. Zato je Aleš zdaj sam.

Ni prvič sam. Oči je šel že večkrat kaj urejat, ko sta bila sama, brez mami. Ona hodi v službo. V staro službo, v staro mesto. Tja se mora voziti. Zato je malo doma. Oči pa je staro službo pustil v starem mestu. Tako kot je Aleš tam pustil stol in ležalnik v vrtcu. Zato zdaj oči ne hodi v službo in je lahko pri Alešu. Vsak dan sta skupaj. Potem ko mami odide. Ampak Aleš včasih sploh ne ve, da je mami odšla. On takrat še spi. Mami ga ne budi. Samo lupčka mu da. Na čelčka. Potem pa gre. Včasih se Aleš zaradi lupčka zbudi, ampak samo včasih.

Preden gre oči kaj urejat, vedno gledata skupaj televizijo. Rada gledata oddaje o živalih. Aleš jih rad gleda, ker ima rad živali in ker so te oddaje zanimive. Tudi oči jih rad gleda. Ampak včasih on potem odide. Kaj urejat. Aleš pa gleda naprej. Oči tako zamudi precej oddaje in tudi konec. Zato nekaterih stvari ne ve in ne razume. Oddaje bi moral gledati do konca, potem bi več razumel. Tako kot razume Aleš. On ve, kakšna je razlika med zajci in kunci, oči pa tega ne ve. Ker je odšel med oddajo. Tam so vse povedali. Zato Aleš ve, da so kunci manjši od zajcev in da ne skačejo tako daleč. Kunci imajo tudi krajša ušesa. In kunci živijo doma. Tam kjer ljudje. Lahko so tudi hišni ljubljenčki. Zajci pa ne živijo doma, ampak v gozdu ali pa na polju. Ampak oči vsega tega ne ve. Ker je takrat šel nekaj urejat. Starši vedno nekaj urejajo. Ampak Aleš ne ve točno kaj. Ker skoraj nič ne povejo. Samo odidejo urejat. Čeprav bi oči Alešu lahko vse povedal. Ker Aleš veliko razume. Nekatere stvari razume še bolje kot oči. O razliki med zajci in kunci je Aleš očiju že večkrat povedal. Oči pa tega ne razume. Aleš je skoraj prepričan o tem. Čeprav se oči dela, da razume. Včasih se izda. Reče kunec namesto zajec ali pa zajec namesto kunec. Ker ne ve točno. Ker ne pozna razlike. Pa mu je Aleš že večkrat povedal o tem …

Zdaj Aleš gleda oddajo o belih medvedih. Oči je šel urejat. Za vrtec. Spet ga ni in zdaj spet ne bo vedel. Aleš pa gleda in bo vedel. On to sicer že ve. Ampak oči … Že večkrat ga je vprašal, zakaj so v eni oddaji samcu rekli samec, tudi takrat, ko ni bil sam. Oči se je delal, da ve, ampak v resnici ni vedel. Ni vedel tako, kot je prav. On je rekel, da je samec vedno samec. Da se mu vedno tako reče. Aleš mu ni verjel. Ker bi to bilo brez zveze. Saj je tudi oči rekel, da vsaka beseda nekaj pomeni. Tisto, kar pove. O neki stvari ali o živali … Beseda samec pomeni, da je nekdo sam. To je res in to je videl tudi v tej oddaji. O belih medvedih. Aleš je bil na to zelo pozoren. Ko sta bila na televiziji dva medveda, je glas, ki je zraven govoril, rekel, da je to »medvedji par«. Potem so bili enkrat na televiziji medvedka in dva mladička. Tisti, ki je govoril, je rekel, da so »mati in mladička«. Proti koncu pa je bil en sam medved. In Aleš je dobro slišal, da je glas rekel »medvedji samec«. To je rekel samo takrat, ko je bil na televiziji samo en medved. Takrat, ko jih je bilo več, pa ne. Oči bi to moral vedeti, potem ne bi več govoril, da je samec vedno samec. Tudi kadar ni sam. Potem bi tudi on to razumel. In bi vedel, da so se v tisti oddaji zmotili. Vedel bi to, kar ve Aleš. Samec je tisti moški ali moški otrok ali moška žival, ki je sam. Tako kot je samica tista ženska ali ženski otrok ali ženska žival, ki je sama. Samec je zdaj on. Ker je moški otrok in ker je sam. Kadar je z mamo, sta mati in otrok. Takrat ni samec. Tudi kadar je z očijem, ni samec in tudi oči ni samec. Takrat sta oče in otrok. Tudi ko je bil z Metko v spalnici vrtca, ni bil samec. Bila sta par. Človeški par. Otroški par. Zdaj pa je samec. Tako kot tisti medved. Tako je to s samci. A oči tega ne ve. Ker ne gleda. In oči še nekaterih stvari ne ve. Aleš je zelo dobro videl, da je tisti samec belega medveda hodil po travi in po kamenju. Tam je hodil veliko časa. Trava je zelena. Kamenje pa je bilo rjavo in sivo. Oči pa je rekel, da so beli medvedi beli zato, ker je to njihova varovalna barva. Da se tako lažje skrijejo v snegu. Ko lovijo druge živali. Ampak kako je to lahko varovalna barva, če pa beli medvedi hodijo po travi in po kamenju. Potem bi morali biti tudi zeleni. In rjavi. In sivi. Da bi se lahko skrili v travi. Tudi tega oči verjetno ne ve čisto dobro. Samo dela se, da ve. Pa tudi to se Alešu zdi čudno, da bi naj medved imel varovalno barvo. Saj medved sploh ne rabi varovalne barve. Saj njega nihče ne lovi. Varovalno barvo rabijo druge živali. Tiste, ki jih medved lovi. Zato da se skrijejo pred njim. Rabijo jo zajčki in mladi tjulenjčki. Ki jih medved lovi in ubije. Alešu to ni všeč. Oči je rekel, da je tako v naravi. Da večje živali jedo manjše. Ampak Alešu to še vedno ni všeč. Če lahko zajčki jedo travo, bi jo lahko tudi medvedi. Potem ne bi več ubijali in jedli drugih živali. In živali bi živele v miru. Tako kot v pravljicah. Tistih, ki jih bere mami. Ona mu bere veliko pravljic o živalih. Aleš jih ima rad. Oči pa mu bere drugačne pravljice. Take za fante, pravi. O kraljih in vitezih in gusarjih. Že nekaj dni mu bere pravljico o otoku, na katerem je zaklad. In eni gusarji in še eni drugi iščejo tisti zaklad. In tepejo se in Aleša je malo strah. Ko oči bere. Oči to tudi malo strašljivo bere. Kot bi hotel Aleša malo prestrašiti. Alešu ni preveč všeč, ampak očija vseeno posluša. Noče, da bi bil oči žalosten. Ker Aleš ne bi hotel, da mu bere tiste svoje pravljice. Iz starih knjig. Očijevih. On jih je dobil še, ko je bil otrok. Zdaj pa jih bere Alešu. Ampak Alešu so všeč drugačne pravljice. Kar naprej bi rad poslušal tiste o Petru Zajcu. Tistih o gusarjih pa raje ne.

Ko bo šel Aleš v vrtec, ne bo več samec. Takrat bo postal samec njegov oči. Ampak on tega sploh ne bo vedel, ker on ne ve, kaj pomeni beseda samec. Alešu se to zdi precej žalostno. Oči se mu malo smili.

DRUGI DEL

Atentator

Anarhistova knjižica je bila razdeljena na dva dela, na pregled teorije in prakse zgodovinskega anarhizma in na priročniški del z uporabnimi napotki za delovanje v različnih razmerah. Njen avtor in založnik sta bila anonimna, očitno je izšla v samozaložbi in bila je brez običajnih podatkov in predpisanih klasifikacij. V knjigarnah je gotovo niso prodajali, saj je bila tudi brez odtisnjene cene in črtne kode.

V prvem poglavju knjižice je bila popisana diagnoza družbenega stanja. Napisano je bilo kot zmes citatov, povzetkov, avtorskih komentarjev in izpeljav, nanašalo pa se je tako na družbe devetnajstega kot dvajsetega stoletja, vse tja do konca šestdesetih let. Peter se je udobno namestil na svojo posteljo, blazino pod hrbet, odejo do pasu, knjigo na kolena, in bral. Najprej o ogromnih socialnih razlikah, stalnem boju velikega dela prebivalstva z revščino, o vsakovrstnem tlačenju. »Revež bo zaradi tega družbeno stanje štel za vojno stanje, za nepravičen sistem.«

Strinjal se je. Tudi sam je bil trenutno revež, brez plače in tudi brez nadomestila za brezposelnost, saj je bil zaposlen le za določen čas. Njegova zgodba je bila sicer osebna in zato posebna, a ob branju je začel nanjo gledati kot na delček širše, splošne zgodbe, kot na posledico nepravičnega družbenega stanja. Bil je izobražen, voljan delati, dovolj sposoben, pa je družba to cenila in izkoristila? Ne, do njega se je vedla kot do odvečnega, nikomur potrebnega, nepomembnega in to ga je bolelo. Ni le izgubil službe, doživel ločitve, ostal brez skrbništva za sina, brez dohodkov in stanovanja se je bil prisiljen vrniti nazaj v nekdanji dom, v stanovanje svoje ostarele matere, ki jo je oče že pred dvajsetimi leti zapustil zaradi druge ženske. Še vedno prizadeta mati mu je podtikala, da je za svojo ločitev verjetno kriv kar sam, da ima take stvari kar v genih, kot tisti kozel, njegov pokvarjeni oče. Krotil se je in poskušal preslišati očitke, dobro je vedel, da so bedasti, le posledica njene trpke izkušnje. Gospodinjila mu je in mu dajala streho nad glavo, zato se je ob njenih besedah zadrževal in s težavo požiral svoje ostre odgovore, s katerimi ji v drugačnem položaju ne bi prizanesel. In zdaj je v svoji nekdanji otroški sobi, na postelji, v kateri je pred mučno vrnitvijo nazadnje spal še kot študent, bral Anarhistovo knjižico in skoznjo videl svet v podobi, ki jo je zlahka sprejemal. Bral je o tem, da se v družbi, na sistemski način, ves čas povečuje razkorak med zapostavljenimi in peščico favoriziranih, oni imajo vse, za vse druge so rezervirane želje, odvisnost, revščina. »Cele generacije ljudi lahko propadejo med obljubami in upanji ter zapustijo prizorišče, ne da bi bile deležne česa dobrega.« Proudhonovi in Kropotkinovi stavki o zakonih so mu dali misliti. Sam se je v pismih predsedniku zavzemal za spremembo tistega zakona, zdaj pa je bral, da so zakoni za bogate in močne le komaj opazna, šibka pajčevina, za siromašne in majhne pa težke, utesnjujoče verige. Zakoni, ki urejajo vsako podrobnost, naj bi nas že tako pokvarili, da bomo kmalu ostali brez sleherne lastne volje in sposobnosti samostojnega mišljenja, brez kakršnegakoli duha upornosti, ubitega v korist podrejanja avtoriteti. A, tako je pisalo, vsepovsod lahko srečamo ljudi, ki se niso več pripravljeni pokoravati zakonom, katerih izvora in namena ne poznajo ali ne priznavajo. Res je, se je strinjal, in jaz bom vsak čas eden od njih. Spoznaval je, da so zakoni pravzaprav le zaščita interesov vladajočih, ki jih ti uveljavljajo z grobo prisilo, in pritrjeval razmišljanju Tolstoja, da smo s plačevanjem davkov, ki gredo za represivne aparate, vojsko, oborožitev, vsi soudeleženci pri umoru. In bil je kar zadovoljen, da, kot človek brez dohodkov, zadnje čase pri tem ne sodeluje. Njegova čistejša vest je bila v tej luči vsaj majhna protiutež vsem očitnim pomanjkljivostim njegovega položaja.

Brez težav se je strinjal, da so vladajoči, tudi na volitvah izvoljeni politiki, le sebični nastopači, ki s svojimi besedami in ravnanji praviloma zmedejo ljudi in jim, z meglo obljub, otežijo razumevanje položaja. Po izvolitvi se celo prej dobronamerni, iz različnih razlogov, izrodijo v vulgarne voditelje in zato … Močne besede Maxa Stirnerja, so ga v začetku kar malo plašile, a že kmalu jih je bral z na novo porajajočo se odločnostjo, brez zadrege, znova in znova: »Upravičen sem, da strmoglavim Zevsa, Jehovo, Boga itd., če to le morem; če pa ne morem, potem bodo ti bogovi vedno imeli prav nasproti meni, jaz pa se bom bal njihove pravice in njihove moči v nemočnem strahospoštovanju, se držal njihovih zapovedi …« In Aleksander Berkman, resnični atentator, mu je položil na srce: »V stari Grčiji so uboj despota v določenem obdobju pojmovali kot največjo vrlino. Tudi kadar javnost takega dejanja ne opraviči, človeško srce oprošča in se, zelo naskrivaj, veseli takih dejanj.« Bil je tako prevzet, da bi bral na glas, če se ne bi bal nerazumevajočega odziva matere, ki mu je nekje za zidom krpala nogavice.

Ko pa je za nekaj trenutkov prenehal brati, dvignil pogled z gosto potiskanih strani in se zazrl skozi okno, se ga je polotil dvom. Saj ni mogoče kar tako pobijati ljudi! Umor, kakršenkoli že je, je grozna stvar! Gledal je svoje staromodno otroško pohištvo, ostanke zbledelih nalepk, ki jih je v svojih nežnih letih nalepil nanj, in kar streslo ga je. Nameraval je že zapreti knjižico na svojih kolenih, potem pa se je le odločil, da dokonča stran. In, kot da bi pisec predvidel njegov dvom, je zdaj bral opravičevanje prejšnje okrutnosti. Pisalo je, da so zlorabe v družbi tako velikanske, zatiranje tako neznosno, ignoranca in sprijenost tako strašni, med ljudmi se razširja pogubno nezaupanje, razdirajo se najdražje vezi človeške družbe … Vse to radikalna dejanja naredi znosna, celo zaželena, res je, da ta sama po sebi pogosto niso produktivna, vseeno pa omogočijo poznejši napredek.

Nadaljeval je gromki Bakunin: »… pomesti je treba z vsakim idealizmom, ki bi preprečeval potrebno ukrepanje, na njegovo mesto mora stopiti okrutna, hladna, brezobzirna doslednost.« Spet se je oglasil vztrajni dvom, ki kot da je vedno pripravljen sedel na blazini, tik ob njegovi glavi, in čakal na svojo priložnost. A potem so tehtnico na anarhistični strani dodatno obtežile Thoreaujeve besede: »… mar ne gre za prelivanje krvi, tudi kadar je ranjena vest? Iz te rane odtekata človekova dejanska človeškost in nesmrtnost in človek krvavi, vse do končne smrti. To kri vidim sedaj odtekati.«

Peter je samodejno pogledal po svojem telesu, zapestjih, kot bi bil prepričan, da bo tam ugledal rdečo življenjsko tekočino. Ni je bilo videti in rahlo zmeden se je vrnil k branju. Anonimni pisec veznega besedila je trdil, da se je svet že zdavnaj močno premaknil iz ravnotežja in da ga je treba pošteno pretresti, če naj se to zopet vzpostavi. »V duhu je zadeva gotova,« je vztrajno prigovarjal pisec, »je že misel, je že volja: preostaja nam samo, da jo uresničimo, in to ni najtežji del posla.«

»To ni najtežji del posla!« je zaneseno zašepetal Peter.

Med svojimi brezciljnimi tavanji po mestu je Peter opažal, da izbira vse temnejše poti, se giblje vedno tesneje ob stenah, hodi skozi puste prehode, opustele pasaže … Vse bolj se je vedel v duhu navodil za dejavne anarhiste iz drugega, praktičnega dela Anarhistove knjižice, ki jo je zdaj vedno nosil v notranjem žepu svojega oguljenega suknjiča. Na srcu, kot skrivno orožje in svojo temno skrivnost in morda kot pripravo na dan, ko bo v tistem žepu nosil pravo orožje. A do takrat je bilo še daleč …

Ko si je izpod čela, kot mimogrede, ogledoval policijske postaje, varnostne kamere, nameščene na različnih objektih, ozke stranske ulice, primerne za umik, je premišljeval o davnih anarhistih, pionirjih anarhistične akcije, o njihovih življenjih, dejanjih, koncih. Spomnil se je na Damiensa, neuspešnega napadalca na francoskega kralja Ludvika XV. Kaj je že bilo z njim, so ga razčetverili? Tip je bil vsekakor pred svojim časom. In spomnil se je nadaljevanke z Vaillantom. Ta je podtaknil bombo v francoski ljudski skupščini, ob tem ni nihče umrl, a vseeno so ga obsodili na smrt. Maščeval ga je neki Santo Caserio, ki je z bodalom z vgraviranim imenom Vaillant ubil predsednika Carnota, ki bombaša ni hotel pomilostiti. Italijani so bili nasploh zelo dejavni anarhisti. Angiolillo je ubil brutalnega predsednika španske vlade del Castilla, Gaetano Bresci je v Monzi pospravil italijanskega kralja Umberta in tako maščeval poboj sestradanih delavskih žena in otrok. Aleksander Berkman je streljal na brezobzirnega lastnika železarne. Odločni, srčni možje …

Peter je bil vedno bolj sam in v duhu že na skrivni nalogi, čeprav se zanjo v resnici še ni odločil. Zaenkrat je le uril svojo odločnost, na pogorišču svojega življenjskega poraza zbiral dokaze njene nujnosti, odrešilnosti. In premišljeval naprej … Luigi Luccheni ni bil po njegovem okusu, saj je cilje očitno izbiral naključno. Najprej je načrtoval atentat na Henrija Orleanskega, potem pa v časopisu naletel na omembo prihoda avstrijske cesarice Elizabete in jo, nekaj dni pozneje, do smrti zabodel s trikotno pilo. Peter je sicer razumel, da je Luccheni izbral lažje dosegljiv cilj, od katerega si je obetal enak učinek, ni pa mogel razumeti, kako je anarhist lahko napadel žensko. Bila je sicer kronana glava in zato simbol, z radikalnega stališča torej legitimna tarča, a vendarle … Peter je vedel, da sam nekaterih meja ne bi zmogel prestopiti. Morda vendarle ni spadal v anarhistično druščino, o kateri je bral, morda je bilo njegovo simpatiziranje z njimi le čista teorija, pretirano čustven odziv na njegov trenutni položaj. Če bi še vedno imel službo, možnost, da skrbi za sina in svoje prejšnje življenje, zdaj takih misli zanesljivo ne bi mislil.

Potem pa se je zopet zavlekel v svojo posteljo − sladki trenutki, ko matere ni bilo doma in se mu ni bilo treba bati, da ga bo motila s svojimi kritičnimi opazkami in s pikrim vzbujanjem krivde za stvari, za katere ni bil kriv − in bral Anarhistovo knjižico, brez katere si življenja skoraj ni več predstavljal. »Kdor lahko deluje, je dolžan delovati!« Njegov soimenjak Kropotkin. »Bojuj se! Potem boš lahko rekel, da si živel, in ne boš hotel zamenjati niti nekaj ur takega življenja za nekaj let životarjenja v zatohlosti.«

To so bile besede, ki so ga dvignile, lahko jim je samo prikimal. Res je, kaj pa ima izgubiti? Za svoja leta neprimerno zavetišče svoje otroške sobe in materino komaj užitno hrano. Prepričan je bil, da še v zaporu kuhajo bolje, najbrž podobno, kot so nekoč v šoli, ali še boljše. Čas je le šel naprej. A to v resnici ni bilo pomembno. Šlo je za občutek, za občutek, da res živi, omenjen v knjigi, za občutek, ki ga je spoznal že, ko se je med pohajanjem po tistih temnih uličicah in prehodih delal nevidnega in si vročično predstavljal, da je na pomembni nalogi. Že takrat se je počutil odlično, četudi si je vse skupaj zgolj predstavljal. Kako bi šele bilo, če bi šlo zares …

»Imam eno samo življenje,« je zapisal Tolstoj. »Zakaj pa naj bi v tem kratkem življenju ravnal proti glasu vesti in postal sokrivec pri vaših gnusnih delih? Ne maram in ne mislim biti!«

Tako je! se je strinjal Peter.

»Kaj pa bo nastalo iz tega − ne vem,« je nadaljeval Tolstoj. »Mislim samo, da ne more nastati nič slabega, če ravnam tako, kot mi narekuje vest.«

Vest je dober vodnik, je pritrjeval Peter, verjetno najboljši.

»Kdor živi, se upira; kdor se ne upira, razpade na koščke,« je dodal Clemenceau.

Petru se je sicer zdelo, da ta misel v knjižico ne sodi ravno najbolje, da je francoski politik in državnik verjetno mislil predvsem na upiranje vojaški agresiji in razpadanje držav, a vseeno se mu je zdela učinkujoča tudi v drugačnem kontekstu. Bistvena načela so si pri različnih stvareh včasih presenetljivo podobna, je razmišljal Peter, in to je očitno lep primer.

Je pa Petru istovetenje z nekaterimi anarhističnimi pogledi povzročalo težave. Vse skupaj mu je delovalo nekoliko preveč delavsko obarvano, kar se mu je zdelo precej staromodno. Seveda je zelo sočustvoval z najrevnejšimi sloji in konec koncev je bil trenutno zelo reven tudi sam, a vedno vseeno ni bilo tako. Kot profesor je bil sicer tudi sam nekakšen delavec, celo trdo je moral delati, vseeno pa se je štel bolj za izobraženca, za nekoga z malo manj žuljavimi rokami. A ravno takšni, s tem se je strinjal, socialno čuteči izobraženci, so morda še najbolj sposobni uzreti stisko najnižjih slojev in splošno družbeno nepravičnost in se ji postaviti po robu. Med anarhističnimi pionirji jih je bilo kar nekaj, pravzaprav velika večina, sploh med teoretiki, med praktiki, dejavnimi anarhisti, atentatorji, pa so, zanimivo, prevladovali tiskarski delavci in knjigovezi. Očitno so ti prebrali marsikaj od tistega, kar so natisnili in zvezali, je sklepal Peter, in torej so tudi sami postali nekakšni izobraženci.

Zadrego lastne samodefinicije je razrešil ob branju nekega besedila s konca prvega dela Anarhistove knjižice. Napisano je bilo po burnem letu 1968, njegov avtor pa je opredelil nov tip dejavnega anarhista, individualista, ki ne želi vsiljevati nikakršnih konceptov. Noče biti igračka zgodovine, zavzema se za enakopravno družbeno svobodo, za miroljubno skupnost ljudi, za pravi svobodni trg brez monopolov. »Ima nejasne cilje in pojmovanja.«

To, ja! se je odkritja razveselil Peter. Nejasni cilji in pojmovanja, a jasna smer. Kdo pa v tej današnji zmešnjavi lahko trdi, da mu je vse jasno! To bi bilo prepotentno. Ampak smer, to pa je nujno poznati! In dobro vedeti, kaj zavračaš.

Zdelo se je kot razodetje, še ena premagana ovira na poti do odločitve, in Peter je bil tako vznesen, da mu je tisti dan celo kisli materin segedin golaž teknil bolj kot navadno.

Tisti obisk pri sinu bi lahko vse spremenil, pa ni. Nanj se je odpeljal z avtom, četudi se je zadnje čase več vozil z vlakom, je bilo ceneje. Mali in njegova mama sta še vedno živela tam, kjer so prej vsi skupaj, v večjem mestu, pol ure vožnje od Petrovega rojstnega mesteca, v katero se je umaknil po ločitvi.

Že vreme ni bilo takšno, kot bi si želel. Zjutraj je sicer sijalo sonce in vse se je zdelo bleščeče in toplo, potem pa je od nekod prineslo floto oblakov, ki so se na hitro zgostili in začeli spuščati svoj mokri tovor. Vmes je za nekaj minut še zmoglo posijati sonce, nato je zopet padalo in tako znova in znova. Petrovo razpoloženje je bilo podobno vremenu. Po eni strani se je veselil snidenja z malim, po drugi mu je dež kvaril načrte za ta posebni dan, zato je bil zaskrbljen. Načrtoval je namreč obisk živalskega vrta, kjer je, kot je prebral v časopisu, na svet priracalo in se prikobacalo nekaj mladičev različnih živalskih vrst. Vmes je bil tudi mali levček, silno redka pridobitev, in Peter je bil prepričan, da bi ta njegovega malega junaka zanimal. Obisk pri tisti levji družinici bi lahko dal mehko intonacijo, toplo čustveno noto njunemu druženju, a če bo deževalo …

Malega je šel iskat v njihovo nekdanjo hišo. Pozvonil je spodaj in fantič se je kmalu prikazal. Očitno je bil že pripravljen. Peter se je sklonil k njemu in ga poljubil na obe lici, otrok se mu je v zadregi nasmehnil, potem je umaknil pogled. Stopila sta k avtu, sinu je odprl zadnja vrata, mu popravil jopič, ko je ta sedel. Na nebu je zopet dobilo priložnost sonce in Peter je veselo predlagal, da gresta v živalski vrt. Mali je molče prikimal in malo našobil ustnice. Petru se je zdel zadovoljen. Samo da bi bilo res tako. Ni mu bilo vseeno.

Še preden sta se pripeljala do gozdiča, za katerim se je začenjal živalski vrt, je začelo pošteno deževati, a Peter je vseeno zapeljal na skoraj prazno parkirišče. Pogledal je proti družinici, ki je vrešče in vzklikajoč pritekla iz živalskega vrta in se zatekla v svojega parkiranega enoprostorca, nato se je zmedeno nasmehnil sinu:

»Dežuje.«

»Ja.«

Peter si je tako želel lepega vremena, da sploh ni vzel dežnika. Zdaj mu je bilo žal, a mali je tako in tako hitro povedal, da je v dežju v živalskem vrtu brez zveze.

»Vse živali spijo,« je poznavalsko pojasnil.

»Mislil sem, da bi šla pogledat mladičke. Čisto mladega levčka imajo,« je svoje karte razgrnil Peter.

»Ja, sem ga že videl. Ful je luštkan!«

»Si ga že videl?«

»Ja.«

Peter je spoznal, da mu je nekdo ukradel priložnost, mehko intonacijo, toplo čustveno noto … Iskal je izhod, nekam sta se vendarle morala dati.

»Greva v kino?« je poskusil. »Tam je tudi sladoled.«

Mali je brez pravega navdušenja prikimal neizvirnemu predlogu in se zagledal skozi najbližjo šipo, s katere so kaplje mukoma spirale staro umazanijo. Peter avta že dolgo ni več pral.

V kinu, največjem multipleksu v mestu, vedno polnem ljudi, kar se je Petru ob takšnih priložnostih zdelo dobrodošlo, sta si ogledala program in ugotovila, da je fantič vse filme, primerne njegovi starosti, že videl, nekatere celo dvakrat. »Z mamo in Francijem« ali ob rojstnem dnevu kakšnega sošolca. Enega od filmov si je ogledal celo samo »s Francijem«, ženinim novim, kar Petru seveda ni bilo všeč, še posebej, ker se mu je prav tisti film zdel najbolj pravi za njiju. Mali ni kazal nikakršne volje, da bi si katerega od filmov ogledal še drugič ali tretjič, zato sta odšla na sladoled. Peter je sinu predlagal, naj si naroči tako ogromnega, kot ga le zmore pojesti, s smetano in vsem, kar hoče, a otrok je bil zmeren. Dve kepici s smetano in čokoladnim posipom.

»Mama je rekla, da se ne smem preveč basati, ker potem ne bom mogel jesti večerje. Danes bodo palačinke.«

Peter je vedel, da ima mali palačinke strašno rad, že od nekdaj, in je bivši ženi zameril, da mu jih je obljubila ravno za tisti večer. Njegov sladoled tako ni imel pravih možnosti, tako kot tudi njuno srečanje v celoti ne.

Ob sladoledu se je poskušal Peter s sinom pogovarjati, povprašal ga je o šoli, o prijateljih, ali mu je kakšna od sošolk še posebej všeč. Osemletnik je zardel, se še bolj posvetil sladoledu in preveč odločno odkimal. Peter je moral ugotoviti, da ima fantič, poleg mame, morda še koga, ki ga ima raje od njega. Nekoč je bilo sicer povsem drugače, z malim sta bila tesno povezana, a kmalu po tistem, ko so zaživeli ločeno, je opazil, da se je vez zrahljala in z vsakim obiskom je bila še rahlejša.

Peter je gledal temne sledove dežnih kapelj na dečkovih ramenih in razmišljal o tem, da tudi sam pravzaprav ne čuti več takšne bližine do njega, kot jo je nekoč. Nobena vez ni večna, je ugotavljal. Tudi najbližji si lahko postanejo tujci, in spraševal se je, koliko je k temu prispeval tudi sam. Se je premalo trudil? Premalo skrbno pripravljal njuna enodnevna srečanja? A kako bi lahko nadoknadil vse, kar otrok doživi in občuti v dveh tednih, ko se ne vidita, kako bi lahko vsaj približno pariral bivši ženi? Nemogoče. Zavedal se je, da je v začetku tekmoval za sinovo naklonjenost, da ga je poskušal obdržati, četudi na daljavo. In vedno, ko je v kinosporedu naletel na kakšen film o odnosu med očetom in sinom, si je želel, da bi ga šla z malim skupaj pogledat. Pa ga nista šla, za to je bil otrok še premajhen, in Petru se je vedno bolj zdelo, da ga tudi nikoli ne bosta. Tak film bo njegov sin očitno gledal s kom drugim, morda s tistim Francijem, ki ga je Peter do takrat videl le od daleč in se mu ni zdel čisto nič posebnega. A očitno, tako je ugotavljal vsakič znova, se je malemu znal prikupiti in sin je v njegovi družbi počasi, a zanesljivo preboleval izgubo očeta.

Čisto drugače bi bilo, je otožno pomislil Peter, če bi ga sodnik dodelil meni. Potem bi vse filme gledala skupaj.

Ko sta opravila s sladoledi, sta skozi dež stekla do bližnje zabaviščne dvorane in ob tem za trenutek ali dva tudi sama postala tako razigrana kot družina izpred živalskega vrta. In potem sta šla noter in dolgo igrala namizni nogomet in potem še fliperje, navadne, »starinske«, kot jim je pravil mali, in elektronske, ki so ga veliko bolj pritegnili. In potem sta popila velika kozarca gazirane pijače in na skrivaj rigala v sklenjene dlani, tako kot včasih, a deček je bil pri tem manj zagnan kot takrat. Petru se je celo zdelo, da mu sin z nekoč ljubim vedenjem dela uslugo, zaradi starih dobrih časov pač. In nemočno je ugotavljal, da je mali zdaj gotovo že čisto nekje drugje, da ga že nekaj časa resnično zabavajo neke nove domislice in drobne porednosti. V te Peter ni imel vpogleda, otrok jih z njim ni delil in obsojen je bil, da bo vedno v zaostanku, da nikoli ne bo niti približno na tekočem, neizbežno je bilo, da se bo razkorak le še povečeval in povečeval in povečeval … Do kam se sploh lahko poveča takšen razkorak, da pristna vez še obstane, kje je tista kritična meja, ko neki odnos pravzaprav izgubi smisel in postane zgolj formalnost? Bilo je očitno, da do sina čuti močneje, kot ta do njega, a tudi sam ni bil več isti. Peter se je zalotil, da na svoj odnos z otrokom vedno pogosteje gleda skozi tančico neke čudne melanholije, da z nekakšno skoraj nasladno bolečino opazuje, kako ga neizbežno izgublja. Se mu je to le dozdevalo ali pa je bila ena od resničnih posledic krivice, ki se mu je zgodila. Sam je sicer takoj po sodniški odločitvi vedel, da se bo vse spremenilo, zelo boleče je to občutil. Preprosto se mu je podrl svet, a pozneje ga je vseeno poskušal znova sestaviti, zlepiti vse razbite koščke … Pa ni šlo, premalo lepila, premalo časa, premalo vsega in, konec koncev, zlepljena stvar nikoli več ni takšna kot prej, ne more biti, je bila le črepinja in to se ne pozabi.

Ko sta se skozi dež peljala nazaj proti njihovi nekdanji skupni hiši, po isti poti kot že tolikokrat pred ločitvijo, se je kljub temu vse zdelo skoraj kot včasih, a z vsakim ovinkom, vsakim semaforjem, vsako znano zgradbo manj. Potem sta obmolknila in skupaj s kapljami spolzela vsak v svoje težke misli. Le kakšne so težke misli osemletnika? se je že večkrat vprašal Peter, ki iz svoje izkušnje na to vprašanje ni mogel odgovoriti. Njemu so bile prihranjene, njegovemu sinu ne … Molčala sta vse do njihove nekdanje ulice, ko je mali ugotovil:

»Brisalec ti spet ne dela.«

Ni zvenelo kot spomin na stare dobre čase, ko so se skupaj vozili z večno pokvarjenim brisalcem in se šalili na ta račun. Zvenelo je kritično, kot napotek, naj Peter zadevo vendarle že enkrat dokončno popravi, morda pa tudi kot tiha, neuresničljiva otrokova želja, da bi kdo vendarle popravil njihova razdeljena življenja, zlepil razbite koščke njihove nekdanje sreče. O slednjem Peter ni bil čisto prepričan, mogoče je bilo, da je bila ta želja v resnici njegova, kukavičje jajce, ki ga je njegova razbolela psiha poskušala podtakniti otroku.

»Tega brisalca ni mogoče popraviti,« je rekel odsotno, ko je skozi mokro šipo gledal, kako otrok zagnano pritiska na zvonec domofona. Kmalu bodo na mizi palačinke.

Peter je jasno čutil, da je mali zdaj dokončno na drugem bregu, da do njega ne more ne prebresti ne preplavati. Lahko mu je le še mahal, z roko pošiljal poljubčke, kazal zabavne kretnje. Slišati se nista več mogla, razdalja, pa še šumenje valov. Le kakšen res glasen, zelo prodoren klic bi morda prišel čez, kaj takšnega, česar preprosto ne bi bilo mogoče preslišati, in v tem smislu so Petrovi premisleki o radikalnem dejanju dobili novo dimenzijo. Mogoče bi glas o njegovi akciji prišel tudi do njegovega sina, mu dal misliti in ga napolnil z občudovanjem ali celo z naklonjenostjo do očeta. Ne še zdaj, jasno, zdaj je bil mali še premajhen, a čez nekaj let, takrat, ko mu bo pognal puh pod nosom, ali še nekaj let pozneje ali nekoč, ko bo mladenič postal študent, začel širše in bolj kritično motriti svet. Gotovo bo prišel čas, prej ali pozneje, čas sprave in razumevanja prek časa in prostora, čas, ko bo mali sprejel očeta in veliko razmišljal o njegovem dejanju, znal dojeti njegov smisel.

Petru se je zdelo, da bi utegnilo biti tako, da bo skoraj gotovo tako, saj je bil prepričan, da je nevidna vez med njim in sinom, tista neotipljiva, nerazklenljiva popkovina, ki ju neopazno in breztežno za vedno povezuje, še vedno taka, kot je bila, in da tega nič ne more spremeniti. Mali je trenutno sicer ne opazi, moti ga toliko drugih stvari, novih izkušenj, preizkušenj, in ravno zato potrebuje Peter svoj krik, da ga spomni nanjo. A da bi preklical reko, potrebuje res odločno dejanje, glasni klic, za katerega se je Petru sem ter tja zazdelo, da bi pravzaprav bil klic na pomoč. A tudi če bi bilo to res, kaj potem, ni bilo važno. To je bila intimna plat zadeve, le ena od mnogih, morda celo odločilna, a ne nujno najpomembnejša. Zdaj se je hotel posvetiti dejanju samemu, razmišljati o njegovem širšem pomenu. Začel se je dojemati kot človeka, ki nima česa izgubiti, zato se lahko izpostavi, se žrtvuje. Nič hudega, če sta se združila osebni in obči razlog, ki ga je dokončno osmislil ob branju Anarhistove knjižice, saj so vedno, pred vsakim dejanjem razlogi, ki so podobna mešanica. V občem se pač uzremo prek osebnega, ali ne?, in osebno je navadno tudi odsev občega.

Tako se je odločil, da ga ubije, predsednika, čeprav odločitev ni bila čisto brez sence dvoma. Petru se je namreč ubijanje upiralo, pa kakršenkoli že je bil razlog zanj. Nikoli se ni videl kot nekdo, ki bo nekomu drugemu odvzel življenje, in ljudje, ki so takšne stvari počeli, so mu bili tuji. Pravzaprav je šlo za racionalno odločitev, saj se je Peter zavedal, da človeku zares prisluhnejo le, če zelo odločno opozori nase. Dovolj je bral časopise, pa tudi nekaj svojih izkušenj je že imel, da je vedel, da je tako. Ob branju o različnih ugrabitvah in terorističnih napadih je celo ugotovil, da storilcev in njihovih zahtev pogosto nihče ni jemal resno, vse do trenutka, ko so uresničili svojo grožnjo in usmrtili koga od talcev. Šele ko je v igri udeležena smrt, in to ne le kot grožnja, ampak kot izvršeno dejstvo, vsi vedo, da gre zares. In Peter je hotel, da se ve, da gre zares, zelo zares. Konec koncev mu je tudi Anarhistova knjižica v svojem praktičnem delu zelo nedvoumno in z nekaj prepričljivimi primeri svetovala, naj nujno poskrbi, da ga bodo jemali resno. »Besede in sporočila, izrečena brez tega, so le šibek dim v močnem vetru, še opazi jih malokdo, kaj šele, da bi jih upošteval.«

In potem je v dolgih nočeh brez spanja, ob spremljavi materinega piskajočega smrčanja, ki se ga je v nočni gluhoti slišalo skozi tanko steno, Peter na vse načine premišljeval o načrtovanem dejanju, njegovem pomenu, sporočilu, ki ga bo z njim in ob njem posredoval. Vrtel se je v morastem krogu odločnosti in dvomov, jasnih sklepov, trdovratnih pomislekov in tudi čisto nepomembnih podrobnosti, okoli katerih se je še posebno zapletal, in veliko ga je zanašalo tudi v spomine, v čas, ko so bili še trije, on, ona in mali, in v tiste čase pred tem, ko so bili tudi trije, on, ona, oče in mati, ter on, deček, po videzu zelo podoben malemu. In spomnil se je nekega jesenskega večera, ko se je s kitaro, spravljeno v toku s pokvarjeno zadrgo, žalosten vrnil z nastopa v glasbeni šoli, na katerega ga nobeden od staršev ni prišel poslušat. Bila sta doma, vsaj to, oba, kar se je zgodilo redko, in kregala sta se, tam, v kuhinji, tako da sta ga komaj opazila. Na njegov nastop se očitno sploh nista spomnila, bil je nepomemben, povsem odvečen v takratnem srditem spopadu njunih značajev, brezkompromisnem dokazovanju svojega prav. In Peter je odšel v sobo, kjer je bil prižgan televizor, bila so poročila, ki jih navadno ni gledal, a tisti prizor ga je pritegnil, ga prikoval na kavč in posrkal vase. Videl je prizore z ulice nekega velikega mesta, nekaj avtomobilov z odprtimi vrati, brez reda stoječih po cesti, in v njih in ob njih so sedeli ali ležali ljudje, nekateri prekriti s črnimi ponjavami, drugi ne, in bile so luknje na prestreljenih avtomobilih, okna so bila zdrobljena, steklo povsod po tleh, na sedežih, in na cesti je ležalo nekaj tolstih policijskih motorjev, ob enem od njih mrtev motorist z okrvavljeno čelado, in kri je bila tudi na asfaltu, na avtomobilskih sedežih, in povsod je bilo polno policijskih in reševalnih vozil z utripajočimi lučmi in razburjeni glas televizijskega poročevalca je hitro govoril o grozljivem, nezaslišanem dogodku in ob tem so vedno znova ponavljali nekaj istih prizorov krvave zmešnjave na tisti ulici in glas je ugibal, kdo in zakaj je zagrešil tisto dejanje in s kakšnim namenom. Potem je v sobo vstopil razburjeni oče in Peter mu je hotel povedati, da bi mu kitara zopet skoraj padla iz toka, in ga spomniti, da mu je obljubil, da mu bo kupil novega ali dal tega popraviti, kakšnemu čevljarju morda. A oče je bil jezen in Peter se je bal omeniti pokvarjeno zadrgo in oče je le pograbil svoj suknjič, ki je ležal na tleh, divje zamahnil z roko, kot bi se tepel z nevidnim nasprotnikom, nato pa odšel iz stanovanja in glasno zaloputnil vrata za seboj. Peter je gledal za njim, potem pa se je zopet zagledal v ekran, na katerem so tiste posnetke ponavljali že najmanj sedmič in se glas je še vedno spraševal. Kdo? Zakaj? Kdo? Zakaj? …

Nekaj let pozneje, mesec ali dva po tistem, ko je oče za seboj zaloputnil za zmeraj, je Peter listal po eni od revij, ki so, v nekem napol izpraznjenem predalu, ostale za njim. V njej je precej pisalo o dogodkih, podobnih onemu, o katerem je, po tistem njegovem nastopu v glasbeni šoli, poročala televizija, zraven so bile tudi fotografije s prizori, podobnimi tistim na ekranu, nekaj strani naprej pa je bila objavljena še nekakšna zgodba, ki jo je Peter sicer poskusil brati, a se mu je zdela povsem nezanimiva, težko branje za odrasle pač. Je pa bila zraven natisnjena natančno izrisana ilustracija, ki je malce spominjala na fotografijo, in ta ga je pritegnila precej bolj. Prikazovala je neobritega moškega v beli spodnji majici in moški se mu je zazdel nenavadno podoben njegovemu očetu. Sedel je na postelji, razmetani, kot je bila razmetana vsa soba, v rokah, spuščenih v naročje, pa je držal majhno brzostrelko, malo podobno tistim nemškim, ki jih je Peter videl v vojnih filmih, le da je bila manjša. Moški z ilustracije je zrl v orožje na tak način, kot ljudje navadno gledajo v knjige, bil je zatopljen, zamišljen, zdelo se je, kot da v njej išče odgovor na neko težko vprašanje. Petra je ilustracija pritegnila in nenavadno vznemirila, ne da bi prav vedel zakaj. Ni in ni se mogel odtrgati od nje in to je zmogel šele nekaj trenutkov, preden je v sobo prišla mati s svojim večno zagrenjenim obrazom pod nazaj prevezano ruto, ki si jo je nadela ob vsakem čiščenju. Peter je bliskovito zaprl revijo in jo skril pod prevleko kavča, saj je vedel, da bi jo mati sicer zaplenila in vrgla v smeti. Ni marala, da jemlje v roke očetove stvari, tiste maloštevilne pozabljene dokaze nekdanjega skupnega življenja, in prav ob vsakem čiščenju jih je nekaj zložila v lesen zabojček za jabolka in odnesla v smetnjak. Po nekaj čiščenjih ji tega ni bilo več treba početi, in v smetnjaku je končala tudi revija, ki jo je takrat listal Peter, a brez ilustracije z možakarjem, ki si ogleduje brzostrelko. To je rešil, jo natančno iztrgal, preganil na pol in vložil v enega svojih najljubših stripov, na katerega je poslej pazil kot na največji zaklad. Tisto podobo je od časa do časa skrivaj vzel ven in jo dolgo gledal, in svojega čara ni in ni izgubila. Kot študent si jo je pozneje nalepil na stranico omare v svoji sobi in zrl v njo s postelje, prav tiste, ki je po njegovem zakonskem brodolomu zopet postala njegova.

Ilustracijo je sicer že zdavnaj snel, a jo je shranil in še vedno bi morala biti nekje …, mogoče ravno v tistem stripu, ki ji je dolga leta dajal zatočišče pred maminim sistematičnim brisanjem spomina na očeta. Svoje najljubše stripe iz otroštva je Peter še vedno hranil v širokem predalu pod posteljo in odločil se je, da stran iz tiste stare revije poišče. Izvlekel je predal, se zagrebel v svojo preteklost, prekladal lepo zložene stripe, šolske zvezke v porumenelih ovitkih …, vmes ga je zanašalo sem in tja, ni se mogel upreti klicu tega ali onega predmeta, spomini so se prerivali med seboj in zagnano tekmovali za njegovo pozornost. A na koncu je našel … Ilustracije ni bilo v tistem stripu, v katerem je mislil, da bo, ampak v nekem drugem iz iste serije, in bila je manjša in preprostejša, kot se mu je zdelo, da bo. Kar malo razočaran je bil, a ne dolgo. Na tisto podobo je namreč začel gledati z drugačnimi očmi. Res, da ni čisto izpolnila njegovih pričakovanj, a to je bilo povsem normalno, si je dopovedoval, kot otrok in mladostnik jo je gledal z drugačnimi, večjimi očmi, pa še tako skrivnostno vznemirljiva je bila in moški v majici je bil podoben očetu, četudi se mu je zdaj zdelo, da ne prav zelo, ali pa je medtem že pozabil, kakšen je bil oče doma, na kakšno nedeljsko popoldne, ko se je neobrit in v beli spodnji majici najprej prikazal v njegovi sobi, mu z migajočim kazalcem zavrtal v mesto, kjer ga je najbolj žgečkalo, nato pa žvižgaje odšel v kopalnico, kjer se je obril. Na takšnega očeta ga je namreč spominjala tista ilustracija, ne na onega, ki se je za objektiv fotografskega aparata vedno uredil in spremenil v nekoga drugega, nekoga svečano odsotnega.

Na tisto risbo je Peter zdaj gledal kot na nekakšen arheološki predmet iz svoje zasebne daljne preteklosti, kot na dokaz, nepogrešljivi vmesni člen njegovega razvoja, ki ga je zdaj pripeljal, kamor ga pač je. Daleč in čisto drugam, kot si je kadar koli mislil, a hkrati se mu je zdelo, da se je znašel čisto blizu doma, skoraj pozabljenega skrivnega temelja njegovega samozavedanja, postavljenega v njegovih nežnih letih. Vzel je v roke tisto iztrgano stran, potisnil z nogo predal nazaj pod posteljo, sedel nanjo, spustil roki v naročje. Tisto ilustracijo je zdaj držal na enak način kot moški na njej svojo brzostrelko in zdelo se mu je, da mora biti tudi izraz na njegovem obrazu podoben njegovemu. In jasno je čutil, da v tisti podobi, po vseh teh letih, fazah in obratih svojega življenja, ne gleda prav nič drugega kot sebe. Zdelo se je neverjetno, a tako resnično, da bolj ne bi moglo biti.

Neke noči je pomislil, da bi pravzaprav lahko ubil tudi samega sebe. Naredil bi samomor, morda celo spektakularnega, na kakšnem javnem kraju, pred tem pa spisal poslovilno pismo, poslanico, v kateri bi razodel vse, kar bi hotel. Dobra stran takšne odločitve bi bila, da mu ne bi bilo treba ubiti nikogar drugega, slaba pa ta, da bi se utegnil izgubiti v množici samomorilcev in njihovih razlogov, in s tem bi se pomen njegovega dejanja razvodenel. Razen če bi si izbral kakšen resnično veličasten konec, ob tem pa še kaj razstrelil ali morda samega sebe poslal naravnost v orbito. Lahko bi bilo tudi kaj skrajno bizarnega, lahko bi se na primer razstrelil v kanalizaciji in s tem povzročil poplavo fekalij … To bi morda dalo komu misliti, čeprav … To verjetno ne bi bila najboljša pot, vprašanje, koliko pozornosti bi sploh pritegnil. Tisto poplavo dreka bi utegnili pripisati okvari, razen če bi svoje sporočilo posredoval novinarjem, ki pa bi lahko pomislili, da gre za kakšno šalo … Vendar, samomor se mu je upiral. Zakaj pa naj bi se pravzaprav ubil, konec koncev je bil skoraj zadovoljen s seboj. Trenutno mu sicer ni šlo najbolje, a gotovo je bilo le začasno, poleg tega ni bil problem on, ampak svet okrog njega, in zakaj bi vzel vso njegovo težo nase? Če bi se šel ubit sam, tako se mu je zdelo in nekaj takega je pisalo tudi v Anarhistovi knjižici, bi bil približno tak kot suženj, ki se jezi na svoje verige in nase, ki jih nosi, namesto da bi se na tiste, ki so mu jih nataknili. Tistega je treba udariti, ja, ne pa sebe.

Potem je, zazrt skozi okno nasproti svojega vzglavja, gledal, kako se zunaj začenja svetliti, in se spraševal, ali odsotnost svetlobe vzbuja še večjo željo po njej ali pa navdaja z malodušjem. Njemu se slednje gotovo ni dogajalo. Bil je poln volje in odločen, da izpelje, kar si je zamislil. Dovolj je mozgal, dovolj tuhtal, dovolj se je črvičil. »Vedno je pravi čas za akcijo, a nekateri trenutki so boljši. Zavzet dejavni anarhist jih bo nezmotljivo začutil.«

Res je, se je strinjal Peter, in trenutek se bliža. Storil bo svoje in s tem spremenil stvari na bolje, morda postal vzor še komu, ki bo naredil naslednji korak. Ni treba, da tako radikalnega, so tudi drugi načini, a začetek mora biti opazen, navdihujoč. Kdo ve, mogoče bo postal plamen, ki privlači mladce, razplamtela bakla, ki jim kaže pot, ali pa bo postal zgolj nerazumljeni odpadnik, obstranec s svojo žalostno zgodbo … Ne, ne, to se ne bo zgodilo, ne sme se in se ne bo, za to bo treba poskrbeti … Bil je čas, da izdela načrt akcije.

Priročnik je opozarjal, da ena največjih nevarnosti preti ob nabavi orožja. To je navadno dokaj lahko izslediti, zaradi česar večino strelcev kmalu primejo. Peter je to sicer vedel tudi sam, dovolj televizijskih kriminalk je že videl, a to ga ni skrbelo. Orožje je namreč že imel, čisto spodobno, delujočo pištolo, ki je bila za nameček še povsem čista in je gotovo ne bi bilo mogoče izslediti. Dobil jo je že pred skoraj dvajsetimi leti, od deda, nekdanjega španskega borca. Ni čisto dobro razumel, zakaj mu jo je ded dal, a verjetno je bilo to simbolno dejanje, nekakšna izbira dediča, na katerega je starec želel preložiti del svojih upov in bremen. Ded se je namreč v mednarodnih brigadah boril na strani republike in tisto vojno je, z vsemi ostalimi republikanci, izgubil, a jo je v sebi, tako se je zdelo Petru, bojeval vse do konca življenja. In ko je čutil, da bo kmalu ugasnil, je nekoč k sebi poklical vnuka. Ta je takoj vedel, da gre za nekaj pomembnega, saj ga stari ni še nikoli takole povabil, ni pa vedel, kaj naj pričakuje. Računal je na kakšen pomemben pogovor, na skrivaj pomislil, da bi mu ded utegnil zapustiti svoje stanovanje v tistem predvojnem stanovanjskem bloku, pa ni bilo tako. Stanovanje je starec zapustil svojemu sinu, Petrovemu očetu, ki mu je po ločitvi to prišlo zelo prav, vnuku pa je namenil drugačno dediščino. Petru ni šlo v račun, da je ded orožje namenil njemu in ne njegovemu očetu, da je preskočil eno generacijo. Mogoče je imelo to kaj opraviti z njegovo takratno starostjo, poznimi najstniškimi leti, le nekaj več jih je ob svoji španski preizkušnji štel tudi stari. Morda se mu je Peter tudi po značaju zdel bolj primeren za nadaljevalca borbenega izročila, bolj vreden tiste nemške oficirske pištole v toku, v katerega se ni najbolje prilegala. Kje in kako jo je dobil, ded ni pojasnil, vsekakor pa je bila trofeja ali spomin ali nekaj takega. Je bila odvzeta v boju ali pa jo je mlademu internacionalcu kdo podaril, tega starec ni povedal, Peter pa tudi ni drezal vanj. Tudi na preprosto, logično vprašanje, kaj naj pravzaprav počne s to staro pištolo, ni bilo pravega odgovora, a Peter je kmalu ugotovil, da je bilo vprašanje bedasto, in bilo mu je žal, da ga je izustil.

»Samo imej jo!« je mirno rekel ded, ne najbolj zadovoljen z vnukovim odzivom na nenavadno počastitev.

Kmalu po tistem je ded umrl in večer po pogrebu je Peter dolgo v noč sedel v postelji, v naročju držal bleščeče črno orožje in mislil na starega in na njegov svet, ki se mu je zdel tako tuj, daljen in težko razumljiv. Premišljeval je o tem, kako razburljiva življenja so živeli včasih in kako vsakdanje je njegovo, in še enkrat več se je spraševal, zakaj ga je doletelo tisto darilo in kaj naj z njim počne. Počel sicer tudi pozneje z njim ni prav veliko, večinoma ga je imel v omari, na varnem, pod palubo plastičnega čolna na baterije, ene svojih preživelih igrač. Orožje je ves čas skrival, to se mu je zdelo samoumevno, in skrival je tudi pas s tokom in nabojniki, za katerega v čolnu ni bilo prostora. Le enkrat je pištolo preizkusil, bolj zaradi deda, ki mu je pokazal, kako se z njo ravna. Čutil je, da to mora storiti, da bo šele s tem upravičil prednikovo zaupanje, počastil njegov spomin. Sedel je na lokalni vlak, se odpeljal tri postaje, izstopil in odšel globoko v gozd. Nekje v daljavi so odmevali streli lovcev, kar ga je pomirilo. S tresočimi se rokami je vstavil nabojnik, napel in ustrelil v deblo bližnjega bora. Le en strel, en sunek, en glasen pok, nekaj odmevov, le ena krogla, ki se je zavrtala globoko v deblo, tako globoko, da je ni niti poskušal izvleči. Samo gledal jo je v tisti luknjici sredi dišeče smole in se čudil moči orožja. Potem je majhnega waltherja zopet zavil v robec, ga shranil v žep, zadovoljen odšel in bil prepričan, da je s tem svoje opravil, da bo zdaj nevarno igračo za vedno založil globoko v omaro. Tja jo je sicer res shranil, a čisto pozabiti nanjo le ni mogel. Pogosto je bila kje na robu njegovih misli, pogosto se mu je zdelo, da v svoji temi, napeta in pripravljena, potrpežljivo čaka, da jo zopet vzame v roke. In zdaj jo bo res. Je mogoče imeti orožje, ne da bi ga kdaj zares uporabil? se je večkrat spraševal. Se je ded sploh zavedal, kaj mu daje v roke, ali pa je bila to le lahkomiselna gesta nastopaškega starca? Čeprav se stari Petru nikoli ni zdel nastopaški, pa tudi lahkomiseln ne.

Predsednik se je odpravil na turnejo po državi. Srečal naj bi se z ljudmi, se jim zahvalil za zaupanje, jih povprašal po njihovih problemih. Tako so vsaj sporočili iz njegovega kabineta, a Petru se je zdelo, da bo poglavar države obiskal predvsem svoje močne podpornike in jim zagotovil, da njihove usluge ne bodo pozabljene. Spremljal je voditeljevo pot po državi, ugibal, kdaj ga bo prineslo na njegov konec in kje se bo ustavil. Predsedniku bi sicer lahko šel naproti, a zdelo se mu je, da je bolje, če ga pričaka na domačem terenu. Pozorno je torej bral časopise, pletel svojo mrežo in čakal.

Najpomembnejši del Petrove akcije bo njegovo sporočilo, ki mora priti do javnosti. Atentat bo le način, kako vzbuditi pozornost, poudariti resnost zadeve, tako je tuhtal že kdo ve kolikič, zato mora nujno preživeti. Ustrelil bo samo enkrat, tako kot v bor, takoj zatem pa bo odvrgel orožje, dvignil roke visoko v zrak in se predal. Ker bo na javnem mestu, ne bodo mogli kar tako streljati na neoboroženega človeka, tako da jim ne bo preostalo drugega, kot da ga primejo. In čez čas bo prišlo do sojenja in tam bo povedal svoje, vse jim bo povedal, tistim v sodni dvorani in onim zunaj, tako kot so to storili anarhisti, o katerih je bral v knjižici. Santo Caserio, Émile Henry in drugi. Njihove zagovore še zdaj natiskujejo in tudi njegovega bodo, v dobri družbi.

To, da bo izstrelil le en strel, lahko sicer pomeni, da utegne zgrešiti, a to tveganje mora sprejeti. Če bi streljal večkrat, bi le težko preživel, gotovo bi se v bližini znašel kakšen »od države plačani morilec«, kot so bili poimenovani v Anarhistovi knjižici, v uniformi ali brez nje, in ga brez odlašanja naluknjal. En strel, pa tudi če zgreši. Še vedno bo šlo za atentat, ni važno, če za spodletelega, da le preživi, drugače se bo stvar izjalovila. Najpomembnejše je sporočilo … in v zaporu bo potem napisal knjigo, v njej vse skupaj podrobneje pojasnil. In ker se mu smrtne kazni ni bilo treba bati − že zdavnaj je bila ukinjena − bo dobil petindvajset, trideset let, in ko pride ven, bo še vedno živ, dandanes živijo ljudje vse dlje, in tudi on bo živel dolgo. Knjigi bi lahko dal naslov »Izpoved pravičnika« ali pa morda kaj bolj preprostega, na primer »Atentator«, mogoče kaj skrivnostnega, kaj kot »Molčeči človek, ki je prišel od daleč« ali pa »Molčeči mož, ki je prišel …« ali le »Molčeči mož« … No, se bo že še spomnil pravega, ko bo čas.

Enkrat tiste dni je na klopi v parku našel časopis, sedel, zopet pozorno bral o predsednikovi turneji, nato pa v rubriki Zanimivosti naletel na novičko o poslednjem anarhistu, ki da živi globoko v osrčju bolivijske džungle. Nekdanji španski borec, zadnji preživeli član anarhističnega odporniškega gibanja Durruti, ki se je v španski državljanski vojni bojevalo proti silam generala Franca, sedeminosemdesetletni Španec, naj bi v divjini pred časom ustanovil celo žepno anarhistično državico, zdaj pa naj bi svojo starost mirno preživljal v gugalniku na verandi.

Ni slabo, si je mislil Peter, zagledan v fotografijo krepkega starca v beli spodnji majici. Nato je odložil časopis, nekaj časa zamišljeno opazoval otroke na bližnjem igrišču in zaneseno ugotovil: Ta novička, pa bela spodnja majica … če to ni skrivni znak!

Še preden se je predsednikova karavana približala Petrovemu mestu, je ta že spremenil svoj načrt. Ugotovil je, da mu pravzaprav sploh ni treba streljati na državnega poglavarja, saj lahko enak učinek doseže tudi drugače. Če bi streljal, bi predsednika lahko celo zadel ali pa bi ustrelil koga v njegovi bližini. Potem bi ga do konca svojih dni tovoril na svoji vesti in to breme bi mu lahko temeljito pokvarilo ostanek življenja. Adijo mirno guganje na verandi in take stvari. Vedno močneje se je zavedal, da ubiti človeka ni zgolj tehnično vprašanje, in še zdaleč ni bil prepričan, da je sposoben živeti z moralnim bremenom usodnega dejanja. Tudi argumenti iz Anarhistove knjižice ga niso zmogli več vedno povsem prepričati. Ne, res je bolje, da nikogar ne ustreli, a zadeva mora vseeno delovati resno, zato je treba uporabiti orožje. Vendar lahko pravzaprav strelja kamor koli, tudi v zrak, in učinek bo isti. Kdo pa bo vedel, da sploh ni poskušal zadeti? Ustrelil je in pač zgrešil, se zgodi. Le on bo vedel, da nalašč, in tisti, ki jim bo to povedal, če bo komu povedal, seveda. Ker lahko tudi pove … Najprej pusti, da se dvigne hrup, da ljudje in mediji kričijo drug čez drugega, nato, ko bo že imel želeno pozornost, pa pove po pravici. In posreduje svoje sporočilo. Je pa vprašanje, ali bo to potem ljudi še enako zanimalo, in vprašanje je tudi, ali mu bodo kar tako verjeli. Kakšen zagret državni tožilec bi na sojenju gotovo trdil, da je poskusil, a zgrešil, zdaj pa se hoče na lahek način izvleči. S tem je moral računati, a v resnici to sploh ni bilo važno. Pomembno je bilo le, da nikogar ne ubije, da njegovo dejanje ne nosi pridiha smrti, ker njemu je šlo pravzaprav za življenje, za otroka, in temu primerna morajo biti tudi v njegovem boju uporabljena sredstva.

V lokalnem tedniku je končno naletel na novico, ki jo je čakal. Novinarji so izbrskali, ob pomoči »dobro obveščenih virov« seveda, podatek, da naj bi se predsednik ustavil tudi v Petrovem mestu, skozi katero naj bi sicer potoval na neko večjo javno manifestacijo v bližnjem naravnem parku. Tam naj bi sadil drevesa, katerih list je bil v simbolu njegove stranke, in govoril o pomenu ohranjanja naravnega okolja. Pred tem naj bi nekaj minut preživel tudi na glavnem trgu Petrovega mesta, kjer naj bi ga pozdravil župan, njegov dolgoletni prijatelj in podpornik, lokalno kulturno društvo pa naj bi pripravilo priložnostni kulturni program. V redu, se je strinjal Peter in se naslednjih nekaj dni pogosto sprehajal po Glavnem trgu in ulicah ob njem ter posedal na klopcah v bližnjem parku, od koder si je lahko v miru ogledoval prizorišče. Njegova naloga je bila pravzaprav lahka, saj mu ni bilo treba načrtovati bega po opravljenem dejanju. Ta bi bil od vsega še najtežje izvedljiv in je tudi najšibkejša točka večine podobnih načrtov. Ravno zato, ker se jim s tem ni treba ubadati, so tako uspešni samomorilski napadalci in pa taki, ki jim je vseeno za lastno usodo. Preprosto priti bo moral, se pomešati med ljudi in opraviti svoje, potem pa roke v zrak in je … Malenkost.

Začel se je ukvarjati s svojim sporočilom. Pri njegovi pripravi si je želel pomagati tudi z literaturo, vsaj z Anarhistovo knjižico, in ni mogel računati, da mu jo bodo dovolili imeti v priporu. Najbolje, da zadevo vsaj približno spiše vnaprej, pozneje pa jo lahko še v miru izpili. Med čakanjem na sojenje bo za to gotovo še dovolj časa, še preveč.

Peter je dvomil, kolebal, odkar se je odločil, da predsednika ne bo poskušal ubiti, je imel težave s samopodobo, s samodefinicijo. Prej je nase gledal kot na atentatorja, ki bo z odločnim dejanjem opozoril na svoj problem in na stanje v družbi nasploh, zdaj pa so se mu začela spodmikati tla pod nogami. Še vedno se je sicer čutil individualističnega anarhista, takega z nejasnimi cilji in pojmovanji, a nejasnost se je kar preveč razpasla. Ni več čisto dobro vedel, kaj je in kako ga bodo dojeli drugi. Je nesojeni atentator, nesojeni po lastni izbiri in zaradi evolucije svojega načrta? Ali pa je preprosto nekdo, ki bo, s streljanjem v zrak v bližini predsednika, poskušal opozoriti na določene stvari? »Nekdo, ki bo, s streljanjem v zrak v bližini predsednika, poskušal opozoriti …« Zdela se mu je precej klavrna definicija, a je takšne misli na silo pregnal. Zdaj je potreboval odločnost, ne dvomov. Saj ni važno, kako se bo reklo temu, kar bo naredil. To bo pogumno dejanje, moralno utemeljeno samožrtvovanje, ki ga bo marsikdo znal ceniti, definicija gor ali dol.

Zadnje noči pred odločilnim dnem je veliko sanjal. Pravzaprav ni šlo za čisto prave sanje, bolj za neskončne moraste kroge, za zlohotne spiralaste kače, ki so same sebe grizle za rep, vanj močno zasadile svoje dolge tanke zobe in ga nikakor niso hotele izpustiti. Peter je zaradi tega trpel, se premetaval na svoji razmajani postelji, kot da bi ga vrteli na ražnju. V neskončnost je moral podoživljati moreče občutke, brez možnosti, da bi jim ubežal. Čim se mu je za hip zazdelo, da bo kmalu vendarle konec, že se je začel nov krog ujetosti. Prebujanje je bilo pravo olajšanje, a kaj, ko je moral tudi spati. Vedel je, da potrebuje počitek, da bo le tako pripravljen pričakal usodni dan, a spanje zadnjih noči mu ga ni prinašalo. Potem ko opravim, bom gotovo spal čisto drugače, si je mislil. Tole je normalna posledica živčnosti. Gotovo se kaj takega dogaja tudi drugim v podobnem položaju. In je premišljeval o tem, kakšne more so pred akcijami tlačile Vaillanta, pa Brescia, Berkmana … Kajti gotovo so jih, a najbrž so bile različne, pri vsakem drugačne, povezane pač z njegovim življenjem, strahovi. Ali pa … Ali je mogoče, da njihove noči niso bile podobne njegovim? Je mogoče, da so spali mirno? Morda zato, ker so bili tako prepričani v svoj prav, ker niso niti malo dvomili? Kaj, če je on premalo prepričan ali pa se je narobe odločil? Naj naredi korak nazaj, na vse skupaj pozabi? Ne, to ni mogoče! je njegov razum odločno zavrnil takšno možnost. To bi bil popoln poraz, predaja brez boja. In je znova zaspal in mora ga je še bolj stiskala, kot piton, ki vedno bolj krepi svoj morilski objem, a se mu pri tem prav nič ne mudi, saj ve, da mu žrtev ne more več pobegniti.

V noči pred odločilnim dnem, ko je vse skupaj postalo že zares hudo, pa se je nenadoma razjasnilo. Sredi vsezastirajočega mraka se je naenkrat pokazala razpoka sinjine in se začela širiti, širiti, dokler ni vsenaokrog prevladala svetloba in Peter se je v sanjah dvignil, postal lebdeči sanjski opazovalec. Zdaj je bil povsem miren, brezskrben, samo gledal je in poslušal. Videl je sebe, nejasno znanega mu sebe, kako sedi na zeleni, pred kratkim prepleskani klopi v parku, zraven njega pa sedi mali, v tistem rjavem jopiču iz semiša, ki mu ga je nekoč kupil in je bil obema tako všeč. Bilo je eno od njunih srečanj po ločitvi, to je takoj vedel, in bil je ravno eden od tistih mučnih trenutkov neskladja, ko bi bila za hip ali dva oba raje kje drugje, eden tistih trenutkov, ko je Peter poskusil s šalo, ki pa je povsem zgrešila, ali s predlogom, kako preživeti naslednje ure, ob katerem se je mali preprosto naredil gluhega, saj se mu ni zdel pravi. Neprijetni trenutek se je vlekel, vlekel, potem pa vendarle prešel in oče in sin sta vstala s klopi in se napotila proti naslednjemu cilju svojega obveznega druženja. Sanjskemu obiskovalcu sta obrnila hrbet in počasi, brez prave volje odšla po popeskani poti in na hrbtu malega, na njegovem temno rjavem jopiču iz semiša, je bilo videti zeleno sled sveže barve s klopi, ki jo bo zelo težko odstraniti.

Zdaj se je prizorišče v hipu spremenilo, sanjski opazovalec je bil višje in je skozi okno zrl v pisarno marenskega župana. Takoj se je videlo, da županu ni lahko. Telefoniral je, se pogovarjal s svojim starim prijateljem, direktorjem gradbenega podjetja, ki naj bi še pred predsednikovim obiskom na novo tlakovalo ploščad na glavnem mestnem trgu. Nekaj se je hudo zataknilo, ni se še vedelo kje, ali pri dobavitelju materiala ali pri transportu, na vsak način pa je direktor zagotavljal, da sam ni ničesar kriv. Župan je bil jezen, krilil je z rokami, glasno govoril, v njegovih stavkih so se mešali rotenje, grožnje, obup. Glavni trg je bil razkopan, stari tlak, ki konec koncev sploh še ni bil za odpis, je bil dvignjen, kamnite plošče večinoma polomljene, nove, ki naj bi osrednji ploščadi nadele sijajno podobo, pa so bile položene komaj na petini površine. Za več jih ni bilo in tudi nič ni kazalo, da jih bodo kmalu dostavili. Župan si je z robcem brisal znoj z od jeze pordelega obraza, bela srajca mu je, zaradi mahanja z rokami, zlezla iz hlač, tajnici, ki je stala v bližini, je naročal, naj mu takoj pokliče tega in tega, vmes je besnel na direktorja gradbenega podjetja, čas se je iztekal, prijateljstvo je bilo na hudi preizkušnji …

Potem se je pokazala predsedniška palača, predvsem njena streha, ki jo je sanjski opazovalec, zdaj še bolj dvignjen, opazoval od zgoraj. In videl je kar skozi streho, v prostorno predsednikovo pisarno z veliko pisalno mizo, reprezentativnim primerkom novega stilnega pohištva. Za mizo je bil širok usnjen naslanjač in v njem je sedel predsednik in razmišljal. Poskušal je najti eleganten izhod iz nerešljivega položaja, do katerega je prišlo zaradi spremenjenega razmerja političnih moči v državi. Tisti, ki so ga podpirali med predvolilno kampanjo, so izgubljali moč, oni drugi, njemu manj naklonjeni, so jo pridobivali. Čez pol leta so bile na vrsti parlamentarne volitve in razmerja med političnimi strankami bi se utegnila temeljito spremeniti. Tako so vsaj kazale raziskave javnega mnenja in zakaj jim ne bi verjel. Le redko zgrešijo poglavitne trende, kakšen odstotek ali dva že, trende zelo redko. Svojim podpornikom je bil dolžan zahvalo, nekaj političnih uslug ob pravem času, a moral je misliti tudi na uspešno prihodnje sodelovanje s tistimi, ki so se vzpenjali in bi prav lahko dosegli parlamentarno večino. Bil je zahteven rebus, ki ga ni bilo mogoče zadovoljivo rešiti. Odnosi z eno od strani bodo trpeli, naj da prednost hvaležnosti, poplačilu preteklih uslug, ali bodočnosti, na katero mora misliti vsak politik? Sentimentalnost v njegovem poklicu ni bila zaželena in tudi sam se je je znebil že pred časom, a gledati bi veljalo tudi dolgoročno, oblast se vendarle zamenja vsakih nekaj let, zato gre računati na možnost, da se sedanje stanje čez nekaj let povrne. In koliko časa pravzaprav še namerava vztrajati? In kdo bi mu v tem obdobju prišel bolj in večkrat prav? Nekomu se bo neizbežno zameril … Ah, če bi bil prerok … Predsednikov pogled se je sprehajal po dragocenih protokolarnih darilih, razpostavljenih po nizkih, baročno zaobljenih omaricah. Dobili so jih njegovi predhodniki, koliko jih bo dobil sam, pa bo odvisno od njegove odločitve …

Potem so se sanjski prizori, kot da bi šlo za nekakšen počasni povzetek, zvrstili še enkrat, vsak le za nekaj hipov. Oče, ki neizbežno izgublja sina, nemočni župan v pogovoru z gradbenikom, predsednik med iskanjem neobstoječe rešitve svojega rebusa … In zraven se je pojavil moto, ki naj bi ga ti primeri, vsak na svoj način, vsak na svoji ravni, ilustrirali: »Ljudje so bitja, ki hočejo, a ne morejo.«

Peter se je prebudil in se jasno spomnil pravkar minulih sanj, kar se mu ni zgodilo skoraj nikoli. V mislih jih je tipaje obnavljal, prizor za prizorom, in na koncu šepetaje ponovil tisti stavek: »Ljudje so bitja, ki hočejo, a ne morejo.«

Dolgo je premišljeval o teh čudnih sanjah in ni se ravno strinjal z njihovim sporočilom. Že mogoče, je razmišljal, da ljudje večinoma nekaj hočejo, a ne morejo, a vedno gotovo ni tako. Prav takšne občutke nemoči je treba preseči in moje dejanje bo korak v tej smeri, pravi smeri!

Vstal je bolj zgodaj, kot je načrtoval. Na tak dan preprosto ni mogel več spati in tudi nobene utrujenosti ni čutil. Spravil se je na noge in povsod okrog sebe zaznaval nenavadno jasnino. Zdelo se mu je, da se je zrak prečistil, da so iz njegovega okolja izginili vsi moteči elementi, da se je vse spoštljivo priklonilo njegovi volji, njegovi odločnosti, da izpelje zastavljeno. Zdel se je odličen dan za atentat, za kakršnegakoli, tudi takšnega, ki naj pravzaprav ne bi bil čisto pravi, in Peter je bil prepričan, da mu bo uspelo. Mirno je stal ob oknu, gledal na dvorišče pod njim, opazoval sosede, ki so zaspano sedali v svoje avtomobile, s katerimi so se potem odpeljali v službe. Tudi oni so mu bili tisti dan čisto simpatični. Motril jih je z blagim očesom, pozabil na vse drobne zamere in antipatije, ki jih je gojil do njih. Celo tistemu iz drugega nadstropja je bil tisti dan pripravljen spregledati, da njegov cucek redno ščije na hodniku, ravno pod njunim poštnim nabiralnikom. Prisluškoval je znanim zvokom jutranjih materinih obredov, počakal, da je opravila na stranišču, v kopalnici, se oblekla, skuhala obvezno jutranjo kavo, nato pa pobrskala po košari, v kateri je hranila množico rabljenih plastičnih vrečk − tega zvoka ni Peter nikoli maral − in izbrala pravo za jutranji nakup. Ta se bo zavlekel kot vedno, treba se bo pač pogovoriti s to in ono znanko, ki jo bo srečala, zato se bo vrnila šele sredi dopoldneva. Slišal je, kako je, po prstih, da ga ne bi zbudila, šla mimo njegove sobe, previdno odsunila zapah in potem tiho zaklenila vhodna vrata. Zdaj bo imel čas, da se v miru pripravi.

Vse je že domislil, treba je bilo le še opraviti. Splaknil si je obraz, si skrbno umil zobe, se za nekaj trenutkov gledal v ogledalu. Bil je zadovoljen s seboj, z moškim v beli spodnji majici, v katerega je zrl. Ja, pravi je. Odločil se je, da se obleče v svojo poročno obleko, eno od dveh oblek, ki jih je imel. Bila je pravzaprav le malo boljša vsakdanja obleka. Kupil jo je z namenom, da bi jo nosil tudi pozneje, po poroki, a je potem ni. Za njegov sproščeni način oblačenja se mu je vseeno zdela malce toga, a za to priložnost je bila prava. Zdelo se mu je, da bo v njej videti kot urejen moški, morda član predsednikove stranke, ki je pač prišel pozdravit svojega voditelja, ali morda kot nekdo z dobro službo, ki se je med delom napotil po opravkih in nato spotoma stopil še pogledat predsednika.

Mati mu še ni pripravila zajtrka. To je vedno storila šele po vrnitvi iz trgovine, zato je tokrat sam odprl hladilnik. Pogrel si je nekaj mleka, vanj zamešal dve žlički medu in zajtrk je bil pripravljen. Pred pomembnimi preizkušnjami ni nikoli mogel veliko spraviti vase, imel je nekoliko nervozen želodec.

V desni notranji žep suknjiča je vtaknil tri zalepljene ovojnice, pisma, namenjena javnosti, ki jih je, za vsak primer, pripravil že vnaprej. Levi notranji žep je namenil svojemu orožju, dedovi pištoli, v katero je vstavil le en naboj. Na ta način je hotel preprečiti, da bi šlo kaj narobe, na primer, da bi po načrtovanem strelu v zrak, zaradi živčnosti ali iz kakšnega drugega razloga, ustrelil še enkrat. To ni bilo potrebno in bi lahko kaj pokvarilo. Lahko bi ga po prvem strelu kdo sunil, pahnil, skočil nanj in pištola bi se utegnila sprožiti še enkrat, krogla pa bi lahko zadela koga v bližini. Ja, na vse je mislil. Ko je pištolo imel na dlani, jo potežkal še zadnjič, preden jo je spustil v žep, se mu je zdela težja kot navadno, prav težka je bila. Malo sem vendarle živčen, je pomislil ob tem.

Že ko se je narejeno brezbrižno spuščal po stopnišču, po tistih starih stopnicah s črno-belim prepletom brušenih kamenčkov, je začutil, da njegovo telo ne sledi povsem odločnosti njegovega duha. Nekam omahljivo se mu je zdelo, leseno, večje in okornejše kot sicer, kot prevelika težka obleka, ki ovira gibčno telo pod njo. Morda je kriva obleka, je pomislil. Nisem je vajen in res je nekoliko toga. Mogoče bi moral obleči kaj drugega. A to ne bo ničesar spremenilo. Minilo bo. Že do konca stopnišča se je bom privadil.

Na obleko se je res kmalu privadil ali se vsaj nehal ukvarjati z njo. Toliko drugih stvari, na katere je moral biti pozoren, je bilo okrog njega, takoj ko je stopil iz hiše. A še vedno se mu je zdelo, da noge le s težavo vleče za seboj. Kot da bi imel na njih uteži! Le kaj je to? Sem premalo spal?

Do glavnega trga, do katerega ni bilo daleč, je odšel peš. In noge so ga vedno bolj ubogale. Ob cestah, ki so se stekale na trg, so se vili trakovi z neskončno ponavljajočimi se napisi: NE PREČKAJ! POLICIJA!, sem ter tja je stal kakšen uniformiran policist. Peter je samodejno potipal osebno izkaznico, za primer legitimiranja pripravljeno v zunanjem žepu suknjiča, si poravnal ovratnik srajce in šel naprej. Na trgu je bilo že nekaj ljudi, a ne prav veliko, saj naj bi predsednik prispel šele čez dobro uro. Na odru, obdanem z modro, nabrano tkanino je vadila godba na pihala, po razriti ploščadi pred njim so delavci polagali preproge umetne trave. Peter se je spomnil svojih sanj, županove stiske v njih. Pomislil je, da je bila ta sanjska epizoda pravzaprav čisto logična. Že pred dnevi je opazil, da na trgu odstranjujejo tlak in da so na novo tlakovali le del površine. Normalno, da je župan zaradi tega vznemirjen, kako ne bi bil!

Nameraval je stopiti v kavarno v pritličju starega stanovanjskega bloka ob robu trga, da bi se malo umiril in v varnem zavetju prebil naslednje pol ure, a na steklenih vratih lokala je že od daleč opazil prav tak trak z napisom kot ob cestah. In pred vhodom je stal mrk možak v temni obleki, s sončnimi očali in z majhno slušalko v ušesu, gotovo policist v civilu ali kakšen od državne varnostne. Aha, tam imajo fantje bazo. Dobro, da vem. In je šel naprej, v manjši bistro nekoliko stran od trga. Še boljše se mu je zdelo, da se je

nekoliko odmaknil od prizorišča sprejema. Manj možnosti je bilo, da se komu zatakne v oko. Iz lokala na trg ni videl, a ga to ni skrbelo. Njegov načrt je bil preprost, ovir ni pričakoval, če bi šlo kaj zelo narobe, če bi se zgodilo kaj zares nepredvidenega in nepremostljivega, pa se lahko še vedno umakne in zadevo izpelje kdaj drugič, kje drugje. Naročil je čaj, pravega, ruskega, bistro je bil napol prazen in vse je bilo videti v redu, le roka, ki je držala žličko, s katero je po skodelici neusmiljeno preganjala topečo se kocko sladkorja, se je zdela nenavadno težka in tuja. Kot da ni moja, je pomislil. A ko bo treba, bo že prava!

Pol ure pred predvidenim prihodom predsednika je Peter zapustil lokal. Pred tem je šel na stranišče in v kabini preveril, ali je vse na svojem mestu, nekajkrat segel po pištolo in jo zopet vtaknil nazaj. Roka je bila še vedno težja kot navadno, a je vendarle ubogala, na nekaj napetosti in treme pa je tako ali tako računal. Človek pač ne strelja vsak dan, sploh pa ne na sprejemu za predsednika.

V bližino trga se je vrnil po isti ulici, po kateri ga je zapustil, in opazil je, da so med njegovo odsotnostjo napeli še nekaj trakov z napisi. Zdaj ni bilo več mogoče prečkati ulic, in če bi hotel priti čez katero od njih, bi verjetno moral iti daleč okrog. Na to je računal, zato ga sprememba ni vznemirila. Pravzaprav na predsednika sploh ni nameraval čakati na trgu, ampak tik ob njem. Vedel je, iz katerega kraja naj bi se njegova kolona pripeljala, in tudi zapore na trgu so kazale, da bo prispela po pričakovani poti. Drugi dve cesti, ki sta vodili na trg, sta bili zaprti s pregradami, ob katerih je bilo že precej ljudi. Petru se je zdelo malo verjetno, da bi predsednikovi varuhi izbrali kakšno nepričakovano pot, zaradi česar bi bilo treba v zadnjem trenutku odstranjevati pregrade in poditi državljane, potencialne volivce.

Na mestu, kjer se je končal strnjeni špalir čakajočih, nagnetenih čisto blizu trga, se je postavil ob trak in sklenil roke pred sabo, da bi umiril njihovo rahlo tresenje. Samemu sebi je poskušal dopovedati, da je čisto običajen mimoidoči, ki si je med opravki vzel nekaj časa za počastitev svojega predsednika, a svojeglavo telo mu ni čisto verjelo. Zdelo se mu je najbolje, da mu ne posveča pretirane pozornosti, da se zamoti s čim drugim.

Kavarna, v kateri so se utaborili »od države plačani morilci«, je bila na nasprotni strani opustelega cestišča, ki so ga že pred časom zaprli za promet. Ker je bilo tudi na drugi strani ulice že precej ljudi, Peter ni mogel videti, ali pred njo še vedno stoji tisti mrki silak, a najbrž je bilo tako. Gotovo je bilo v vse številčnejši množici še precej njegovih kolegov, a v svoji bližini ni opazil nobenega. Levo od Petra, čisto ob križišču, ob izteku ulice na trg, je stalo nekaj fotoreporterjev, opremljenih s fotografskimi aparati z dolgimi objektivi, ne veliko, trije ali štirje. Med njimi je opazil neko žensko, ki se mu je zazdela precej podobna njegovi bivši ženi, imela je skoraj enake, rahlo skodrane kostanjeve lase in zazdela se mu je prav tako živčna kot on, četudi je bil zase prepričan, da sam tega navzven ne kaže. So se mu pa nohti ene roke zarivali vedno globlje v dlan druge roke, a ga ni bolelo, še čutil skorajda ni.

Nekoliko zadaj, pred izložbo trgovine, je stal moški z živorumenim cilindrom na glavi in velikim šopom raznobarvnih balonov nad seboj, ki je vsake toliko vzkliknil: »Baloni, baloni!« in s širokim dobro natreniranim nasmeškom pogledoval za morebitnimi kupci. Po pločniku na nasprotni strani je pristopical razred šolarjev, najbrž prvi ali drugi razred, malo manjši od malega so se mu zdeli. Učiteljici sta jih razporedili ob traku, ki je najmanjšim med njimi migljal pred obrazi. Ti so se sklanjali podenj ali se vzpenjali na prste, da bi videli čez, njihovi višji sošolci so se negotovo spogledovali, se muzali, niso čisto dobro vedeli, kako naj bi se vedli, nekateri so kdaj pa kdaj razigrano pomahali z zastavico v svoji roki. K Petru je nenadoma pristopil mlajši moški v obleki in ga ogovoril …

Peter je za hip otrpnil, v ušesih mu je zabrenčalo, nato pa je zopet, še preden je dojel, kaj moški pravzaprav hoče, segel po osebni. A ni je izvlekel, ni bilo treba. Moški ga je le vprašal, ali ve, kdaj pride kolona, očitno ni bil ne policist ne agent, in zdel se je razburjen. Peter mu je z negotovim glasom povedal, da naj bi prišla kmalu, verjetno čez nekaj minut, če je prav obveščen. Zdelo se je, da odgovor moškega ni ravno zadovoljil, videti je bil nemiren in ves čas se je oziral navzgor, proti pročelju starega stanovanjskega bloka nad kavarno. Tudi Peter je pogledal gor, a ni tam ničesar opazil in zato ni več gledal, čisto dovolj je bil zaposlen s krotenjem svoje na novo prebujene živčnosti. Zdelo se mu je, da ga obliva mrzli znoj, zato je segel po robec in si z njim otrl čelo. Preden ga je spravil nazaj v žep, ga je pogledal in videl, da pravzaprav ni moker, kar ga je vsaj malo pomirilo. Telo mu je tisti dan pošiljalo zelo zmedene signale.

Moški, ki ga je ogovoril, se je prestopal ob Petru in se kar ni mogel umiriti. Nagovarjal je tudi druge čakajoče, jim zastavljal isto vprašanje kot njemu, vzbujal nemir in valovanje med njimi. Petra je to motilo in že je pomislil, da bi mogoče stopil malo stran, nekam, kjer je bilo bolj mirno. Je pa tam, kjer je bil, stal čisto spredaj, čisto ob traku, na mestu, kakršno si je želel, če pa bi odšel drugam, bi se težko prerinil do tako dobrega položaja. Medtem ko je mrzlično premišljeval, ali naj ostane ali se prestavi, pa se je skozi množico na nasprotnem pločniku nenadoma odločno prerinil starejši, močan moški, s čisto na kratko postriženimi razredčenimi lasmi, ki niso mogli prikriti slušalke v njegovem ušesu. Peter je spet otrpnil, še posebej, ker je moški hitro prečkal cesto in stopal naravnost proti njemu … Tako se mu je sprva zdelo, a se je k sreči zmotil, kajti odločni možakar je obstal pred nemirnežem, ki je še vedno spraševal po času predsednikovega prihoda in ves čas nekaj nergal.

»Je kaj narobe?« je strogo vprašal moški s slušalko in oni drugi mu je začel razburjeno razlagati, da mora čez cesto, da je doma v tistem bloku tam čez, da je v stanovanju tam zgoraj njegov otrok, ki da je čisto sam doma in da mora zato takoj k njemu. Agent ali kar koli je že bil odločni mož, mu je, z glasom, ki ni trpel ugovora, na kratko pojasnil, da čez ne more in da itak ne bi mogel niti v svojo zgradbo, saj je ta začasno zaprta. Vznemirjeni moški se ni dal in je še kar nekaj trmoglavil, da hoče čez, da otroka ne more pustiti samega, spraševal možaka s slušalko, ali sam nima otrok in ali ga je res tako težko razumeti. Tisti s slušalko je postal opazno nejevoljen in je od mlajšega zahteval, da mu pokaže kakšen dokument, kar je ta brez ugovarjanja storil. Njegovo vozniško dovoljenje pa prvemu očitno ni bilo všeč. »To ni ta naslov,« je s prstom pokazal na dokument, ga spustil v žep svojega suknjiča, nato pa mlajšega moškega odločno zagrabil pod pazduho in ga odvedel čez cesto. Tam sta se izgubila v množici, ki se je pred njima previdno razmaknila. Šolarji so zvedavo gledali, kaj se dogaja, fotoreporterka, tista z rahlo skodranimi lasmi, je stopila kar na cesto in dogodek fotografirala. Ko je bilo zopet vse mirno, se je Peter potipal po čelu in ugotovil, da je to zdaj čisto zares mokro. Zmanjkovalo mu je zraka.

Pomislil je, da bi bil raje kje drugje, da vse skupaj morda vseeno ni najboljša zamisel, da bi na svojo težavo in vse ostalo lahko opozoril tudi kako drugače. Ozrl se je naokrog, opazil uniformiranega policista zraven fotoreporterjev, še enega na nasprotni strani ceste, ob koncu vrste šolarjev, pred izložbo za sabo je zagledal širokega mladeniča v elegantni obleki, s sončnimi očali in z nepogrešljivo slušalko v ušesu, ki je pristopil k prodajalcu balonov in mu nekaj rekel. Počutil se je ujetega, a vedel je, da se ne sme vesti vpadljivo. Moral se je umiriti, ja, umiriti. Lepo bo počakal, da pride predsednik, se odpelje mimo, in potem bo mirno, neopazno odšel, izginil, se skril in pozabil na vse skupaj. Ničesar ne bo storil, na streljanje ni niti pomislil več, ne, ta zadeva je bila zanj končana. Očitno ga je malo zaneslo, malo se je izgubil, a zdaj je zopet vse v redu. Lepo mirno bo odšel domov, se zavlekel v svojo sobo, polno otroških spominov, morda malo zaspal in potem bo prišla mama in ga zadirčno vprašala, kako lahko spi sredi dneva, njemu pa to ne bo šlo prav nič na živce, celo dobro se mu bo zdelo, tako domače. Nato bosta molče pojedla kosilo, mati bo zopet glasno srebala juho in čez tri dni bo sobota in spet se bo dobil z malim …

Iz premišljevanja ga je zdramilo premikanje na drugi strani ulice, tisti starejši, na kratko postriženi moški s slušalko se je še enkrat prerinil do traku, ga dvignil, da je pod njim lahko stopil na cesto, in zdaj je zopet odločno prihajal proti Petru. Tokrat ni bilo dvoma, da gre prav ponj …

Agent

Egon predsednika ni varoval prvič, to je počel že dvajset let. Občasno, ko je bilo pač treba, vmes pa je počel še druge stvari. Dela ni zmanjkalo, le redko je našel čas, da je odšel v službeno telovadnico, še na strelišču je bil skoraj samo še med rednim usposabljanjem. Vedno je bilo treba koga ali kaj varovati, fronta je bila ves čas odprta. Bil je najstarejši v svoji ekipi in najvišji po rangu. Logično, normalno, tako kot se spodobi. Svoje delo je vedno opravil dobro in zaslužil si je mesto vodje skupine. Čudno bi bilo, če bi jo vodil kdo od mlajših, ne bi bilo prav. Prav nič ni zavidal tistim svojim vrstnikom, ki so imeli mlajše šefe. Sam si je zelo težko predstavljal, da bi ga doletelo kaj takšnega, težko bi prenesel. Varoval je že tri predsednike, večinoma med njihovimi potmi po državi, zunanji krog varovanja. Notri so bili predsednikovi stalni varnostniki, a oni niso imeli pravega pregleda. Bili so preblizu, bolj živi ščit kot pravo varovanje. Udarec bi lahko prestregli zgolj po naključju, če bi bili ravno na pravem mestu ali če bi se kdo prebil čisto do njih. A ta bi najprej moral mimo Egonovih, to pa ni bilo lahko. Bili so dobri in odločni, težko je bilo priti mimo in le redko kdo je tvegal. Kot bi to vedeli, kot bi čutili, da ne bi šlo. Le dvakrat ali trikrat se je zgodilo, da je kdo kaj poskušal, resno morda le enkrat. Tisti z nožem, ko je predsednik hodil med ljudmi. Dobro, da je bila vmes kovinska ograja. Te so Egonu vzbujale najboljši občutek, bile so resnična ovira, ni bilo mogoče kar tako čez. In opazil ga je ravno Egon. Takoj se mu je zdelo čudno, da tip tako blizu predsednika motovili po notranjem žepu. In je še pravi čas stekel zraven, prijel ga je za roko, v kateri je že držal nož, takšnega na vzmet. Zavzame manj prostora in varneje ga je nositi. Obvaroval ga je, predsednika, in sploh si ni želel predstavljati, kaj bi bilo, če ga ne bi. Važno je bilo le, da je fronta vzdržala, da se ni odprla luknja za sile nereda.

Vse predsednike je varoval enako zavzeto, čeprav mu niso bili vsi enako všeč. Med delom je na to pozabil. Bili so predsedniki, objekti varovanja, tarča pogubljenih, tistih z izplazenimi jeziki … Novi predsednik mu je bil na začetku predvolilne kampanje kar všeč, pozneje pa je preveč obljubljal, kar vsevprek, tudi takšne stvari, ki Egonu niso bile po volji. Zato se je odločil za drugega kandidata. Tisti je imel bolj trdna načela in manj je obljubljal. Saj je bilo itak vsem jasno, da so obljube med kampanjo votle kot boben. A predsednik je bil zdaj izvoljen in Egon je pozabil na svoje simpatije. Šlo je le za službo, za red, trdnost. Novega bo varoval enako zavzeto, kot je vse pred njim, drugače niti ne zna.

Žena ga je ves čas gnjavila s pripravami na poroko, on pa je takrat pripravljal varovalni načrt svoje skupine za predsednikov obisk. Dodelili so jim varovanje v manjšem mestu blizu prestolnice, v Marnu. Nič posebnega, treba bo zavarovati prihod v mesto, prireditveni prostor, kjer bo manjša slovesnost, in odhod. Potem bodo prevzeli drugi, on pa bo odšel na poroko. A samo, če bo vse v redu, in vse v redu bo samo, če se pripravijo, kot je treba, kot vedno. Priprave na poroko ga v tem položaju zares niso mikale, niti malo. Če se mu kaj zalomi, ga na poroko itak ne bo, a žena tega ne razume, njo zanima samo tista hrana in okrasitev in muzika in vabila in torta in obleki za mlada dva. In seveda seznam povabljencev, s tem ima največ dela. Koga povabiti in koga ne in kako preprečiti, da bi bil kdo užaljen, in kam koga posaditi. Njegov varovalni načrt je ne zanima, o njem ji tudi ne govori. Zanjo je to nekaj, kar on pač opravlja v službi. Ko pride Egon domov, pa ona od njega pričakuje, da ji bo na voljo za priprave na poroko. In ona ne razume, da Egon ves čas tke svoj načrt, ga na vse načine obrača in rešeta, išče morebitne vrzeli, da jih odpravi, dokler je še čas. Ker potem bo prepozno in posledice nepredstavljive. Ona pa samo: poroka, poroka, poroka … Pa saj ji on ničesar ne brani! Naj ureja, kar je treba, naj se meni z mladima, pa s starši bodoče snahe, naj izpeljejo to svojo poroko v sredo, saj so jo hoteli takrat! Če bi bila v soboto, bi jim lahko bolj pomagal, imel bi več časa. Predsednikov obisk bi bil že mimo in z njim njegove skrbi, tako pa naj pač izpeljejo brez njega in naj ga že enkrat pusti pri miru! A ona ne razume, pravi mu, da je čuden, da ni prav, da je tak, da je vendar poroka njegovega sina, ena najpomembnejših stvari v življenju očeta. V redu … saj se strinja, pomembno je, a tudi to, kar počne on, je pomembno, po rangu pomembnosti nad poroko. Morda je to težko razumeti, a je res tako. Ne more ji seveda razlagati podrobnosti, gre za zaupne stvari, o kakršnih doma nikoli ne govori, a morala bi mu verjeti na besedo, saj je njen mož. Tudi onadva sta se nekoč poročila, neko soboto, dobro se še spomni. Tudi ona se spomni, ja, in ravno zato … Mladima morata pripraviti poroko, ki se je bosta spominjala, rada spominjala, to je le enkrat v življenju. Pa saj Egon nima nič proti, naj vendar pripravijo, kar je treba. Tudi on vedno ravna tako, pri svojih načrtih, na nič ne pozabi, ne sme, in tudi ona naj bo takšna. In naj že enkrat pripravi vse za tisto poroko, njega pa naj pusti pri miru, saj on in njegovi vendar skrbijo, da lahko takšne stvari, kot so poroke, sploh potekajo, da je red in mir, da ljudje živijo normalno. On pravzaprav sodeluje pri pripravi na poroko, na sinovo in tudi na vse druge. Saj vendar pomaga zagotavljati osnovne pogoje. Ja, ves čas skrbi za poroke, pa tudi za krste, maturantske plese, birme, šolske izlete, upokojenska srečanja, pogrebe …, za vse skrbi. Na svoj način, na pomemben način.

V Maren je šel Egon že dober teden pred predsednikovim obiskom. Mesto je sicer poznal že od prej, a varoval v njem še ni. Tam se je redko dogajalo kaj pomembnega. Natančno si je moral ogledati vsa prizorišča, poiskati kritične točke in jih nevtralizirati. Verjetna trasa za predsednikov prihod in odhod iz mesta ni bila nič posebnega, tudi tiste rezervne ne. Ob cesti so bile sicer zgradbe, a tako je povsod. Odredil bo, da morajo biti okna zaprta, kaj več ne more storiti. In na nekaj streh in teras bo postavil opazovalce. Ostrostrelcev mu niso dodelili, ni šlo za varovanje visoke stopnje tveganja, nihče ni pričakoval zapletov. Tudi Egon jih ni, a je moral z njimi računati, jih predvideti. Sam bi imel raje ostrostrelce. Če bi bilo mogoče, bi izključil vsako tveganje. No, predsednik se bo do prireditvenega prostora pripeljal v oklepljenem vozilu. To je bilo dobro, od daleč bi ga torej lahko poškodovali le s kakšnim zelo velikim kalibrom. A danes obstajajo že zelo močna orožja, ročna protioklepna in protiletalska, vendar z njimi ni mogoče streljati kar tako, skozi okensko šipo pa sploh ne. Zaprta okna in opazovalci bodo morali biti dovolj.

Pregledati bodo morali jaške pod cesto, jih zapečatiti, da ne bi kdo podstavil eksploziva. Egona je motilo, da je prireditveni prostor ves razkopan. Ravno takrat in ravno tam so morali razkopavati! Nerodno. Na ta način je mogoče marsikaj podtakniti, lahko bi kdo vbetoniral razstrelivo, lahko bi ga zakopal, celo natanko pod mesto, kjer bo stal oder. Zelo nerodno. Preveril je, kdo in zakaj razkopava. Povedali so mu, da hočejo za predsednika polepšati trg. Rekel jim je, da se tega ne počne tik pred obiskom. Prišla sta tolsti župan in neki njegov pribočnik, mlad živčen fant. Župan se je opravičeval in zatrjeval, da so imeli najboljše namene, radi bi uredili trg, da bo dostojno prizorišče za sprejem. Z zadevo se je sicer ukvarjal živčni mladenič, tega je župan prepustil Egonu, sam pa odšel. Še prej je obljubil, da bo bdel nad zadevo, bdel, ja, točno tako je rekel. Mladenič je obljubljal, da bodo stvari dokončali takoj, ko bo mogoče, takoj. Zagotovil je, da je izvajalec zelo zavzet, da se vsi zavedajo nujnosti te zadeve. Egon je takoj poklical enega svojih, enega mlajših, da bi bil zraven, da bi še on bdel, spremljal vsak korak gradbincev, videl vsak tlakovec, ki ga bodo položili. V izmenah bodo tam, Egonovi, da ja ne bi kdo izkoristil priložnosti, kaj podtaknil.

Ravno ko je Egon govoril z županom, napram njemu uveljavljal svojo avtoriteto, ga je poklicala žena. Zaradi poroke, seveda, zaradi dokončanja seznama povabljencev. Rekel ji je, naj uredi sama, kot se ji zdi prav. Res ni imel časa za seznam, delal je svojega, seznam šibkih točk, ki jih bo treba nevtralizirati, in bil je sredi pogovora z županom … Naj uredi sama! On je moral dokončati pogovor in ga je, nato je vztrajal na tisti razriti ploščadi. Ni se premaknil, dokler ni prišel eden njegovih, ni hotel tvegati, ne, dokler je bil on tam, ne bo nihče ničesar podtikal! Odšel je šele, ko je prepustil prostor svojemu podrejenemu, tako je bilo prav. Ob razkopanem trgu ga je še najbolj skrbel visoki žerjav ob trasi odhoda. Nekaj so gradili, novogradnja je bila še nizka, nenevarna, bila je še skrita za višjimi zgradbami, a žerjav je štrlel nad njih. Nevarno. Odločil se je, da gor namesti opazovalca. S tem bo dosegel dvojni učinek, zavaroval bo kočljivo točko in dobil dober pregled, odlično opazovalnico. Ja, tako je treba.

Ob vrnitvi domov je Egonu žena pod nos pomolila seznam povabljencev. Povedala je, da je vabila že poslala, da je bil skrajni čas. Drugi jih pošljejo dva tedna prej, nekateri še bolj zgodaj. Oni so pozni, zelo pozni, še dobro, da je večino povabljenih o poroki obvestila že prej, po telefonu. Tako da računajo, že vedo, drugače bi bilo prepozno. Ljudje pogosto delajo kakšne načrte vnaprej, nimajo vedno časa, pa še za darila morajo poskrbeti. Pozno so poslali vabila, a preprosto ni zmogla prej. Toliko stvari je treba urediti, sama ne zmore, potrebovala bi njegovo pomoč. Tudi nevestini pomagajo, a gre vseeno vse na tesno. Le upa lahko, da bo zmogla, ne ve, ali ji bo uspelo.

Egon je preletel seznam in opazil, da na njem ni njegovega bratranca, enega od treh, ki jih je imel, njegovega najljubšega. Vprašal je ženo o tem. Rekla je, da bratrancev in sestričen ni vabila, ne njegovih ne svojih. Povabili so le bratrance in sestrične mladih dveh. Nekatere, ne vseh, tiste najbližje. Egonu ni bilo prav. Opazil je, da so povabili več njenih kot njegovih. Pojasnila je, da zato, ker ima pač več sorodnikov. Nekako po odstotkih je vabila, da bi bilo prav. Ker je njeno sorodstvo številčnejše, znese enak odstotek njegovih manj kot pa njenih. Tudi njenih nepovabljenih je več kot njegovih. Njej se zdi tako prav, on pa ni hotel sodelovati, zdaj pa ni zadovoljen. Krivičen je do nje. Ona ne ve več, kje ima glavo, toliko ima dela s poroko, on pa se pritožuje, namesto da bi pomagal. Ni prav. Egon je močno stisnil spodnjo čeljust ob zgornjo in globoko požrl slino. V redu, preživel bo. Ni mu prav, a ne bo več ugovarjal. Res ni sodeloval pri pripravi seznama, ni pač imel časa, a njegovega bratranca bi vendarle morala povabiti. Dobro sta se razumela, vedno. Morala bi vedeti, da mu ne bo prav, bratranec bo užaljen. Kako da ona tega ne razume?!

Ob priložnostih, kakršna je bila varovanje predsednika, je imel Egon navado, da si je omislil prostor za svoj štab. Pravi prostor, kakšno stanovanje ali lokal. Po pravilih službe to sicer ni bilo nujno, nekatere skupine so imele štabe kar v kombijih, druge so shajale celo brez njih. Egon je bil agent stare šole. Prostor blizu središča dogajanja, prav umeščen, z dobrim pogledom, se mu je zdel nepogrešljiv. Tak je bil pač njegov sistem, o njem ni dvomil. Bil je premišljen do zadnje podrobnosti, stokrat preizkušen. Je pa vendarle imel nekaj slabe vesti, vedno znova, ko je vzpostavljal svoj štab, v zadnjih letih bolj kot prej. Vedno bolj ga je namreč pestila njegova poškodba. Ne ves čas, sploh ne, včasih se ni oglasila več mesecev. Zgodilo se je celo, da je lahko nanjo pozabil, preprosto pozabil. A potem se je znova oglasila, ona nanj ni nikoli čisto pozabila, ni odšla kam drugam, grenit življenja komu drugemu. Ne, bila mu je bolj zvesta, kot bi si želel, njegova boleča ljubica, občasna, nepogrešljiva bolečina v hrbtu. Kot hipna paraliza ga je včasih usekala. Ne pogosto, le kdaj pa kdaj, ko je bilo pravo vreme, na primer takšno kot tiste dni. Hitre menjave dežja in jasnine, zelo vlažno in zelo spremenljivo. Takšno vreme ji je ustrezalo, bolečini, ob njem se je dobro počutila in se ga lotila. Na svoj način, brez milosti, brez prizanašanja. Nekoliko sta si bila podobna, on in njegova bolečina. Tudi on ni poznal milosti, ne prizanašanja. Ker si ju ni mogel privoščiti. Ona, bolečina, pa ju verjetno sploh ni poznala. Mogoče je bila jezna, tako ujeta v njegov hrbet. Mogoče bi šla drugam, pa ni mogla. Mogoče je bila zato včasih tako besna, neizprosna. Bila je stara znanka, posledica davne poškodbe, a je dolgo spala, za več let se je pritajila. Potem pa, nekoč, bilo je dolgo deževno obdobje, začela rovariti. Tudi dolga deževna obdobja so ji bila ljuba, a prebudila se je šele po nekaj deževnih dneh, kot bi se hotela najprej prepričati, da se splača, da ni le nekaj kratkih ploh, da zares pošteno in dolgo dežuje in da bo imela veliko časa, da se loti, da se ga loti.

In vedno znova, ko je Egon iskal prostor za svoj štab, se je je spomnil, bolečine. In spraševal se je, kakšen vpliv na izbiro ima ona. Je res zaradi nje izbiral vse udobnejše prostore? Včasih je imel raje stanovanja, kakršnakoli, lahko zelo majhna, slabo opremljena, navadno v drugem nadstropju. Dovolj dober pogled, pa hkrati ne previsoko, tako da je bilo mogoče dovolj hitro priti dol. Zadnja leta pa je raje izbiral prostore v pritličju, najraje lokale, gostinske ali druge. Načeloma mu je bilo vseeno, četudi so bili najpogosteje gostinski. Izbira je bila utemeljena. Tako so bili bližje središču dogajanja, čisto blizu, pa vendar umaknjeni, vsaj za steno, za šipo. Tako se je bilo mogoče v hipu odzvati, ni se bilo treba spuščati po stopnicah ali z dvigalom. Je bil pa zato nekoliko slabši pregled, a le nekoliko, kajti v lokalih je bilo vedno pohištvo. Nanj se je dalo stopiti, tako pridobiti višino, opazovati je bilo mogoče celo tik izpod stropa. In v lokalih so bili pogosto udobni stoli, včasih tudi klopi, oblazinjene. In te je imel rad Egonov hrbet, še posebej, ko se je po njem plazila bolečina, in prežala na priložnosti. Če je takrat lahko počival na mehkih sediščih, jih je bilo manj, priložnosti za bolečino.

Tokrat se je Egon odločil za prijetno družinsko kavarnico. Odlična lokacija ob izteku ene od ulic na trg, ob izteku prav tiste ulice, po kateri naj bi se na trg, kjer bo sprejem, pripeljal predsednik. Idealno. Lokal je imel okna skoraj čez vse zunanje stene in bila so obrnjena na obe strani, na ulico in na trg. Boljšega prostora za svoj štab ne bi mogel najti. In notri je bilo veliko oblazinjenih stolov in oblazinjene klopi. A Egon kavarnice seveda ni izbral zaradi njih, ne, bile so le bonus, dodatek za delovno dobo, mehka nagrada za zasluge, priboljšek za tolaženje bolečine, za kupovanje njene pohlevnosti. Vreme ji je bilo naklonjeno in moral je paziti, da ne postane preveč pogumna, celo prevzetna. Ne zdaj, zdaj naj spi, počiva, čaka na boljše priložnosti! Gotovo pridejo, še vedno so, a lokal je seveda izbral zaradi odlične lege, brez dvoma. Čeprav bi pred leti raje izbral stanovanje, zgoraj, nad kavarno so bila, in ravno tako so bila obrnjena na obe strani, na ulico in na trg. In imela so balkone na obe strani. Idealno, a od tam bi bilo treba dol. Po stopnicah, če bi bilo treba. Dvigala ni bilo. Kavarnica je bila boljša izbira, pa še oblazinjeni stoli in klopi …

Lastniku kavarnice je Egon povedal, da mu bodo povrnili običajni dnevni izkupiček in dobil bo tudi diplomo. Posebno, za sodelovanje pri prizadevanjih za varnost države. Podpisal jo bo notranji minister. Lastnik jo lahko uokviri in obesi na zid. Kjerkoli, doma ali v lokalu. Za spomin na sodelovanje.

Lastnik je previdno vprašal, ali lahko namesto diplome dobi kaj drugega, še en dnevni izkupiček na primer. Je le bolj konkretno, tako je mencal.

Egon ga je strogo pogledal, take je preziral. Saj gre tudi za njihovo varnost! A ne razumejo?! Za varnost vseh. Nato je lastniku rekel, da razmišlja o tem, da bi ga mogoče poplačal drugače, z dvema diplomama, brez povračila dnevnega izkupička. Ena diploma bi bila prava, taka, kot jo je omenil, druga potrdilo o začasni zaplembi lokala v interesu varnosti države. Tudi tako lahko naredita, brez nadomestila.

Lastnik se je držal kislo. Rekel je, da bo Egonov prvi predlog kar pravi, dnevni izkupiček in diploma. Obesil jo bo, nekam …

Egonu je bilo prav, lastnikov ton ga ni motil, ni ga zanimal, je bil že drugje. Le navrgel je še, naj jim lastnik za tisti dan pusti nekoga, ki zna skuhati kavo in čaj in postreči. Pijačo bodo seveda plačali, se razume, in naj ne govori okoli, da bodo tisti dan prevzeli lokal. Nikomur naj ne govori.

Sina Egon že nekaj dni ni videl. Sam je bil veliko na delu, predvsem v Marnu, sine pa se tudi ni nič oglasil. Vsaj takrat ne, ko je bil Egon doma, gotovo pa se je kaj ustavil, se z materjo dogovarjal glede poroke. Le Egona takrat ni bilo, je pač delal, sine je to gotovo razumel. Že nekaj mesecev je sicer živel pri bodoči ženi. Imela je manjše stanovanje v centru. Za začetek bosta tam živela tudi po poroki, dokler ne bo premajhno. Potem bodo uredili kaj večjega, ko bo čas. Egon je bil prepričan, da se s sinom razumeta brez veliko besed, da imata čisto poseben odnos, kot ga lahko imata le oče in sin, ki se dobro razumeta, sta si na več načinov blizu. Te bližine Egon sicer ni ravno pogosto preizkušal, ni z besedami iskal njene potrditve. To se mu je zdelo odveč, nekako nemoško. Jo je pa čutil, to bližino, močno jo je čutil in bil je prepričan, da jo tudi sin. Saj sta bila vendar ista kri, najbližja drug drugemu po krvi in mesu. In tudi po duhu, gotovo tudi po duhu. Čeprav Egon tega ni preizkušal z besedami. Te so mu težko prihajale iz ust, sploh v velikih skupinah. In še posebej, kadar so bila zraven čustva. Teh se Egonu ni zdelo spodobno razkazovati, bolje se mu je zdelo, da so spravljena, shranjena notri, globoko v njem. Kjer ga včasih tiščijo, a tako pač je, vse mora biti na svojem mestu. In čustva morajo biti notri, globoko, skrita. Na varnem pred nezaželenimi pogledi.

A bližina je bila kljub temu neverjetna, bližina s sinom. Čeprav o njej nista govorila, o tem nista izgubljala besed. Bilo je samoumevno, za Egona, ne glede na to, da o tem nista govorila. Morda pa bosta po poroki. Stavek ali dva, dobro izbrane, prave besede. To bo pač takšna posebna priložnost, ko celo redkobesedni mož, mož dejanj, kakršen je bil Egon, reče kakšno več, se nekoliko odpre. Egon je celo pomislil, da bi na poroki vstal in kakšno rekel. Kak kratek nagovor za mlada dva, predvsem za sina, da bi tudi z besedami izrazil tisto bližino, ker bo pač takšna priložnost in da ne bi ostalo neizgovorjeno. Za vsak primer, po poroki bo namreč sina videl še manj. Že zdaj ga je redko, potem ga bo še redkeje, zelo redko. Njuna bližina je bila sicer nezlomljiva, neuničljiva. Egon je bil o tem prepričan, popolnoma, a vendarle. Čutil je, da jo je treba kdaj tudi potrditi z besedami. Za vsak primer, da se ne izgubi med drugimi bližinami, bližinami z drugimi ljudmi. Poroka bo priložnost za potrditev. Ja, to bi skoraj moral storiti, vstati in spregovoriti mladima dvema, predvsem pa sinu. Pa še ženi bi se dobro zdelo, bi malo pozabila na zamero, ker pri pripravah na poroko ni sodeloval, kot bi hotela.

Na sina se je Egon spomnil vsak dan po večkrat. Enkrat tudi takrat, ko so, dva dni pred predsednikovim obiskom, pregledovali kanalizacijske jaške. Običajni postopek, da ne bi kdo česa podtaknil v jaške, ki vodijo pod cesto, po kateri se bo peljal predsednik. Eden Egonovih mlajših sodelavcev se je spuščal v jaške skupaj s komunalcem, jih pregledal. Potem so zapečatili pokrove, da ne bi šel pred predsednikovim obiskom še kdo noter. In vhod v enega od jaškov je bil prav pred kavarnico, tisto, v kateri bo štab Egonove ekipe, prav pred kavarnico, na majhni ploščadi pred njo. Ob ploščadi so bila vhodna vrata v lokal, čisto blizu pa še vhod v blok, v stanovanja nad njo. Ko so imeli pokrov odprt in sta bila komunalec in Egonov mladec že notri, je skozi vrata bloka prišel deček, majhen, Egon mu je prisodil kakšnih pet let. Mali je šel naravnost proti luknji, kar šel je. Egon se je zbal, da bo padel noter, nič niso zavarovali, nobene ograje, je bil pa tam on, da je pazil. Hotel je že opozoriti otroka, naj pazi, da ne cepne noter, a ni bilo treba. Skozi vrata je prišel še moški, očitno fantičev oče, otroka je hitro dohitel in ga za roko potegnil stran od luknje. In še karal ga je, otroka, zakaj da ne pazi, ne gleda. Egonu se je zdelo, da je kriv oče, ker je bil predaleč, prišel prepozno, ko bi bil mali lahko že v luknji. Ni dovolj skrbno bdel nad sinom. To se njemu ni nikoli zgodilo, ko je bil njegov Edi še majhen. Egon je bil vedno zraven v pravem trenutku, vedno pripravljen, da sinka reši, mu pomaga. On ni dopuščal možnosti takšnih nesreč, njegov sin ne bi mogel pasti v luknjo kot tale. In Egon je bil prepričan, da njegov sin to ve, da se spomni, kako ga je oče varoval, pazil skoraj na vsak njegov korak, da se mu ja ne bi kaj zgodilo, kakšna nesreča, ko je bil še majhen. Pozneje pa kakšna slaba družba, kakšne pobalinščine … Egon je pazil, da sine ne bi zavil s poti, s prave poti. Varne, ravne poti. Egon je vedno pomagal in sine je to vedel. In Egon je bil prepričan, da zna to njegovo dolgoletno pomoč ceniti. In vedel je, da njegova žena nima prav, ko pravi, da je včasih pazil preveč, da je bil sine včasih zaradi tega malo utesnjen, da mu ni pustil, da hodi sam, ko bi bilo treba. Včasih. Ne, ni bilo tako, je bil prepričan Egon, ona pač ni razumela. On je le varoval, to je vendar treba, da ne bi šlo kaj narobe. Toliko je stranpoti, toliko nevarnosti, paziti je treba. In otrok vendar ne more paziti sam, je še premajhen, ne ve, ne pozna nevarnosti, ne pozna sveta, njegovih pasti. Zato mu mora pomagati nekdo, ki ve, ki poti pozna, ki ga lahko opozori, varuje. Dokler je bil Egon zraven, nevarnosti ni bilo. Nobene.

Tlakovanje tiste ploščadi, prireditvenega prostora, se ni in ni končalo. Egonu je sodelavec, ki je tam dežural, poročal, da delavci večino časa ne počno nič, kot bi čakali, da se naredi samo. Egon je poklica župana, ta je rekel, da se zatika z materialom za tlakovanje, s ploščami iz uvoza. Egon mu je predlagal, naj položijo kakšne druge, takšne, ki se jih dobi, a župan je tarnal, da so del trga že tlakovali z onimi ploščami iz uvoza, da mora biti tlakovano enotno, da se trudi, da je še upanje, da je še čas, da se zares trudi. Egon ga je opozoril, da časa kmalu ne bo več, ga bo zmanjkalo in konec. Nekaj bo treba narediti. Naj uredi čimprej, takoj!

Potem je Egona spet klicala žena, zdaj se je ukvarjala s sedežnim redom, ga vprašala, kaj misli o tem. Egon je odvrnil, da o tem ne misli nič, da misli na druge stvari. Naj uredi, saj ona obvlada te reči bolje kot on, naj uredi, gotovo bo naredila tako, kot je prav, pa sina naj vpraša za mnenje, če ni gotova. Kar njega naj vpraša, njunega prvorojenca.

Domov je Egon prišel pozno, zvečer. Predsednikov obisk se je bližal, vedno bolj napeto je bilo, časa je zmanjkovalo, v Marnu pa so še kar mencali s tistim tlakom iz uvoza. Ni še bilo vse, kot bi moralo biti, Egon ni bil miren. Žena mu je rekla, da je določila sedežni red, pokazala mu ga je. Na hitro je pogledal, se namrščil. Mislil je, da bo na poroki sedel zraven sina, da je to samoumevno. Ni, ne, je rekla žena, zraven ženina mora sedeti njegova priča, priča s partnerico. Tak je običaj in tako se spodobi. Egon je menil, da priča ni tako pomembna kot oče. Priča stoji ženinu ob strani le na poroki, on mu je stal vse življenje, vedno mu je bil na voljo, ves čas ga je varoval, pa še oče je, najbližji. Kako da se ne spodobi tako, je vendar razumljivo?! Žena je rekla, da ni, da je sicer res, kar je rekel, a na poroki je pač neki poseben red. Ob ženinu priča s partnerico, potem pa onadva, Egon in ona, zraven priče in partnerice. To da je čisto logično.

Egon je močno stisnil spodnjo čeljust ob zgornjo in globoko požrl slino. Prav, tudi to bo prenesel. Ni mu bilo všeč, a ne bo več ugovarjal. Morda je na porokah res tak sedežni red, a v življenju nasploh velja drugačen, on to ve. In prepričan je bil, da tudi njegov sin.

Na predvečer predsednikovega obiska trg še vedno ni bil tlakovan. Ni še bilo tistih plošč, je pojasnil župan, ki ni vedel, kaj bi. Egon mu je strogo rekel, da se je čas iztekel. Čisto zares, vse kar je prav. Takoj naj iztuhta, kaj bo naredil, najde rešitev. Takoj! Župan je čez pol ure poklical nazaj, predlagal, da bi netlakovani del ploščadi prekrili z zeleno tkanino, takšno za gostinske vrtove, ali s plastično umetno travo. Egon se je strinjal, zahteval, da stvar uredijo brez odlašanja, takoj, še tisti dan. In tisto, kar bodo položili, naj pritrdijo na podlago s kakšnimi kovinskimi letvami. Da ne bo mogoče dvigati, kaj rovariti spodaj. Svojemu človeku bo naročil, naj preveri, ali bodo to storili. To je obvezno, zaradi varnosti.

Tisti večer se je Egon domov vrnil še pozneje. Vedno je bilo tako, pred čem pomembnim, ni šlo drugače, žal ... Žena mu je povedala, da se je oglasil sin, skorajšnji ženin. Prišel je pokazat svojo poročno obleko, da bi videla, kakšen bo na poroki. Tudi hči je prišla, da bi ga videla, svojega brata, ženina. Egona so precej časa čakali, pa ga ni bilo, žal ... Lepo so se pogovarjali, se šalili. Bil je tak …, poseben večer. Prijeten, topel, čutila je bližino. S sinom in tudi s hčerko, četudi je ta še vedno precej svojeglava. Ima svoje poglede, drugačne od njenih in še bolj od njegovih. Je pač tako, morda se bo spremenila, se tudi ona poročila, se umirila. Na poroko pride, je obljubila, bratu in tudi njej. Čeprav bolj bratu, je le njegova poroka. Čakali so ga, Egona, kar dolgo. Tudi hči ga je čakala, potem je sine moral iti, je imel še nekaj opravkov v zvezi s poroko. Žal mu je bilo, da očeta ni bilo domov, a je ona uredila, se je spomnila, da ga lahko fotografira v obleki, da jo bo videl tudi Egon. Obleko, v kateri se bo poročil njegov sin. Hči je fotografirala, bila je prijazna in ustrežljiva, skoraj takšna kot nekoč, ko je bila še otrok. Žena je Egonu pokazala posnetek, hitrega, polaroidnega, posnetega s starim fotoaparatom, ki ga je Egon kupil pred nekimi počitnicami. Kje je že to! Nanj je že skoraj pozabil, na tisti aparat, sploh ni vedel, da še deluje. Pogledal je fotografijo, se nasmehnil ženinu. Kupil si je takšno obleko, je pojasnila žena, ponosna mati, da jo bo lahko oblekel še kdaj, táko, ne le za poroko. Rekel je, da se mu zdi brez zveze kupovati obleko samo za en dan, potem pa jo obesiti v omaro. Bilo bi neumno, tako pa jo bo lahko oblekel večkrat. Egon se je še enkrat nasmehnil, prikimal v znak strinjanja. Ženin! Njegov sine! Še vedno je komaj verjel.

Zjutraj se je Egon porezal pri britju. Že celo večnost se ni. Preveč postrani je držal britvico in prehitro je potegnil. Čudno. Je bil živčen? Zaradi varovanja predsednika ali zaradi sinove poroke? Verjetno zaradi poroke, varovanje je bilo rutinska naloga. Jemal jo je resno, kot vedno, a težav ni pričakoval. Še enkrat bo opravil svoje, tako kot je treba, skrbno, zanesljivo, bolj kot jutranje britje. Za kapljo krvi se je nacedilo. Popivnal jo je s koščkom straniščnega papirja, drugi košček je pritisnil na ranico. Pozneje ga je namočil z vodo in odlepil, skoraj nič se ni poznalo. Prav, umiriti se mora. Odločil se je, da se bo v Maren odpeljal s svojim avtom, tako se bo lahko od tam odpeljal naravnost na poroko. Da ne bi zamudil. Ne bo se mu treba vračati s sodelavci, prihranil bo precej časa. V prtljažnik je položil obleko, ki jo bo oblekel za poroko, temno, svojo najboljšo, obleko za poroke in pogrebe. Žena mu jo je skrbno okrtačila, pregledala, ali se ni vanjo zalezel kakšen molj. Potem jo je prekrila s polivinilom, on pa jo je položil v prtljažnik. Ob odhodu ga je žena poljubila na lice in rekla, da pričakuje, da bo točen, da se ne spodobi, da bi zamujal na tak dan, na dan sinove poroke. Točen kot vedno, se ji je nasmehnil in poskušal delovati pomirjujoče, da ne bi bila živčna, tako kot je bil on.

Med vožnjo je bil Egon v duhu najprej s sinom. Priklical je nekaj spominskih prizorov iz časa njegovega odraščanja. Kot bi listal družinski album je bilo, toplo, čutil je bližino, čutil jo je zelo močno. Nato se je posvetil svoji nalogi. Motilo ga je, ker na prizorišču skoraj ne bo kovinskih pregrad, le pred odrom bodo in čez nekaj zaprtih ulic, drugje pa policijski trakovi. Ob cestah in okoli trga, da ljudje ne bi hodili vsevprek. Raje je imel pregrade, zanesljivejše so bile, a na to pač ni imel vpliva, za to je poskrbela lokalna policija. Pregrad niso imeli dovolj, majhno mesto. Drugače je bil zadovoljen. Vse je pripravil kot vedno, prepričeval se je, da je lahko miren, da je miren. V Marnu je parkiral na dvorišče bloka, za kavarnico, v kateri so imeli štab. Policist ob cesti mu je privzdignil trak. Parkirišče je bilo že zaprto, tako kot je naročil, tako kot je bilo prav. Pomislil je, da bi obleko vzel iz prtljažnika, jo nesel s seboj v kavarnico, da bi se pozneje tam preoblekel, a odločil se je, da jo raje pusti kar v avtu. Bo že potem, ko opravi svoje.

Kavarnico so njegovi že prevzeli, dobro je bilo imeti spodoben štab. V njej se je srečal z lokalnim policijskim komandirjem, še enkrat sta pregledala varnostni načrt. Egon je komandirja zopet opozoril na najpomembnejše, policist je zbrano poslušal. Ni jezikal, ni se delal pomembnega, ni bil lahkomiseln. Egonu je bilo to všeč, tako je bilo prav, tako je bilo lažje delati. V njegovi službi so bila pravila jasna, to je bilo nujno, drugače ni šlo in to je Egonu ustrezalo, najbrž se je skladalo z njegovim značajem. Težko bi delal kje, kjer se ne bi vedelo, kdo ukazuje in kdo uboga, kjer ne bi bilo jasnega reda, ki se mu je zdel nujen, da stvari tečejo, kot je prav. Potem je Egon vodil sestanek svoje ekipe, zadnjega, preden se razidejo po prizorišču, vsak na svoje mesto. Vse se je zdelo v redu, tako kot so predvideli, še enkrat so vse ponovili, kot vedno. Nato jih je razposlal, namestili so si slušalke, mikrofone in šli na pločnike, na trg, na opazovalne točke. Sam je odšel na sprehod, popil kavo in odšel na sprehod. Na dolgega, po vsej bližnji okolici, mimo vseh pomembnih točk. Vse bo obhodil, še enkrat preveril, ali raje še nekajkrat, da bo ja vse, kot je treba. Ko je od daleč opazoval cvetličarke, ki so na oder prinesle cvetlične aranžmaje, ga je poklicala žena. Rekla je, da bosta s sinom kmalu odšla k nevestinim. Hči bo prišla pozneje, tik pred obredom, telefonirala je. Žena je rekla, da ga pogreša, zares. To je rekla redko in Egon je bil malce v zadregi. Zdelo se mu je, da bi se spodobilo, da tudi sam reče kaj podobnega, a to preprosto ne bi bilo res. Delal je, varoval, in nikogar ni pogrešal. Ne takrat, ko dela, saj to je normalno. Ženi je rekel, da dela, da bo kmalu šlo zares, da naj ona poskrbi, da bo tam vse teklo, kot je treba, on pa bo tudi. Potem pa se vidita, pride, kot je obljubil.

Na odru in pod njim so se začeli zbirati pevci, godbeniki, mažoretke … Na ploščadi je zavladal običajni vrvež priprav na prireditev, sprejem predsednika. Tudi ljudi ob trakovih je bilo vedno več, najprej so na pločnikih in naokrog po trgu stali posamezniki in manjše skupinice, potem so se te začele zlivati v večje, vedno večje gruče. Najprej so se zaprle vrste spredaj, nato se je začelo polniti še za njimi. Egon je še vedno krožil, nadzoroval, bdel.

Opazovalec, ki ga je Egon postavil na streho visoke stavbe nasproti kavarnice, je sporočil, da je nekaj opazil. Odprta vrata na balkon. V stanovanju nad kavarnico, čisto zgornjem, vrata na balkon, obrnjen proti ulici, po kateri se bo pripeljala kolona. Egon je bil blizu, zato je takoj pogledal tja gor. Res se mu je zdelo, da so tista vrata odprta. Zgornja, na balkon. Kar sam je pohitel v tisti blok, pogledat, preverit. Vrata bi morala biti zaprta, tako kot okna, vsa. V vse nabiralnike so vtaknili obvestilo o tem, tudi na vhodna vrata bloka so ga nalepili. Na sprednja in na zadnja. Blok ni imel dvigala, stanovanje je bilo v četrtem nadstropju. Egon je bil še vedno v solidni formi, stopal je čez dve stopnici, hitel navzgor. Spotoma je pripravil pištolo, nikoli se ne ve. Tisto ni bilo prav, odprta vrata, kljub obvestilu. S pištolo v roki je najprej opazoval skozi steklo vrat. Steklo je bilo debelo, reliefno, svetloba se je čudno lomila. Videlo se je le nekaj nejasnih senc, premikalo se ni notri nič. Pozvonil je, se za korak odmaknil na stran in še naprej gledal v steklo, oprezal, ali se bo kaj premaknilo. Nič. Pozvonil je znova, tokrat bolj na dolgo, se spet previdno odmaknil. Zopet nič − ali pa je le videl droben premik na steklu, premik, ki je morda pomenil droben premik tam notri, v stanovanju? Ni bil prepričan. Še enkrat je pritisnil na stikalo, zdaj je roko na njem zadržal še dlje in čakal. Zaman. Za vlom je bilo še prezgodaj, lahko bi si nakopal težave. Ljudstva niso smeli razburjati brez dobrega razloga, njihovi šefi so se tega strašno bali, politiki nad njimi še bolj. Da ja ne bi koga vznemirili, da jim to ne bi škodovalo na volitvah. Če bi bilo po Egonovo, bi vlomili, dokončno ugotovili, kaj je s tistimi vrati. Jih je kdo le pozabil zapreti ali pa gre za kaj resnejšega. In ne bi bilo več dvoma, tako pa se je Egon napotil še nadstropje višje, na teraso nad stanovanjem, čisto nad tisti balkon je lahko prišel in pogledal nanj. Sprva ni videl nikogar, a ni videl vsega balkona. Notranji del, prav ob vratih, mu je ostal prikrit. Nagnil se je, kolikor je mogel, in potem je videl nekaj ali nekoga. Ja, premaknilo se je. Poklical je in potem zagledal glavico, otroško, svetlolaso, prestrašeno. Fantička je vprašal, ali je sam doma, glavica ga je gledala s široko razprtimi očmi, potem je izginila noter, v stanovanje. Slišal je, kako so se vrata zaprla. Egon se je vzravnal in vprašal svojega moža na nasprotni strani ceste, ali so vrata zdaj res zaprta. Opazovalec je potrdil, zaprta. Otroka je opazil tudi on, čeprav je bil majhen. Prestrašen je, je ugotovil Egon, nato je šel dol in znova pozvonil in še potrkal, a nič, zopet nič. Notri je bil verjetno otrok, ki si ni upal odpreti. Če ni bil otrok le za krinko, za kritje. Egon bi vlomil in se prepričal. Če bi lahko …

Ostrostrelcev ni imel. Zaradi ocene tveganja. »Ocena tveganja!« se je skremžil z jezno posmehljivostjo. K sreči pa je imel s sabo svojega najboljšega strelca, kot vedno, in ostrostrelsko puško. Le eno, a upal je, da bo dovolj. Svojega super strelca je s puško poslal k opazovalcu nasproti bloka, nasproti stanovanja, nekaj nadstropij višje, dober pregled. Naj meri, mu je ukazal, naj neprestano meri na tisto stanovanje, na okna, vrata, predvsem vrata, balkonska. Če opazi koga z orožjem, naj strelja. Brez vprašanja, v polno. A naj bo pozoren, zaradi otroka, da ga ne bi slučajno ustrelil med igro s kakšno pištolico, otroško puško. Na to naj pazi! Egon je še pomislil, da bi lahko koga na balkon spustil s terase, da bi se prepričal, a tudi to bi bil nepooblaščeni vstop v stanovanje, tako rekoč vlom. Ne, tudi tega ni smel. Zadržanost, defenzivno varovanje, sranje!

Egon je odšel dol in začel nov obhod. Še je bilo časa za en obhod. Prehodil je svoj običajni krog, opazoval na vse strani. Vse je bilo videti v redu, njegovi na svojih mestih, policisti tudi. Vmes je Egon ves čas pogledoval gor, proti tistemu balkonu. Zdaj je bilo tam vse mirno, vrata zaprta, videl je tudi svojega strelca. Čepel je ob opazovalcu na tisti ravni strehi. Najbrž bo vse v redu, samo otrok.

Petnajst minut pred napovedanim prihodom predsednikove kolone se je Egon vrnil v svoj štab. Sedel je na oblazinjeno klop, malo odpočit hrbet, stara poškodba, za katero ni nihče vedel, njegova skrivnost. Potihem se je oglašala, mogoče je preveč hodil, pa še tisti vzpon do stanovanja, na teraso. Malo bo posedel, se umiril, pa bo v redu. A kmalu mora ven, na ulico. Na more kar sedeti, ne več, bilo bi čudno, lahko bi kdo kaj vprašal. Vzel je enega svojih stalnih pripomočkov, podstavek, policijski stožec, zgoraj prirezan. Za nadzorovanje in urejanje prometa je bil prvotno namenjen, on pa ga je uporabljal po svoje, za opazovanje, da je bil višji. Pa ne, ker bi bil majhen, ne, ni bil, ampak zato, da bi bil še višji, pregled še boljši. Najprej bo stal kar tam, pred štabom, pred kavarnico, potem se bo premaknil. Ko pride predsednik, pomikal se bo skupaj z njim, da bo vedno blizu, da bo dobro varoval, bdel.

S pogledom se je hitro sprehodil čez zbrano množico. Takoj jo je opazil, tisto veliko baburo. Najprej je mislil, da je moški. Močna oglata glava na širokem vratu, kratki sivi lasje, moška glava, vsaj na prvi pogled. A obleka …, zgoraj debela črna jopica, spodaj pa široko, pisano krilo do kolen. In pod krilom še hlače, nekakšna trenirka ali kaj, čisto spodaj pa športni copati. Nato je zopet pogledal glavo in ta se mu je zdaj zdela bolj ženska kot moška, morda zaradi krila, oblečenega čez hlače. Se v takšni opravi pride pozdravit predsednika?! In stala je prav v prvi vrsti, s tisto veliko torbo v roki. Tam notri bi lahko bilo marsikaj …, dovolj razlogov, da je Egon poklical kolegico, eno od dveh, ki ju je za takšne primere imel v ekipi. Včasih je bilo treba koga pregledati, kakšno žensko, in po predpisih je morala to opraviti agentka, če je bilo le mogoče.

Hitro je bila tam, ena njegovih, nežno je potegnila veliko babnico za seboj, nazaj, skozi množico ob cesti. Tudi eden od agentov, ki so stali na tisti strani ulice, je to opazil, se pomaknil malo nazaj, opazoval, kako je kolegica odvedla žensko v ozadje, v bližino trafike, ki je bila tam, ji tam najprej pregledala torbico, jo nato še malce pretipala ... Previdno in dostojno, kot velevajo predpisi. Potem je agentka ženski nekaj rekla, najbrž je bila predpisana zahvala za sodelovanje, jo odslovila. Babura se je vrnila k cesti, a na Egonovo zadovoljstvo v prve vrste ni več mogla. »Nič?« je vprašal po zvezi. »Ne,« je odgovorila agentka s čudnim glasom. Egonu se je zdelo, da komaj kroti smeh. »Je slučajno kaj smešnega?« se je strogo pozanimal. »No, ja…« je bila v zadregi njegova podrejena. »Kar povejte!« »No, v torbici … V torbici je imela nekaj čudnega …« »Ja?« je postajal nestrpen Egon. »En velik zelen vibrator …, s hobotnico na vrhu.« Agentka je zopet komaj zadrževala smeh, zadeva pa se je očitno zdela zelo zabavna še kar nekaj njenim kolegom. Egon je iz slušalke zaslišal njihovo bolj ali manj pritajeno hihitanje. Njemu pa se stvar ni zdela smešna, niti malo. »Ste preverili, tisti vibrator?« je strogo vprašal kolegico. »Takšno reč je mogoče predelati v strelno orožje.« Zopet je zaslišal hihitanje, vmes tudi hohotanje, a ni trajalo dolgo, agentje so očitno odmaknili mikrofone ali jih zaprli v dlani. Proti predpisom, povsem. »Ja …, sem … preverila …« je komaj spravila skupaj agentka. »Dobro, nazaj na delo! Zabave je konec!« je strogo ukazal Egon. Kakšen cirkus …, ja, cirkus!

Zdaj je Egona zmotil balonar zadaj za množico, malo naprej od babure. Na ves glas se je drl in vabil kupce. »Baloni! Baloni!« Pa saj to ni sejem, si je rekel Egon in poslal enega svojih, naj balonarja utiša. Prodaja sicer lahko, a ne tako glasno. Možak je kmalu utihnil in Egon je, s svojega podstavka, dvignjen nad množico, opazoval naprej.

Levo od njega se je ob cesti vila četica šolarjev z učiteljicami in zastavicami. Ob pogledu nanje se je Egon spomnil na balkon, na svetlolasega otroka na njem. Vprašal je opazovalca, ali se tam kaj premika. »Nič,« je bil kratek opazovalec. Dobro, to je najbrž urejeno, se je v mislih miril Egon, nato so mu sporočili, da bo predsednik zamudil, kakšnih petnajst, še verjetneje dvajset minut. Med prejšnjim postankom se je malce zavleklo, drugače pa vse po načrtu. »Pri vas vse v redu?« je zanimalo oddaljenega sogovornika. »V redu, ja,« je bil kratek Egon. »Vse v redu.«

Še dvajset minut več čakanja torej, dvajset minut več pričakovanja, napetosti. Egon se je spomnil na poroko. No, dvajset minut najbrž ne bo veliko spremenilo, morda bo še vedno lahko točen, to ni pomenilo še nič. Vse je bilo odvisno od tega, kako bodo zadeve potekale naprej, še je upanje, da pride še pravi čas, dobro, da ima obleko s seboj.

Na drugi strani ceste, desno od velike babnice je Egon opazil prerivanje. Tam, tik ob križišču, je bila gruča novinarjev. Ves čas so se drenjali, si poskušali izboriti prostor čisto spredaj. Večina je imela pripravljene fotoaparate, očitno so mislili, da bo predsednik vsak čas prispel. Niso vedeli za zamudo, kljub temu pa so bili dobro obveščeni, celo predobro. Egonu je šlo na živce, ko je v lokalnem časopisu že pred slabim tednom prebral skoraj vse podrobnosti o predsednikovem obisku. To je bilo slabo. Ti podatki ne bi smeli biti tako široko dostopni. Dlje bi jih morali zadrževati, bilo bi bolj varno, tveganje bi bilo manjše. Le od koga izvedo vse to? … Že od koga, vztrajni so kot muhe, nadležni, ja, prav nadležni so se mu zdeli, zato jim ni šel prav nič na roko. Obravnaval jih je natančno tako kot vse druge, tudi za njih so veljala pravila, glede tega ni popuščal. Velike nalepke z dobro vidnimi napisi PRESS jim niso prav nič pomagale. Kam vse so jih lepili! Na oblačila, na pokrivala, na hrbte, na noge … Eni so jih imeli nalepljenih kar po več, drugi so imeli posebne flourescentne telovnike z napisi, seveda, spredaj in zadaj. Le redki prave fotoreporterske telovnike, polne žepov. Te je Egon dobro poznal, po svoje so mu bili celo všeč, nekaj vojaškega je bilo na njih … Tista ženska ga ni imela, tista skodrana, s fotoaparatom. Egonu se je zdela najbolj nemirna, prej je stopila celo na cesto, kar mimo traku, kot da ta za njo ne velja. Egon je to opazil, stopil zraven. Prosila ga je, da bi lahko stala na cesti, čisto ob robu bi stala, čisto ob traku. Egon jo je pisano gledal. Na cesti! Pa kaj še! Kar na cesti bi stala! In če bi dovolil njej, bi moral še vsem drugim in potem bi jih bilo na cesti najmanj dvajset. Za začetek, nato pa bi pridrveli še ostali, tisti, ki so čakali drugje. Predsedniška kolona bi se potem morala prebijati med njimi, lepo počasi, da bi oni v miru fotografirali. Kot v kakšni Indiji! Ja, seveda, pa kaj še! Nobenega pardona, nobenega popuščanja tem nadležnežem. Za trakom naj ostanejo in konec, PRESS gor ali dol. Tudi ona, naj se še tako zapeljivo smejčka. On že ne bo popustil, ji jedel iz prebrisane ročice.

Egon je kraljeval na svojem podstavku in vodil pogled čez množico. Zopet se je nekaj dogajalo na nasprotni strani ceste. Tam je bilo najbolj nemirno. Levo od čudne babnice in od balonarja je neki moški nekaj na veliko govoril ali spraševal ali kar koli že. Kot bi se nekaj razburjal, se je zdelo Egonu. Kaj se ima tam razburjati tik pred predsednikovim prihodom! To ni bilo v redu. Pomislil je, da bi nanj opozoril svojega moža, tistega, ki je prej pomiril balonarja, a raje se je odločil, da ga preveri kar sam. Tako bo šlo hitreje, pa še zanesljivo bo vedel, pri čem je. Ker to je čudno, da se gre nekdo tako razburjat, tik preden pride predsednik. Moški se Egonu sicer ni zdel sumljiv, mlad in lepo oblečen, a ves čas se je nekaj obračal okoli, skoraj poskakoval in širil nemir. Stopil je s podstavka, se odločno prerinil med čakajočimi pred seboj. Nekaj so godrnjali, a gotovo le zato, ker niso vedeli, za kaj gre.

Egon je hitro stopil čez cesto, naravnost do tistega junaka. Vprašal ga je, za kaj gre, zakaj nemir. Moški je rekel, da bi rad čez cesto, da je tam doma. Egon mu je pojasnil, da nihče ne more čez, da to velja za vse, in tudi če bi prišel čez, mu je pojasnil, ne bi mogel v zgradbo, trenutno je zaprta, za vse. Zaradi varnosti, počakati bo moral. Nemirnež se je vedel, kot da ne bi razumel, kot da ne bi slišal, kar mu Egon govori. Kar ponavljal je svoje, da mora čez, čez, čez, domov, domov. Egon je ponovil, da ne gre, da bo moral počakati. Nato je moški rekel, da ima otroka, doma, samega, kar naenkrat je začel z otrokom. Egon se je spomnil na dečka na balkonu. »Kje pa stanujete?« je vprašal mladega moža. »Tam zgoraj,« je ta odgovoril, in pokazal proti tistemu balkonu. »Aja?« je z zanimanjem vprašal Egon. »Ja, tam zgoraj. Otrok je sam doma. Moram k njemu.« Egon ga je povprašal po kakšnem dokumentu, zgodba se mu je zdela verjetna. Otrok je bil, kot je kazalo, res sam doma, tudi njemu se je tako zdelo. A na vozniškem dovoljenju, ki mu ga je pomolil domnevni oče, je bil neki drug naslov. Obraz na fotografiji je bil pravi, naslov pa ne. Egonu je v glavi v hipu zasvetila rdeča lučka. Alarm! Kaj, če je otrok res krinka, paravan. Tam gori je in šel je na balkon, da so ga lahko vsi videli, zdaj pa se naenkrat pojavi »oče« in hoče v zgradbo, ki je »po naključju« ravno ob ulici, po kateri se bo kmalu pripeljal predsednik. »Očeta« spustijo gor in potem …, kdo ve. Egon ni imel časa, da bi na veliko premleval, ne v takem trenutku. Zagrabil je moškega in ga potegnil za seboj, čez cesto. Nemirnež mu je sledil brez odpora, mogoče je celo mislil, da mu bo dovolil, da gre tja gor, nad cesto, v tisto stanovanje z odličnim pogledom. Mogoče je celo mislil, da bo res tako, a to ni bilo mogoče. Šla sta v štab. Tam je Egon posadil moškega za mizico v kotu, zraven njega je postavil enega svojih, da ga je stražil, »očeta« ali očeta ali kar koli je že bil. Takrat ni bilo časa, da bi Egon to ugotavljal, zadevo preverjal. Predsednikov obisk se je bližal in on je moral tveganje zmanjšati na najmanjšo mero. Vprašal je opazovalca ob strelcu, ali je v tistem stanovanju vse mirno, vse zaprto. »Je, vse zaprto, mirno,« se je glasil odgovor. Mogoče je moški res oče tistega fantka, a to bodo ugotavljali pozneje. Za zdaj ga bo pridržal, se je odločil Egon. Agentu, ki je moškega stražil, je naročil, naj posreduje podatke iz vozniškega naprej, da čimprej ugotovijo, za koga gre. Brez razloga ljudi niso smeli pridrževati. Takšni so bili predpisi, korektnost, maksimalna zapovedana korektnost. A Egon je imel razlog za začasno pridržanje, prepričan je bil o tem. Poleg tega se mu je tisti moški zdel nejasno znan. Le kje ga je že videl, morda v kakšni kartoteki?

Egon se je vrnil na svoje opazovališče, se najprej ozrl na mesto, od koder je pripeljal mladega moškega. Tam je bilo zdaj zopet mirno. To ga je pomirilo, a vznemirilo ga je nekaj drugega. Opazil je še enega moškega, tudi ta je bil mlad in lepo oblečen, kar preveč lepo. In dva takšna sta stala skupaj? Seveda, stala sta čisto skupaj in tudi pogovarjala sta se nekaj. Prej, preden je šel po nergača. Verjetno se poznata, čudno bi bilo, če se ne bi. Podobne starosti, oba v elegantnih oblekah, drug ob drugem … Mogoče ni nič, a preveriti mora še onega drugega. Nujno!

Zopet se je zaril v množico, se prerinil skoznjo. Ko se je sklonil in pod policijskim trakom stopil na cesto, je začutil svoj hrbet. Na znanem mestu, poškodba. Bila je le rahla bolečina in Egon se zanjo ni zmenil. Brez odlašanja je zakoračil na cesto, se usmeril proti mlademu moškemu na drugi strani.

Reporterka

Ema je imela precej jasne cilje in tudi svoj »akcijski načrt«, s pomočjo katerega naj bi jih dosegla. Vedela je, kaj hoče, in vedela je tudi, kaj mora storiti, da bi ji uspelo. Fotoreporterka je postala zgolj po naključju. Res je že od otroštva fotografirala in to je počela dokaj dobro, o čemer so se strinjali vsi, ki so videli njene fotografije, a fotografiranje se ji je vedno zdelo kot dejavnost za zraven, ob pisanju. Ker bila je, ali bolje, želela si je biti novinarka. Pisati, poročati, raziskovati, se poglabljati v svet, dogodke v njem, spremembe, iskati srž pojavov … Tega si je želela, a zaenkrat ji to ni bilo omogočeno. Precej je bila kriva sama, ker pač ni končala študija novinarstva, ki ga je, potem ko je trikrat zapored padla na nekem izpitu, prekinila v trenutku, ko se ji je podiral svet. Pustila je vse skupaj in šla, nazaj domov, daleč stran, skrila se je v varno zavetje, ki pa ga je kot takšno doživljala le kratek čas. Ker treba je bilo zopet zaživeti, se boriti naprej. Morala se je, drugače niti ni znala, kljub tistemu zastoju na faksu. In ko se je pojavila priložnost, je postala fotoreporterka lokalnega časopisa. Za začetek, tako si je vsaj mislila, a se je premikalo počasneje, kot si je želela. Novinarjev so pri časopisu imeli dovolj, zdelo se ji je, da celo več, kot jih potrebujejo, in vsak med njimi je obdeloval svoj mali vrtiček, svoje področje, na katerem se je komaj kaj dogajalo. Ker dela ni bilo na pretek, so še toliko bolj pazili, da jim ja ne bi kdo hodil v zelje, solato, peteršilj, in tudi Emi so dali jasno vedeti, naj se kar lepo drži svojega fotografiranja in naj nikar preveč ne stika naokrog. Ker ona se je večkrat ponudila, uredniku ali njegovemu namestniku, da bi kaj napisala, da bi svoje fotografije kar sama dopolnila z besedilom, daljšim ali krajšim, s kakršnimkoli. Ker ona bi to znala, čisto gotovo bi, saj je vendar skoraj doštudirala novinarstvo. Pa ni šlo, vrtički so bili nedotakljivi. Naj kar lepo še naprej fotografira, sta ji rekla, pisali pa bodo drugi, tako kot vedno. Vsak ima svoje delo in ve se, kakšno to je. Njen argument, da je vendar veliko bolj ekonomično, če gre nekam le eden od časopisa in fotografira, pa še nekaj napiše, kot pa da hodita dva, vsak za tisto svojo malenkost, ni imel nikakršnega učinka. Novinarji so itak v službi in jih je treba plačati, in bolje je, da kam gredo in kaj napišejo, kot pa da si ves dan trebijo nohte ali se nacejajo v kakšnem bifeju, sta menila urednik in njegov namestnik. Lepo, da je zagnana, sta rekla, a naj se drži svojega dela. Le zakaj se tako cufa, naj se kar lepo umiri in škljoca. V tem je dobra in mogoče pa kdaj, mogoče pa kdaj čisto zares pride kakšna priložnost, ko bo kaj napisala. Če ne prej, pa takrat, ko bo kateri od novinarjev šel v pokoj, ker ni čisto gotovo, da bodo kar zaposlili novega. Lastnik pravi, da je treba varčevati, in mogoče bo takrat dobila priložnost. Ali pa že prej, kdo ve …

In priložnost je prišla, pa še čisto spodobna se ji je zdela. Zanjo so bili sicer krivi žolčni kamni, ki so zopet neusmiljeno mučili enega od novinarjev, nekaj malega pa je prispeval tudi Leon, ki vendarle ni bil čisto neuporaben. Mogoče se je zbal, da odide od njega, mogoče ji je hotel dati majhen posladek, tolažilno nagrado, ker vztraja z njim, ne glede na to, da se vsi njeni upi niso uresničili, gotovo je to čutil, kaj malega pa mu je tudi sama namignila. In je zinil, ravno v pravem trenutku. Urednik ga je zadolžil, naj ob predsednikovem obisku napiše komentar z naslovom Ko pride predsednik, nekdo pa bi moral napisati še novinarsko poročilo o pomembnem obisku. Ema naj bi fotografirala, to je bilo samoumevno, manj samoumevno pa je bilo tisto, kar je predlagal Leon. Rekel je, da bi lahko Ema o zadevi tudi kaj napisala, ker je ravno kolega manjkal, zaradi žolča, in rekel je še, da bi ji on pomagal, če ne bi šlo, pregledal bi njeno besedilo in ga popravil, če bi bilo treba. On bi držal roko nad tem, jamčil bi zanjo, tako naj bi rekel uredniku. Ker urednik je seveda vedel, kako je z Leonom in Emo, da sta skupaj in to, in tudi njega, »filozofa«, je na svoj način vendarle cenil, brez njegovih uvodnikov in komentarjev bi težko shajal, zato se je odločil, da mu ustreže, da tudi on njemu privošči majhen posladek, tolažilno nagrado, ker tako ponižno in dobro opravlja svoje delo in mu niti na misel ne pride, da bi njemu ali njegovemu namestniku stregel po stolčku. Ker Leon bi to lahko storil, urednik se je tega zavedal, in mu je bil zaradi tega na tihem hvaležen. In tako je Ema dobila svojo priložnost in zatrdno se je odločila, da to ne bo le nekaj osamljenega, izjemnega, neponovljivega, ampak le prvi korak na njeni poti, po kateri mora naravnost naprej. Odločila se je, da bo vzela zadevo kar se le da resno, da se bo potrudila, kolikor se le more. Ne bo si le prizadevala, da bi upravičila zaupanje, ampak bo poskušala narediti čim močnejši vtis. Izkazati se bo poskušala, pokazati, da zna in zmore in da je nesmiselno, da njenih zmožnosti ne izkoristijo bolje. Za nameček pa je bil tu še Leon, ki ji bo stal ob strani, ne more se zgoditi, da ji ne bi uspelo, to preprosto ni mogoče.

Da bi kar najbolje izkoristila svojo veliko priložnost, se je Ema, kolikor se je le dalo, skrbno pripravila. Svoje besedilo, vsaj njegov uvod, je začela pisati že vnaprej, saj je vedela, da je zelo pomembno, kako bo oblikovala prvi odstavek, kako bo svojo reportažo uvedla. Hotela je preseči raven običajnega novinarskega poročila, hkrati pa že dolgo ni pisala in se je glede tega počutila malo zakrnelo, zato se ji je zdelo dobro, da ne pusti vsega za zadnji hip. Navdih je pač muhasta živalca in včasih se kam skrije ravno takrat, ko bi jo človek najraje imel ob sebi. Veliko je premišljevala tudi o naslovu. Ta bo moral biti udaren, zanimiv, pritegniti bo moral pozornost, zgrabiti bralca … Imela je že dve, tri solidne različice, a ni še bila čisto zadovoljna in iskala je naprej. Poskušala je tudi vnaprej pridobiti čim več podatkov, o predsedniku, o poteku obiska, programu sprejema, nastopajočih, njihovih točkah … To niti ni bilo pretirano težko, saj je v majhnem mestu, kot je bil Maren, težko ostalo kaj povsem skrito. Še najtežje se je bilo dokopati do poteka predvidene predsednikove poti, do imena ulic, po katerih se bo pripeljal v središče mesta, ker o tem, kje bo sprejem, itak ni bilo nobenega dvoma. Razrita ploščad na Glavnem trgu je bila dovolj zgovorna, pa tudi če ne bi bila, se je tam vedno dogajalo vse, kar se je v mestu količkaj pomembnega zgodilo. Drugih primernih prizorišč skorajda ni bilo, tista, ki bi vsaj za silo ustrezala, pa bi bilo treba prej temeljito preurediti. Pa ni bilo nikjer videti, da bi se kaj takega dogajalo.

Marenski tednik je izhajal ob četrtkih, predsednikov obisk pa naj bi se zgodil v sredo. Časa je bilo zelo malo, premalo, da bi lahko že naslednji dan objavili reportažo pa še komentar. Tako hitro ni bilo mogoče spisati in natisniti nič pametnega, to je bilo jasno, zato so se pri časopisu odločili, da prvi četrtek, torej dan po obisku, objavijo le eno večjo fotografijo obiska in kratko besedilo pod njo. Za oboje naj bi poskrbela Ema, objavljeno pa naj bi bilo na prvi strani, kot se, glede na pomen dogodka, spodobi. Reportaža in Leonov komentar bosta objavljena v naslednji številki, teden pozneje. Ema je bila zadovoljna, ker na ta način si je zagotovila kar dve objavi besedil. Prvo bo sicer kratko, a vendarle … Potem pa še pošteno nadaljevanje čez teden dni. Zdelo se ji je, da bo kar naenkrat postala skoraj prava novinarka. Ne bo le ena objava, osamljena, enkratni dogodek, ne bo le »ena ni nobena« objava, ampak kar dve, na račun ene same zadeve. To se ji je zdelo odlično, kar verjeti ni mogla.

Na dan predsednikovega obiska je vstala zgodaj in si najprej pred ogledalom dolgo česala svoje rahlo skodrane kostanjeve lase. Leon ji je nekoč rekel, da so njeni lasje tako lepi, tako gosti, da bi lahko delala reklamo za kakšen šampon. Namignil je celo, da pozna nekoga, ki snema reklame, in da bi ji mogoče kaj takega lahko celo uredil, ker da se mu njeni lasje res zdijo nekaj posebnega. To je bilo pred leti, na začetku, takrat, ko sta se še spoznavala, takrat, ko je on še veliko govoril, veliko več kot pozneje, pa tudi veliko je obljubljal takrat ali pa vsaj namigoval. Da pozna tega in tega, pa onega, ki lahko uredi to in to. Malo se je delal pomembnega, govoril o svojih kolegih s faksa, ki da so postali hude živine, dvigal si je ceno, se je takrat zdelo Emi, a hkrati je bila očarana, vsaj čisto malo, pa dobro se ji je zdelo, da on pozna vse tiste ljudi, ki jih je sicer poznala tudi ona, a ne osebno, ona jih je poznala zgolj tako, iz medijev.

Leon je še spal, medtem ko se je česala, trdno in mirno, pa rahlo je smrčal, kot po navadi, kadar je spal na hrbtu. Druge krati ga je morala zbuditi in mu reči, naj se obrne, drugače sama ni mogla spati. Zelo nežno ga je zdramila in mu rekla, naj se obrne, in se je obrnil in sta spala naprej. A zdaj ga ni budila, mirno se je česala, njegovo smrčanje pa se ji je tokrat zdelo skoraj simpatično, najbrž zaradi pomembnega dne, ki se je začel, in njegove vloge pri tem. Leon je bil tiste dni v eni svojih hudo delovnih faz, kar malo je pretiraval z delom. Lotil se je pisanja nekrologa za nekim malo znanim pesnikom, o katerem je bilo na voljo malo podatkov, a je bil zanj zatrdno prepričan, da bo že do smrti dovolj zaslovel, da se bo Kronistovemu uredniku zdel vreden posmrtne počastitve. Delal je dolgo v noč, tako da sploh ni vedela, kdaj je šel spat. Zanj tisti dan ni bil niti približno tako pomemben kot zanjo, zanj je bil čista rutina, ker bil je izkušen novinar, človek z obilo prakse, več kot dorasel svojemu delu. In zaradi tega je Ema jasno občutila razliko med njima, ker ona seveda še zdaleč ni bila tako izkušena in suverena, pa tudi sprijaznjena s svojim položajem in s samo seboj ne. To najbrž prinesejo leta, je pomislila in se zopet enkrat močno zavedela razlike v njuni starosti. Skoraj tako kot takrat, v tisti trgovini, ko je neka starejša prodajalka z očali Leona vprašala, ali so žvečilke, ki jih je kupil, za njegovo hčerko, in je ob tem pokazala na Emo, ki je stala zraven. Potem sta se sicer šalila na račun prodajalkinega vida in našla razlog za njeno zmoto tudi v tem, da si je Ema tisti dan svoje lepe lase spletla v kiti, kar jo je na pogled gotovo naredilo nekaj mlajšo.

A Ema je vendarle vedela, da bi se prodajalka lahko zmotila, tudi če ne bi nosila očal, pa tudi če si ona las tisti dan ne bi spletla, bi se mogoče lahko, ker razlika v letih je bila res precejšnja in težko jo je bilo spregledati. Po tistem si ni nikoli več naredila kit, pa tudi pretirano mladostno se ni več oblačila, ker malo se je le zamislila in ni si želela, da še kdo vpraša kaj takšnega, ali sta oče in hči, da kdo sploh namigne na kaj takšnega. Zato je začela početi tisto, kar je opazila, da počno ostale ženske v podobnem položaju, začela se je nekoliko drugače oblačiti, manj skrbeti za svoj videz, kot da bi tako poskušala zmanjšati njuno razliko v starosti, vsaj na videz in kolikor je pač bilo mogoče. Povsem za svoje je vzela preprosto krojene obleke s staromodnimi vzorci, lase pa je nosila samo še razpuščene ali zvite v figo, tako kot jih je nekoč nosila njena stara mama. A na ta pomembni dan si jih ne bo zvila, imela bo kar lepo razpuščene, ker tisti dan je imela za svoj dan, pa tudi počutila se je mlajšo kot navadno. Sploh pa je bilo to z oblačenjem in videzom pri njiju z Leonom precej smešno, ker če se je ona nosila, kot da bi bila starejša, je on poskušal vzbujati vtis, da je mlajši, zato se je oblačil v oblačila, ki so se mu zdela mladostna in so to včasih celo zares bila. Kadar se mu je slučajno posrečilo, ker čisto na tekočem Leon glede oblačenja pač ni bil. Imel je le neke približne predstave, pa še te so bile v času pomaknjene precej nazaj. Od takrat, ko je bil on zares mlad, se je moda že vsaj trikrat pošteno obrnila, si je mislila Ema, kadar sta se skupaj odpravila po nakupih, kar pa se je zgodilo le še zelo redko. Leon ni imel več prave volje za to, sploh pa ne za oblačilno prikrivanje let, še posebej ne, kadar je bil v kateri od svojih delovnih faz, zato je nakupovanje oblačil zanj prevzela kar ona. Ni ji bilo težko, pa še bolje je izbirala, se ji je zdelo, in malo preoblikovala njegov način oblačenja, no, pravzaprav kar precej. Ker zadnje čase se je vedno bolj oblačil svojim letom primerno, kot dobro ohranjen, mladosten moški svojih let. Tako se ji je zdelo prav, pa tudi zase se je odločila, da bo počasi prenovila svojo garderobo in se zopet začela oblačiti tako, kot ji je preprosto všeč in kot se poda ženski njenih let. Ker življenje je vseeno prekratko, je ugotavljala, da bi se človek prezgodaj delal starega. To itak še pride. Skoraj čisto zagotovo.

Na prizorišče predsednikovega obiska se je odpravila že uro in pol prej, da ja ne bi česa zamudila ali prepustila naključju. Leonu se ni niti približno tako mudilo, zanj ni bil ta obisk čisto nič posebnega, zato je raje še malo lenaril, saj mu tisti dan ni bilo treba v službo. Emi je bilo tako prav, ona je imela svoje delo, svoje zadolžitve, in tako in tako je med dogajanjem nameravala biti sama. Ker bila je le fotoreporterka in morala je biti gibljiva in to, da bo tokrat poskrbela tudi za besedilni del reportaže, ni glede tega prav ničesar spremenilo. Nadela si je jopič iz tankega usnja, svojega najljubšega, si vtaknila v žep beležnico in dva svinčnika, si obesila čez ramo torbico s svojim najboljšim fotografskim aparatom, še eno, v kateri je imela najmočnejši objektiv, pa še tisto z rezervnim aparatom, in bila je pripravljena.

»Greš na fronto?« se je posmehnil Leon, ko jo je videl tako ovešeno in vso napeto.

»Grem,« je odgovorila, ne da bi se odzvala na njegov rahlo pokroviteljski ton. In je odšla, in ko se je spuščala po stopnišču, se je počutila nenavadno lahko in poletno, kot da bi bil prvi pomladni dan ali kaj takega. Čutila je, da je to pravi dan, da odlično opravi, kar si je zadala, naredi nekaj uspelih posnetkov, domiselne zapiske za reportažo, postavi dobre temelje za začetek uresničevanja svojih ambicij, si naposled začne jemati, kar je mislila, da ji pripada. Pravi dan …

Policisti so že razpeli svoje trakove, gibati pa se je bilo še mogoče neomejeno. Ona je seveda imela novinarsko izkaznico, ki si jo je navadno obesila kar okoli vratu, tako da jo je imela vedno čisto pri roki, kadar jo je kdo zahteval. Tako je bilo bolj praktično, izgubljala je manj časa, ki ga pri svojem delu ni mogla tratiti. Ker pravi trenutek za dober posnetek lahko pride kadar koli, tudi čisto nepričakovano, kadar koli se lahko zgodi nekaj, kar je treba, kar je čisto nujno ujeti, drugače se tolčeš po glavi še cel teden ali še več. Pa nič ne pomaga, ker je priložnost pač šla in se izgubila za vedno. Potem lahko le prežiš na nove in upaš, da se ti ne bodo izmuznile še te. Seveda pa lahko priložnosti pričakaš v zasedi. Če si tam, kjer je treba, na čisto pravem mestu, v čisto pravem trenutku. In jih čakaš pripravljen, s prstom na sprožilcu in očesom na iskalu ali zaslončku. Ker potem imaš res dobre možnosti, da priložnost zasačiš in jo zamrzneš v posnetek, ki iztrga hitečemu času trenutek. Povprečnega posnetka ni težko narediti; najdeš pač primeren motiv, upoštevaš temeljna pravila, izbereš pravo kompozicijo, poskrbiš za primerno osvetlitev, in je. A povprečni posnetki Eme niso zanimali, četudi je tudi ona, kot vsak fotograf, ravno takih posnela največ. To je bilo neizbežno, ni pač šlo drugače. Izjemne stvari so prav zato izjemne, ker so redke, ker jih ni mogoče štancati ene za drugo, poljubnega števila, kar nekam v nedogled …

Ker je vedela, od kod se bo najverjetneje pripeljala kolona s predsednikom − in to je izvedela prva, čisto prva med novinarji −, se je že zdavnaj odločila, kam se bo postavila na začetku. Stala bo ob izteku tiste ulice na Glavni trg, in seveda čisto spredaj, če bo le mogoče kar na cesti, tako da bi imela čim boljši pogled na bližajočo se kolono. Ker osnovne obrise fotografskega dela svoje reportaže si je že zamislila, nekaj pa bodo prispevala še naključja, brez katerih pri njenem delu tako in tako ni šlo. Na prvi posnetek bo poskušala čimbolj učinkovito ujeti bližajočo se kolono. Spredaj bodo najbrž policijski motoristi, potem limuzine …, podpis pod fotografijo pa se bo verjetno glasil »Predsednik prihaja …«, v nadaljevanju pa še nekaj podatkov o prihodu kolone. Ta posnetek bo povezan z zadnjim, objavljenim na koncu reportaže, desno spodaj na časopisni strani, na katerega bo poskušala ujeti še odhajajočo predsedniško kolono, limuzine in motoriste z zadnje strani, pa tudi podpis pod fotografijo se bo navezoval na tistega pod prvo, »Predsednik odhaja« torej. Prihaja, odhaja … vmes pa seveda marsikaj … Predsednik stopa iz avtomobila, pozdrav z otrokoma, ki ga bosta pričakala in izročila šopek njegovi ženi, rokovanje z županom, potem pa po programu, nagovori, kratek predsednikov pozdrav, kulturni program …

Ema se je odločila, da bo poskušala ujeti tudi manj običajne, manj predvidljive in prav zato še toliko zanimivejše prizore, takšne, ki bodo kazali dogodek iz čisto človeške plati, morda drobne spodrsljaje, nenavaden izraz na kakšnem obrazu, mogoče kakšno bizarno podrobnost, če jo bo seveda kje opazila … Ker prav takšni dodatki lahko naredijo reportažo še posebej uspešno, drugačno od drugih, jo povzdignejo nad dolgočasno povprečje, klišejskost in frazarjenje, v kar ob takšnih priložnostih tako pogosto zapadejo tako fotoreporterji kot novinarski poročevalci. Ker enakih načel se je Ema nameravala držati tudi pri besedilu svoje reportaže in zato je bila njena beležnica že pripravljena, da sprejme zapiske o zanimivih podrobnostih, o malenkostih, ki pravzaprav naredijo dogodek in poročanje o njem. Poskušala bo početi oboje enako dobro in hitro, čeprav se je zavedala, da to ne bo čisto lahko. Ker biti ves čas na preži, tako s fotoaparatom kot s svinčnikom v roki, to preprosto ni lahko, pa naj je bila še tako zavzeta.

Najprej je odšla na točko, ki si jo je izbrala za čakanje na predsednika, na pločnik ob križišče na robu trga. Ljudje se še niso zbirali, pa tudi drugih novinarjev še ni bilo. Bila je prva in to se ji je zdelo čisto v redu, četudi je ugotovila, da je verjetno res nekoliko prezgodnja. Naravnost čez ulico, ravno nasproti, je bila kavarnica Kavica in pita in odločila se je, da stopi tja. Ker toliko časa čakati, pa še brez potrebe, je bilo res nesmiselno. Semaforji so bili še vključeni, promet je potekal še normalno in odšla je čez cesto, a v lokal ni mogla. Pred njim je namreč stal plečat mladenič v temni obleki, z značilnimi sončnimi očali in s slušalko v ušesu, v katerem je nezmotljivo prepoznala pripadnika varnostne službe, tiste državne, seveda, precej tajne in še bolj mrke, vsaj po obrazih njenih pripadnikov sodeč. Ko je hotela mimo njega, ji je postavnež molče zastavil pot. Pomahala mu je s svojo novinarsko izkaznico, ki ji je že visela okrog vratu, a mladenič je ob tem le ravnodušno odkimal, zato se je nejevoljno vrnila, od koder je prišla, na nasprotno stran ceste, na svojo točko čakanja na predsednika. Sprijaznila se je z mislijo, da bo pač čakala tam, bo vsaj povsem zanesljivo imela najboljši prostor, najboljši pogled, parter spredaj, prva vrsta, ne, še boljše, dodatni sedeži čisto ob prizorišču, no, pravzaprav stojišča čisto spredaj. In med čakanjem se bo poskušala malce pogovarjati s policisti, ki bodo stali tam blizu, morda celo s kakšnim tajnim agentom, ker to preizkušeno pomaga pozneje, ko gre zares, ko je treba stopiti kak korak ali dva dlje, kot je dovoljeno. Takrat je lahko varuh reda strog, čisto dosleden, lahko pa se tudi malo obrne stran, se naredi, da česa ne vidi, kar lahko podjeten fotoreporter izkoristi za kakšen uspel posnetek, ki ga drugače ne bi bilo …

Na kavarnico na nasprotni strani ceste je imela Ema lepe spomine, večinoma povezane s časom, ko sta se z Leonom šele spoznavala. Ker takrat sta bila tam pogosto, ure in ure sta presedela v kakšnem kotu, brez naglice uživala v svoji pijači in se pogovarjala, pogovarjala, pogovarjala … Veliko sta govorila, zdaj eden, zdaj drugi, in veliko sta si tudi povedala, vsega pa vseeno ne, kot je ugotovila pozneje. Leon, ki je seveda govoril več, ji je na primer veliko povedal o svoji mladosti, o tem, kako je nekoč s prijateljem potoval v Afganistan, pa o svojem dolgem potepanju po Indiji in o tistem po severu Afrike. Z velikimi očmi ga je poslušala, si želela, da bi bila takrat z njim, tam v Hindukušu, Bombayu, Tangerju, da bi bila takrat starejša in da bi bili to njuni skupni spomini, skupne izkušnje, ki bi ju trdno povezale. Ker potem tudi ne bi bilo tega globokega jarka časa, zasekanega med njiju, pa tudi tistega trpkega občutka ne, da nekaterih stvari nikoli ne bosta mogla zares deliti, marsičesa nikoli skupaj doživeti, ker sta to preprosto zamudila, ker se je možnost za to čisto preprosto izgubila nekje v tistem jarku, v času, ki ju ni povezoval, ampak ju je delil. Pa kljub temu je uživala v Leonovem govorjenju, vseeno se ji je ob tem zdelo, da je vsaj malo z njim, tam daleč, da doživlja vsaj delček tega, kar je v tistih daljnih krajih doživel on, še pomembnejši pa so bili obeti, ker zdelo se ji je nekako samoumevno, da če bo s takim tipom, s takim nemirnim duhom, potem bo skupaj z njim tudi ona doživljala take stvari, daljna potovanja in še marsikaj, ker potem bosta seveda vse delila, vse počela in doživljala skupaj, preživela marsikaj, kar se bo pozneje spremenilo v skupne spomine, ki morda ne bodo nič manj bogati in razburljivi, kot so bile stvari, o katerih je Leon tako navdahnjeno govoril v katerem od kotov kavarnice, medtem ko je zunaj padal dež ali sneg in se je Emi zdelo, da dežne kaplje ali težke snežinke prijazno zalivajo obilno setev njenih obetov. Ker takrat še ni spoznala tistega, česar ji Leon ni povedal, kar je previdno zamolčal, pa še vedno ni vedela, ali je to storil hote ali pa se tega preprosto ni zavedal …, da si je namreč on nabral svoj zbir izkušenj in potovanj takrat, ko je bil za to čas, njegov čas, in da je bila to zanj preteklost, ki je ne bo ponavljal, pa naj si ona tega še tako želi. Ker on je bil zdaj že nekje drugje, v obdobju, ko je že obujal spomine, na drugi strani jarka kot ona, ki si jih še niti ni nabrala. To ji je zamolčal, takrat, med njunimi prvimi pogovori v Kavici, med tistimi dolgimi, med katerimi se je verjetno odločila, da bo poskusila z njim, da si želi vstopiti v njegov svet, ki ga je znal tako privlačno naslikati. Še lažje pa se je bilo odločiti, ko se je pojavila priložnost za službo fotoreporterke, ker nekaj takšnega si je Ema v tistem času zares želela, takrat je v tem videla izhod iz svoje nenadne slepe ulice, priložnost, da premaga zastoj, v katerem se je nepričakovano znašlo njeno življenje. Ko je Leon nekega čisto mokrega dne, ko je bila Kavica še posebej toplo zatočišče, kot mimogrede navrgel, da sodeluje s Kronistom, je bila pravzaprav že odločena in to se ji je zdel le še dodaten dokaz, da se je odločila prav. Ker tokrat se ni odločila samo s srcem, tudi s srcem se je, a ne samo z njim, ker vseeno je ubogala sestrin nasvet, naj vsekakor izbira tudi z glavo, če že ne more izbrati zgolj z njo.

Med čakanjem je poskušala narediti kak dober posnetek, ujeti vzdušje pričakovanja, priprav. Opazila je policijske specialce ali kar koli so že bili, na eni od streh onstran trga jih je ujela v svoj objektiv, a so se ves čas nekaj premikali, hodili sem ter tja ali pa se postavljali v čudne položaje, tako da ni bila čisto prepričana, da so bili posnetki, ki jih je vendarle naredila, res dobri. Nekaj več sreče je imela s policisti, ki so v bližini ustavljali in preusmerjali promet, še najbolj pa so jo pritegnili razredi šolarjev, postrojeni na nasprotni strani ulice. Privedle so jih učiteljice in te so se Emi zdele celo bolj zanimive kot otroci, ker ti so bili itak takšni kot vedno ob podobnih priložnostih: malo zvedavi, malo nestrpni, malo pa naveličani. Učiteljice pa so se ji zdele vse to in še več, ker videlo se jim je, da se zavedajo pomembnosti dogodka in svoje odgovornosti ob tem. Hotele so, da se njihovi učenci vedejo primerno, da predsednika pozdravijo dostojno, pa da se ne pačijo takrat, ko bi bilo najmanj treba, in da se nasploh izkažejo. Pa še zastavice so jim povzročale skrbi, tiste, ki so jih razdelile otrokom, da bi z njimi mahali poglavarju države, ker bile so pač papirnate zastavice na lesenih palčkah in te so seveda nevarne. V nemirnih ročicah so se veliko preveč premikale, da bi bile skrbnice otrok lahko mirne, mimogrede bi kakšen pokovec lahko drugega zadel v oko, pa bi bil joj in krive bi bile seveda one. Ker da niso pazile. A kako naj otrokom dopovedo, da je treba z zastavicami mahati previdno in stran od glav sošolcev, če pa se jim mahanje zdi tako zanimivo, a seveda, samo če mahajo na svoj način, povsem drugače, kot pričakujejo one. Naredila je dober posnetek z učiteljico, ki je razigranega fantiča ravno zagrabila za ročico, v kateri je stiskal zastavico, in ga zelo karajoče gledala. Dober posnetek je bil, takoj si ga je ogledala na zaslončku, in se o tem prepričala.

Še enega otroka je odkrila zgoraj, na balkonu najvišjega stanovanja nad kavarnico. Med palicami balkonske ograje je gledal dol. Držal se je za kovinski palici in gledal dol, kot kak mali zapornik se ji je zdel, in ga je poskušala ujeti, pa ji ni uspelo, saj se je prehitro umaknil. Čisto malo je manjkalo, da bi ji uspelo, a jo je prehitel. Plah fantiček se ji je zdel, mlajši od šolarjev spodaj. In ob vseh teh otrocih okrog sebe se je vprašala, kot že tolikokrat, ali bo tudi ona kdaj imela otroka, svojega, čisto svojega, s kakšnim moškim, ki ga bo zares ljubila. Pa ni bila prepričana o tem, pa čeprav je nekoč že bila. Ko je bila mlajša, se je v neki srednje oddaljeni prihodnosti vedno videla v družbi otrok, zdaj pa ne več. Že večkrat je premišljevala, ali si otrok nasploh ne želi več ali pa si jih ne želi le z Leonom, z moškim, s katerim je živela in ki naj bi bil torej moški, ki ga ljubi, moški, s katerim naj bi si želela imeti otroke, po logiki stvari … O kateri pa ni bila čisto prepričana, ker je čutila, vedno močneje in jasneje, da nekaj ni čisto v redu, da nekaj ni čisto tako, da bi si lahko želela Leonovih otrok, da ji morda zato ni do otrok, ker bi bili njegovi … A takrat ni kaj veliko tuhtala o tem, priložnost ni bila prava.

Po prizorišču visokega obiska promet ni več potekal, ob cestah ob trgu je bilo vedno več ljudi, prikazalo se je tudi že nekaj reporterjev in bila je zelo nezadovoljna, da so se utaborili prav blizu nje. Mar bi si poiskali svoje mesto, iskali svoje poglede, ne pa da se šlepajo na njene! Čredni nagon! Obrnila jim je hrbet in usmerila objektiv v obličje drobne starke na drugi strani ceste, blizu šolarjev. Imela je zanimiv obraz, deloval je nenavadno dobrodušno, a gledala ga je malo preveč s strani. Da bi ga ujela bolje, se je sklonila, pod policijskim trakom stopila na cesto in naredila nekaj korakov proti starki. Najbližji policist na cesti jo je sicer opazil, a se ni pretirano vznemiril. Prej se je malo pogovarjala z njim in očitno je pomagalo. Policist se je sicer lenobno obrnil proti njej in ji s počasnim gibom roke pokazal, naj zapusti cesto, vseeno pa ji je dal dovolj časa za nekaj posnetkov starke. Dobrih. Potem se je umaknila, še prej pa se je policistu hvaležno nasmehnila. Vedela je, da to pomaga, pa naj je bilo še tako prozorno. S tem, ko je stopila onstran policijskega traku, je prestopila mejo, jo pomaknila in vedela je, da tisti dan tega ni storila zadnjič.

Iz smeri predvidenega predsednikovega prihoda je prihitela četica novinarjev in fotoreporterjev in se ustavila nedaleč od Eme. Stopili so ob izložbo trgovine, zadihani odložili svoje torbe in ostalo opremo in se začeli razgledovati. Prodajalec balonov, ki je stal čisto zraven njih, jih je nezadovoljno pogledal, potem pa se odmaknil za nekaj korakov. Neuvidevni prišleki so mu jemali prostor, ki ga je moral imeti okrog sebe, da bi k njemu lahko pristopali kupci.

Ema je nekatere izmed teh kolegov poznala, nekatere osebno, druge bolj od daleč, po njihovem slovesu. Takoj je vedela, da sodijo v skupino novinarjev, ki spremlja predsednikovo turnejo. Bili so že na njeni prejšnji postaji, zdaj pa so pridrveli še v Maren, kar je pomenilo, da je predsednikova kolona že dokaj blizu. Niso je zanimali, saj je v njih videla predvsem konkurente, in želela si je, da se ne bi ugnezdili kam blizu nje. Pa ni bila čisto uslišana, kar nekaj od tistih kolegov, predvsem fotoreporterjev, se je res začelo riniti proti njej. Pa ravno tja! Ovce! Na srečo jih je nekaj, predvsem tistih s televizijskimi kamerami, odšlo tudi drugam, tja proti odru, prizorišču prireditve, a gneča okrog nje je bila vseeno prevelika. Zatrdno se je odločila, da se ne premakne niti za milimeter, da brezkompromisno brani svoj položaj. Ker če ga izgubi, ne bo dobrih fotografij in potem tudi dobre reportaže ne. Izvlekla je beležnico in si zapisala nekaj stavkov, nekaj o tistih učiteljicah in njihovih učencih, nagajivih zastavicah, pa o mirnem pričakovanju tiste starke, ki je gotovo videla že več kot enega državnega poglavarja. Nato je zopet prijela za fotoaparat, se malo ozrla naokoli, da bi morebiti zasačila še kakšen zanimiv motiv, in nenadoma je v množici opazila rjav jopič iz semiša, čisto takšnega, kot ga je kupila Leonu …

Stegovala je glavo, se vzpenjala na prste, da bi se prepričala, ali je tam res Leon, potem pa se je spomnila, da je pravzaprav vseeno, ker takrat itak ni imela časa zanj, delala je, bila na preži, prihod kolone se je bližal. Tako je, ne bo ga poklicala in ne bo se več ozirala po njem, saj se bosta itak srečala pozneje, tam pod odrom, ko se bo začela prireditev, čisto gotovo se bosta, če ne že prej.

A še preden je odmaknila pogled s tistega jopiča, potopljenega v množico, se je moški v njem premaknil in zagledala je njegov obraz. Kar streslo jo je, skoraj tako kot elektrika, ko je nekoč neprevidno izvlekla vtikač … Ker tisto ni bil Leon, čisto gotovo ne, četudi je tudi onega poznala in je tudi imel bradico. A ne takšne kot Leon, ta je imel malo krajšo in dlake v njej so bile mehkejše in sivih ni bilo vmes še niti za vzorec. Dobro je to vedela, čeprav je bil moški precej daleč in se ga seveda ni dotikala, je pa to storila že nekoč prej in ne samo enkrat. Velikokrat se je dotikala tiste njegove bradice, ja, jo nežno božala navzdol in tudi navzgor, proti smeri rasti dlak, čeprav to njemu ni bilo všeč … Takrat, ko sta dneve in noči še preživljala skupaj, študenta novinarstva, kolega, ona le leto mlajša od njega …

Takrat, ko sta bila par in je ona mislila, da bosta to tudi ostala, za vedno …, ker, bilo ji je tako lepo, tako opojno, da bi kar pustila, da traja, da čisto preprosto traja. Ničesar ne bi spreminjala, ničesar počela drugače, le pustila bi, ker bilo je tisto pravo, čutila je to, zelo močno … Pa ni trajalo, ker končalo se je nekega dne, vetrovnega dne, še vedno se je spominjala, da je veter nosil listje vse do oken tretjega nadstropja stare hiše, v kateri sta gola ležala na široki kovinski postelji. In potem ji je rekel, da je bilo zadnjič, da ji ni hotel povedati prej, da ne bi česa pokvaril, ker potem jima gotovo ne bi bilo tako lepo, zadnjič skupaj. Najprej ga sploh ni dobro razumela, ker je bilo čisto nepričakovano, preveč nepričakovano …, pa tudi nobenega pravega razloga ni bilo in tudi on ga ni razkril, če ga je sploh imel. A moral ga je imeti, neki svoj razlog, ker ljudje takšnih stvari drugače ne počno, kar tako, brez razloga, ne mučijo tako, ne sebe ne drug drugega, takrat ko jim je lepo, najlepše. Ker tudi on je rekel, da mu je z njo lepo …, da mu je bilo z njo lepo, kot še z nobeno …, kot verjetno še z nobeno. In tisti »verjetno« jo je zmotil, zdel se ji je odveč, neprimeren, skoraj žaljiv, kar pa on ni bil nikoli. Nikoli, in zato se ji je zdelo, da jo hoče prizadeti, namerno, da bi bilo lažje, da bi ga lažje izpustila, sprejela njegovo nerazumljivo oznanilo, da je konec, da je bilo zadnjič, da naj ona to sprejme in gre. Saj bodo prišli drugi, je rekel, gotovo, in vsaj eden bo boljši od njega, je govoril, ker ona da si zasluži boljšega, boljšega od njega, res, da si ga zasluži. Zvenelo je zlajnano, da bolj ne bi moglo, in vse skupaj je bilo tako čudno, da je šla bruhat. Prvič in zadnjič je šla bruhat v njegovem stanovanju, prvič, na tisti dan, ki je bil njun zadnji.

In zdaj ga zagleda tukaj, sredi množice, pred predsedniškim obiskom, ki je njena velika priložnost … in oblečen je v enak jopič, kot ga je ona kupila Leonu, svojemu nadomestnemu moškemu … Za trenutek se ji je zazdelo, da ji bo tudi tokrat postalo slabo, potem pa se je zbrala, globoko vdihnila, si vtaknila v usta žvečilko in divje ugriznila vanjo. Ne! Ne bo se zlomila, čisto zagotovo se ne bo … Ker se ne sme, ker se preprosto ne sme in ker se noče. Ne še enkrat. To je za njo, preteklost, pred katero je enkrat že zbežala, zdaj pa jo je tako nepričakovano dohitela. Ja, zaradi njega je odšla, takrat … V resnici je odšla zaradi njega, ker drugače bi se borila naprej, kljub tistim trem zaporednim peticam na izpitu, kljub tistemu groznemu, pikolovskemu, sovražnemu profesorju, ki je bil −

njegov oče. Pa tega ni vedela, ko sta začela, res ni vedela, no, vsaj čisto prepričana ni bila, četudi je opazila, da imata enak priimek in tudi malo podobna sta si, a vseeno, to je opazila šele pozneje, ko si ga je velikokrat natančno ogledovala v postelji, ko je še spal, njen ljubi, njena trofeja, njen krasni fant s prinčevsko bradico, mehko, brez sivih dlak … Pozneje, ko je o vsem skupaj v miru premišljevala, poskušala gledati z razdalje, z »novinarsko objektivnostjo«, je prišla do sklepa, da je bil za vsem njegov oče, neusmiljeni profesor. Ker ljubi ji tega ne bi naredil kar sam od sebe, čisto nemogoče. Oče ga je moral nekako prepričati, ga potisniti v to, čisto gotovo ga je prepričal, da je ona z njim le zaradi koristi, da se tako poskuša prebiti skozi študij, si olajšati pot. Ker oče je bil znan profesor, pa zelo strog, skoraj zloglasen je bil in marsikomu je vzel voljo do študija. A njej je ne bi, prepričana je bila o tem. Ostala bi in se borila, čisto gotovo. Morda bi ponavljala letnik ali pavzirala, bi že našla način, a potem bi nadaljevala. Ne bi se kar vdala, čisto gotovo ne. A potem je prišlo še njegovo oznanilo, prav takrat, v najslabšem mogočem trenutku, kot dodaten udarec v njeno razbolelo, počeno telo. Ker ona je takrat potrebovala njegovo nežnost, ljubkovanje, moral bi jo pozdraviti, jo zlepiti s svojo slino, ji pomagati, da si opomore. A ne, on je rajši udaril, grobo in nepričakovano, zasekal globoko, iz zasede tako rekoč … In ker se ni sprijaznila, ker sploh ni mogla dojeti, ji je še rekel, da je bil z drugo, da je šel z drugo in jo prevaral. Zgodilo da se je pač, tako kot se to zgodi, in tudi zato da zdaj ne more biti več z njo … Pa mu ni verjela, vedela je, da laže, prepričana je bila, da ni res, da le napleta, da bi jo prepričal, da je res konec. Tudi to je zvenelo zlajnano, prav tako kot tisto, da bo srečala boljšega. Ni mu mogla verjeti, a vseeno se je zlomila. Preveč se je nabralo, kar naenkrat, tako nepričakovano …

In zdaj se je on pojavil tam, v množici, pa še v tistem jopiču … Težko je prišla do sape. Kar nekaj vdihov je potrebovala, še dobro, da je njeno vznemirjenost hladil igriv veter. Je pa brez težav ugotovila, da je prikazen iz njene preteklosti zagotovo prišla skupaj z novinarji, ki so spremljali predsednikovo potovanje, le da je v skupini kolegov prej očitno ni opazila. Vedela je, da je zaposlen pri Kronistu, za začetek kot novinar. Opazila je že njegove članke. Nič posebnega niso bili, poročal je o manj pomembnih, ne ravno vznemirljivih dogodkih, mestna kronika in takšno. In kdaj pa kdaj še o čem drugem, a večinoma rutinske zadeve, čisto nič posebnega. Pa tudi njegovo pisanje ni ravno izstopalo. Varno se je držal ustaljenih meja in pristopov, nobenega tveganja, nobenega presenečenja, skoraj nobene svežine, obrtniško delo, a dobro opravljeno, to je že morala priznati. Vedel je, kar je bilo treba, solidno obvladal svoje delo, pa nič več. Kljub temu pa je že na začetku dobil službo pri tako uglednem časopisu, kot je Kronist, pa še čisto prepričana je bila, da bo kmalu napredoval, da ne bo prav dolgo pisal o razmeroma nepomembnih dogodkih. Ker takšni hitro napredujejo, njihova pot je že vnaprej varno uhojena, zato jim ni treba ravno gaziti. Zanj je to storil že oče, če ne že stari oče. Ja, to je bila poglavitna razlika med njima. A zdaj sta bila oba tam, na prizorišču nekega dogodka, o katerem bosta poročala, in načelno sta bila enakopravna. Vsak bo lahko pokazal svoje, četudi bo njen izdelek bralo kvečjemu dvajset, njegovega pa vsaj tristo tisoč bralcev. Pa kaj potem!? Bo pa ona zato tudi posnela fotografije, pripravila celovito reportažo in že s tem ga bo prekosila. V Emi se je prebudila tekmovalnost in še trdneje se je odločila, da kar najbolje izkoristi svojo priložnost. Jima bo že pokazala, njemu in njegovemu očetu! A potem je spoznala, da je bolje, da zaenkrat pozabi nanj, da se ne ozira več v njegovi smeri, in zadovoljna je bila, da je ni opazil. Ker tako je bila vseeno bolj mirna in manj izpostavljena. Zbrano bo poskušala delati svoje, kot da ga ne bi bilo …

Zazdelo se ji je, da se nekaj dogaja na nasprotni strani ceste. Tam je stal neki moški, krepak, starejši, skoraj plešast, ostanek las pa je imel postrižen čisto na kratko. Na njegovem ušesu je opazila slušalko, bil je v klasični obleki, a takšni, precej udobni, očitno je sodil k državni varnostni službi. Prej, ko je še enkrat stopila na cesto, da bi čepe fotografirala živi zid navzočih na svoji strani ulice, je živčno pristopil k njej in jo nagnal nazaj za trak. Bil je osoren in zdel se ji je sovražen, pa brez razloga. Samo kak posnetek je poskusila narediti in kolone ni bilo še niti v daljavi. Čisto prenapeto se je odzval, čisto drugače kot uniformirani policist pred njim. Taki očitno ne razumejo, da je za svobodo obveščanja nujno zagotoviti osnovne možnosti, tudi novinarjem na terenu.

Tisti osorni agent je prej stal v ozadju, a očitno na nekem podstavku, saj je njegova glava pošteno štrlela iz množice. Prav zabaven prizor je bil, tista resna, pa skoraj gola glava s slušalko, ki bdi nad prisotnimi. Kot kakšen jezni angel varuh ali, še bolje, nadučitelj iz strogega internata s palico za hrbtom se ji je zdel. Ema ga je tudi fotografirala, a zelo diskretno, na skrivaj, ker se ni hotela še naprej bosti z njim. To bi ji lahko kvečjemu škodovalo, ko bo poskušala znova stopiti na cesto, ker predala se ne bo kar tako. Želela si je čisto od spredaj, po možnosti s sredine ceste, posneti bližajočo se predsedniško kolono in tej nameri se ne bo kar tako odrekla. Agent ali dva gor ali dol. In zdaj je ta zoprni od državne varnostne stopil s tistega, na čemer je pač stal, in se grobo prerinil med ljudmi pred seboj, potem pa zakoračil na cesto in se divje zapodil nekam na drugo, Emino stran. Njegov cilj je bil nekje nižje, kakšnih deset metrov desno od nje, zato ni prav dobro videla, kaj se dogaja. Le nekakšno prerivanje in prerekanje je razločila, kar pa je bilo vseeno dovolj, da je v hipu pripravila svoj aparat. Že kmalu se je agent začel vračati, vendar pa zdaj ni bil več sam. S sabo je vlekel nekega moškega, ki se je le brezvoljno otepal. Nekega mlajšega od sebe in čisto spodobnega videza. Ema sicer ni razumela, kaj se dogaja, je pa vedela, da nima kaj oklevati, zato je samodejno stopila na cesto in nekajkrat pritisnila na sprožilec. Agent je tokrat ni oviral, še opazil je najbrž ni. Čisto dovolj je bil zaposlen z moškim, ki ga je vodil s sabo. Se je pa k njej znova obrnil tisti uniformirani policist in ponovil zdaj že znano lagodno kretnjo z roko. Ubogala ga je in ga znova nagradila z nasmeškom.

A še preden si je Ema na zaslončku fotoaparata pošteno ogledala posnetke z obema moškima, je bil agent že nazaj. Še enkrat se je zrinil med godrnjajočimi ljudmi in še enkrat hitro prečkal cesto. Znova se je usmeril tja kot prejšnjič, Ema pa je zopet stopila na cesto, saj se ji je dogajanje zdelo vse bolj neobičajno.

Oče

Filip je kmalu spoznal, da davek vsakdanjosti ni kar tako. Naporneje ga je bilo plačevati, kot si je predstavljal, še posebej, ker za Aleška nista mogla takoj najti prostora v vrtcu. Vsi so bili zasedeni in bila je pomlad, ki ni običajna sezona vpisa. V Marnu nista nikogar poznala, zato nista mogla takoj najti zasebnega varstva, morda pa ga tudi nista dovolj zavzeto iskala. Zakaj pa naj bi sploh ga, saj je bil Filip tako ali tako doma. Tako je menila ona. Bosta že zdržala, fanta, dokler ne dobijo prostorčka v vrtcu. Majhnega prostorčka za majhnega Aleška. Filip se je bil tako prisiljen lotiti opravkovanja, iskanja tistega prostorčka. Ona za to seveda ni imela časa, zjutraj je na hitro nekaj pojedla, se oprhala, uredila, in že je, vsa poletna in zavzeta, odhitela na vlak za prestolnico. Filip je še malo poležal, nato pripravil zajtrk zase in za Aleška, otroku pomagal, da se je oblekel, potem pa se je navadno oprijel telefonske slušalke in se lotil operacije vrtec. Zahtevne operacije. Bil je ravno v fazi, ko se je morda obetal preboj. Tajnica v enem od vrtcev je očitno občutila kanec sočutja in mu zaupala, da imajo pri njih eno mesto v resnici prazno, a je rezervirano. Šlo je za netipičen primer, za mučno zadevo, razvezo staršev. Otrok je sicer živel v prestolnici, pri materi, a zanj se je potegoval tudi oče, bivajoč v Marnu. Ta si je zelo želel uspeha v sporu za skrbništvo in je celo že prijavil sina v njihov vrtec, dokler pa je zadeva še potekala, je bil otrok še pri materi. Tisti moški vrtca za sina sicer ni plačeval v celoti, plačevanja prehrane in dodatnih programov so ga oprostili, bivanje otroka v vrtcu pa so mu kljub temu zaračunavali, saj bi drugače morali sprejeti kakšnega drugega. Primer je bil res netipičen, se je sama s seboj strinjala tajnica, so pa za tistega očeta imeli razumevanje. Gotovo mu ni bilo lahko, čeprav so domnevali, da mu plačevanje vrtca pride prav tudi na sodišču, pri pravdanju za skrbništvo nad otrokom, dokazovanju, da bi zanj znal skrbeti. Se je pa vse skupaj že kar nekaj časa vleklo, tako da bi se moralo kmalu razjasniti. Potem se bi vedelo. Filipu je ženska tudi obljubila, da se bo pozanimala, kako zadeva poteka. Razumela je njegov položaj, tako kot tudi položaj tistega razvezanega očeta. Razumevajoča ženska. Razumevajočica, kot je Filip pravil takšnim.

Medtem ko je iskal prostorček za Aleška, Filip ni veliko pisateljeval. Pravzaprav je pisateljeval zaenkrat zgolj v glavi, v mislih. Razmišljal je o tem, kako bo, ko bo enkrat končno zares postal pisatelj, hkrati pa že oblikoval zamisli za prvo zgodbo, ki jo bo napisal na svobodi, kot svobódež ali morda svobodnik, ne, nobeden od teh izrazov se mu ni prav posrečil. Poskušal bo poiskati boljšega.

Z Aleškom sta kar nekako vozila, tja do pol petih, ko se je vračala ona. Filipu ni bilo težko biti z otrokom, navadno je pri tem celo užival, a zdaj je bilo vseeno nekoliko drugače, saj se je bil prisiljen ukvarjati z njim tudi takrat, ko si je želel delati. Zato je vsak dan bolj trpel, se počutil vse bolj prikrajšanega. In po treh tednih v Marnu je bila prikrajšanost že huda. Postajal je zadirčen in odrezav, včasih celo do otroka. Čeprav se je seveda trudil, da ne bi bil. No, le včasih si je morda dal duška, v kakšnem nepotrebnem prepiru z njo. Zvečer, ko je otrok že pestoval kunce, kar je, kot jima je zaupal, pogosto počel v svojih sanjah.

Filip je tudi opazil, da se začenja boriti za prostor, kar je bilo do določene mere normalno, a morda je vseeno malce pretiraval. To je spoznal, ko je o zadevi umirjeno premislil. Takrat je tudi dojel, da ni bilo prav, da je zase zahteval kabinet, kljub temu, da sta se že takoj, ko sta si stanovanje ogledala prvič, odločila, da bo v njem Aleškova sobica. Pozneje si je premislil in si zaželel, da bi bilo tam njegovo zatočišče, pisateljska luknja s pisalno mizo ob oknu in knjigami, njegovo pisateljsko vzletišče. A takšnega azila si je pravzaprav zaželel predvsem zato, ker ni bil nikoli sam in ker ni mogel v miru pisati, ker ni bilo nič tako, kot si je predstavljal, da bo. Zato je bil najbrž malo maščevalen. Do nje, ki je svoje dobila, in malce celo do malega Aleška, ki ga je imel vse dni na grbi, čeprav je bilo kaj takega zelo grdo reči, saj je bil otrok njegov ljubljenček, resnično. Še posebej od takrat, ko je začel tudi Alešek izumljati čudne besede in je bil Filip takoj prepričan, da je to lastnost podedoval po njem. Po kom drugem pa naj bi jo, takšno redko lastnost?! Nekatere otrokove besede so ga prav navduševale in le redko katero si je pozabil zapisati. Kikada, godiza, abrahom, dufok … so bile že prava družinska klasika in tudi Filip jih je občasno uporabljal. Še posebej, ker so imele te, na prvi pogled nerazumljive besede, v resnici tudi nekakšen pomen. Neki zasilni, ne čisto do konca definirani, a kljub temu razpoznavni pomen, ki sta ga sicer dojemala le on in otrok, približno pa le še ona, otrokova mati, ki je na to njuno besedenje gledala precej zadržano. To je bila pač njuna fantovska igra, kot ji je rekla ona, čeprav zadeva s spolom pravzaprav ni imela opraviti čisto nič. Mogoče ona, tako se je zdelo Filipu, ni imela prave širine, pravega vpogleda v prostranstva pojmovnega in besedotvornega sveta, zato jima ni mogla slediti, ko sta se podila po njih in tam delala prevale. Takrat jima sploh ni mogla slediti. Pravzaprav takrat niti onadva nista mogla slediti drug drugemu in je bil vsak sam, s svojimi besednimi vragolijami ali morda le v družbi boga besede, ki si ga je sicer izmislil Filip, a ni bilo zato nič manj verjetno, da zares obstaja.

Kljub temu njunemu skupnemu veselju in iz njega porojeni dodatni bližini pa je Filip bleknil tisto, da bi imel kabinet on, čeprav sta se prej strinjala, da bo v njem fantičkova hiška. A že kmalu mu je bilo žal in opravičil se ji je. Tistega pravzaprav ni rekel on, ampak njegova stiska, njegova utesnjenost, ujetost v kletko vsakdanjosti. Bolje, da na to čimprej pozabita, da se ne trapita s tem. Ko si bo Filip kupil pisalno mizo, si jo bo postavil v dnevno sobo, ob okno, pred radiator. Pogled mu bo sicer delno kazila ograja balkona pred oknom, a to ni bilo tako hudo. Še vedno bo namreč lahko gledal čeznjo, v nebo. Pa tudi mir bo imel tam, čez dan in zvečer, ponoči, še posebej, ko bo Alešek začel končno hoditi v vrtec, kar se bo enkrat vendarle zgodilo.

Tisti dan je bil tak kot drugi v zadnjih tednih, le da se je Filip počutil še bolj utesnjenega. Morda je bilo tako, ker se je takšnih dni nabralo že vse preveč, mogoče pa zato, ker se ni imel s čim zamotiti, niti opravkovanja po telefonu ni imel v načrtu. Glede vrtca je čakal le še na rezultat poizvedovanja prijazne tajnice, razumevajočice, vse drugo je že opravil, poskusil. Kar je pač lahko. Če ne bo nič, bosta pač za nekaj časa poiskala zasebno varstvo.

Z otrokom sta po zajtrku sestavljala sestavljanko z zajci. Alešek je bil prav obseden z njimi in vse pogosteje je tudi prosil, naj mu priskrbita kakšnega živega. Plišasti nadomestki različnih velikosti, barv in dolžine dlake, ki jih je imel že vsaj deset, ga niso več zadovoljili. Le težko ga je bilo še prepričati, da se zajci v stanovanjih nimajo preveč lepo, da rajši skakljajo po travi. Alešku se to ni zdelo nerešljivo. Predlagal je, da v svoje novo stanovanje posadijo travo, lahko pa jo tudi posejejo, če se jima to res zdi bolje. Če že nočeta, da bi bila trava po vseh prostorih, bi bilo mogoče dovolj, da jo imajo le v enem. V ta namen je bil celo pripravljen odstopiti svojo sobico, ki je bila zaenkrat še skoraj prazna, zato je bilo prostora za travo v njej še precej. O tej temi je začel Alešek zopet razpredati takoj, ko sta sestavila sestavljanko. Ta ju ni zamotila za dolgo, saj jo je otrok sestavil že tolikokrat, da bi jo verjetno znal že tudi miže. A jo je vseeno rad sestavljal. Najljubša sestavljanka pač. Z zajčki … Potem je otrok pomembno oznanil, da je razrešil problem zalivanja trave v svoji sobi, s katerim se je očitno kar nekaj časa spopadal. Zalivali naj bi jo s tušem, kar skozi vrata kopalnice, ki so bila skoraj nasproti vrat njegove sobice. Rešitev se mu je zdela odlična in čisto brez pomanjkljivosti, zato ni bil niti malo dovzeten za Filipove blago izrečene pomisleke. Vztrajal je in hotel, da bi kar takoj odšla v bližnji park, od koder bi se vrnila z zemljo in tam nabrano travo. To bi potem posadila ali pa posejala, kakorkoli se že to dela. In potem bi jo hitro zalila, s tušem iz kopalnice, da bi lepo rasla, in potem bi šla iskat zajca ali, še bolje, kunca. Vse to bi opravila, še preden bi se mamica vrnila iz službe. To bi jo presenetila!

Filip je otroka od načrta najprej poskušal odvrniti z argumenti, prilagojenimi njegovemu razumevanju, ker pa je Alešek še kar vztrajal, ga je poskušal zamotiti s čim drugim. Predlagal mu je, da bi postavila skakalnico za avtomobilčke, takšno veliko, a govoril je v prazno. Otrok se je vkopal, v svojo zemljo in travo, začel trmoglaviti. Filip je pomislil, da je krivo vreme. Bilo je spremenljivo, vetrovno, kdaj pa kdaj je padla kakšna kaplja. Naporno vreme, tudi sam se ni najbolje počutil. Bil je manj potrpežljiv kot navadno, čeprav se je trudil to prikriti. Sploh ni povzdignil glasu, le na otrokovo moledovanje ni več odgovarjal. Posegel je po sredstvu, ki se ga je sramoval, a tisti dan ni mogel drugače. Vključil je televizijo, teleparalizator, elektronsko varuško, in poiskal oddajo o živalih. Aleška je posedel na kavč in nekaj časa sta molče skupaj zrla v zaslon. Potem je otroku rekel, da mora nujno nekam oditi in da se kmalu vrne. Alešek ga je vprašal, ali gre po travo, in rekel, da mora, če je tako, obvezno z njim, saj bosta le tako lahko prinesla dovolj trave in zemlje za vso njegovo sobo. Filip mu je potrpežljivo pojasnil, da ne gre po travo, ampak mora urediti nekaj v zvezi z vrtcem, v katerega ga bodo mogoče vpisali. Če bo kaj prostora, že zdaj, drugače pa jeseni. Otrok je s kimanjem začuda potrdil, da gre res za pomemben opravek. Filip si je oddahnil, se preoblekel v obleko, v kateri je pred selitvijo hodil v službo, zdaj pa je navadno žalostno samevala, in odšel iz stanovanja. Ko je skrbno zaklepal vrata, je čutil, da ne ravna čisto prav, a ni mogel drugače. Nujno je potreboval vsaj malo sprostitve, bolje to, kot da mu na vsem lepem poči film.

Na dvorišču bloka je Filip opazil policista. Stal je tam in se razgledoval. Kot da bi kaj iskal ali pregledoval okolico. Filipa to ni vznemirilo, človek pač opravlja svoje delo. Malo bolj pozoren je postal, ko je ob izvozu na cesto opazil še dva uniformiranca. Očitno se je nekaj zgodilo, je pomislil, a to ni bil njegov problem. V mislih je izbiral najkrajšo in najmanj prometno pot do nakupovalnega središča na obrobju mesta, v katerem si bo ogledal pisalne mize, poskušal najti svojo pisateljsko, s katero se bo končalo neslavno obdobje njegovega pisanja za jedilno mizo. Vozilo je usmeril stran od Glavnega trga in kmalu našel izbrano cesto.

Nakupovalna središča ga pravzaprav sploh niso privlačila, je pa moral priznati, da je bila v njih izbira spodobna, pa še težav s parkiranjem ni bilo. Sprehodil se je skozi nekaj trgovin s pohištvom, si ogledoval razstavljeno, premišljeval, ali so boljše lesene ali kovinske pisalne mize, ali pa morda takšne kombinirane, s kovinskim ogrodjem in stekleno mizno ploščo. Njegova miza bo morala biti tudi dovolj velika, da bo na njej ali, še bolje, pod njo lahko stal računalnik, zgoraj pa tipkovnica in zaslon, ob tem pa bo še dovolj prostora, da bo lahko tudi kaj napisal z roko, postavil gor kakšno knjigo … Tudi predale bo potreboval, vsaj tri. Za papir, zapiske, pisalni pribor … čudil se je, da so ponujali tudi mize brez predalov, nekako invalidne so se mu zdele. Nekatere od njih so sicer imele različne namizne dodatke, za shranjevanje papirja, pisalnega pribora in ostalega, a ti so zavzemali precej prostora, zmanjševali delovno površino …

Kar dobro se je zamotil in pošteno mu je godilo, po vsem tistem pretiranem varuškarjenju oziroma očetovanju. Je pa ugotovil, da se glede mize še ne bo mogel dokončno odločiti, saj je pozabil izmeriti prostor, kamor jo bo postavil. V tisti domači norišnici, ko je komaj čakal, da pobegne, je na to preprosto pozabil … Pravzaprav pa pred Aleškom tako in tako ne bi mogel meriti, saj bi se to otroku zdelo sumljivo in mu potem mogoče ne bi verjel, da gre urejat stvari v zvezi z njegovim vrtcem. Alešek je bil prebrisan, pravi prebrisón, težko ga je bilo obrniti.

Filip je že zapuščal nakupovalno svetišče, ko je opazil izvesek še ene trgovine s pohištvom. V njej so prodajali stilne kose. Nove seveda, kopije zgodovinskih stilov ali pa takšne, ki naj bi vsaj približno dišali po starinskem. Tudi tam je naletel na dve spodobni mizi, še posebej pa mu je bil všeč širok temen mizón iz masivnega lesa ali vsaj njegovega dobrega posnetka. Takšna miza bi njegovemu pisateljskemu početju pridala nekaj prave patine, ga nekoliko povzdignila. Avtor, ki ustvarja za takšno mizo, že ne more biti kar tako ali pa tega vsaj opaziti ni. Videz je pomemben, tudi pri pisalni mizi.

Potem se je Filip dokončno otresel pohištvene omame in spoznal, da mora takoj domov. Alešek je bil že kar predolgo sam, Filipov izlet se je zavlekel bolj, kot je ta predvideval, in oddaje o belih medvedih, s katero naj bi se med njegovo odsotnostjo zamotil otrok, je bilo verjetno že zdavnaj konec. Zaskrbelo ga je in naenkrat se mu je zelo mudilo. Pobeg iz vsakdanjosti, ki mu je sprva prinesel olajšanje, se mu je začel zdeti lahkomiseln, še posebej, ko so mu skozi glavo začeli brzeti črni scenariji. Kaj vse se lahko zgodi petletniku, ki je sam v stanovanju! Marsikaj, čeprav je bil Alešek miren in razsoden fantiček. Vsaj po navadi, kadar ni trmoglavil in imel čudnih fiksnih idej ali preveč navdihujočih zamisli. Še dobro, da je bil otrok zaklenjen v stanovanje in ni imel ključa, drugače bi se lahko kar sam odpravil po travo. Park je bil čisto blizu, le čez cesto je bilo treba. Po drugi strani pa bi bilo bolje, da bi mali imel ključ. Za primer požara na primer ali kakšne druge nesreče … A požara ne bo! se je prepričeval Filip. To bi bila res prehuda kazen za dve uri njegove svobode. To se res ne more zgoditi. Otrok se je k sreči bal štedilnika, še posebej plinskega plamena … Še največja nevarnost sta bila balkona. Alešku je sicer že vsaj stokrat zabičal, naj sam nikoli ne hodi nanju, bila pa sta tudi zaklenjena. A ključa sta bila kar v vratih, pozabil ju je vzeti iz njih. Hitro domov!

Med vožnjo proti domu je začelo nenadoma deževati. Kar iz ničesar. Spremenljivo vreme. Filip je vključil brisalce, a jih že kmalu izključil. Desni brisalec je namreč začel zaostajati, premikal se je sunkoma in le približno sledil ritmu svojega levega kolega. Očitno ga je zmanjkovalo in le še vprašanje časa je bilo, kdaj se bo čisto pokvaril. Zato je Filip brisalce izključil, da bi neizbežno premaknil nekam v prihodnost ali da bi se neubogljivi brisalec do prihodnjega dežja morda čudežno popravil kar sam od sebe, tako kot se je pokvaril. Na srečo je padlo le nekaj kapelj in voziti je bilo mogoče tudi brez brisalcev.

Vračal se je po isti poti, a svojemu bloku se ni mogel niti približati. Že daleč pred njim je naletel na cestno zaporo. Ob njej je stal policist, mlad, a zelo resen policón, ki ga je Filip vprašal, kaj se je zgodilo. »Predsednikov obisk,« je skopo pojasnil uniformež, ki kljub Filipovim vprašanjem ni hotel povedati nič bolj natančnega. Le z roko je kazal, naj Filip obrne, in se odpelje po poti, po kateri je prišel.

Saj res, predsednikov obisk! se je spomnil Filip. Zato vsi ti polcóni, tale zdaj in oni prej. Nekje je nekaj prebral o tem ali morda slišal po radiu. Vedel je, da se Marnu približuje predsednikov obisk, a nikoli ni ujel datuma ali pa ga je mogoče pozabil, zamešal med vse druge v svoji glavi.

Obrnil je in po stranskih ulicah hitro obvozil približno pol mesta ali pa je bilo morda malce manj. Njihovemu bloku ob Glavnem trgu se je poskušal približati z nasprotne strani, pa ni bil nič uspešnejši kot prej. Njegovo upanje, da na tisti strani zapore še ni, je bilo votlo. Zgradbe, v kateri je sameval Alešek, mu ni uspelo videti niti od daleč. Začelo ga je resno skrbeti, saj je bil že zelo pozen, otrok pa že vse predolgo sam. Sranje!

Najprej je pomislil, da bi se poskušal zapori izogniti še na kakšnem mestu, morda bi lahko našel stransko ulico, na katero policóni ali komunalci ali kdor koli že še niso namestili tiste rdeče-bele deske na kovinskih nosilcih, a presodil je, da bi s tem zgolj še naprej izgubljal dragoceni čas, še malo odložil srečanje s fantonóm. Raje je parkiral in se peš napotil po pločniku.

Po nekaj deset hitrih korakih je spoznal, da je na napačni strani ceste. Stopil je do traku ob njej, da bi šel čez, a ga je zaustavil strogi klic policóna, ki je stal v bližini. Uniformež je nepopustljivo odmahoval s kazalcem in kazal pripravljenost na odločno posredovanje, če se mu Filip ne ukloni, zato je ta raje opustil svojo namero in odhitel naprej. Bo že šel čez, pozneje, malo naprej, mogoče kje, kjer ne bo nobenega policóna ali pa vsaj ne tako neizprosnega. A ko se je vedno bolj bližal bloku, je spoznaval, da ne bo lahko. Ob cesti je bilo vse več ljudi in uniformeži so stali blizu njenega roba in jih pozorno motrili. Mogoče je priložnost ravno v tem, da morajo paziti na več ljudi, zato se jim bo morda le uspel izmuzniti na drugo stran. Kaj pa je to takega?! Le čez cesto bi rad!

Prišel je do stranske ulice, ki se je tam srečevala z glavno. Tudi ob tej je bil trak, potegnjen še vse do konca ulice, kjer je bila zapora, zato ni mogel čez. Tudi tam so pazili, a vseeno je našel mesto, kjer ni bilo v bližini nobenega policóna, in jadrno stekel čez. Kakšen od uniformežev ga je gotovo videl ali pa tudi ne, odzval se ni nobeden. Seveda, zakaj pa bi se naj?! Kaj pa je to takega, če človek na hitro steče čez?! Nihče ni oškodovan, zanj pa je to tako pomembno.

Uspeh mu je vlil upanje, po stranskih poteh je obšel Glavni trg, kjer je bila gneča največja, in že je bil ob novi ulici, ob novem trakónu. Tokrat je bilo težje priti čez, poskusiti je moral kar trikrat, a na koncu mu je uspelo in kako mu tudi ne bi. Le kdo lahko zaustavi očeta, ki hiti k svojemu fantónu?!

Zdaj je bil že čisto blizu njihovega bloka, še sto, dvesto metrov, nato še enkrat čez cesto, in že bo tam. Za trenutek je tehtal, po kateri poti naj krene, a se je odločil, da gre kar naravnost, po najbližji, mudilo se je, morda mu uspe kar tam. Že prej je na vrhu ene sosednjih zgradb opazil postave, najbrž policóne ali kakšne agente, mogoče celo ostrostrelce. Prave izredne razmere, Alešek pa sam doma! Le kako je lahko spregledal datum predsednikovega obiska? Pa tudi ona ni nič omenila. Verjetno bi, če bi vedela, a gotovo ni vedela ali pa se ji je zdelo, da ni pomembno, da se jih to ne tiče. Že brez tega so imeli dovolj skrbi. Opremljanje stanovanja, pa Aleškov vrtec …

Ljudi je bilo tam veliko, njihov blok je pač stal ob Glavnem trgu. A mrzličnost njihovega pričakovanja se ni mogla meriti z nemirom, ki je poganjal Filipa. Šel je mimo glasnega prodajalca balonov, nato pa na levi, ob prehodu za pešce, po katerem je navadno prečkal ulico, opazil skupinico fotoreporterjev. Da bi se jim izognil, se je v množico prerinil nekoliko nižje. Ob tem se je zaletel v neko veliko babnico, ki je sočno zaklela in ga pošteno lopnila po hrbtu. A ni se bodel z njo, mudilo se mu je k cesti in potem čez … ali pa bo moral vseeno še malo naprej po ulici? Bila je poštena gneča, a kdo ve, morda je bila prav v tem prednost, priložnost, da se izmuzne kot pravi izmuzek.

Med negodovanjem čakajočih na predsednika je dosegel trak ob cesti in kar takoj poskusil iti čez. Ni šlo. Najbližji policón ga je opazil in ga s srditim gibom roke ter vzklikom zapodil nazaj. Tečkón! Filip se je nato za korak odmaknil od ceste in se, za prvo vrsto zbranih, prerinil nekaj korakov stran. Tam je poskusil znova, a zopet neuspešno. Čeprav je bil tokrat v območju sosednjega uniformeža, je ni odnesel nič bolje kot prej. Tudi ta je bil pozoren, njegov pogled pa zelo strog, že kar grozeč. Se tako vede do državljanov! Do tistih, ki so jim kupili njihove modre uniformice! Rekel je policónu, da mora čez, nujno, da je tam njegov otrok, a okameneli obraz je le brezčutno odkimaval, kot da ga ne bi razumel ali pa bi bil malo neumen ali pa zloben, saj Filipove želje vendar ne bi smelo biti tako težko razumeti …

Filip je zdaj vprašal moškega ob sebi, bil je nekako njegovih let in zdel se mu je še najbolj zaupanje vzbujajoč, kdaj pravzaprav že pride predsednik, bo to kmalu ali kaj? Ker če bo to kmalu, potem mu zanesljivo ne bo uspelo takoj čez, mu bo pa gotovo uspelo, ko se predsednikova kolona odpelje mimo in policóni izgubijo razlog za svojo strogost. Filipu se je zazdelo, da je moškega vprašanje zmedlo ali pa ga morda ni vprašal dovolj jasno in glasno. To je bilo povsem mogoče, še posebej, ker je bil Filip tako živčen in razdražen, pravi razdražón. Vprašanje je zato ponovil glasneje: »Kdaj pride predsednik, ali kmalu?« Moški je zdaj odgovoril, rekel, da verjetno kmalu, čez nekaj minut, pet, deset, petnajst … Filip bi raje slišal, da se bo zgodilo vsak hip. Odgovor ga ni zadovoljil in kar naenkrat se ni mogel več zadržati, udarilo je iz njega in ljudem okrog sebe je začel pojasnjevati svojo stisko. Govoril jim je, da živi tam čez, skoraj naravnost, v tistem bloku tam, ob križišču, v stanovanju na vrhu, tisti balkon tam, čisto zgoraj. In tam notri, za balkonom, v stanovanju, je njegov otrok …, sam je doma in on mora k njemu, ker otrok je še majhen, komaj pet let je star, zato mora on hitro k njemu. Še posebej, ker je tako majhen otrok lahko sam kvečjemu kakšno urico, morda malce več, veliko več pa ne … in zato mora nujno domov, čez cesto, pa ga ne spustijo … »Zares! Kakšni ljudje, ti policaji! Ali res ne razumejo,« je Filip že skoraj kričal proti najbližjemu uniformežu in ob tem krilil z rokami.

Potem je Filip nenadoma opazil moškega, ki je z druge strani ceste, iz smeri njihovega bloka, prihajal proti njemu ali pa je šel vsaj približno v njegovi smeri. Ne, tisti močni starejši dedec s slušalko v ušesu, očitno nekakšen agent ali morda policón v civilu ali nekaj takega, je res šel naravnost proti njemu. Pred njim se je ustavil in ga osorno vprašal, ali je kaj narobe. »Narobe, narobe …, seveda je narobe,« mu je začel pojasnjevati Filip in mu povedal, da mora čez cesto, da je nujno, pa ga ne pustijo. Tam čez stanuje, v tistem bloku ob cesti, ja, v tistem najbližjem. Nekaj korakov, pa je doma, in nujno mora tja, še posebej, ker ima otroka, ki je sam v stanovanju. K njemu mora, nujno, saj tega menda ni tako težko razumeti … Tisti moški, ki se sploh ni predstavil, je pa bilo nekako samoumevno ali vsaj približno samoumevno, kakšna je njegova vloga, zato se Filip ob to ni obregal, mu je nato rekel, da v blok ne more, in ga vprašal, v katerem stanovanju pravzaprav živi. Filip je povedal, da v zgornjem, tam, tisti balkon, pokazal z roko in že kdo ve kolikič ponovil, da mora res nujno domov. Moški je od njega zahteval kak dokument in Filip je preiskal žepe in našel vozniško dovoljenje. Agent ali policón v civilu ali kar koli je že bil, si ga je ogledal, ga spravil v žep, potem pa Filipa trdno prijel pod roko in ga potegnil proti sebi. Filip bi se ga, v svoji razdraženosti, v prvem hipu najraje otresel, a je spoznal, da ga moški misli odvesti čez cesto, kamor si je pravzaprav želel, zato se mu ni upiral. Motilo ga je sicer, da ga je med hojo tako trdo držal, a cilj je bil z vsakim korakom bližje in to je bilo najpomembnejše.

Na drugi strani ceste, ko sta se prerinila med navzočimi, tik mimo skupine otrok, ne dosti starejših od Aleška, pa dedec Filipa ni izpustil, kot je ta pričakoval, da se bo zgodilo, ampak ga je peljal še naprej. Sta pa še vedno hodila v pravi smeri, proti vhodu v blok, kar je bilo Filipu kar prav. Mogoče ga bo izpustil šele tik pred vrati, pred katerimi je stal omarasti mladenič, tudi s slušalko v ušesu, očitno kolega močnega dedca. A zakaj mu je moški prej rekel, da v blok ne more, zdaj pa ga pelje prav tja? Saj ni važno …

Že v naslednjem trenutku je Filip spoznal, da pravzaprav ne gresta k vhodu v blok, ampak k bližnjemu vhodu v kavarnico. »A greva na kavo ali kaj?« je nestrpno vprašal. Moški ni odgovoril, le potisnil ga je skozi steklena vrata in stopil za njim. Notri ga je, še vedno ga je trdo držal za roko, odvedel v zadnji del prostora in ga posadil za mizico blizu pulta s slaščicami. »Hvala, ne bi sladkega,« je poskušal duhovičiti Filip, a moški je še kar molčal. Potem je poklical enega svojih kolegov, ki je prej skozi velika okna lokala pozorno opazoval okolico, mu izročil Filipovo vozniško dovoljenje in mu velel, naj preveri podatke. Dedec, očitno je bil visoko na hierarhiji slušalkarjev, je potem kar odšel, ne da bi Filipu kar koli pojasnil ali mu vsaj kaj namignil. Kar odšel je … Filip je bil zaprepaden. Moškemu, ki je zrl v njegovo vozniško, kot da bi bilo ne vem kakšno odkritje, je začel pojasnjevati vse, kar je v zadnjih minutah že tolikokrat pojasnil, a na krtačko pobritega mladeniča to očitno ni zanimalo. Z gibom roke in namrgodenim obrazom je jasno pokazal, da se ne bosta prav nič pogovarjala ali pogajala ali o čemer koli dogovarjala. To bi presegalo njegova pooblastila, je spoznal Filip. Tale bo le izvršil, kar mu je oni ukazal, preveril podatke in pazil nanj. A kako bo potem onemu sporočil o svojih ugotovitvah? A, slušalke! je bila odrešilna misel. Filipa je kar razganjalo od nemoči, a spoznal je, da preprosto mora malo počakati, toliko, da mladenič preveri tiste podatke, nato pa bo zahteval, da takoj pokliče svojega nadrejenega, ki bo odredil njegovo izpustitev. Zakaj pa naj bi ga imeli tam, v tisti kavarnici, ki je bila očitno začasno spremenjena v prostor za pridržanje. Ali mislijo, da je nevaren predsedniku ali kaj?! Trapasto.

Filip se je potem spomnil nečesa, kar ga je spravilo v slabo voljo. Med podatki na vozniškem dovoljenju je bil vendar še naslov njihovega prejšnjega stanovanja, ni še imel časa, da bi si uredil novo vozniško, pri vseh ostalih opravkih. In tisti mrki silak gotovo primerja njegovo istovetnost in povezanost z novim stanovanjem, zgoraj nad kavarno. Absurd! Sedi tu spodaj, naravnost pod svojim stanovanjem, v katerem je Alešek, in neki cepec bo zdaj ugotovil, da on pravzaprav ne živi tam, ker še ni zahteval dokumentov z novimi, svežimi podatki. Tudi na osebni izkaznici in na potnem listu je imel še stari naslov, pravzaprav je bil ta verjetno še v vseh uradnih zbirkah podatkov, brihtnež s slušalko pa bo gotovo potreboval vsaj pol ure, da to ugotovi, in potem bo to verjetno štel za nekakšen dokaz. Česa že? Filip se je k sreči spomnil rešitve in hitel mladeniču razlagati, da ima na vseh dokumentih še podatke o prejšnjem, starem bivališču, ker so se pred kratkim preselili. A zdaj živijo tu, prav v tem bloku, štiri nadstropja nad to kavarnico in to lahko tudi dokaže. Je solastnik tega stanovanja, lastnica druge polovice je žena, in oba sta že vpisana v zemljiško knjigo. Tam naj preveri! Tam bo dobil sveže podatke! Slušalkar ga je sicer poslušal, si celo nekaj zapisal v majhno beležnico, ki jo je potegnil iz žepa, a še naprej je preverjal nekaj svojega, nadaljeval prej začeto. Filip mu je še enkrat poskusil pojasniti, da to nima smisla, a v odgovor je zopet dobil le neprijazno namrgodeni obraz. Zaplankón! je obupano zaklel v sebi.

Otrok

Oddaje o belih medvedih je že zdavnaj konec, očija pa še vedno ni. Aleš je še vedno sam. Zdaj je na televiziji že druga oddaja. O kengurujih. Kenguruji so hecni. Alešu se zdijo kot eni veliki debeli zajci. In velike noge imajo, kenguruji. Zato skačejo še dlje kot zajci. In veliko dlje kot kunci. Ampak, Aleš ugotovi, da je to oddajo o kengurujih že gledal. Še precej dobro se je spomni. Začne se dolgočasiti. Gleda okrog sebe. Stanovanja še ne pozna dobro. Mora se ga še navaditi. Ni še dolgo, kar so se preselili. Tu je vse drugače. Imajo tudi veliko rožo, ampak takšno, ki sploh nima cvetov. Ima samo liste, cvetov pa ne. Listi so veliki in imajo luknje. Ta roža ima tudi neke stvari, ki se Alešu zdijo kot kačice. Vse okoli štrlijo. Kot kakšne lovke pri hobotnici. Tudi o hobotnicah je Aleš že gledal oddajo. To rožo so dobili pred kratkim. Prinesla sta jo dva, ki sta bila na obisku. Dva ki nimata otrok, ker jih on ne more imeti. To je Aleš slišal, ko je mami to povedala očiju. Takrat ko so živeli še v starem stanovanju. Takrat sta mami in oči spala na eni strani velike omare, Aleš pa na drugi. Mami in oči sta se v postelji včasih pogovarjala. Aleš je včasih poslušal. Kar dobro se je slišalo. Tako je slišal, da tisti moški ne more imeti otrok. Z njim in s tisto žensko so enkrat šli skupaj na sprehod. Ko so še živeli v starem stanovanju. In takrat ga je tista ženska kar nekaj objemala. In hotela ga je voditi za roko. Alešu je bilo zoprno, da ga objema. Objemanje je imel rad samo, če ga je objemala mami. Ali pa oči. Včasih tudi babi ali pa teta. Ampak ni pa imel rad, da ga objemajo drugi ljudje. Tista ženska pa ga je kar vlekla k sebi. Najraje bi jo ugriznil v jošek. Tine iz starega vrtca mu je povedal, da se tako naredi, kadar te objema kakšna babnica. Takšna, ki te kar duši. Ugrizneš jo, potem pa neha. Tine je rekel, da je to že naredil. Aleš mu je verjel, ker je Tine zelo pogumen. Enkrat je celo rešil mucko z drevesa. Čisto zraven starega vrtca. Splezal je na kontejner za smeti in vzel mucko z veje. Potem so mu vsi ploskali. Ampak vzgojiteljica je bila jezna. Ker so odprli ograjo. Ampak če je ne bi, ne bi mogli pomagati mucki. Tudi Aleš je pomagal. Rinil je Tineta, da je lahko zlezel na smetnjak. Tine je pogumnejši od Aleša. Zato Aleš tudi še ni ugriznil nobene ženske v jošek. Tudi tiste ne, takrat, ko so šli na sprehod.

Potem sta tista ženska in moški prišla na obisk v novo stanovanje. Aleš je bil presenečen. Mislil je, da v novem stanovanju ne bo videl tistih ljudi, ki jih je v starem stanovanju. Tako kot v novem vrtcu ne bo videl tistih otrok, ki jih je v starem. Tako sta rekla oči in mami. Ampak to mogoče velja samo za otroke. Ker tista moški in ženska sta vseeno prišla in prinesla tisto grozno rožo. Ima neko čudno ime in oči je rekel, da ga ima zato, ker je strašljiva. Res je strašljiva in Aleš se je malo boji. Oči pa ne. On ima rad strašljive stvari. Ampak … ko sta prišla tista ženska in moški, je Aleš pomislil, da pa ta selitev mogoče vseeno ne bo tako huda. Da ne bo čisto tako, da bi vse staro ostalo tam, kjer je bilo, in bi zdaj prišlo vse novo. Če je zdaj že spet videl tale dva, bo mogoče tudi v novem vrtcu srečal koga, ki ga že pozna. Zakaj pa ne! Oči in mami mu nista povedala vsega. Tudi tokrat sta na marsikaj pozabila. Tako kot vedno. In potem mora Aleš sam ugotavljati kako in kaj.

Aleš je vesel, da ima njihovo novo stanovanje dva balkona. In oba sta večja, kot je bil balkon v starem stanovanju. Ampak Aleš ne sme na balkon, kadar je sam doma. Mami in oči sta tako rekla. Oba. Mami in oči, ki pa ju zdaj ni. Odšla sta in pustila Aleša samega. On ve, da mora ubogati. Ampak najbolj mora ubogati takrat, ko sta oči in mami doma. Takrat ko ju ni, mu mogoče ni treba ubogati tako zelo kot drugače. Saj onadva tega ne bosta vedela in zato ne bosta nič žalostna.

Tista strašljiva roža stoji ob oknu v dnevni sobi. Čisto zraven vrat na balkon. Zaradi nje Aleš ne mara hoditi na tisti balkon. Včasih se mu zdi, da bi ga tista roža lahko zagrabila. Tako kot hobotnica. Onadva, ki sta jo prinesla, nista mogla imeti otrok. Zdaj bi mogoče rada, da ga tiste lovke zgrabijo, in potem bosta tudi njegova mami in oči brez otrok. Potem se bodo oni lažje družili. Ker Aleš je enkrat slišal, ko sta se oči in mami v postelji za omaro pogovarjala o tem. Da se po navadi družijo ljudje, ki imajo otroke, med seboj. Tako sta rekla. Tisti, ki jih nimajo, pa tudi. Vsi drugi, s katerimi so šli Aleševi kdaj na sprehod ali v živalski vrt, so imeli otroke. Samo tista dva ne. Alešu se to zdi čudno. Zdi se mu tudi sumljivo, čeprav besede sumljivo še ne razume čisto dobro.

Zaradi tiste rože hodi Aleš samo na drugi balkon. Čeprav se je boji vedno manj. Hodi na tisti balkon, na katerega se pride iz kuhinje. Tudi vrata na tisti balkon je lažje odpreti. To je ugotovil, še preden so dobili tisto rastlino. Zato si je kmalu izbral svoj balkon. Tistega drugega pa naj ima oči. On ima rad strašljive stvari.

Aleš pusti televizijo prižgano. Tako se mu zdi, da ni sam. Tam so tudi tisti kenguruji, ki jih že pozna. En njihov drobcen mladiček ravno leze v vrečo. V tisto, ki jih imajo mame kengurujke. Aleš se spomni na svoje kunce in zajčke. Gre v svojo sobo in izbere dva kunca in enega zajca. Peljal jih bo na sprehod. Na balkon. Tam jim bo pokazal razgled. Velike hiše in velika drevesa na drugi strani ceste. Mogoče jim bo tudi pokazal, kako visoko je njihovo stanovanje. Jim dovolil, da pokukajo skozi ograjo. Dol, proti cesti in pločniku. Zelo visoko je. Le eden po eden bodo lahko gledali. On jih bo močno držal. Nobeden ne bo padel, ker bi se potem ubil. On jih bo močno držal. Ali pa rajši ne. Bilo bi zelo nevarno. Mogoče jim bo rajši pokazal velik svetleč napis. Na eni od velikih hiš je. Na drugi strani ulice. Alešu se zdi zelo zanimiv. Videl ga je enkrat, ko je v temi gledal skozi okno svoje sobe. To je bilo takrat, ko sta tista dva prinesla strašljivo rožo. Aleš je šel takrat spat bolj pozno. Oči in mami sta pozabila na njegovo uro. Tudi na risanko. Kar naenkrat je bila tema. Aleš je bil žalosten, ker ni gledal risanke. Bil je tudi malo jezen. Nikoli ni šel spat brez risanke. Takrat pa je moral. Ampak videl je tisti napis. Spravljal je svoje igrače v zabojček in šel po žirafo, ki rada gleda skozi okno. Žirafe imajo dolge vratove in zato daleč vidijo. Aleš zato svojo plišasto žirafo pogosto postavi na okensko polico. Da daleč vidi. Zvečer pa jo da spat in tako je videl tisti napis. Kako se je bleščal v temi! In ni bil ves čas pri miru! Prižigal se je in ugašal. Naokoli pa so bile še takšne črte. Različnih barv. Dve po dve sta se prižigali. Dokler niso vse svetile. Potem so vse tiste črte naenkrat ugasnile. In svetil se je samo še napis na sredini. Potem pa sta se zopet prižigali po dve in dve črti ob straneh. Dokler niso gorele

vse … Bilo je zelo zanimivo in mami je Aleša in žirafo komaj spravila od okna. Ker sta morala spat. Mami je potem Alešu rekla, da bo jutri gledal naprej. Ko se bo boljše videlo. Ampak naslednji dan je Aleš ugotovil, da ni tako. Tisti napis je res našel, ampak bil je čisto drugačen kot v temi. Skoraj nič zanimiv. Precej dolgočasen. Mami verjetno sploh ni vedela, kaj Aleš gleda. Zato je to rekla. Se tako zmotila. Starši včasih kar nekaj rečejo. To je ugotovil že prej. In zdi se mu čudno, da je tako. Ko pa starši vendar toliko vedo! Čudno.

Potem se je Aleš odločil, da bo enkrat ponoči vstal. Da bo lahko gledal tisti napis. Dolgo bo gledal. Natančno si ga bo ogledal. Mogoče bo celo ugotovil, kaj tam piše. Saj že skoraj zna brati. Mogoče ga bo gledal celo noč. Mami in oči pa sploh ne bosta vedela. Bil je vesel, da ima svojo sobo. Čeprav je v njej samotno in ne more poslušati, o čem se oči in mami pogovarjata za omaro. Ampak še nikoli mu ni uspelo. Ponoči vstati. Kar nekako pozabi na to. Ponoči, ko spi. Spomni se, da bi bilo dobro, da bi ga kdo zbudil. Kakšen od njegovih zvestih kuncev, ki so prav tako pogumni kot očijevi vitezi in gusarji. Najprej jim bo z balkona pokazal tisti napis. In razložil jim bo, da je ta v temi čisto drugačen. Veliko lepši. Hoteli ga bodo videti v temi in on bo rekel, da jim ga bo pokazal. Ampak morali ga bodo zbuditi. Enega bo določil. Tisti bo takrat spal z njim in ga zbudil. In potem bodo gledali. Vse kunce in zajce bo postavil na žirafino okensko polico. Potem bodo videli, kako lep je tisti napis v temi.

Dobro je, da je Aleš pustil televizijo prižgano. Če pride oči, bo hitro smuknil nazaj in rekel, da je ves čas gledal oddaje o živalih. Aleš gre na hodnik in prisluškuje. Posluša, ali oči prihaja po hodniku ali po stopnišču. To se včasih sliši. Kadar kdo hodi glasno ali pa je zelo blizu. Zdaj nič ne sliši. Tudi dolga ušesa kuncev in zajca ne slišijo nič. In ta zelo dobro slišijo. Gredo na balkon. Aleš vrata odpre brez težav. Močno jih mora potegniti, ampak gre. Vzame svoje živali v naročje in stopi ven. Tam kunca in zajca položi na tla za vrati. Zdi se mu, da so tam najbolj na varnem. Visoko je. Njihovo staro stanovanje ni bilo tako visoko. Iz njega se ni videlo tako daleč. Aleš se čisto približa ograji. Višja je od njega. Z rokama se močno oklene pokončnih železnih palic in pogleda med njima. Glave ne more potisniti skozi. Prevelika je že. Aleš ni več zelo majhen. Zato ne razume, zakaj je očija in mami tako strah zanj. Ne more kar pasti z balkona! Saj ima balkon ograjo! Ograja je močna. Močnejša od Aleša. Preizkuša jo z rokama, a je ne more niti premakniti. Še zatresti ne. Aleš namerava svojim zvestim živalim pokazati svetlobni napis, a pogled navzdol ga zmede. Spodaj je vse polno ljudi. Zelo majhnih ljudi. Ampak Aleš ve, da v resnici niso tako majhni. Tako se samo zdi, zato ker je on tako visoko. To mu je oči že vse povedal. Že zdavnaj. Že dolgo to ve.

Zaradi vseh tistih ljudi spodaj Aleš skoraj pozabi, zakaj je prišel. Potem se spomni in vzame v naročje prvega kunca. Močno ga stiska, da kunec ne bi padel. Nese ga k ograji in ga drži med palicama. Pove mu za tisti svetlobni napis in mu ga pokaže. Razloži mu tudi, da napis sveti samo v temi in da je takrat veliko lepši. Takrat bi si ga bilo treba ogledati. Ko se Alešu zazdi, da je kunec videl dovolj, ga položi nazaj na tla. Nato napis pokaže še drugemu kuncu in zajcu. Oba si ga z zanimanjem ogledata. Zanima ju tudi, zakaj je tam spodaj toliko ljudi in zakaj so tako majhni. Aleš vsem trem razloži, kako je z velikostjo in višino. Zakaj je spodaj toliko ljudi, tega pa tudi sam ne ve. Svojim ljubljenčkom pove, da bo še malo pogledal dol, in to mogoče ugotovil. Aleš gleda dol, a ničesar ne ugotovi. Vidi zelo veliko ljudi, ampak ne ve, zakaj so tam. Stojijo pri miru, kar je čudno. Ljudje po pločnikih po navadi hodijo. Ti pa samo stojijo in vse polno jih je. Mogoče je tako zato, ker nekateri ljudje ne gredo naprej. Kar ustavili so se, drugi ljudje pa še prihajajo … Ampak ne morejo mimo. Zato se tudi oni ustavijo. In tako je ljudi vedno več. Če bi tisti, ki so spredaj, odšli naprej, bi lahko odšli naprej tudi tisti, ki so za njimi. Potem ne bi bilo več toliko ljudi. Ker bi ljudje odšli naprej. Ampak, zakaj tisti spredaj kar stojijo? Aleš pozorno gleda in opazi nad cesto trakove. Ponekod opazi tudi ograje. Podobne, kot je ograja njihovega balkona. To mora biti razlog! Nekdo je nastavil tiste ograje in trakove, zdaj pa ljudje ne morejo mimo. Ampak se morajo ustaviti. Zato se jih je toliko nabralo. Ne upajo si čez. Čeprav bi čez tisti trak verjetno lahko prišli. Ampak na cesti so policaji. Oni jim ne pustijo. Zato ljudje kar stojijo. In jih je vedno več. Ker ves čas prihajajo še novi.

Aleš to pove kuncema in zajcu. Reče, naj si dobro zapomnijo, da bodo tudi ostalim živalim povedali, kar jim je on. Vseh ne more prinesti ven, zato bodo ostalim oni vse povedali. Potem Aleš med majhnimi ljudmi spodaj opazi balone. Nič ne dvomi, da so to res baloni, čeprav se zdijo tako majhni. Balone drži v roki neki moški. Verjetno je samec, ker se Alešu zdi, da balone prodaja sam … Ali pa ni samec, ker je okrog njega veliko ljudi … Aleš se ne spomni več točno, kako je s tem … Takšne prodajalce je že videl. Mami in oči sta mu pri njih že kupila nekaj balonov. Mami mu jih je kupila več, a tudi oči mu jih je nekaj. Potem mu je oči rekel fantón in želel, da mu Aleš reče očkón. Ampak Aleš ne razume, zakaj mu oči včasih pravi fantón. Zdi se mu, da se oči na tak način heca. To je Alešu všeč, ampak vseeno ne razume, zakaj naj bi bil on fantón, oči pa očkón. Oči je pri tem vztrajal in potem je to postala nekakšna igra. Oči je govoril takšne čudne besede in želel, da bi jih tudi Aleš. Nekatere besede si je oči kar sam izmišljeval. To se je Alešu zdelo čudno. Ker to niso bile prave besede. Vseeno pa so bile nekatere hecne. In ta igra se Alešu včasih zdi kar zabavna. Ustreže očiju in si izmisli nekaj besed. Ampak nikoli ne pozabi, da tisto niso prave besede. Da je samo takšna igra. Oči pa se včasih obnaša, kot da tega sploh ne ve. Čudno.

Nenadoma se Alešu zazdi, da iz stanovanja nekaj sliši. Ampak ni čisto prepričan in spomni se tudi, da je pustil prižgano televizijo. Verjetno je slišal kaj iz televizije. Iz oddaje o kengurujih, ki so takšni kot eni veliki zajci. Tisto, kar se mu je zdelo, da je slišal, je bilo čisto drugačno, kot se sliši odklepanje vrat. Odklepanje bi takoj prepoznal. In oči bo odklepal. Ko pride. Aleš pomisli, da bi šel vseeno pogledat, kaj se je oglasilo. Ampak potem rajši še naprej gleda balone. Drugačni so kot druge krati. Še nikoli jih ni videl tako od zgoraj in tako majhnih. Zdijo se mu kot kakšen čuden cvet ali kot kakšna lepa risbica. Z vodenimi barvicami. Metka je risala najlepše … Vidi, da je vmes tudi en moder balon. Tisti mu je najbolj všeč. Takšne lepe barve je. Ni niti preveč temen niti preveč svetel. Če bi bil zdaj spodaj z mamico ali z očijem, bi si zaželel tistega. Ampak če bi bil spodaj, ga mogoče sploh ne bi videl. Ker je modri balon čisto na sredini. Okrog je vse polno drugih balonov, ki niso tako lepi. Če bi bil tam, bi verjetno dobil kateri drug balon, ne modrega. Tega se vidi samo od zgoraj. Aleš se zamisli …

Nato se mu zazdi, da bi bilo bolje, da gredo noter. On, kunca in zajec. Oči bi zdaj res že moral priti. Še nikoli ni česa urejal tako dolgo. Bolje, da ga počaka notri. Pred televizijo. Vzame svoje živali, takrat pa zopet nekaj zasliši. Zdaj čisto jasno. Prihaja od zgoraj. Aleš pogleda navzgor in zagleda glavo moškega brez las. Moški je grd, iz ušesa pa mu štrli žica. To se zdi Alešu strašljivo. Moški je prej rekel: »Hej!« To je Aleš jasno slišal. Potem moški še nekaj govori, a ga Aleš sploh ne sliši prav. Prestrašen je, zato gre hitro noter. Ob tem mu iz naročja pade eden od kuncev. Preostale živali hitro odloži na kuhinjsko mizo. Potem se vrne k balkonskim vratom. Skozi steklo na njih pogleda, ali je tisti grdi moški skočil na balkon. Ne vidi ga. Aleš se trese. Zdaj mora biti pogumen! Rešiti mora kunca. Spusti se na kolena in previdno odpre priprta vrata. Gleda. Moškega ne vidi. Roko previdno stegne proti kuncu. K sreči ta ni daleč. Zagrabi ga in ga hitro potegne k sebi. Potem z obema rokama sune vrata. Močno obrne kljuko. Zaklene. Tako! Še zaveso pred vrati zagrne, da nihče ne bo videl noter. Potem vzame plišasto žival in še oni dve z mize. Nese jih nazaj v svojo sobo, a ravno ko je na hodniku, pri vratih pozvoni.

Tokrat mu padejo iz naročja vse živali. Aleš se za njimi sesede na tla. Ob tem gleda proti vratom stanovanja. Na sredi vrat je debelo steklo z vzorčki. Ni široko. Odrasel človek skozi odprtino ne bi mogel noter. Mogoče bi noter prišel otrok. Če bi razbil steklo. Steklu se zdaj približa senca. Tistega pred vrati. Aleš ve, da je to tisti grdi moški. Z žico iz ušesa. Moški zdaj tolče po vratih. Aleš vidi obris njegove glave. Čisto k steklu jo tišči. Aleš se naredi čisto majhnega. Splazi se za omaro za čevlje. Tam ga oni ne more niti malo videti. Živali pusti na tleh. Ne upa si jih pobrati. Boji se, da bo moški razbil vrata. Prišel noter. Naredil kaj hudega. Oči in mami sta večkrat rekla, da ne sme nikomur odpirati. Ko je sam. Da je lahko nevarno. Da hodijo okrog razni čudni ljudje. Ja, ta je res čuden. S tisto žico …

Alešu se zdi, da preglasno diha. Da ga oni pred vrati lahko sliši. Zato ne bo nikoli odšel. Nekako bo prišel noter … Aleš se prime za nos in preneha dihati. Kmalu mu zmanjka zraka. Spusti nos in vdihne še glasneje kot prej. Spet se prime za nos. Posluša … Nič ne sliši. Potem pa, kot da sliši korake. Ki odhajajo. Stran od vrat. Nato zasliši korake na stopnicah. Moški odhaja!

Aleš globlje vdihne. Malo se odmakne od omare in se v njenem zavetju uleže na trebuh. Previdno pokuka izza nje. Glavo ima čisto pri tleh. Skozi steklo ne vidi ničesar več. Vse je tako kot po navadi. Korake komaj sliši. Zdaj pobere zajca in kunca. Se s hrbtom nasloni na omaro, stiska živali v naročje. Trese se. In zelo ga zebe. Kot bi bil bolan. Ampak on ni bolan. Samo strah ga je. In očija pogreša. In mami.

Ko se za silo pomiri, odide Aleš v dnevno sobo. Oddaja o kengurujih še vedno traja. Zdaj je tisti mladiček že precej večji. Že tudi sam skače. Ob mamici. Aleš pa je sam. Odide na stranišče. Z zajcem in s kuncema. Ampak ne tišči ga lulat ali kakat. V stranišče gre zato, ker je to najmanjši prostor v njihovem stanovanju. Tudi v starem stanovanju je bilo tako. Zato se Aleš tam počuti najbolj varnega. Vseh sten okrog sebe se lahko dotakne, ne da bi vstal s pokrova školjke. Nobenih skritih kotov ni. Ničesar, česar ne bi že poznal. In tudi njegovi sledovi so že tu. Že na dveh mestih je spraskal nekaj barve s podboja vrat. To rad počne. Že v starem stanovanju je to počel. Tam je lahko praskal barvo tudi s pokrova školjke. Tu tega ne more, ker je pokrov drugačen. Bolj trd. Edino, kar ga na stranišču včasih zmoti, so kakšni glasovi. Prihajajo iz odprtine v kotu pod stropom. Pokriva jo mrežica in oči je rekel, da je to zračnik. In iz tega zračnika se včasih slišijo kakšni glasovi. Včasih se mu zdi, da sliši govoriti neke ljudi. Ali pa se sliši kaj drugega. Kakšno vodo, ki teče, ali kaj takega. Vodo, ki nese kakce in lulanje, pa se sliši tudi iz zidu. V zidu je ena taka cev, kjer to teče dol, je rekel oči.

Aleš sedi na zaprtem pokrovu školjke in lušči košček barve s podboja. Kunca in zajec ga pri tem opazujejo. Sedijo v njegovem naročju. Tisti košček barve je začel Aleš luščiti že prejšnji dan. Ali pa mogoče še en dan prej. Ne spomni se več točno. Ampak spomni pa se nečesa drugega. Spomni se, da je že enkrat videl tistega grdega moškega z žico. Tistega, ki je prej gledal na njihov balkon. Videl ga je prav tisti dan, ko je začel luščiti ta košček barve. Tega, ki ga zdaj lušči naprej. Takrat je Aleš sedel na stranišču, ker je moral kakat. In potem je še malo posedel na toplem pokrovu in luščil barvo. Oči ga je čakal v dnevni sobi in mu zaklical, da naj pohiti. Zato je Aleš nehal luščiti barvo in je šel iz stranišča in potem so z očijem in s kunci šli na sprehod. Ampak še preden so prišli do parka, je Aleš videl tistega moškega. Čisto blizu je bilo. Takoj ko so z očijem in s kunci stopili skozi vrata bloka. Tam spodaj pred vhodom se še malo gre pod streho, potem pa se stopi na pločnik. Tisto je ena taka ploščad, kot temu pravi oči. In tam je bila takrat ena luknja. Ena plošča je bila dvignjena in zato je bila v tleh luknja. Aleš je s kunci šel spredaj in jo je takoj opazil. Videl je tudi, da se je v tisti luknji nekaj premaknilo. Zanimalo ga je, kaj se tam notri premika. Zato je stopil bližje. Ampak še preden je kaj videl, ga je dohitel oči. In ga potegnil stran. Kar naenkrat ga je zagrabil za roko in ga potegnil stran. Močno ga je potegnil. Aleša je zabolelo. In eden od kuncev je padel na tla. Oči je mislil, da Aleš luknje ne vidi in da bo padel noter. Zato se je oči zbal. Ampak Aleš je luknjo videl. Celo prej kot oči. In sploh ne bi padel notri. Oči se je zmotil. In takrat je Aleš videl tistega grdega moškega brez las. Stal je blizu luknje. Ko pa je prišel Aleš skoraj do nje, je moški stopil proti njemu. Alešu se je takrat zdelo, da se tudi tisti moški boji, da bi Aleš padel v luknjo. Ampak on sploh ne bi padel. Luknjo je dobro videl. Samo zanimalo ga je, kaj je notri. Kaj se dogaja. Čudno, da očija to sploh ni zanimalo. Samo stran ga je potegnil in sta šla naprej. Nič ni gledal noter, v luknjo. In potem je oči kregal Aleša, da naj pazi, kje hodi. Pa da bi lahko padel notri, je govoril oči, čeprav sploh ni bilo res … Tisti moški takrat ni imel žice. Nič mu ni štrlelo iz ušes. Ampak že takrat je moral nekaj čudnega početi. Le zakaj toliko hodi tam okoli. Enkrat je bil tam spodaj, pri luknji, potem pa spet zgoraj, nad njihovim balkonom. Verjetno je počel nekaj takšnega, da bi bila za to primerna beseda sumljivo, ki pa je Aleš še vedno ne razume čisto dobro. O tem moškem bo moral Aleš obvezno povedati očiju. Ko se bo ta končno vrnil z urejanja. Le kaj toliko ureja … Mogoče pa bo uredil vse, kar je treba, da bo lahko šel Aleš že jutri v vrtec. Pomagal pripraviti prostorček in kupiti vse tiste stvari. Verjetno največ stane ležalnik, pa tudi največ prostora potrebuje. Včasih je imel Aleš ležalnik zraven Metkinega, zato sta se med spanjem lahko držala za roke …

Naenkrat zazvoni telefon. Aleša kar vrže pokonci. Takoj preneha praskati in razmišljati. Telefon! Kaj naj zdaj?! Kadar je sam doma, nikoli ne dviga telefona. Ampak telefon takrat tudi še skoraj nikoli ni zvonil. Mogoče je enkrat ali pa dvakrat. Mami in oči sta mu rekla, naj raje ne dviga slušalke. Kadar je sam doma. Naj ga kar pusti zvoniti. Telefon. Čez nekaj časa bo prenehal. Tako sta rekla. In enkrat ali dvakrat je Aleš tako tudi naredil. Bil je vznemirjen, ko je zvonil telefon. Ampak pustil ga je pri miru in čez nekaj časa je utihnil. Tako kot sta rekla. Ampak zdaj Aleša telefon prestraši. Pomisli, da mogoče kliče mož z žico. Ki je tak kot kakšen zlobec iz stripa. Kak velik lump. Moški ve, da je Aleš doma, in zdaj kliče. Mogoče bi rad od Aleša, da mu odpre vrata. Mogoče bi mu rad to povedal. Ali pa bi ga rad prevaral. Tako kot je volk prevaral sedem kozličkov. V tisti pravljici … Eni od tistih, v katerih živali niso živele v miru. Aleš je ne mara. Ker v njej volk poje kozličke. Ampak na koncu se vse dobro konča. Za kozličke. In tisti volk se je pretvarjal, da je mamica … Mogoče bi mož z žico zdaj po telefonu rekel, da je oči in naj mu odklene vrata. Aleš jih že zna. Čisto preprosto je. Ampak odkleniti jih je mogoče samo od znotraj. Ali pa od zunaj, s ključem. Zato moški ni mogel noter. In mogoče zdaj poskuša s prevaro. Z ukano, tako kot volk. Ampak ne bo mu uspelo. Aleš bo kar lepo ostal na stranišču. In ne bo dvignil slušalke. In oni ga ne bo mogel prevarati … Kaj pa, če ga kliče oči. Da bi mu povedal, da še ureja. Tako dolgo že ureja … Ampak oči nikoli ne kliče. In če bi oči hotel klicati, potem Alešu ne bi rekel, naj ne dviga slušalke. Ker kako pa naj bi Aleš govoril z očijem, če ne sme dvigniti slušalke. Ne, oči že ne kliče. Tisti mož je, grdi, brez las. Neko hudo lumparijo hoče ušpičiti. V njihovem bloku ali nekje v bližini. In zato hoče ukaniti Aleša. Ampak ne bo mu uspelo. Aleš mu ne bo šel na limanice. Ne, pogumen bo, kot so zajci in kunci. In kot je Tine iz starega vrtca … Aleš zelo pogreša očija. Ko se oči vrne, mu bo takoj vse povedal. Vse o tistem grdem lumpu. In oči bo vedel, kaj je treba narediti.

TRETJI DEL

Atentator

Peter je zgroženo gledal močnega starejšega moškega s slušalko v ušesu, ki je z druge strani ceste odločno prihajal ponj. In to prav zdaj, ko se je Peter odločil, da ne bo storil ničesar, da bo pozabil na svojo namero in se potuhnil. Takrat pa se je v njegovih možganih nenadoma ukresala velikokrat prebrana misel: »Dejavni anarhist prezira strah in ne beži pred izzivi trenutka. Še bolj prezira od države plačane morilce, ki jim ne prizanaša …«

Neubogljivo telo, za katero se mu je že ves dan zdelo, da nebogljeno caplja za njegovim duhom in voljo, se je zdaj odzvalo nepričakovano hitro, začelo samodejno izvajati v prejšnjih dneh mnogokrat ponovljene gibe, ki jim Petrove razbite misli tokrat niso zmogle slediti. Leva roka je bliskovito segla v desni notranji žep suknjiča, od koder je izvlekla eno od tam pripravljenih ovojnic, že hip za tem pa se je Petrova desnica spustila v levi notranji žep, kjer je čakal dedov oficirski walther. A palec se je zataknil za rob žepa, pištolo so zatipali le ostali prsti, ki pa je sami niso mogli izvleči. Roka se je morala umakniti, poseči v žep znova in tokrat je bilo vse v redu. Orožje je mehko počivalo v dlani, prst je bil že na sprožilcu, roka je našla pot iz suknjiča …

Peter se je za hipec zagledal v od razburjenja razširjene oči moškega s slušalko, ki je pred tem opazil njegove gibe, sredi koraka obstal na cesti in iz tulca za pasom z vajeno kretnjo izvlekel svojo pištolo. Potem so Petrova ušesa zaslišala nestvaren pok, za katerega se je zdelo, da prihaja od daleč, in na prsih je začutil rahel udarec. Telo ga zdaj ni prav nič več ubogalo in je začelo nemočno padati vznak. Glava je klonila nazaj in pri tem je nad seboj za trenutek uzrl črno sonce dokončne svobode, nato pa mehko potonil v oko tišine. Zadnje, kar je videl, je bil modri balon, ki ga je neslo nekam čezenj.

Kmalu so Petrovo sobo in tudi vse ostalo stanovanje temeljito preiskali. Prestrašeno mater sta dva uniformirana policista stisnila v kot ob vhodnih vratih, od koder je nemočno opazovala razmetavanje svojega bivališča, med katerim je plaho postavila nekaj vprašanj, na katera ni nihče odgovoril. Potem so ji dali podpisati zapisnik, na katerem je pisalo, da so med preiskavo, ki je potekala po vseh predpisih, kar s svojim podpisom potrjuje tudi priča, ki je hkrati lastnica stanovanja, našli sedemindvajset nabojev za pištolo, sliko moškega z brzostrelko in nekaj knjig domnevno sporne vsebine, med njimi: Anarhistova knjižica neznanega avtorja, Karla Marxa Kapital in Moskva − Petuški V. Jerofejeva, pri kateri gre verjetno za boljševiško literaturo, saj se že na začetku knjige omenjajo srp in kladivo ter Kremelj. Vse najdeno so, skupaj s Petrovo materjo, odpeljali na policijsko postajo, v kateri je bilo kot v pohojenem mravljišču in kjer je prestrašeno žensko neki višji preiskovalec končno seznanil s poslednjimi dejstvi iz življenja njenega sina.

Čez tri dni bi se moral Peter zopet srečati z malim, zopet bi nekam šla in se poskusila dobro imeti. Klop v parku, o kateri je sanjal ločeni oče, je bila sveže pobarvana, a otrokov jopič iz temno rjavega semiša je ostal brez zelene sledi barve, ki bi jo bilo zelo težko odstraniti. Malemu se je zdelo čudno, da čaka zaman, saj ni oči nikoli zamujal in tudi nikoli ni odpovedal njunega srečanja. Njegova mati, ki ji tudi ni nihče sporočil, da njenega bivšega tokrat ne bo, pa je začutila težko pričakovano olajšanje, ko je končno dobila priložnost, da je sinu rekla tisto, kar ji je že dolgo ležalo na jeziku: »Zdaj vsaj veš, kakšen je. Nanj se preprosto ni mogoče zanesti.«

Agent

Zrl mu je naravnost v obraz, mlademu moškemu, lepo oblečenemu, tistemu na drugi strani ceste, ki je prej stal skupaj z onim glasnim, tistim, ki je hotel na vsak način čez, z domnevnim očetom fantička iz bloka, iz zgornjega nadstropja. Egon je bil že skoraj na polovici ceste, tedaj pa je opazil … Moški se je začel čudno vesti, postal je nemiren in hitro je segel v notranji žep. Egon je samodejno pomislil, da mora hitro k njemu, zagrabiti ga mora za roko, preden jo izvleče, a tip je bil še predaleč, težko mu bo uspelo. Vseeno se je pognal …, poskušal se je pognati proti njemu, ga zgrabiti za roko, a bolečina, ostra, v hrbtu, prav zdaj … Ni mogel, niti koraka več, prav zdaj … Moški je že izvlekel roko, Egon se ni mogel niti premakniti, še z roko ni mogel seči nazaj, za pas, po pištolo. Hipna paraliza.

K sreči je tip privlekel iz žepa le nekaj belega, ni bilo orožje. A zdaj je segal še v drugi žep, z drugo roko, in čudno je gledal Egona. Ta je poznal tak sovražen, zlovešč pogled, vedel je, da mora … Takoj! Z roko je zdaj poskušal seči nazaj malce počasneje, le za spoznanje, in je šlo. Zagrabil je pištolo, jo izvlekel, kar spotoma napel petelina, še preden je pomeril. Vedel je, da gre zares, zares … Lepo oblečeni je bil dovolj blizu, imel ga je na pladnju, še hipec, da vidi, kaj bo privlekel … iz žepa. Ja …, pištola …

Egon je sprožil. Z obema rokama je držal pištolo, natančno meril in sprožil. V polno, brez težav, kot na strelišču v tarčo s silhueto strelca, le da je bilo tokrat bližje. Zadel ga je, zanesljivo, v prsi, blizu srca. Tip je padal, ne bo treba ustreliti še enkrat. Dobro ga je, je že na tleh, dobro, le mirno …

»Blokada!« je Egon po zvezi ukazal svojim.

»Policija, blokada!« je ukazal šefu lokalne policije. »Popolna blokada!«

Potem je poklical predsednikovo varovanje, kar od tam, s srede ceste. V roki je še vedno držal pištolo, meril v onega na tleh, v negibnega, in sporočil, da je prišlo do napada. Strelec, resna stvar. Predsednik naj se takoj ustavi, obrne, vrne. V helikopter in nazaj. Saj oni že vedo, kaj je treba.

»Vse pod kontrolo?« ga je vprašal vodja predsednikovega varovanja.

»Vse pod kontrolo, ja … Zaenkrat,« je odsotno odgovoril Egon in prekinil zvezo.

Ljudje so poskušali bežati, a njegovi in policisti so jih zadrževali. Zmeda, vpitje. Egon je nepremično zrl v moškega na tleh, ta se ni premaknil, niti malo, s tem je konec, se je miril, stopil zraven. Paraliza je popustila, le še nekakšno široko, topo bolečino je čutil, kot vedno, ko je bilo najhujše mimo. Lahko se je premikal, počasneje kot sicer, a vendarle. Sklonil se je in pobral pištolo, njegovo, jo spustil v svoj žep. S počasnimi gibi, drugače ni mogel. Gibi so bili pravi, kot bi bili previdni. Tako je prav, po predpisih, nihče ne bo opazil. Pogledal je naokrog, po ljudeh v bližini. Stiskali so se k izložbam v ozadju, nekateri so bili obrnjeni k steklu, kazali so hrbte, prestrašene hrbte. Neka ženska se je držala za glavo, z obema rokama, usta je imela odprta, verjetno je vpila. Egon je ni slišal, gledal je naprej, pregledoval okolico. Pištole ni izpustil, le malce jo je povesil, jo usmeril v tla. Iskal je baburo, tisto veliko, v športnih copatih. Ni je bilo videti, videl pa je novinarko s fotoaparatom, blizu, potem je izginila v množici. Začel se je umikati, vzvratno, počasi, previdno. Pogled je enakomerno vodil čez okolico, v levo, v desno, nazaj, pa spet, spet … Z nogo je za sabo zatipal rob pločnika, se obrnil, pod trakom stopil na ploščad pred kavarnico. V vogal ploščadi, ob vhod v blok, se je stiskala skupinica šolarjev. Spredaj učiteljici z razširjenimi rokami, obrnjeni k zidu, ničesar nista mogli videti, ničesar za sabo. Panični sta varovali prestrašene otroke z zastavicami, ki so bili čisto tihi in čisto pridni stisnjeni ob zid. Zraven je stal eden Egonovih, tisti, ki je stražil vhod v kavarnico. Negotovo je pokimal Egonu, ta mu je pokimal nazaj, šel v kavarnico. Moral je sesti, vsaj za hip, moral je pomiriti bolečino, da ne pride spet, ga izda, prav zdaj. Le za hip … bo sedel, ali za dva, in medtem po zvezi preveril, ali je vse v redu, izdal nadaljnja navodila svojim in policiji. Zdaj bo on prevzel, tudi policijo.

Oglasil se je telefon, Egonov osebni, bila je žena. Ni sprejel klica, izključil je mobilca, ni mogel, takrat res ne.

Oni drugi moški, tisti, ki je hotel v blok, je bil še vedno v kavarnici, zdaj je bil še bolj sumljiv in Egon je ukazal enemu svojih, naj ga temeljito preišče. Našel ni nič, a Egon se je vseeno odločil, da bo moškega še zadržal. Potrditve njegove istovetnosti še niso imeli, pa tudi če bi jo … Zdaj je bilo vse drugače, moški je bil prej tam, prav tam, zraven onega s pištolo. Ni ga mogel kar tako izpustiti, tudi če bi bil res tisti, za kogar se je predstavljal, ne.

Egon je še malo posedel na oblazinjeni klopi. Ja, dobro je bilo imeti štab … Vmes je nekaterim svojim in policiji naročil, naj vse prisotne usmerijo na trg, na sredini naj jih zberejo, obdajo naj jih s trakom, obstopijo naj jih, da ne bi kdo odšel. Nujni ukrepi, glede na dogodek. Nato je Egon z dvema svojima odšel ven, k truplu. Temeljito so ga preiskali, pobrali vse, kar je imelo po žepih. Nič posebnega ni bilo, robček iz blaga, ključi …, le dve beli ovojnici v enem notranjih žepov suknjiča sta pritegnili Egonovo pozornost. Ja, nekaj belega je tip prej privlekel iz notranjega žepa …, je bilo to to? Lahko bi bilo, a kako …? Je potem to vtaknil nazaj v žep? Egon se tega ni spominjal, da bi moški kaj vtikal nazaj v žep, kdaj pa bi naj to storil? Najprej je privlekel ven nekaj belega, takoj zatem segel po pištoli …, on je potem ustrelil in konec. Ni bilo časa, da bi dal kaj nazaj v žep … Egon se je oziral po okolici, a na tleh ni v bližini opazil ničesar belega. Čudno. Ovojnici je previdno potežkal, pogledal skoznju proti svetlobi. Ničesar posebnega ni opazil, videti sta bili kot običajni pismi, brez znamke in brez naslova, a s papirjem v notranjosti. Za pisemsko bombo je bilo prelahko. Egon se je odločil, da ovojnic ne bo odpiral, shranil ju bo skupaj z drugimi stvarmi, ju prepustil preiskovalcem. Takšna so bila pravila, ničesar ni želel pokvariti, prav nič otežiti preiskave. Truplo so pokrili s črno folijo, ker je pihalo, so jo na nekaj mestih zatlačili pod negibno telo. Potem je, v spremstvu policista, prišel župan. Egon je policista strogo pogledal. Izdal je bil vendar jasen ukaz, vse prisotne zbrati na trgu! Vse, brez izjeme! Župan je bil v svečani obleki, z belo srajco in metuljčkom, videti je bil zaprepaden in prestrašen. Egonu se je zdelo, da mu bodo znojne kaplje vsak hip začele polzeti s čela. Župan je želel vedeti, bolj prosil je, kot zahteval, pojasníl, kaj se vendar dogaja, kako to vpliva na predsednikov obisk?

»Ne bo obiska. Odpade,« je bil kratek Egon. Nato je z roko pokazal proti množici sredi trga in strogo pogledal policista: »Prosim!«

Župan se je poklapano obrnil, si z malodušno kretnjo odvezal metuljčka, takoj zatem se je ozrl in zavzeto vprašal: »Pa predsednik? Je z njim vse v redu?«

Egon je na kratko pokimal, še enkrat pogledal policista in ponovil gib z roko. Z dvema od svojih je odšel za policistom in županom na trg, k množici, k nemirni množici. Ljudje v njej so bili videti nezadovoljni, ne toliko zaradi ravnanja policistov in agentov, kot zaradi negotovosti, v katero so bili potisnjeni. Nekateri so spraševali, kar naprej, znova in znova, to in ono, drugi so bili tiho in čudno mirni, vdani v usodo in prestrašeni kot župan. Vedeli so, da se je nekaj zgodilo, nekaj hudega, zelo hudega, nekateri so to tudi videli, gotovo so videli, kako ga je … ustrelil. Tistega s pištolo, strelca, ki mu ni uspelo streljati.

Policisti so iz svojih trakov oblikovali lijak, izhod za ljudi na trgu. Vsi so morali skozenj, drug za drugim, lepo počasi, brez prerivanja. Egonovi so vsakega od njih preiskali, pretipali, na hitro, a temeljito, kolikor je bilo v takšnih razmerah pač mogoče, in fotografirali. Lahko da bo pomagalo pri preiskavi. Atentatorji imajo navadno pomagače, pogosto delujejo v skupinah. Poskušal jih bo odkriti ali pa jih bodo pozneje morda odkrili preiskovalci. Fotografije jim bodo pomagale in podatki z dokumentov. Tudi te so fotografirali, ob obrazih ljudi. Tehnika včasih celo pomaga, je bil zadovoljen Egon, navadno nezaupljiv do tehničnih novotarij. Najprej so spustili otroke, šolarje, in mlade mažoretke. Njih niso fotografirali, le učiteljice so in vaditelja. Tudi njih, brez pardona. Vse, ki so bili brez dokumentov, so zadržali za nadaljnje preverjanje. Kar takoj so se ga lotili, da ne bi trajalo predolgo. Egon bi jih sicer brez pomisleka pridržal, ne bi se mu mudilo, bili so mu sumljivi, ljudje brez kakršnih koli dokumentov. A treba se je bilo držati pravil, paziti na podobo v javnosti, upoštevati pravice in svoboščine prebivalstva, državljanov demokratične države. Egon je ves čas stal zraven, ob izteku lijaka. Vsakega, ki je šel mimo, je pogledal, si ga ogledal, pozorno, strogo. Mimo njega se že ne bo nihče izmuznil, ne, dokler bo on tu, bodo težko prišli mimo. Napadalci, atentatorji, tisti, ki rovarijo, rušijo, izpodkopavajo red, ki ga on čuva, varuje. Šlo je počasi, ljudi je bilo veliko, prišli so gledat predsednika, zdaj pa to! A ni šlo drugače, brez pardona. Župan je odšel med prvimi, takoj za otroki in učiteljicami, bil je zelo neučakan in grdo je pogledal, ko so ga preiskali, pretipali. Brez pardona, z vsemi enako. Naenkrat je Egon pomislil, da bo res trajalo precej dolgo, da se vsi zvrstijo, da bi utegnil zamuditi na sinovo poroko. Ni pozabil, kako bi lahko. No, morda …, le za hip, ko je bilo najbolj napeto in v minutah po tistem. Drugače pa ne, ni pozabil in tudi ženin klic je zaznal. Vedel je, da jo je zanimalo, ali pride še pravi čas, ali misli na poroko. Mislil je,

a … Ampak, saj bi trajalo tudi, če bi bilo drugače, tudi če ne bi bilo strelca, ki mu ni uspelo streljati, tudi če bi prišel predsednik. Sprejem, govori …, prav tako bi trajalo. Glede tega se ni veliko spremenilo, le program je zdaj pač drugačen. Mogoče pa se ne bo preveč zavleklo, mogoče pride še pravi čas, a pregledati jih je treba, navzoče, drugega za drugim, in on bo zraven, mora biti, tak izjemen dogodek, takšna nevarnost za predsednika, za sistem, za red, za vse. Fotoreporterjem so pobrali aparate, vsem, kljub ugovorom, novinarska svoboda in to. Saj ravno zato pa so to počeli, zaradi svobode, ki je ni brez reda. Na posnetkih bi utegnilo biti kaj pomembnega za preiskavo, za to je šlo. Kaj pa so mislili, da jih hočejo onemogočiti pri opravljanju njihovega dela? Tako so govorili in se na vso moč pritoževali, slabo so sodelovali z organi reda. Egon ni bil presenečen, vedno je bilo tako, z novinarji. Nobenega občutka za odgovornost, za skupno dobro, tega ni mogel razumeti. Bilo je zamudno, odvzemanje fotoaparatov, morali so jih opremiti s podatki o lastnikih, z listki, ki jih je na hitro priskrbela ena od njegovih. Na aparate so jih privezali z vrvicami. Bila je iznajdljiva, že skoraj ji je oprostil za tisti cirkus prej, zaradi tiste babure z vibratorjem. Kaj je že bilo? Sipa na vrhu, hobotnica? Najprej je bil Egon v dvomih, kako naj ravnajo z ostalimi fotoaparati. Niso jih imeli le novinarji in bilo jih je veliko. Ljudje so hoteli fotografirati predsednika za spomin na njegov obisk in svojo prisotnost na njem. Ni jih bilo težko razumeti, lep dogodek bi lahko bil, dostojen. Srečanje predsednika z državljani … Zdelo se mu je, da nima izbire. Vse fotoaparate morajo začasno odvzeti in vse kamere, in jih opremiti z listki. Če jih ne bi, bi se lahko zgodilo kot po atentatu na Kennedyja. Še leta po njem so se pojavljali posnetki, neznani, taki, ki so kazali kaj pomembnega, med preiskavo prezrtega. In potem pridejo razni »umetniki« in snemajo filme o tem, kako naj bi bilo zares, kaj se je res zgodilo. Špekulirajo, vnašajo nemir, med državljane, med ljudi, da ti izgubljajo zaupanje v sile reda in varnosti. Temu se je treba izogniti, zdaj je čas, pozneje bo prepozno, zamujeno. Res je, da vzame veliko časa, a je nujno, neizbežno, ne gre drugače.

Egon je pozorno motril ljudi ob izteku lijaka, drugega za drugim. Nekatere si je bežno zapomnil že od prej, mimogrede, med svojimi obhodi, najbolj nastopajoče na odpadli slovesnosti, sprejemu za predsednika. Kje za vraga je tista babura? Tisto bo treba dobro pregledati!

Takoj ko je opravil vse, kar se mu je zdelo nujno, je Egon sedel v avto in se odpeljal na sinovo poroko. Ni pozabil, hitel je in ni se preoblekel v svečano obleko. Se bo že tam, ko pride, pomembno je, da čimprej prispe. Svoj osebni telefon je imel še vedno izključen, ni ga vključil, tudi poklical ni žene ali sina, ne, hitro bo vozil in kmalu bo prispel, kar naenkrat se bo pojavil tam, jih presenetil. No …, malo bo najbrž že zamudil, ni šlo drugače. Sicer pa se pogosto z zamudo začnejo tudi poroke. Se zgodi, gotovo, vsak malo zamudi, pa se zavleče. Gotovo se je tudi tokrat, vsega verjetno še ne bo konec, ko pride. Vsaj zaključek obreda bo gotovo ujel, najpomembnejši del, natikanje prstanov, prvi poljub mladoporočencev, njegovega prvorojenca …

Vozil je, zanesljivo in hitro, prometa ni bilo preveč, in vmes premišljeval, a v mislih še ni bil na sinovi poroki, še je bil v Marnu, še je varoval predsednika, skrbel za red, lovil atentatorje. Nobenega več niso odkrili, med pregledom. Čudno. Bil je skoraj razočaran. Navadno jih je več, napadalcev. Ali pa je kakšen vseeno bil v množici, a je odvrgel obremenilne predmete, orožje, eksplozivno napravo … Bilo je mogoče, a vseeno je bil miren. Storil je vse, kar je lahko, zares, povsem prepričan je bil o tem. Vse po predpisih, po najstrožji različici. Lepo oblečenega moškega, tistega drugega, so na koncu izpustili. Tik preden je Egon odšel, zraven je bil. Pokazalo se je, da je res, kar je moški trdil, da res živi tam zgoraj v bloku, res je oče tistega fantka. O tem se je šel Egon še sam prepričat, za vsak primer. Ko so moškega izpustili, ga je pospremil gor, do stanovanja, da bi videl, kako se bo na njegov prihod odzval deček, da se prepriča, ali sta res oče in sin. Ker to se vidi, tega ni moč zaigrati. Še posebej otrok …,

na njem se vidijo prava čustva, v takem primeru. In res je bilo, prepričal se je. Bila sta oče in sin, tako kot on in njegov prvorojenec. Videl je bližino med njima, skrb očeta in olajšanje na otrokovem obrazu, čeprav je bil fantič videti nekako prestrašen, negotov. A to ni bilo čudno, prav nič, otrok je bil precej časa sam. Ves čas, ko je bil oče spodaj, v kavarnici, in še prej, kdo ve koliko časa? Le kako je lahko tisti oče pustil sina samega, tako majhnega, pa samega! In na tak pomemben dan, pa še nevaren dan, kot se je pokazalo. Zakaj ni za otroka bolje poskrbel, zakaj ni bil z njim? Zakaj ni pazil nanj, ga varoval? Egon tega ni mogel razumeti. Sam nikoli ne bi dopustil, da bi bil njegov fantič tako sam, tako izpostavljen nevarnostim, nepredvidljivosti. Tako sam …

Vse je torej kazalo, da je bil tisti moški nedolžen, po naključju se je znašel v bližini napadalca, po naključju sta bila oba lepo oblečena, skoraj kot za poroko, je spreletelo Egona. Bila je neprijetna misel, zelo moteča. In tistega je ustrelil, do konca, do smrti. Storil je prav, moral je, bilo je njegovo delo, da to stori, dolžnost. Pred njo ni nikoli bežal, a vseeno … Bil je njegov prvi, ki ga je. V vsem tem času, v vseh teh letih. Prvi ki ga je ustrelil do smrti, do konca. Še najbližje temu je prišel takrat, pri tistem z nožem, a njega je obvladal brez streljanja. Skočil je nanj in ga zagrabil za roko, roko z nožem, ga podrl na tla, obvladal. Pištola pa ni isto kot nož, in ta je imel pištolo. Tako je bilo manj časa, da bi skočil zraven, ga prijel za roko. Moral je streljati, drugače bi streljal oni, napadalec, strelec, ki mu ni uspelo streljati. Gotovo bi streljal vanj, potem pa mogoče še v koga, v katerega od njegovih ali v policista. Ko bi bežal, se umikal, razkrit, odkrit. Preden mu je uspelo uresničiti svoj podli naklep, rušilni naklep, zasejati kaos, nered. Vendar …, kdo ve …, če bi bil mlajši in če ne bi bilo izdajalske bolečine v hrbtu, bi morda zmogel steči, skočiti, planiti, zagrabiti za roko, jo usmeriti v tla, zviti, da bi pištola padla, še preden bi tip lahko ustrelil. Morda bi lahko …, a pravzaprav je bilo dobro, da se je sploh končalo, kot se je, da je bolečina še zadnji hip popustila, da je lahko segel z roko nazaj, po pištoli, jo izvlekel in ustrelil. Da je lahko, ker lahko, da bolečina ne bi popustila. Lahko bi ga do konca zadržala v precepu. Potem bi bilo neizbežno po njem, ker oni bi streljal brez milosti, zagotovo, videl mu je v očeh, tisto sovraštvo pogubljenih …

Egon se je prepričeval, da si nima česa očitati, da je ravnal najbolje, kot je v tistem težkem položaju lahko, a dokončno se ni zmogel prepričati. Brez tiste bolečine …, njegove skrivnosti, vedel je, bi bilo lahko drugače, čisto, tudi če ne bi planil, če je bilo res predaleč. Lahko bi vsaj hitreje izvlekel pištolo, zavpil onemu, naj miruje, dvigne roke v zrak. Potem napadalec pištole mogoče ne bi privlekel ven, Egonu ne bi bilo treba streljati, ga ustreliti do konca. Bilo bi drugače, dobil bi ga živega, kar bi bilo bolje iz več razlogov. Lahko bi iz tipa kaj izvlekli, razkril bi morebitne pomagače, organizacijo, kar koli. To bi lahko bilo koristno za preiskavo, zelo koristno, pa še živ bi ostal, strelec, ki mu ni uspelo streljati, in tudi to ni bilo čisto nepomembno. Ne glede na to, da si je tip zaslužil, da si je pošteno zaslužil, je zdaj legel na Egonovo dušo, prav jasno ga je čutil, kako leži tam, na duši, in kako težak je. In dobro je vedel, da bo tam ležal dolgo, da se mu ne bo nikamor mudilo, da bo vedno težji, da bo to težo težko prenašal, že zdaj je čutil, čeprav ga je komaj dobro ustrelil. Strelca, nesojenega, on mu je sodil, sam, odločno, in tudi kazen bo njegova, padla bo nanj, tako je čutil že zdaj, da bo sodnik in obsojenec hkrati. Pa sploh ni bilo prav, da je tako, zelo narobe je bilo. Ker on ni storil ničesar napak, prav ničesar, vse po predpisih in sploh … Le tista bolečina …, izdajalska …

Ne, ne sme se trpinčiti, vse je naredil prav, vse je bilo tako, kot je moralo biti, se moralo zgoditi. Višja sila, tako je, višja sila. Ne on ne napadalec nista bila tista, ki sta odločala, ki sta odločila, ne, višja sila je bila, višja sila. In on je opravil vse tako, kot je bilo treba, moral bi biti miren, čisto miren. Odlično je obvladal položaj, od začetka do konca. Preprečil je vendar atentat na predsednika, umor državnega poglavarja, zločin, seme kaosa. Do konca je vse opravil, kot je treba, do pregleda zadnjega navzočega … Saj res, le kam se je izmuznila tista babnica, velika, s hlačami pod krilom. Ni prišla iz množice skozi lijak, čakal je nanjo, a zaman, nihče je ni zadržal. Le kako je bilo to mogoče?! Le kdo je lahko spregledal takšno … čudno bitje, ga pustil oditi? Gotovo kakšen od policistov, lokalnih, na njih se ni mogoče zanesti. Malomarni, slabo usposobljeni, nemotivirani, povsem drugačni kot on in njegovi. Ti je že ne bi spregledali, nemogoče. In je kar izginila … Ni je mogel pozabiti, vse dokler se ni spomnil na novinarko, tisto predrzno, s skodranimi lasmi. Tudi nje ni opazil med pregledom. Čudno.

Pot je prevozil hitro in brez težav in zdelo se mu je, da bo to zelo dober dan, dan, ko je zelo uspešno opravil v službi, pa še družino bo razveselil, izpolnil svojo dolžnost do sina. A zataknilo se je z iskanjem parkirnega prostora, ni ga našel niti v bližini magistrata, kjer je bila poroka, niti v bližnji okolici. Kot zakleto! Kar na cesti avta ni mogel pustiti, pa tudi na pločniku ali na kakšni zelenici ne. Ne, to ni bil njegov način, kar tako, brez reda. Ne, poiskal bo parkirni prostor, pravega, bo pač malo krožil. In po nekaj krogih mu je uspelo.

Egon se je spomnil, da še ni v svečani obleki. Zamujal je že skoraj uro, zato se je odločil, da se ne bo preoblačil, se bo že pozneje, za poročno slavje, zdaj pa bo pohitel, da jih še ujame, sina in mlado in ženo in svate. Bodo že preživeli njegovo običajno obleko, saj pravzaprav ni bila tako slaba. Vsakdanja obleka pač, siva in malo ponošena, a ne preveč. Le ob koncih rokavov se je mogoče že malo svetila od obdrgnjenosti, izpostavljeno mesto pač. Hitel je, skoraj tekel, in ob tem občutil, da je utrujen. Vsaj malo, od napornega dela. Ni bil več najmlajši, a saj bo šlo, za sina se bo že potrudil.

Na kamnitem stopnišču magistrata je bilo veliko riža za srečo mladoporočencev. Spodrsnilo mu je na njem, a se je ujel, ni padel. Zunaj ni bilo skoraj nikogar, le nekaj mlajših moških, s cigaretami v rokah in z majhnimi poročnimi šopki, pripetimi na elegantne črne suknjiče. Moških ni poznal, najbrž so sodili h kakšni drugi poroki ali pa so bili nevestini sorodniki, ki jih še ni srečal. Vprašal se je, kje so njegovi parkirali, v tej gneči. Nobenega znanega avta ni opazil, v bližini je bilo parkiranih nekaj okrašenih, a vmes ni bilo nobenega znanega.

Pohitel je k poročni dvorani. Vedel je, kje se nahaja, tudi sam se je poročil v njej. Vsaj dvorana je bila prava, če že dan ne. Hitro se je vzpenjal po stopnišču, izpuščal stopnice, stopal na vsako drugo, še malo … Dvokrilna vrata dvorane so bila zaprta, bela vrata z zlatim robom. Prijel je za kljuki in jih previdno odprl.

Stara vrata so bila glasna, skoraj vse oči v dvorani so se obrnile k Egonu. Najprej so bile videti radovedne, nato so postale nezadovoljne. Tudi ženin in nevesta sta ga pogledala. Nevesta je bila visoko noseča, takoj se je videlo, trebuh kot balon, beli balon. Tudi ženin ni bil pravi, bil je temnejše polti, precej izgubljen, ni bil njegov sin, prvorojenec. Najbolj strogo je gledal matičar. Ta je imel goste črne obrvi, in zdaj jih je namrščil. Egon ni bil vajen, da bi ga strogo gledali, navadno je on strogo gledal druge. Na hitro se je opravičil in se vrnil na hodnik, na tih hodnik, na samoten hodnik, kjer ni bilo nikogar, kjer je bil sam, za trenutek izgubljen. Zamudil je, ga je spreletelo. Brezvoljno se je spustil po stopnišču in začutil topo bolečino v hrbtu. Zopet se je oglasila, skupaj s spoznanjem, da mu ni uspelo opraviti obojega dobro, ali vsaj zadovoljivo.

Odšel je do avtomobila in se počasi odpeljal proti bližnjemu letovišču, kjer naj bi bilo poročno slavje, kosilo in potem nadaljevanje. Pomislil je, da bi poklical ženo, a je ni. Vedel je, kaj bi slišal, očitke, samo očitke. Ti lahko počakajo, tako ali tako se jim ne bo izognil. Naj počakajo še malo, že sam si je dovolj očital. Vedel je, da je razočaral sina, in tega res ni hotel, razočarati prvorojenca v takšnem pomembnem trenutku. In mogoče ga ni razočaral prvič, tudi to je vedel, četudi … Saj ni rečeno, da je bil kdaj on kriv, verjetno je bilo podobno kot tokrat …, splet okoliščin, višja sila. Poskušal je, po najboljših močeh, resnično. Tolažil se je, da ga sin nekje globoko v sebi morda vendarle razume. V tistem skritem kotičku morda, kjer domuje razumevanje med očetom in sinom, tisto pravo, pristno, neuničljivo. Bližina brez veliko besed, njuna bližina, samo njuna. Počasi je vozil in premišljeval o tem, da je pravzaprav bil udeležen pri poroki, na nek način, na pomemben način. Bil je v službi in preprečil je atentat. Če bi ta uspel, ne bi bilo poroke, nobene, ne sinove, ne kakšne druge. Odpovedali bi jih, zanesljivo. Rešil je sinovo poroko, prav on, a tega nihče ne ve in o tem ne bo smel govoriti, pravila službe, a on ve, da je rešil poroko, zanesljivo jo je … On ve, da sinu omogoča mirno in nemoteno življenje in ne le njemu. Že ves čas, odkar opravlja svoje delo, odgovorno delo, pomembno delo, premalo cenjeno, a pomembno, zelo. Kaj je ena ura zamude na poroko v primerjavi z eno uro zamude pri njegovem delu?! Nič. Obred bi lahko opravili tudi z zamudo, malo pozneje. Lahko bi na primer spustili naprej naslednjo poroko, nosečnico in onega temnega, počakali nanj. Zavedel se je, da je ves čas na tihem pričakoval, da ga bodo počakali, njega, ženinovega očeta. Ker je pomemben, pri tej stvari in v sinovem življenju nasploh, zelo pomemben. Zamuda ne bi pomenila nič, vse skupaj bi se pač malo zavleklo. Kaj potem! Če pa bi on posredoval eno uro pozneje, dopoldne v Marnu na primer, bi bila razlika neskončna, zamuda nepopravljiva. To bi morali vedeti, upoštevati, nekako razumeti, čeprav jim o svojem delu ni govoril, ni pač smel. Pravila službe, stroga pravila … Ves tisti razsežni prostor v njem, ki sta ga prej napolnjevala iskreno hotenje in močna želja, da bi mu uspelo, se je zdaj izpraznil in zapolnilo ga ni nič. Ostal je kar tak, prazen, čisto prazen, tisti prostor v Egonovi notranjosti. Zaželel si je, da bi bilo vse drugače, zaželel si je celo, da tisti dan ne bi prvič ubil, da bi bil raje na sinovi poroki. A to ni bilo mogoče, nič od tega ni bilo mogoče.

Parkiral je pred majhno graščino ob jezercu, polnem lokvanjev. Tokrat ni bilo težko najti parkirnega prostora in tudi nekaj znanih avtomobilov je opazil, okrašenih, kot se za poroko spodobi. Iz prtljažnika je vzel svečano obleko, odšel noter. V gradu je bil hotel, restavracija, primerno mesto za poročno kosilo in slavje. Bil je že tam, nekoč, pred leti, zato je približno vedel, kje so stranišča. Odšel je tja, se zaprl v eno od kabin na moškem stranišču, se preoblekel. K sreči je bila notri obešalna kljuka, čisto spodobno se je lahko preoblekel v svata. Počasi in temeljito, ni se mu mudilo, ne več. Kravato si je zavezal pred ogledalom ob umivalnikih. Ni ubogal žene, ki mu je predlagala metuljčka, ni se hotel šemiti. Nikoli ga ni nosil, pa ga tudi zdaj ne bo. Metuljčka, ha! Ravno si je dobro zategnil vozel, ga poravnal, ko so se vrata odprla. Noter je prišel starejši moški z brado, Egonov vrstnik. Lepo oblečen, z majhnim poročnim šopkom na suknjiču obleke in z metuljčkom. Bil je nevestin oče, in ko je zagledal Egona, je dobrovoljno razširil roke. Pristopil je in padla sta si v objem, v moški, čvrst, zavezniški objem. Tega moža je Egon do takrat srečal le trikrat, a vseeno mu je bil všeč. Želel si je, da bi ga bolje spoznal, da bi rekla kakšno moško, očetovsko.

Egon je odnesel vsakdanjo obleko v avto, nato je končno prišel čas, da se pridruži svatom. Imel je tremo, stiskalo ga je, v grlu in pri srcu. V hrbtu k sreči ne, za tisti dan ga je tam že dovolj. V največji sobi restavracije je bilo živahno, a še vedno dostojno. Mize so bile v obliki oglate črke U, nasproti vhoda sta pred žametnimi zavesami sedela mladoporočenca. Jedla sta, se vmes pomenkovala vsak s svojo pričo. Egon je vstopil tiho, ni hotel, da bi spet škripal z vrati. Ta vrata so bila lažja in manjša, niso škripala. Egonov prihod ni vzbudil pretirane pozornosti, marsikdo ga sploh ni opazil. Svatje so bili zatopljeni v hrano in pomenke. Egonu je bilo prav, da ne vzbuja pozornosti, da se ne obrnejo vse oči hkrati vanj, da ne zanima vseh naenkrat, kje je bil, zakaj je zamudil na poroko, ženinov oče. Le nevestin oče mu je veselo pomahal, ga z gibom povabil k sebi. Saj bi šel, seveda, zakaj pa ne, in tudi bo šel, a ne še zdaj. Najprej mora k sinu, k mladima dvema, in sedež ga čaka, tam, zraven žene, desno od sinovega tovariša, njegove priče, in od njegove punce.

Tiste, ki so ga pozdravljali, je Egon na hitro odpravil s prijaznim kimanjem. Odšel je k sinu, mu spustil roko na ramo, prijazno, očetovsko. Sin je vstal in potem mu je Egon roko potisnil v njegovo roko, čvrsto stisnil. Z drugo roko je sina rahlo objel, ga potrepljal po rami, čestital mu je. »Iskrene čestitke,« je rekel. Pa niso bile iskrene, ne povsem. Neka senca je bila, grenka. Sin se je zahvalil, pogledal v tla, k zavesi, kot bi bil v zadregi. Potem je zopet dvignil pogled, spregovoril. Egon je pričakoval, da bo kaj pomembnega, povezanega z bližino, a ni bilo. »A res nisi mogel vzeti dopusta?« je vprašal sine. »Ne,« je brezbarvno odgovoril Egon. Ni ga mogel, res ne, le kdo bi potem ustavil strelca? Ne, moral je biti tam, na svojem mestu, kot vedno. In njegov prvorojenec bi to lahko vedel.

Nato je Egon čestital tudi ta mladi, svoji novi snahi. Močno jo je objel, jo poljubil na obe lici. In za njo je močno objel še svojo ženo, tudi njo poljubil na obe lici. Žena je hotela nekaj reči, pa ji je pritisnil kazalec na usta. In je ostala tiho, mu začela popravljati kravato. Le zakaj? Saj si jo je ravno dobro zavezal, vozel je bil gotovo še brezhiben.

Egon je pojedel juho, nato pa se je presedel k nevestinemu očetu. Menila sta se, po moško, veselo. Oba sta bila ganjena zaradi poroke svojih otrok. Ob glavni jedi je zazvonil Egonov telefon, službeni, tega ni nikoli izključil. Klical je njegov namestnik. Egona je obvestil, da bo preiskava o dopoldanskem dogodku, streljanju. Ker je streljal na človeka v množici, ker bi lahko bilo nevarno, če bi zgrešil, pravila pač. Namestnik je Egonu zagotovil, da bodo njegovi govorili zanj, da se bo gotovo izmazal, glede na okoliščine. Morala bi biti formalnost, je rekel njegov namestnik, a Egonu se njegov glas ni zdel čisto prepričan.

Egon je redko pil, skoraj nikoli. Ta dan je naredil izjemo. Bila je poroka njegovega prvorojenca, velik dan. Nazdravljal je z vinom, zaneseno. Kravato je najprej razrahljal, pozneje jo je razvezal, shranil v žep, veselo. Z nevestinim očetom sta pila bratovščino, in tudi z drugimi jo je pil, bratovščino. Z nevestinim očetom sta jo pila večkrat. Res mu je bil všeč, nevestin oče, tast njegovega prvorojenca, možakar na mestu.

Zaključka poročnega slavja se Egon naslednji dan ni spominjal. Prespal je v gradu, v hotelski sobi, privilegij najbližjih svojcev in prič. Ni se spominjal niti tega, da bi v spanju bruhal. To mu je zjutraj, ko se je zbudil, povedala žena. »To bi lahko bilo zelo nevarno,« je rekla. »Lahko bi se zadušil.« Še dobro, da ima ona tako rahel spanec in se je zbudila, ga obrnila na trebuh, da je lahko bruhal, po postelji, na tla … Tako ji je nerodno. Za silo je počistila, čisto pa ni šlo. Nekaj bosta morala primakniti k računu. On se ni spominjal, bruhanja in tega, niti konca slavja. Se je pa spominjal koščka čudnih morastih sanj, v katere se je ujel proti jutru, malo preden se je prebudil.

V njih je bil zopet tam, v Marnu. Stal je na svojem prirezanem stožcu, opazoval in ga zagledal, elegantnega mladega moškega na drugi strani ceste. Čisto spredaj je stal, ob traku. Kazal mu je hrbet, a Egona to ni motilo. Pognal se je s svojega opazovališča, stekel čez cesto. Brez težav, brez bolečine, hrbet ga je lepo ubogal, sodeloval, kot je treba. Tekel je kot v najboljših letih in že med tekom segel po pištoli. Vedel je, da jo bo potreboval, ko priteče dovolj blizu k tistemu mlademu moškemu v lepi temni obleki. In res …, oni se je že obračal proti njemu. Kar naenkrat se je začel obračati in nekam segati z roko, a Egon je bil že pripravljen. Razkoračen je stal pred njim, zanesljivo meril, in čim se je moški obrnil, nastavil svojo sprednjo stran, je Egon sprožil. V polno, zanesljivo. Oni je omahnil in šele tedaj je Egon opazil, da ima moški na suknjiču pripet majhen poročni šopek, šele tedaj je prvič videl tudi njegov obraz. Bil je obraz njegovega sina.

Reporterka

Ema se je s pripravljenim fotografskim aparatom previdno pomikala tesno ob množici ob robu ceste in s pogledom ves čas spremljala postaranega, skoraj plešastega agenta, ki je malo pred tem nekega mlajšega moškega grobo odvlekel čez cesto, zdaj pa se je vrnil in se znova odločno napotil na drugo stran ceste. Pri tem je bila previdna in pazila je, da je agent ne bi opazil, saj je vedela, da bi jo zopet napodil nazaj za policijski trak. A tokrat se tisti krepki dedec ni menil zanjo, zdelo se ji je, da je sploh ne opazi. Bil je zagledan naravnost predse, nekam v množico, zbrano za trakom, proti kateri se je usmeril. Zdaj je bil že čez polovico ceste, potem pa se je naenkrat začelo … Neki mlajši moški za trakom se je očitno vznemiril, ker začel se je hitro premikati, kot bi nekaj iskal po žepih, potem je na plan privlekel nek papir ali ovojnico ali kaj, pa še kar nekaj živčno iskal. Agent se je ob tem ustavil na cesti, se korenjaško razkoračil, segel za pas in izvlekel – pištolo! Ema se je zdrznila, se nagonsko sključila, nato pa dvignila aparat in na hitro pritisnila. Nič ji ni bilo treba razmišljati, čutila je, da je to pravi trenutek, eden tistih, ko ne sme čisto nič oklevati, ampak le pritiskati na sprožilec, ujeti podobe napetih sekund, celo desetink, ki so se kot v nekem čudnem upočasnjenem ritmu vrstile pred njo. Najprej je nekajkrat fotografirala agenta, se ob tem samodejno, kot bi iskala zaščito, stisnila k množici, od katere jo je delil le plastični policijski trak, nato je že glasno počilo. Strel! jo je spreletelo in že naslednji hip je skozi iskalo ujela mlajšega moškega v množici, tistega, ki je prej mrzlično šaril po žepih, zdaj pa je, očitno zadet, padal vznak. Ema je otrpnila, začutila kako se ji je zatreslo koleno, a še vedno je pritiskala na sprožilec, znova in znova, kolikor hitro je le mogla. Na tla, ob negibno telo moškega, je padla tudi pištola, tudi on jo je očitno imel. Še prej pa je od njega padla tista bela stvar, ovojnica, kot je zdaj kar skozi objektiv ugotovila Ema. In padla je prav v njeni smeri, ker videti je bilo, da jo je zagrabil piš vetra in jo odpihnil korak ali dva dlje, kot bi padla sicer. Ema se je še malo približala, samodejno, tako kot je v tistih nevarnih trenutkih počela vse, saj ni bilo ne časa ne potrebe po razmišljanju, in posnela na tleh ležečega moškega, njegov obraz, še rana se je videla. Dobro ga je, večkrat, to je takoj vedela, potem pa se je, še sama je bila ob tem presenečena, sklonila in segla po tisti beli ovojnici, po tisti, ki jo je prej ustreljeni moški privlekel iz žepa. In takoj, ko jo je pobrala, se je začela umikati, ker je jasno začutila, da mora stran, da ima vse, kar je lahko dobila, pa še tisti agent se je zdaj približal ustreljenemu moškemu, ležečemu na robu pločnika. Ljudi v bližini se je polotil preplah, nekateri od tistih spredaj, čisto ob traku, so videli, kaj se je zgodilo, in so poskušali pobegniti, a zaradi množice za njimi niso mogli. Ema je pod trakom smuknila na pločnik, se na slepo zarila med vznemirjene ljudi, med hojo potisnila ovojnico v žep svoje fotografske torbe in hitela, kolikor je mogla. Ker jasno je čutila, da mora stran, čisto jasno je to čutila, le stran, stran, stran, hitro in čim dlje, nekam na varno, kjer bo sama, sama s svojim plenom, s svojim dragocenim materialom, posnetki in tistim drugim, za kar še ni vedela, kaj je. Ker ni še bil čas za odpiranje bele ovojnice, sploh še ni bil čas za nič, razen za hitri umik, beg, tek v skrivališče, domov, ja, najbolje, da steče kar domov, k sreči ni bilo daleč. Pa še mnogi od navzočih, ki so očitno imeli podoben namen, so ji pri tem ponujali dobrodošlo kritje. Čeprav je pravzaprav ni nihče preganjal, lovil ali kaj takega, na hitro se je ozrla in se prepričala o tem, le notranji glas, čisto jasno slišen, nedvoumen, strogo ukazujoč, jo je priganjal, naj zbeži, se skrije, čimprej, čim hitreje, tja, kjer bo sama …

Na hodniku stanovanja je odložila fotografsko torbo, rezervni aparat, potem pa takoj, ne da bi se sezula ali slekla jopič, odšla v stranišče in zataknila majhen zatič na vratih. Njeno vedenje je bilo nenavadno, ker je bila v stanovanju sama in ni bilo čisto nikogar, ki bi jo lahko motil pri njenem skrivnem opravilu, a tako je ravnala čisto nagonsko, najbrž zaradi stare, globoko zakoreninjene navade. Že kot otrok se je s svojimi skrivnostmi zapirala v stranišče, v najmanjši prostor v stanovanju, v katerem je bila redko sama, in to navado je ohranila, čeprav se je včasih še njej zdela nesmiselna. Spustila je leseni pokrov straniščne školjke, sedla in se zazrla v belo ovojnico v svojih rokah. Čisto prazna je bila, brezmadežna, ničesar ni bilo napisano na njej, je bilo pa zato nekaj v njej, čutilo se je po njeni debelini in teži, a najbrž le papir. Ema je bila vznemirjena, pa vroče ji je postalo. Malo od hitre hoje, teka domov, malo pa od razburjenja. Vedela je, čisto dobro je vedela, da ovojnice ne bi smela vzeti, da je morda pomemben dokaz ali kaj takšnega, da je verjetno prav dragocena, da je notri morda kaj, kar je povezano z dramatičnim dogodkom, ki mu je bila priča. A še toliko dragocenejša je bila najbrž v njenih rokah, v rokah reporterke, poročevalke o predsednikovem obisku, ki se je tako čudno zasukal, ker prepričana je bila, da obiska sploh ni bilo, da je zaradi tistega streljanja odpadel. Kljub temu pa ima ona material za svojo reportažo, in to kakšnega! Že same fotografije dogodka so bile čisto zlato, pa tudi v ovojnici se gotovo še kaj skriva. Kar ni in ni si je upala odpreti, ker čisto prav se ji to vendarle ni zdelo, a po drugi strani je bilo čisto prav. Ker javnost ima vendar pravico vedeti, pa za kar koli že gre, ona pa potrebuje dober material za svojo reportažo. Zasluži si ga! In ko ovojnico odpre in pogleda, kaj je notri, in ko bo to pozneje uporabila, jo bo tako ali tako vrnila, ker tako se ji je zdelo prav. Poslala jo bo policiji ali tistim od tajne službe ali komurkoli že. Ničesar ne bo obdržala ali zavrgla, samo pogledala bo.

Obotavljivo je odprla straniščna vrata, si na hodniku nataknila tanke usnjene rokavice in odšla v kuhinjo. Tam je vzela nož z najožjim rezilom in ovojnico na vrhu previdno prerezala. Ni želela puščati odtisov na papirju, ki ga je čutila notri, ker ničesar ni želela pokvariti tistim, ki ga bodo dobili za njo. Čisto ničesar. Potem se je hitro vrnila v stranišče, se zopet zaprla in iz ovojnice previdno potegnila papir. Pravzaprav sta bila dva, preganjena skupaj. Notri ni bilo ničesar drugega, o tem se je prepričala takoj na začetku. Kljub radovednosti je bila previdna, to vseeno ni bila čisto navadna ovojnica. Za trenutek jo je celo spreletelo, da bi utegnilo biti nevarno, odpreti jo, ker človek, ki jo je imel, je bil vendarle neki napadalec ali atentator ali kar koli že … A treba je bilo pač tvegati, kaj pa naj zdaj drugega, se ji je pa to tveganje zdelo čisto majčkeno, še posebej, ko se je moralo kosati z njeno neskončno radovednostjo. Upravičeno novinarsko radovednostjo, kot si je ves čas dopovedovala.

Nato je potegnila ven tista dva papirja, ju razgrnila, ovojnico pa položila k svojim nogam. Prav takrat je zaslišala, kako je nadstropje višje, v stranišču nad njo, nekdo izpraznil kotliček, splaknil straniščno školjko. Zdrznila se je, kot da bi kdo vdrl v njeno zatočišče, se za silo umirila šele, ko so zvoki iz odtočne cevi, skrite v zidu za njo, dokončno potihnili. Potem je končno začela brati besedilo, očitno natisnjeno s tiskalnikom računalnika. »Gospe in gospodje, državljani in državljanke,« je pisalo na vrhu, tisto, kar je sledilo, pa se je Emi zdelo kot nekakšen manifest ali skrbno pripravljena izjava, ustreljenčeva, o tem ni bilo nikakršnega dvoma. Ker tisto, kar je pisalo, je bilo mogoče brez težav povezati z dogodkom na ulici, čeprav se je zdelo, da bi se še bolje bralo v povezavi z atentatom na predsednika. Tako je! Tisti moški je očitno nameraval streljati na predsednika, ker pisanje je bilo precej nedvoumno. Na začetku je bil omenjen neki Santo Caserio, anarhist, maščevalec nekega Vaillanta, očitno tudi anarhista, ki bi, po napadu, ki ga je zagrešil, prav lahko pobegnil, pa se je odločil, da ostane in pove, kar je imel povedati. »Tako ravnam tudi sam,« je oznanil pisec. »Rastline ne morejo drugače, kot da cvetijo,« je nadaljeval. »Nekaterim cvetenje prinaša pogubo. Pa kaj! Obstajata dve vrsti zapostavljenih, izkoriščanih, eni mirno prenašajo svojo usodo, drugi mislijo, se učijo, opazujejo svet in odkrivajo v njem krivice. Je njihova napaka, če jasno vidijo trpljenje drugih in trpijo in če gredo potem v akcijo?« Naprej je pisalo o življenju, polnem bojev, grenkobe, krivic, pa neenakosti, ki da mnogim, tudi piscu, odpira oči, jih nauči videti stvarnost. Nekoč da je verjel, da je življenje preprosto in na široko odprto za inteligentne in energične, izkušnje pa so mu pokazale, da si lahko le nesramni in klečeplazni zagotovijo dober prostorček. Verjel je, da temeljijo družbene institucije na pravičnosti in enakosti, pa je povsod naletel le na laž in prevaro, vsak dan mu je iztrgal kakšno iluzijo, kamorkoli je prišel, je videl iste skrbi pri enih in isto veselje pri drugih, spoznal, da so velike besede le krinka za najbolj nesramne podlosti, izkoriščanje, licemerje, brezčutnost do deprivilegiranih … V njem naj bi se zaradi tega porajala ogorčenje in kritičnost do družbene, pa tudi do socialne organiziranosti. Postal je sovražnik takšne družbe, njenih institucij, pa njenih predstavnikov, simbolov … Prekipelo naj bi mu, ko je tudi na svojem osebnem primeru skusil vso verolomnost in praznost obljub vodilnih politikov, ki se ravnajo le po svojem trenutnem interesu, za resnične koristi državljanov pa jim ni mar. Nekaj, kar se nekomu tam zgoraj zdi malenkost, kot je na primer pravični zakon, ki ureja skrbništvo nad otroki razvezanih staršev, se za tistega, ki trpi posledice njegove neustreznosti ali neuveljavljanja, lahko sprevrže v hudo osebno dramo z neslutenimi posledicami. A tisti, ki odločajo, tega navadno ne zmorejo razumeti, razen kadar kak problem zadeva tudi njih, kar pa se zgodi zgolj izjemoma. Razumejo pa oblastniki nekaj drugega, o čemer se je podučil, tako pisec, pri svojih predhodnikih anarhistih. Ob tem je omenil nekega »plemenitega« Kropotkina, pa zopet tistega Vaillanta, ki ga je že na začetku, pa še nekega Émila Henrya, očitno Francoza. Od njih naj bi se naučil, da so v imenu vzvišenih idealov, kot so svoboden razvoj človekove narave, prosto razvijanje vseh telesnih, duhovnih in čustvenih sposobnosti, upravičena vsa sredstva, tudi nasilje. Mogoče si kdo misli, da so ti ideali nezdružljivi z nasilnimi sredstvi, da mora biti narava v boju uporabljenih sredstev skladna z naravo cilja, da nasilje rodi le novo nasilje … Tudi sam da je nekoč mislil tako, zdaj pa ne več …

Zdaj je nekdo potegnil vodo nekje nižje, zopet se je slišalo iz odtočne cevi, le da tokrat bolj votlo, in Ema se je spet zdrznila, se za trenutek počutila, kot da bi bila tudi sama nekakšna zarotnica, atentatorka, tam v stranišču Leonovega stanovanja, s tistim razburljivim pisanjem v naročju … Potem je zopet poniknila v izpisane misli, v svet, ki so ga te risale in ki ji ni bil čisto nič domač, se ji je pa vseeno zdel vznemirljiv in privlačen, četudi malo starinski.

Pisec se je razglašal za človeka, ki se brani, sebe in svoje človeško dostojanstvo, za nekoga, ki noče opozoriti zgolj na krivico, ki je prizadela njega, ampak tudi na množico drugih krivic, udomačenih vse naokoli. »Udomačene krivice …,« je zamrmrala Ema. »To je pa lepo povedal.«

Naprej je pisec zapisal, da se zaveda, da mnogi tovrstnih dejanj ne razumejo in ne sprejemajo, a ga to ne moti. »Nekateri bodo razumeli, morebitnih rezultatov bodo deležni vsi. Svobodnjaška prizadevanja ne morejo priznavati omejitev. Čeprav, in to je bilo v besedilu zelo poudarjeno, se pisec ni odločil za uporabo čisto pravega nasilja, kot so ga izvajali davni anarhisti, ampak le za simbolično demonstracijo, za majhno sejanje preplaha. Ker človeško življenje je zanj, kljub vsemu napisanemu, nedotakljivo, in zato bo streljal v zrak, samo v zrak, nikogar ne bo ranil, nikogar poškodoval, sploh pa ne bo jemal življenj. Želi, da njegov strel podkrepi njegove besede, da ojača moč njegovega glasu, »da bodo slišali vsi, ki imajo ušesa: Svoboda, ki nam jo prodajajo, je prevara! In morda bo moje dejanje vsaj majhen korak na poti k resnični svobodi, ki morda nekoč vendarle pride.«

»Amen,« je zamrmrala Ema. »Besede mrtvega človeka.« Mrtvega človeka, ki je bil na koncu tudi podpisan. Z imenom in priimkom, najprej sta bila natisnjena, spodaj je bil še lastnoročni podpis. Imela je torej ime, ime tega človeka! Zelo pomemben podatek.

Še enkrat je prebrala tisto pisanje, z zelo mešanimi občutki, nato je lista znova preganila in ju potisnila nazaj v ovojnico. Zdaj je vzela v roke svoj fotografski aparat, zvestega spremljevalca, ki ji je, še vedno obešen okoli vratu, med branjem pohlevno počival v naročju. Na zaslončku je gledala prizore, ki jih je posnela na ulici. Najprej otroke z zastavicami, učiteljice, prodajalca balonov, pa seveda njega, nesojenega napadalca, atentatorja ali morda le sejalca preplaha, strelca v zrak, kot je pisalo v njegovem sporočilu. Ker ni mogla vedeti, čisto zagotovo ni mogla vedeti. Kdo ve, kaj bi se zgodilo, če bi prišel predsednik, tisti moški pa bi streljal? Kdo ve, kam bi zares meril, če bi do tega prišlo? O tem je lahko le ugibala, sklepala na podlagi tega, kar je vedela. Ohraniti je morala novinarsko distanco, pri pisanju svoje reportaže bo poskušala biti objektivna, lotila pa se je bo kmalu, čimprej, dokler so vtisi sveži, ker to pomaga, tako je pisanje prepričljivejše, pa bolj doživeto, skratka, boljše. Gledala je posnetke s tistim moškim, katerega ime je zdaj poznala, a ji je zvenelo povsem tuje. Več ji je povedal njegov videz, tisti nemi mrtvi obraz, ker prepričana je bila, da je bil, v trenutkih, ko ga je posnela, že mrtev. Tista brezizraznost na njem, pa rahlo odprta usta. Pa zaprte oči … Nenavadno, ker ljudje, ki nenadoma umrejo, jih imajo le redko zaprte, to je že vedela, dovolj fotografij mrtvih ljudi je že videla. Glede tistega na mrtvečevih prsih, kar se ji je najprej zdelo kot rana, ni bila več čisto prepričana, format je bil premajhen, morala si bo ogledati večjo reprodukcijo, pozneje, na zaslonu računalnika. Dobro bi bilo, da bi bila tisto rana, zelo dobro, ker to bi prispevalo k dramatičnosti posnetka, točno bi se videlo, da je bil moški ustreljen. Kar srh jo je spreletaval. Njen prvi mrtvec, njen čisto prvi fotografirani mrtvec. Ko se je dopoldne odpravljala na ulico, je pričakovala vse kaj drugega. No, začetek je bil sicer pričakovan, prvi posnetki so pričali o bolj ali manj vznemirljivem čakanju na predsednikov obisk, bili so za takšno priložnost običajni, jih je pa dobro izbrala, svoje motive, a potem se je dramaturški lok njene serije fotografij dramatično prelomil. Že prizor z mlajšim moškim, ki ga agent vleče čez cesto, je bil nepričakovan, neobičajen, prav razburljiv, tisti, ki so sledili, pa še toliko bolj. In nekaj jih je bilo res dobrih, učinkovitih, po fotografski plati, pa še širši in ožji plan je imela. Nekaj posnetkov s celim truplom, nekaj pa le z njegovim zgornjim delom, obrazom in zgornjim delom trupa. Le še kakšen posnetek obraza od zgoraj ji je manjkal, pa bi bila serija tako rekoč popolna. A takšnega ni mogla narediti, preveč tvegano se ji je zdelo, tako blizu ni upala, ker je bil tam tisti agent, tisti odločni, starejši, tisti, ki je streljal in jo prej podil s ceste. Zaradi njega si ni upala čisto blizu, malo pa mogoče tudi zaradi streljanja, ker bilo je tako nenadoma, pa takšna zmešnjava je nastala, še dobro, da se je znašla, kot se je. Ker lahko, da se ne bi, da bi se prestrašila, se potuhnila, posnela kvečjemu kaj od daleč, kaj nejasnega. Pa se ni, prestrašila in potuhnila, sploh se ni, ampak je ravnala kot prava reporterka, kot takšna, ki je podobnih dogodkov vajena, čeprav jih sploh ni bila, ker bilo je prvič, da je doživela kaj resnično razburljivega, nič, kar se ji je zgodilo pred tem, se ni moglo primerjati s tistim streljanjem na ulici.

Tisti zoprni agent ji je na neki način torej preprečil še boljši posnetek, hkrati pa ji ga je prav on omogočil. On je streljal, ustrelil tistega anarhista ali kar koli je že bil. Nenadoma je do agenta občutila spoštovanje. Zdelo se je, da je dobro opravil svoje delo, tako kot ona. Odkril je napadalca, še preden je ta uresničil svojo namero. Le kako mu je to uspelo? Kako je vedel, še preden se je zgodilo? In le kaj bi bilo, če ga ne bi pravočasno odkril? Bi prišla do še bolj dramatičnih, še boljših posnetkov? Do posnetkov resnično zgodovinskega dogodka? Ni prav vedela, ali naj bo na agenta jezna ali pa bi mu bila hvaležna, je pa do njega vsekakor čutila spoštovanje in zadovoljna je bila, da ni rinila preblizu, da se mu je še pravi čas umaknila. Ker pri takšnih nikoli ne veš. Očitno je bil odločen mož.

Iz misli jo je zdramil zvok iz stranišča nad njo. Tokrat ni nihče potegnil vode, ampak je nekdo krčevito in glasno kašljal ali pa morda bruhal. Ema je odšla iz stranišča, vklopila računalnik, shranila svoje dragocene posnetke v njegov spomin, nato pa skrila spominsko kartico iz fotografskega aparata. Zavila jo je v majhno vrečko in jo zagrebla v lonec z veliko monstero. Zemlja ob njej je bila dokaj suha, saj jo je bolj redko zalivala, Leon pa sploh nikoli, tako da je bila kartica tam varna. Vsaj za nekaj dni … Odvečno zemljo je stresla v straniščno školjko in potegnila vodo. Zgoraj je še vedno nekdo kašljal ali bruhal. Potem je sedla za računalnik in začela prepisovati mrtvečevo pisanje iz ovojnice. Še prej pa v vhodna vrata vtaknila svoj ključ, da Leon ne bi mogel odkleniti in je presenetiti med delom. Ker tega mu ne bo pokazala, vsaj takoj še ne, vsaj dokler se ne odloči, kako in kaj. Še nekaj časa bo to samo njeno, skrivnost, strogo varovana … Prepisala je, ne da bi jo zmotil, nato pa zlezla na stol in zataknila izvirnik za hrbet ene od omar, varno mesto … In potem je šla na hodnik in z omarice na njem vzela najvišjega iz kupa telefonskih imenikov. V njem je poiskal marenske telefonske naročnike s priimkom mrtvega moža z njenih fotografij. Le tri so bile, ker je bil redek, neobičajen priimek, in naslovi njihovih stanovanj, zapisani zraven, so ji bili vsaj približno znani. Prednost majhnih mest. Nato je odšla na balkon, tam sedla na Leonov stol. Staro ovčjo kožo je imel na njem, kar se ji je nekoč zdelo čudno, pozneje pa je spoznala, da je mehko in toplo. Sedla je in se spraševala, kako da Leona še ni nazaj. Se v mestu še kaj dogaja? Je kaj zamudila?

Nemir ji ni pustil sedeti, čutila je, da mora naprej, da še ni čas za premor. Odšla je spet noter, vzela v roke mobilni telefon in začela klicati na tiste številke. Prva očitno ni bila prava, nobenega Petra, kot je bilo ime ustreljenemu, ni bilo tam, je povedal obotavljiv otroški glas. Na drugi se ni nihče oglasil, tretja pa ji je prinesla želeno. Ženski glas je povedal, da Petra trenutno ni doma, ter se pozanimal, za kaj gre. Ema se je izgovorila, da je hotela nekaj vprašati, Petra, da sta znanca in da bo poklicala pozneje. Ženska očitno še ni ničesar vedela, bila je mirna, prav nič razburjena. Niso ji še povedali, še nikogar ni bilo k njej. Emo je močno vleklo tja, morda lahko pridobi še kakšne podatke, a hkrati se ni želela srečati s policisti, pa agenti, še posebej ne s tistim strogim, ki je pospravil tistega nesrečnika, ker Ema je zdaj začela čutiti simpatijo do mrtvega moškega, ki mogoče res ni hotel nikogar ustreliti, to je vedno bolj verjela, kljub temu pa je bil ustreljen on sam.

Pograbila je fotografski aparat in odšla na naslov, izpisan iz telefonskega imenika. Brez težav ga je našla, bilo je stanovanje v nizkem starem bloku, spodaj je bilo odklenjeno, zato se je kar povzpela, nekaj časa prisluškovala pri vratih, potem pa pozvonila. Odprla ji je starejša ženska, ki se ji je videlo, da redko dobi obiske. Ema je bila nekoliko v zadregi, ni še čisto dobro vedela, kako naj se zadeve loti, ni se še domislila, preveč je hitela, zato je samodejno povprašala po Petru. Ženska je brezbarvno odgovorila, da ga ni doma, in se pozanimala, ali je ona prej poklicala. Ema je prikimala in vprašala, ali lahko vstopi. »Ste vi njegova mama?« je takoj nato vprašala, ženska je pritrdila in si z roko zmedeno pogladila lase. Se pa ni odmaknila od vrat, zato Ema sprva ni vedela, kaj bi, nato pa je posegla po preizkušenem prijemu: »Od časopisa sem.« Ženska na vratih je zdaj pogledala po njenem fotoaparatu, napisu PRESS na širokem pasu, na katerem je visel okrog njenega vratu, si še enkrat pogladila lase, nato pa se odmaknila in ji odprla pot v stanovanje. Ema je vstopila in rekla, da dela reportažo, nič posebnega, o življenju v mestu … Žensko je zanimalo, zakaj torej želi Petra, pa ji ni prav odgovorila. »Pač, tako,« je rekla, »nekoga moram vprašati. Tako … bežno se poznava, pa sem se spomnila nanj.«

»Vi ste torej njegova mama …« je nadaljevala. »A kaj veste, kako je Peter danes preživel dan?«

»No …,« je začela ženska, ki se ji je videlo, da sicer čisto rada sodeluje s predstavnico tiska, ji pa še ni bilo prav jasno, kaj ta pravzaprav pričakuje od nje.

»Vi torej pišete o takšnih …, mislim, vsakdanjih stvareh?«

»Ja, o življenju naših meščanov. Za naš Marenski tednik, saj ga berete?«

»Ga,« je zavzeto prikimala ženska.

»Torej, je Peter šel zjutraj v službo?« je Ema takoj izkoristila njeno naklonjenost njihovemu tedniku.

»No … Peter je že nekaj časa brez službe, ampak išče novo in gotovo jo bo kmalu našel …«

»Potem torej ni šel v službo. A kaj veste, kako je začel dan, kaj je počel, kam šel?«

Ženska se je zdela v zadregi, a še vedno pripravljena sodelovati: »Pravite, da se poznata, s Petrom …?«

»Tako, bežno.«

»Bežno?«

»Ja, ampak to zdaj ni pomembno,« je postajala nestrpna Ema, »povejte no, kako vaš sin začenja dan, današnjega na primer.«

»Vstane, potem zajtrkuje, potem pa gre po navadi iskat delo. Na kakšen pogovor v zvezi s tem, ali na Zavod, ali pa po časopis z oglasi … Zelo zavzeto išče delo, veste, zato ga bo gotovo kmalu našel,« se je ženska očitno trudila, da bi sina prikazala v kar najsvetlejši luči.

Ema se je razgledovala po sobi, v kateri sta stali, saj ji zadržana gostiteljica ni ponudila, naj sede. Obledeli naslanjači in kavč z lesenimi naslonjali za roke, dolgočasni regal strogih oblik, tapete z velikimi vzorci …, vse je kazalo na šestdeseta, zgodnja sedemdeseta in na to, da tega stanovanja že zelo dolgo ni nihče preurejal. Kot nekakšna časovna kapsula se ji je zdelo, in tudi njegova, v staromodna oblačila oblečena stanovalka, ki je v zadregi skrivala svoje nenegovane roke, se ji je lepo prilegala. Očitno tudi sama ni bila zadovoljna s svojim videzom.

»Živita sama?« je nadaljevala Ema.

»Sama,« je s prizvokom zagrenjenosti odgovorila ženska in se s počasnim gibom dotaknila svojega gubastega lica. Emi se je zdelo, da je videti starejša, kot je v resnici, potem pa se je spomnila, da mora pohiteti. Verjetno bo vsak čas še kdo pozvonil.

»Si zajtrke pripravlja sam?« je žensko le nekako poskušala zvabiti v pogovor.

»Ne, to pa ne,« se je ta končno za spoznanje razživela, »to pa počnem jaz.«

»In kaj ste mu pripravili danes?« je vprašala Ema, ki se je spomnila, da je pred kratkim brala o zadnjem zajtrku indijskega voditelja Gandija in da se ji je to zdelo kar zanimivo.

Ženska je bila sprva videti nekoliko v zadregi, kot da bi bilo vprašanje preveč intimno, nato pa se je nasmehnila in le odgovorila: »Danes sem mu spekla jajca s šunko, tri, na oko, takšna ima najraje. Pa dve žemljici sem mu dala, belo kavo za zraven, potem pa še pomarančni sok. Naravni, zaradi vitaminov.«

Z nagnjeno glavo je od strani pogledala Emo, kot bi tehtala, ali je odgovor obiskovalko zadovoljil. Ta je ni razočarala.

»Ste ga pa dobro hranili!« je pohvalila žensko.

»Dobro ga hranim, ja,« je ta popravila njen preteklik, za katerega še ni vedela, da ga je obiskovalka uporabila pravilno. »To je pomembno.«

Ema se je zdrznila, in da bi prikrila svojo zadrego, hitro postavila naslednje vprašanje:

»Kako pa kaj drugače, Peter, zadnje čase?«

»Kaj pa vem, najboljše, da ga kar sami vprašate, ko pride,« je zdaj zadržani gostiteljici začelo zmanjkovati volje za pogovor. Ema je vprašala, ali jo lahko fotografira, na kar je ženska znova samodejno segla k lasem, a njeno prošnjo s sramežljivim nasmeškom odklonila. »Raje fotografirajte Petra, mogoče mu bo pomagalo, da bo lažje dobil službo …«

Ema je spustila že pripravljen fotografski aparat, se ženski kislo nasmehnila in neodločno prikimala. Naenkrat se ni več dobro počutila v tistem zastarelo opremljenem stanovanju, z neznanko, h kateri je prišla s trapasto pretvezo. Razlog za to ni bilo le dejstvo, da bi utegnili vsak hip pozvoniti policisti ali agentje, ampak tudi močan občutek, da tam nima več kaj iskati. Po eni strani je postajalo očitno, da veliko več ne bo izvedela, po drugi se ji je ženska začela smiliti, kljub svoji odljudnosti. A ona ji pač ni mogla razjasniti usode njenega sina, bo pa to seveda storila v svoji reportaži. Na hitro se je poslovila, navrgla, da bo Petra poskušala poklicati kasneje, in žensko prepustila njeni samoti in udarcu, ki jo bo kmalu dosegel. Prepričana je bila, da ni ničesar vedela o sinovem početju, da si ne moreta biti ravno blizu, lahko pa, da se je tudi motila. A tega ne bo nikoli izvedela.

Še preden se je Leon vrnil domov, je Ema izbrala fotografijo in napisala nekaj vrstic za pod njo. Ker na časopisu je bila dogovorjena, da bo naslednji dan objavljena ena fotografija s krajšim besedilcem. Na prvi strani, ker šlo je za pomemben dogodek, predsednikov obisk, četudi se je potem obrnilo drugače in je ta odpadel. A vendarle … Imela je vroč, super vroč novinarski material, posnetke s tistega svojega stojišča čisto spredaj, pa še neposredno pričevanje. Izbrala je fotografijo s celim, ob robu ceste ležečim truplom, pred množico zgoraj odrezanih, obglavljenih postav v ozadju. Noge, telesa, nekatera že zasukana stran od drame spredaj, ujeta med skoraj komičnim poskusom umika, druga še vedno obrnjena k cesti, kot da še ne bi dojela, kaj se dogaja. Obraza mrtvega moža se ni v celoti videlo, glava je omahnila nekoliko na stran, a to Eme ni motilo, sploh ni bilo pomembno. Ker štela je celotna kompozicija, pa dramatičnost in dinamika fotografiranega dogajanja. Gibanje postav v ozadju je namreč jasno kazalo, da se je dogodek pravkar zgodil, da je mrtvo telo ravno dobro omahnilo, se komajda umirilo, ko je reporterka že pritisnila na sprožilec, za vedno zamrznila ta neverjetni prizor.

V besedilu pod sliko ni napisala prav veliko, le to, da je težko pričakovani predsednikov obisk odpadel zaradi dramatičnega dogodka, streljanja, do katerega je prišlo na prizorišču predvidenega obiska. Pod strelom domnevnega pripadnika varnostne službe je padel mlajši moški, ki je bil na mestu mrtev. Povod za streljanje in namere mrtvega moškega bo spodaj podpisana novinarka in fotoreporterka razkrila v reportaži, objavljeni v naslednji številki.

Večkrat je prebrala svoje besedilo, ga tu in tam popravila, dokler ni bila končno povsem zadovoljna. Bilo je odlično, povedala je ravno prav, čisto zadosti, pa hkrati ne preveč, in gotovo bo z njim vzbudila nestrpno pričakovanje svoje reportaže. In tudi ta bo gotovo odlična, ob takem gradivu ji sploh ne more spodleteti, in resnično bo dosegla nekaj pomembnega, nespregledljivega, pravi preboj v svoji karieri. Vročično je lebdela v novinarskih nebesih in na zaslonu računalnika občudovala svoj posnetek, svoj največji fotografski dosežek do tedaj. In ob tem se je spomnila neke druge fotografije, na kateri je bilo neko drugo truplo, ki ga je posnela neka druga reporterka, Američanka Lee Miller, proti koncu druge svetovne vojne v Nemčiji. Na njej je bilo mrtvo dekle, hči nacističnega župana Leipziga, ki je ob zavezniškem zavzetju mesta naredila samomor. Ležala je na masivni zofi, padla vznak, mlada in mrtva, do konca zvesta svojim vprašljivim idealom. Močna fotografija, posneta v pravem trenutku, na pravem mestu, tako kot Emina. Če se ji je tista fotografija Lee Miller nekoč zdela fantastična, pa nedosegljiva in še kaj, je zdaj ni več dojemala tako, ker ona se ji je zdaj približala, čisto, jo mogoče celo dosegla, no, to morda ravno ne, blizu pa ji je gotovo prišla. Še največjo razliko med fotografijama je morda pomenil kontekst, pri posnetku Američanke je šlo za veliko, svetovno pomembno dogajanje, pri Eminem pa žal ne, bila je le zgodba, pomembna za njeno državo, a vseeno, čisto nobene potrebe ni čutila po tem, da bi bila pretirano skromna. Odlično je opravila!

Leon se je končno vrnil, ji povedal, da so ga zadržali, tako kot vse druge, na trgu. Policaji in agentje so jih pregledali, enega za drugim, vse, ki so bili tam, pobirali fotografske aparate, kamere … čudil se je, da je ni bilo tam, da se je izmuznila pregledu, in ona je bila ponosna na to, čeprav za pregled sploh ni vedela, se je pa kljub temu podvizala domov in zdaj se je izkazalo, da je bilo prav, da se je. Ema je začela Leonu hitro in natančno poročati o vsem, kar se ji je tisti dan zgodilo, kar drlo je iz nje, hitro, komaj povezano govorjenje, ker imela je toliko povedati, tako težko je to nosila v sebi. Bila je vznemirjena in vznemirjen je lažje biti v dvoje. Pa je hitro ugotovila, da se Leon njenega nemira ni nalezel, prej se ji je zdel zaskrbljen, pa malo zmeden mogoče. Kot da ne bi bil niti približno pripravljen na vse, kar je slišal, kot da vsega tega ne bi zmogel sproti prebaviti in čisto dobro dojeti. Takrat se je Emi prvič zazdelo, da je Leon mogoče star, ne prav zelo, le tako, čisto malo star, in da zato nekatere stvari dojema malo počasneje. Vprašala ga je, kako bo, glede na dogodek, zastavil svoj komentar za naslednjo številko, pa ji ni znal prav odgovoriti. Ker ni še bil čisto prepričan, da ga bo sploh napisal, glede na vse skupaj, zgodilo se je vendarle nekaj čisto drugega, kot je pričakoval, kot so vsi skupaj pričakovali. Moral se bo posvetovati z urednikom, tako ji je rekel, in tudi njej je tako svetoval glede njene reportaže. Njej se je to zdelo odveč, ona je že vedela, kako se bo lotila dela, imela je že zelo natančen načrt, le še kak dan potrebuje, pa bo stvar opravljena, in to kako! Kar pokala je od samozavesti, on pa se je mrgodil. Ni ga razumela, a se tudi ni dolgo ukvarjala z njim. Svojo fotografijo z besedilom je morala oddati do šestnajste ure in odločila se je, da jo bo uredniku odnesla kar osebno. Ker bilo je pomembno in hotela je stvar prav predstaviti, se z urednikom malo pogovoriti, ga opozoriti na svojo prisebnost v odločilnih trenutkih, poudariti kvalitete izbrane fotografije, mu opisati trenutek, v katerem je bila ta posneta … Zelo pomembno je bilo, pa ne le za njo, ker kdaj pa je Marenski tednik že objavit tako dobro in tako pomembno fotografijo, posneto v takšnem trenutku? Komajda je verjela, da že kdaj, pravzaprav je bila čisto prepričana, da je ni še nikoli.

Urednik je bil za Emino navdušenje bolj dovzeten od Leona in takoj se je strinjal, da je fotografija izjemna. Ema je komaj verjela, da se zmore tisti pusti človek, s pepelniki v očalih in v večnih pletenih brezrokavnikih, tako razživeti, čisto odkrito izraziti zadovoljstvo, skoraj navdušenje je bilo! Napovedala mu je svojo reportažo, ekskluzivni material, ki bo razgrnjen v njej, in urednik je kar žarel. Ker ravno vsak teden se pa res ni zgodilo, da bi objavili kaj takšnega, to je tudi sam priznal. Emi se je zdelo, da se je urednik kar nekako izluščil iz svoje običajne brezbarvnosti, iz svojega anemičnega zapredka, da je kar na novo zaživel, in spoznala je, da je nemara zanimivejši človek, kot se ji je zdel pred tem.

Tisto noč je Ema malo spala. Skoraj do polnoči je izbirala fotografije za svojo reportažo, potem pa je napisala še osnutek zanjo. Zjutraj ga je še malo dopolnila, ob času, ko so v uredništvo navadno prinesli sveže natisnjene izvode nove številke Marenskega tednika, pa je bila že v službi. Nestrpna, ker bil je zanjo pomemben dan, a že kmalu nato hudo razočarana, saj je bila naslovnica povsem drugačna, kot je pričakovala. Njene izjemne fotografije na njej ni bilo, pa tudi besedilca, pripravljenega za zraven, ne. Vsa razburjena je odhitela v urednikovo pisarno, vstopila brez trkanja. Notri sta bila urednik in Leon, ki je šel v službo že pred njo, bila sta zamišljena, očitno ju je zmotila sredi resnega pogovora. Urednik jo je z odsotno kretnjo povabil k svoji mizi, potem pa si je začel počasi vihati rokav svoje zbledele svetlo modre srajce, čeprav sploh ni bilo vroče. Preden je spregovoril, je na dolgo pogledal Leona, ki je svoj pogled pripel na njegovega. Emi sta se zdela kot zarotnika. Urednik je nato brez uvoda pojasnil, da je fotografijo in podpis pod njo moral umakniti zaradi intervencije od zunaj, v interesu preiskave tistega dogodka, ki še ni bil čisto zadovoljivo pojasnjen, saj je bila stvar konec koncev še čisto sveža. Takšna preiskava zahteva svoj čas, kar je razumljivo, in ne bi je bilo prav ogrožati s kakšnimi preuranjenimi objavami. »Do nadaljnjega je stvar najbolje pustiti pri miru. Višji interesi … če pogledaš druge današnje časopise, tudi dnevnike,« je urednik pokazal na nekaj izvodov svežega tiska ob robu svoje mize, »boš videla, da o tem ne piše prav nihče, kot veš, pa o tem niso poročali niti elektronski mediji.«

Ema je poparjeno listala časopise, na katere se je skliceval urednik, in se prepričala, da njegove besede držijo. A to je pač ni pomirilo, ker je preprosto preveč vložila, preveč sebe je dala v to objavo, da bi lahko stvar kar požrla.

»Torej je nekdo pritisnil?« je vprašala z jezo v glasu.

»Res je, pravzaprav jih je pritisnilo več,« je pojasnil urednik, Če ne bi o tem … Najbolje, da stvar pustimo pri miru, da se vse skupaj malo pomiri, potem bomo pa videli … Tvoja fotka in tekst sta še vedno v mojem računalniku,« je urednik zdaj poskušal biti vzpodbuden. »In … ali si videla, da imaš danes vseeno fotko na prvi strani,« jo je opozoril na tolažilno nagrado.

Videla je, ja, opazila že prej, svojo fotografijo ravnokar prenovljene zgradbe mestne pošte, ki po pomembnosti nikakor ne bi sodila na prvo stran. V drugačnih okoliščinah bi bila tega vesela, zdaj pa je ni prav nič potolažilo. Ker pričakovala je toliko več … Z dušečo kepo v grlu je zapustila pisarno, urednika, ki si je ravno zopet odvihoval rokav svoje sprane srajce, in molčečega Leona, ki se ji ni pridružil, kot je pričakovala, ampak je še kar nekaj mencal in čakal. Z urednikom pogovora očitno še nista zaključila. Na hodniku, z močnim vonjem po novi talni oblogi, je za hip obstala in začutila, da je sama, da je zopet čisto sama. Topli obeti deževnih popoldnevov v Kavici in piti so se dokončno izkazali za lažnive, ker Leonovo vedenje je bilo daleč od tistega, kar je pričakovala, ta poudarjena razdalja, ki jo je občutila v urednikovi pisarni, nenavadno strogo ločevanje poklicnega in zasebnega … To je bilo vendar čisto odveč, že kar smešno, in je bolelo …

Pozneje je Leon sicer poskušal popraviti vtis, šla sta na sprehod in povedal ji je nekaj o ozadju, nekaj tistega, kar mu je zaupal urednik, ker zadeva naj bi bila zelo resna. Kaj takšnega naj se jim pri Tedniku sploh še ne bi zgodilo, stvari res ni šlo jemati zlahka, pritisnili so tako uradni preiskovalci zadeve kot vrh marenske policije, za nameček pa še župan, ki se je, prav po lokalno, bal krnitve ugleda svojega mesta. Leon jo je tolažil, ji zraven še malo laskal, da vse to razburjenje in pritiski kažejo, da se je res dobro odrezala, da je bila resnično ob pravem času na pravem mestu, reporterka in pol.

Doma sta imela bolj molčeč dan. Leon je sicer kar naenkrat pozabil, da je v hudo delovni fazi, v kakršnih ga je običajno morala pustiti pri miru, in se je kar naprej nekaj sukal okrog nje, ji izkazoval majhne pozornosti, bil že skoraj vsiljivo prijazen. Prav sprostiti se Ema kljub temu ni mogla, se je pa vseeno malo pomirila, se skoraj prepričala, da s svojim razočaranjem mogoče res pretirava, vsaj čisto malo, a to je trajalo le do naslednjega dne, ko je v službi malo polistala po Kronistu in prebrala … Na zadnji strani, med kratkimi novicami, je pisalo, da je pred napovedanim obiskom predsednika države v Marnu prišlo do resnega incidenta s streljanjem. To je bil očitno tudi povod za nenadno odpoved obiska, o kateri ni zaenkrat še nihče posredoval nikakršnega uradnega pojasnila. Žrtev streljanja naj bi bil neki moški, katerega identiteta še ni znana, saj policija in notranje ministrstvo, kljub večkratnim prošnjam pisca, ne želita dati nikakršnega pojasnila. Besedilce se je končalo z obljubo, da si bo časopis še naprej prizadeval osvetliti dogodek in bo o novih spoznanjih tudi takoj poročal bralcem. Spodaj sta bili začetnici pisca, ki ju je Ema dobro poznala, ker pripadali nista nikomur drugemu kot njemu, njenemu bivšemu, njeni študentski ljubezni, sinu njenega neizprosnega profesorja. Že nekaj časa je bil zaposlen pri Kronistu in kljub vsej grenkobi, s katero so bili prepojeni spomini nanj, je redno spremljala njegove objave. Seveda, bil je tam, tisti dan, na pločniku, v tistem svojem jopiču, prav takšnem, kot ga je ona kupila Leonu, in, za razliko od nje, je tudi opravil svoje delo, do konca, do objave … Besno je zdirjala k uredniku. In tokrat ni bila prav nič obzirna, ker kakšno sranje pa je to, da ona ni smela objaviti novice, pa še tiste super fotke zraven, drugi pa to lahko naredijo, evo v Kronistu! Oni bi bili lahko prvi, zdaj pa ne bodo, ker zopet jim ne bo preostalo drugega, kot da prodajajo včerajšnje novice, če si bodo sploh upali vsaj to … Ker sploh ni bila prepričana o tem, ker oni so, tako …, tako … včerajšnji, da bolj sploh ne morejo biti, do grla zataknjeni v svojo provincialno rit!

Pozneje ji je Leon, ki ga skoraj ni več mogla prepoznati – zdelo se ji je, da se je njegova stara lupina napolnila s povsem novo, odbijajočo vsebino – poskušal prodati nekakšen neizbežni realizem, »neprijetno dejstvo«, da je Marenski tednik pač lokalni časopis, ki iz svojega okolja dobi tudi večino denarja in drugačne podpore. Če bi se sprli z županom, ki je v zvezi z dogodkom pred odpovedanim predsednikovim obiskom nedvoumno izrazil svojo zahtevo, da se o tem ne poroča, bi se jim pošteno poznalo, tega pa si niso mogli privoščiti. O tem se je z urednikom strinjal, ne glede na to, da naj bi v bistvu podpiral njo. Njegove besede so se je sicer dotaknile, a na nepravi način, bile so hladen dež, ki pada zunaj prijetnega zatočišča, do kože mrazi tiste, ki morajo skozenj. Leonov glas je prihajal iz daljave, vedno večje, in vedno šibkejši se ji je zdel. Tisti dan je sicer izbrala eno izmed plošč iz njegove obsežne zbirke vinilk in jo položila na stari gramofon, kar je storila prvič, ker to je bilo drugače povsem v njegovi domeni. A to ni bil znak pomiritve, kot je on napačno sklepal, ampak zgolj glasba za slovo. Zavrtela je ploščo Janis Joplin, na kateri je bila tista njena presunljiva pesem o svobodi, o kateri je zadnje dni, po tistem, ko je prebrala pisanje ustreljenega moža, zelo veliko razmišljala. In končno je tudi povsem razumela, o kakšne vrste svobodi poje Janis, kako je občutiti svobodo, ki je le druga beseda za to, da nimaš ničesar več, kar bi lahko izgubil. Ker Ema je zdaj čutila, da je že vse izgubila, da ni nič več ostalo, in zaradi tega je bila tudi žalostna, vsaj čisto malo. A le do naslednjega dne, ko je bila na prvi strani Kronista objavljena njena fotografija mrtvega moža pred množico, »ekskluzivno«, podpisana z njenim imenom in priimkom, opremljena z njenim besedilom, spodaj pa še uredniški pripis, da bo časopis že v kratkem objavil avtoričino vznemirljivo reportažo o dramatičnem dogajanju v Marnu, zaradi katerega je odpadel načrtovani predsednikov obisk. Zdaj je Ema zopet imela kaj izgubiti, in ko je med radostno vožnjo proti prestolnici že kdo ve kolikič preslišala Leonov klic, je to zelo jasno, zelo poživljajoče občutila.

Oče

Zunaj, pred kavarnico, v kateri je Filip nemočno čakal, da slušalkar preveri svoje, je nenadoma nekaj počilo. Kot da bi razneslo izpušni lonec kakšnega starega avtomobila ali kot da bi kdo ustrelil. Pravzaprav se Filip ni spomnil, da bi že kdaj slišal, kako zveni pravi strel, a zdelo se mu je, da mora biti nekako tako, še posebej, ker so tudi nekateri streli v filmih in televizijskih oddajah zveneli podobno, a ne vsi.

Slušalkarja je kar vrglo pokonci in Filip je po tem sklepal, da je zares slišal strel. Mladenič je že moral vedeti, s streli je imel gotovo več izkušenj od njega. Agentón ali policón v civilu ali kar koli je že bil, je bil že naslednji hip ob vhodu v kavarnico, kjer je bil še en njegov kolega. Ta je jadrno zdirjal ven, kot da zunaj vsi čakajo le na njegovo posredovanje, mladenič, ki je preverjal Filipove podatke, pa se je vzpenjal na prste, kukal čez zaveso, si z eno roko pritiskal slušalko še tesneje k ušesu, z drugo pa samodejno segel k pištoli, ki jo je imel zadaj obešeno za hlačni pas. Potem se je, kar s pištolo v roki, vrnil k Filipu, ga grobo postavil z obrazom k zidu in ga temeljito pretipal. Očitno je iskal orožje, ki mu ga nikakor ni uspelo najti, a zaradi tega ni bil videti prav nič zadovoljen. Filipu se je zdelo, da si tudi ta agentón želi akcije, še posebej, ker se je njegovim kolegom zunaj očitno nekaj dogajalo, vsaj zdelo se je tako.

Filip se je začel skoraj bati nemirnega mladeniča, na čigar obrazu sta se zdaj mešali odsotnost in popolna osredotočenost, čudna kombinacija, ki je verjetno pomenila, da je bil pravzaprav nekje drugje, mogoče zunaj, sredi dogajanja na ulici, s katerim ga je povezovala slušalka, ob katero je še vedno pritiskal svojo dlan. Postavnež je za minuto ali dve, Filipu sta se zdeli dolgi kot nevihtna noč, obmiroval, nato pa mu je velel, naj znova sede, vtaknil pištolo nazaj v tok, se spet zagledal v njegovo vozniško dovoljenje in se oprijel telefona. Filip je želel nekaj vprašati, želel si je pojasnila, vsaj besede ali dveh, a mladenič ga je z odsekanim gibom roke utišal, še preden je spregovoril. Nato je očitno nadaljeval s prekinjenim preverjanjem podatkov, četudi se je zdelo, da ni prav pri stvari. To je Filipa nekoliko pomirilo, še posebej, ker se mu je iz trenutka v trenutek krepil občutek, da v mladeničevih očeh ne predstavlja resne grožnje, prej odvečen, a vseeno neizogiben opravek. Opravkón.

Filip se je znova spomnil na Aleška. Kako sam mora biti! Iz žepa je izvlekel telefon, da bi fantóna poklical, a agentón je vanj znova svareče uprl kazalec, kot bi hotel reči: »Vidim te! Ne drzni si!« Le zakaj, saj bi samo poklical sinka, si je tokrat drznil ugovarjati Filip, a mladeničeva čudno skremžena usta so ga prepričala, da je bolje, da ne vztraja. Spustil je telefon nazaj v žep in se z mislimi povsem preselil k otroku. Poklicati ga je poskušal že prej, ko je še hitel po ulicah, a Alešek aparata ni dvignil. Bilo je nenavadno, saj je to že znal. Dvigniti slušalko, se pogovarjati in ob tem ne pritisniti na nobenega od gumbov na aparatu. Res pa je to navadno počel v njuni družbi, predvsem kadar so vedeli, da kliče kateri od starih staršev, ki si je zaželel slišati vnuka. Čisto normalno se je pogovarjal, Alešek, le malo v zadregi je bil ob katerem od tistih odvečnih vprašanj, ki jih stari starši tako radi postavljajo. Mogoče bi ga morala bolje pripraviti, ga natančno poučiti, kako ravnati, ko pozvoni telefon, on pa je sam doma. A … do takrat pravzaprav ni bil še nikoli sam doma, vsaj tako dolgo ne. Morda kdaj za petnajst, dvajset minut, ko je Filip v bližnjo trgovino skočil po kaj nujnega. Le dvakrat ali trikrat se je zgodilo. Ni pač šlo drugače in vedno je zelo pohitel … Otroku verjetno res še ni povedal, kako naj se vede, ko pozvoni telefon, kaj naj reče, ko dvigne slušalko, kako naj odgovarja na morebitna vprašanja. Ni računal, da bi Alešek to že potreboval, na vse se preprosto ni mogel spomniti, četudi se je zelo trudil biti dober oče. Najboljši, če se je le dalo, pravi očkón. Le kaj zdaj počne fantón?

Nenadoma so se odprla vhodna vrata kavarne in vstopil je starejši agent, tisti, ki je Filipa privlekel noter. Za trenutek je obstal ob vratih, Filipu se je zazdel zelo utrujen, njegovi gibi so bili izrazito počasni. Nato je izginil nekam za predelno steno, Filipov čuvaj pa je hitro odšel k njemu, a se je že kmalu vrnil. Filip je domneval, da starejši agent lahko odredi njegovo izpustitev, in s tem namenom ga je tudi nameraval nagovoriti, a jasno je čutil, da še ni pravi trenutek, še posebej, ker ga je mladenič že spet pozorno motril. S telefonom ob ušesu, hvala bogu. Vsaj to!

In potem se je Filipu naenkrat zazdelo, da je starejšega agenta že nekje videl, pravzaprav je bil iz hipa v hip bolj prepričan o tem, in kmalu se je tudi spomnil kje. Seveda, prav tam zraven je bilo, na ploščadi pred kavarno, kak dan prej ali morda dva, več ne …

Z Aleškom sta šla malo v park, otrok je peljal na sprehod nekaj svojih plišastih zajcev ali kuncev ali kaj so že bili. Filip si je moral priznati, da razlike med enimi in drugimi pravzaprav ne pozna, da se mu zdi to pravzaprav eno in isto, no, morda bi bili kunci lahko hišni zajci, hišni ljubljenčki, tako se mu je zdelo, podrobnosti pa ni poznal in ga pravzaprav niso niti zanimale. Za Aleška pa je bilo to zelo pomembno in je Filipu zadevo poskusil tudi nekoliko pojasniti, a tega še ni prav dobro zmogel. Filip je bil po njegovi razlagi še vedno približno na istem, vedel je, da so kunci nekakšni hišni zajci, kaj več od tega pa ne. Tudi takrat, ko sta šla v bližnji park, pravzaprav so tja šli, je vztrajal Alešek, ki je svoje zajčje igrače štel za enakopravne člane druščine, je otrok poskusil nekaj razlagati o tistih razlikah, jih pokazati na svojih plišastih ljubljenčkih, ki jih je nosil v naročju, in to kar med hojo po stopnicah. Filipu se je to zdelo nevarno, zato ga je prosil, naj s svojim pojasnjevanjem počaka toliko, da prideta dol. Fantón je sicer negodoval, a ga je vendarle ubogal, zato pa je z razlago toliko bolj zavzeto nadaljeval takoj, ko sta stopila z zadnje stopnice. Že v veži bloka je zajce prestavljal po svojem naročju, iskal najprimernejše za ponazoritev tistega, kar je želel pojasniti svojemu trdobučnemu očetu, pravemu trdobučniku včasih, kot se je izrazil Alešek. Izraz je bil Filipov, zato je tega veselilo, da ga je otrok uporabil, bi pa seveda raje videl, da bi ga za koga drugega. In tako je potem fantón prekladal tiste plišaste zajce, Filip pa se je trudil dajati vtis, da mu pozorno sledi, čeprav ni bil čisto pri stvari. In nato je, bila sta že zunaj, na ploščadi pred blokom in kavarnico Kavica in pita, Filip nenadoma opazil, da prav pred njima zeva velika luknja, da je pravzaprav odmaknjena ena od kamnitih plošč, pod katero se je očitno skrival globok jašek, nekakšne instalacije ali nekaj podobnega. Hitro je prijel otroka za roko in ga potegnil stran, saj bi drugače ta preprosto cepnil v tisto luknjo. Filipu je postajalo kar slabo ob tej misli in nehote je vzrojil, zaradi strahu pravzaprav. Vzrojil pa je tudi Alešek, tudi on verjetno zaradi strahu, ko je končno zagledal tisto temno luknjo, še bolj pa zato, ker mu je ob očetovem potegu padel na tla eden od njegovih plišastih zajcev. »A sploh veš, kako ga to boli!« se je zadrl fantón in se obtožujoče zagledal v Filipa, ki se je zopet znašel v hromečem položaju, iz katerega ni bilo prave rešitve, še posebej, ker otrok ni prav nič cenil njegovega posredovanja, le za zajca ga je skrbelo, za Belčka. Ob Aleškovem vpitju je iz jaška pogledal moški z varovalno čelado, Filip pa je takrat v bližini opazil še dve postavi, temni in negibni sta se prej skrivali v obrisu črnega kamnitega stebra za seboj. In ena od teh postav je bil ta postarani agent, ki ga je prej zvlekel v kavarno in se je zdaj vanjo vrnil tudi sam. Seveda!

Filip je svojemu čuvaju rekel, da je njegovega šefa, ki je prejle prišel noter, pravzaprav že srečal, dan ali dva prej je bilo, prav tamle zunaj, na ploščadi. Gotovo se bo spomnil tudi on, če mu le osveži spomin, s sinkom sta bila, zanesljivo se ju bo spomnil … Stopil bi do njega – saj je še notri, ne? – in ga spomnil. Potem bi bilo jasno, da stanuje tukaj, ne?

Mladenič je samo odkimal. Strogo, a ne več osorno, kar je Filipu le vzbudilo nekaj upanja. »Ste že preverili zemljiško knjigo?« je vprašal. Gib agentove roke mu je ukazal potrpljenje, tokrat spet manj potrpežljivo. Mladi agentón je očitno imel nemirne živčke, kljub temu pa je Filip vstal in nameraval kar stopiti k onemu drugemu, starejšemu, k tistemu, ki odloča, ga lahko izpusti. Vedenje mladeniča ga je hudo spominjalo na preveč vnete uslužbence, ki navodila nadrejenih jemljejo vse preveč dobesedno in zares. Že kar veliko jih je srečal po različnih uradih in v svoji nekdanji službi, pravzaprav pa je bil eden od njih kdaj morda celo sam. Tako, čisto nehote, zaradi pomanjkanja izkušenj, še posebej pri kakšni delikatni zadevi … A mladi agentón ni popuščal. V hipu je bil pred njim, na prsi mu je prislonil svojo široko dlan in ga pahnil nazaj na stol. Grobo, neizprosno. Filipa je zabolelo, ponižalo, razburilo, a se je vseeno zadržal. Tako se mu je zdelo bolje, še posebej, ker ni vedel, kaj se pravzaprav dogaja zunaj. Verjetno je kaj resnega, če so vsi tako napeti …

Sedel je torej v tisti kavarni in čakal, da kateri od agentónov doživi čudežno razsvetljenje, v mislih pa je odtaval. Najprej se je spomnil nanjo, svojo ženo, na to, kako všeč ji je bilo ime lokala, ki je bil ravnokar njegov zapor. »Kavica in pita,« tako je rekla ob prvem ogledu stanovanja, »kako prisrčno!« Bila je čisto navdušena in priljudnost imena kavarnice pod njihovim bodočim stanovanjem je bila zanjo tudi zanesljiv znak, da je mesto, v katero naj bi se preselili, zagotovo zelo prijetno, pa še hitro obvladljivo, zaradi svoje majhnosti. In že tisti dan, ko sta kupila stanovanje, je sklenila ali pa vsaj izrazila odločno namero, da bo Kavica in pita njen najljubši lokal v mestu. Kar takoj bi šla tja, je rekla, kar takoj po nakupu, a kaj, ko je bilo takrat treba urediti vse tiste formalnosti in za to ni bilo časa. Potem je oznanila, da bodo tja odšli vsi trije, ob prvi priložnosti, to preprosto morajo storiti, in ona si bo naročila natančno to, kar je obljubljalo ime lokala: kavico in pito. In bila je prepričana, da je oboje tam izvrstno, gotovo prav enkratno ali pa vsaj zelo dobro, saj drugače zanesljivo ne bi imeli takšnega imena.

Pa se ni zgodilo. Še nikoli niso šli dol, v kavarnico v pritličju svojega bloka, in tudi onadva sama nista šla, niti ona ne, vsaj kolikor je vedel Filip. Bila sta pač zasuta s premnogimi opravkóni in ona je kar nekako pozabila na svojo namero ali sklep ali kar koli je že bilo. Je pa bil Filip prepričan, da ona kdaj pa kdaj vseeno vstopi v kakšen lokal, vendar pa ne v Kavico in pito. Že večkrat se mu je zazdelo, da ji po službi kakšen vlak uide tudi po njeni krivdi, še posebej, ker je potem seveda treba čakati naslednjega, vmes pa je dovolj časa za marsikaj … Zdelo se mu je, da si ona urice na novo pridobljene svobode večkrat podaljša po nepotrebnem ali, bolje rečeno, iz razlogov, ki se zdijo upravičeni njej, njemu pa nikakor. Tista ura, za katero ona na primer preloži svoj prihod domov, gre pravzaprav na njegov račun. On se mora ta čas predano posvečati fantónu in zato seveda nima časa zase. Seveda mu ni težko, a vendarle …, njena svoboda gre na račun njegove, čisto preprosto, tako je čutil. Med drugim tudi zato, ker je tako hitro pozabila na svojo željo po kavici in piti. Če bi se vračala takoj po službi, bi si ju lahko že zdavnaj privoščila. V njuni družbi, seveda, ali pa sama, če bi ji bilo tako ljubše. Kavico in pito, ki si ju ni privoščil še niti on, ki tudi še nikoli ni bil v tistem lokalu. Vse do tega dne, ko ga je noter zvlekel tisti stari agentón. Je pa kavarnico Filip sicer vključil v urnik svojega novega, pisateljskega življenja. Zdelo se mu je dokaj primerno, pravzaprav že kar idealno, da bi se tam ustavil vsako jutro, po tistem, ko bi Aleška oddal v vrtec. Pred začetkom pisateljevanja bi tam malo posedel, popil kavo z mlekom ali kapučino, prelistal časopise, potem pa po stopnicah odšel gor, v stanovanje, za svojo pisateljsko pisalno mizo, in se lotil dela … Ja, to bi bilo čisto v redu, zelo primerno, in s tem je mislil resneje kot ona, takrat ko je nekaj sanjarila o kavici in piti, pa potem na to že čez nekaj dni pozabila.

Nato je Filip zopet mislil na Aleška, na to, kako sam je v stanovanju, le nekaj metrov nad njim. Pravzaprav pa je mislil predvsem na neki dogodek, na neko fantónovo vprašanje, na katero nikakor ni mogel pozabiti. Pred nekaj dnevi ali mogoče že tedni, kmalu po njihovi selitvi v Maren, sta skupaj gledala televizijo, neki dokumentarni film o živalih, o neki vrsti antilop. In Alešek je ob tem postavil tisto vprašanje, eno svojih pametnih, takšnih, ki Filip nanje ni znal kar tako odgovoriti. Otrok je bil talent za iskanje takšnih, za spravljanje očkóna v zadrego. Tokrat je vprašal, zakaj se samcu, Šlo je za samca tiste antilope, reče samec, tudi če ni sam. Po televizijskem zaslonu sta se namreč sprehajala samec in samica, nekoliko stran pa je bil še ostali trop, glas pa je vseeno govoril o samcu. »Zakaj pravi, da je samec, če pa ni sam? Oči?«

Filip je bil v zagati, seveda, a pravzaprav se tega ni zavedel takoj. Mislil je, da bo kakšen površen odgovor dovolj, da bo z njim dovolj dobro zadel in potešil otrokovo radovednost. Je pa bila naloga težka, še posebej, ker je zadeva Aleška očitno zelo zanimala, mogoče si je podobno vprašanje že kdaj postavil ali o tem povprašal že koga drugega, pa ni dobil pravega odgovora. Filipovo pojasnjevanje, da se samcu pač reče samec, samici pa samica, tudi kadar nista sama, ker v bistvu pa sta sama, vsak svoja žival, ampak včasih sta pa tudi v družbi, a je tudi takrat v bistvu vsak sam, vsak svoje bitje …, fantóna ni zadovoljilo. Kazalo je, da se mu je zdelo malo preveč megleno, in tudi ko je Filip že obmolknil, ga je otrok še vedno pričakujoče gledal, kar je jasno kazalo, da z odgovorom še ni zadovoljen. Očkón se je spomnil še, da se samcu v vseh jezikih pravzaprav ne reče samec oziroma da pomen tistih besed označuje le spol in nič drugega, moškega in ženskega, a tudi to ni bil pravi odgovor. »Zakaj se samcu reče samec, tudi če ni sam?« je otrok ponovil vprašanje in vedno bolj nezadovoljno gledal očeta. Z njegovega obraza je Filip vedno jasneje razbiral tudi obtožbo, da se izmika odgovoru ali pa ga morda sploh ne pozna. Tega ni hotel kar tako priznati, še posebej, ker je bil pravzaprav nekakšen pisatelj, vsaj poskušal je biti, in bi torej moral poznati besede in tudi znati z njimi. O nečem prepričati petletnika, na primer. A tole s samcem je bilo zaguljeno. Zakaj sam, če je v družbi, v paru? Prišel je že v skušnjavo, da bi fantónu zabrusil, da tako pač je, da je človek, pa tudi žival, pravzaprav vedno sam, da je tako na tem svetu vsak sam, da je vsaka dvojina, parjenje ali pa množina zgolj začasna, morda le zunanji videz ali seštevek samot, a se je k sreči premagal. Otroku takšnih stvari res ni mogel razlagati, to bi bil vzgojni polom, pa tudi če bi mu, ga Alešek seveda ne bi razumel, le nova in nova vprašanja bi postavljal in tako v nedogled. »Bom premislil, to je res težko vprašanje,« se je izmazal Filip.

Z Aleškom nista prvič zaključila pogovora na tak način, zato ga je fantón gledal z izrazom, polnim neprikritega dvoma, kar je očkóna jezilo, a ni mogel nič zoper to. Vprašanje je bilo pretežko, zato je potreboval odlog in otroku ni preostalo nič drugega, kot da mu ga odobri. To je očitno storil le zato, ker je ugotovil, da nima izbire. Filip je po tistem za nekaj časa prenehal biti očkón.

Spomnil se je, da sinku še vedno ni odgovoril, pravzaprav mu tudi ni mogel, saj prepričljivega odgovora še vedno ni našel. Pogledal je celo v etimološki slovar, kjer je prebral razlago, da gre pri prvem delu besede, pri tistem nesrečnem sam-, za poudarjanje enakosti, istosti … Razlaga še njega ni prepričala, kako naj jo potem proda svojemu kritičnemu otroku, ki je tako ali tako ne bi niti kupil niti razumel.

Potem je Filip začutil, da je pravzaprav tudi on sam, kljub temu, da mu je še vedno delal družbo mladi agent – starejši je že zdavnaj odšel nazaj na ulico – ali pa morda prav zaradi tega. Tudi on v resnici ni bil sam, saj je bil v bližini še nekdo, hkrati pa je bil sam, zelo sam. Vsaj tako kot otrok zgoraj. Filip se je resnično počutil kot samec, kot samec iz Aleškovega vprašanja. Odgovoru na fantónovo vprašanje pa zato ni bil prav nič bližje, pravzaprav se mu je zdelo, da je vedno dlje, ujet v živo blato nezmožnosti, obsojen, da pusti otroka brez odgovora, da izgubi še delček avreole starševske nezmotljivosti. Zaželel si je, da bi se vrnil v čas otroške brezskrbnosti, ko so bili odgovore dolžni dajati drugi, on pa je lahko po mili volji spraševal …, še posebej, če je imel koga spraševati … Kajti nenadoma se mu je v zavest dvignil spomin na tisti dan, ko je bil tudi on majhen in sam, kot je zdaj Alešek.

Bil je bolan, zato ni mogel v vrtec. Bil je močno prehlajen ali pa je imel gripo ali nekaj takšnega. Oče in mati sta mu v njegovi postelji uredila pravi brlog, ga obdala z njegovimi najljubšimi slikanicami, otroškimi revijami in posladki, potem pa sta odšla v službo. Medtem ko ju ni bilo, je on malo spal, malo listal po slikanicah, malo jedel čokolado in se pravzaprav sploh ni imel slabo, le nekoliko samotnega se je počutil in malo tesno mu je bilo, kadar je zaslišal kakšne neznane zvoke s hodnika pred njihovim stanovanjem. Vmes sta ga prišla vsak po enkrat obiskat, enkrat mama in enkrat oče. Nekaj časa sta ostala, sedla k njemu na posteljo, se malo pogovarjala z njim, mu prebrala kakšno pravljico. Nato sta morala nazaj v službo, saj nista mogla dobiti dopusta ali bolniške, da bi bila lahko ves čas pri njem. Tako sta rekla. Mama mu je vsakič prebrala po eno kratko pravljico, vedno je izbrala takšno, da jo je lahko dokončala, preden je morala oditi. Oče pa mu je bral daljšo, bila je skrajšana verzija Otoka zakladov, knjiga velikega formata, z lepimi barvnimi ilustracijami. Vsakič, ko je prišel, mu je prebral po en del in obljubil, da bosta nadaljevala naslednji dan. A prebral mu je le dva dela, naprej nista prišla. Tretji dan brlogarjenja, ko se mu je zdravje že občutno izboljšalo, a se je to trudil prikriti, saj se mu je njegovo zdravljenje močno priljubilo, je ostal brez nadaljevanja Otoka zakladov. Junaki knjige, ki mu jo je oče nekoč sicer že prebral, zato se je njene vsebine še vedno približno spominjal, sploh še niso prišli do tistega otoka, na katerem bodo pozneje našli zaklad, njunega branja pa je bilo že konec. Mama je tudi tisti dan prišla, prebrala svojo pravljico, potem ga je božala, dolgo in nežno, še bolj kot prejšnje dni, nato pa odšla. Ko je ostal sam, si je dal v usta četrtinko rebrca čokolade, potem še eno, in ko se je okus porazgubil v njegovih ustih, je zaspal, v pričakovanju, da ga bo prebudilo škrtanje očetovega ključa in odpiranje vhodnih vrat. Pa ga ni … Ko se je prebudil, je ura kazala že toliko, da bi oče moral priti in že tudi oditi. Na uro je sicer že znal gledati, a čisto zanesljiv pri tem vendarle še ni bil. Lahko bi se zmotil, zato je znova in znova gledal v tista zelenkasta kazalca s potemnelo zlato obrobo, v kazalca z budilke svojih staršev, ki sta mu jo posodila med njegovim bolančkanjem. Kazalca sta se premikala vztrajno, neutrudno. Filip je računal in računal, gledal in tuhtal, a vedno je prišel do istega rezultata. Oče bi že moral priti in tudi že oditi. Je bilo mogoče, da ga ne bi zbudil, da je preprosto prespal njegov obisk? Starša sta mu večkrat rekla, da naj čimveč spančka, da je to najboljše zdravilo, in morda ga oče ni zbudil ravno zaradi tega ali pa ga je mogoče poskušal zbuditi, pa ga ni mogel. Morda je spal pretrdno in je sam kriv, da ni videl očeta, po lastni krivdi je ostal brez novega nadaljevanja Otoka zakladov, le zaradi sebe bo moral na nove razburljive dogodivščine počakati še en dan. Ali je bilo tako? Ni mogel čisto zanesljivo presoditi, ni se mogel odločiti, a le težko je verjel, da očeta tisti dan ne bi bilo, pravzaprav si ni mogel tega niti predstavljati. Gotovo je bil kriv sam, o tem skoraj ni bilo dvoma. Odločil se je, da bo očeta o tem povprašal, ko se ta popoldne vrne iz službe, potem bo vse izvedel, oče bo povedal in on se mu bo opravičil za svoje spanje, se poskušal z njim dogovoriti, da bi naslednji dan prebrala dva odlomka iz knjige ali pa enega še tisti večer. Tako ne bi bilo nič izgubljeno, nobene zamude ne bi bilo.

Ampak očeta tisti dan ni bilo iz službe. Mama je prišla, očkóna pa ni bilo. Filip je sicer tudi popoldne spal, tako da je bilo mogoče, da je oče prišel, pa potem spet odšel, po kakšnih opravkih morda, kakršne je imel večkrat. Za to, da se nista videla, je bilo gotovo spet krivo Filipovo spanje, a saj je tudi oče rekel, da je spanje najboljše zdravilo, se je tolažil.

Očeta tisti dan sploh ni videl, omenila ga ni niti mama, zato Filip ni spraševal po njem. Vse je bilo videti kot vedno, le on je tisti dan očitno več spal, zato je zamudil srečanje z očkónom. Da bi to nadoknadil, se je naslednji dan zatrdno odločil, da ne bo spal. Listal je po revijah, vmes gledal urina kazalca in čakal. Mama je prišla, ob isti uri kot prejšnje dni, očeta pa ni bilo, tokrat je bil Filip o tem prepričan. Ni zaspal, čisto zanesljivo ne, in ves čas je gledal na uro. Ko bi oče moral priti, ga ni bilo in tudi, ko je bila ura že toliko, da bi se moral zopet vrniti v službo, ga še vedno ni bilo. Bilo je sicer mogoče, da bi se očetu v službi kaj zapletlo, o kakšnem takšnem dogodku je včasih pripovedoval mami, in da bi prišel pozneje, zato se je Filip še naprej trudil, da ne bi zaspal. Uspelo mu je, da je ostal buden, vse do takrat, ko je iz službe prišla mama in ga poljubila na vroče čelo. In ob tem je občutil takšno olajšanje, da se je prenehal truditi, se junaško boriti proti spančkom na težkih vekah in v trenutku je zaspal. Zbudil se je šele enkrat sredi noči, kazalca na budilki sta se šibko svetila v temi, dobro je moral pogledati, da ju je razločil. Vsepovsod je bila tema, a on je za vsak primer vendarle ugotovil, koliko je ura, in se prepričal, da je noč. Ko ni o tem niti malo več dvomil, je bil povsem pomirjen. Prepričan je bil, da je oče zdaj gotovo že doma, da mirno spi v svoji postelji zraven mamine, da je zopet vse v redu in da bo naslednji dan deležen novega nadaljevanja Otoka zakladov. Vsaj enega, morda pa tudi dveh ali treh, tako da bi z očkónom vse nadoknadila. A očeta tudi naslednji dan ni dočakal. Zjutraj ga tako ali tako ni videl, saj je odhod staršev v službo vedno prespal. Zajtrk ga je, kot vsak dan, čakal na mizici ob postelji, čaj je bil v termovki, naliti si ga je znal že sam. In tisti dan je vendarle vprašal mamo, a šele takrat, ko je prišla iz službe. Negotovost in samoobtoževanje sta bila že prehuda. Vprašal jo je, kdaj pride oče in zakaj ga ni prišel obiskat med službo. Mama je sedla k njemu na posteljo, ga dolgo božala po laseh, nato pa rekla, da očeta ne bo, tudi naslednje dni ne, le kdaj pa kdaj ga bo videval, vsak drugi vikend verjetno. Filip se je vznemiril in vprašal, zakaj tako, a mati ga je le poljubila na čelo, zelo rada ga je poljubljala na čelo, in rekla, da mu bo kdaj drugič, ko bo že čisto zdrav, vse skupaj pojasnila. Potem jo je vprašal, ali mu bo ona brala naprej Otok zakladov, pa je rekla, da ne, da mu bo ona brala druge pravljice, tako kot do takrat. Filip je poskušal protestirati, povedal ji je, da sta z očkónom prebrala le prvi dve poglavji iz knjige in da bi morali z branjem nadaljevati, drugače ne bodo nikoli prišli do konca, a mame to očitno ni vznemirjalo. Pokrila ga je do brade in odšla v kuhinjo, on pa je zaspal in sanjal, da je Jim Howkins, mladi junak Otoka zakladov, in da je sam in izgubljen med morskimi razbojniki.

Filip je torej vedel, kako je otroku, kadar je sam, zato je hotel svojemu sinu podobne občutke na vsak način prihraniti. Res, da je bil razlog njegove predolge odsotnosti povsem drugačen kot razlog odsotnosti njegovega očeta, otrokovi občutki pa so bili verjetno nekako takšni kot takrat njegovi. Otroku je pravzaprav vseeno, zakaj staršev ni, on samo želi, da je vse po starem, vse tako, kot naj bi bilo, tako kot je navajen, je razmišljal Filip. In bil je odločen, da on napak svojih staršev ne bo ponavljal. Zdelo se mu je, da je to dolžan tako sebi kot svojemu otroku, še posebej svojemu otroku, a če je bil povsem iskren, pravzaprav še posebej sebi …

Ga je pa v zvezi s tem nekaj begalo. Pri sebi je namreč začel opažati očetove lastnosti, tudi slabe, ali pa se mu je to morda le zdelo. Postal je pozoren na nekatere svoje gibe, ki so se mu zdeli čudno domači, potem pa je ugotovil, da se jih spomni še od očeta. Način, kako si je včasih popravil lase, se podrgnil po nosu, se naslonil nazaj in sogovorniku pogledal globoko v oči … Nekatere besedne zveze, fraze, celo tiste nestrpne, ki so privrele iz njega, ko je malce izgubil potrpljenje zaradi Aleškove trmoglavosti … Vsega tega in še marsičesa se je pravzaprav spominjal še od svojega očeta in zdaj je to ponavljal sam … Bilo je skoraj šokantno spoznanje, še posebej, ker mu mnogi od teh gibov, ravnanj, fraz pri očetu sploh niso bili všeč, nekateri pa so ga celo motili ali mu bili vsaj zoprni. Ugotavljal je, da se dolgo sploh ni zavedal, kako zelo podoben je očetu, pravzaprav pa je bilo razumljivo, da te podobnosti dolgo ni prepoznal, še posebej, ker ju je oče zgodaj zapustil in ga je po tistem redko videval. Sprva sicer res vsaj vsak drugi vikend, pozneje pa vse redkeje. In na očetove gibe in druge posebnosti je sčasoma pozabil, zdaj, ko jih je sam začel ponavljati, pa se jih je ponovno začel spominjati. Bila je nekakšna osebna arheologija, morda pa celo sestavljanje obtožnice proti samemu sebi, zaradi podobnosti z očetom, za katerega se je izkazalo, da ni bil dober, da ni bil pravi očkón. In če torej oče ni bil dober …, kakšen je potem on? Prav takšen? Bila je misel, ki jo je odganjal, se ji izogibal. Saj on pravzaprav ne bi mogel biti takšen, že zaradi svoje otroške izkušnje ne. Ali pa vendarle? Še posebej zaradi te? Ne! Bile so zmedene misli in ni se mogel sprijazniti z njimi. Bil je zelo hvaležen starejšemu agentu, ki je znova vstopil v kavarnico in jih prekinil. Agent je utrujeno obstal korak ali dva od vrat, se z roko podprl v pasu in namignil mlademu kolegu, naj se mu približa. Nekaj sta se pogovarjala ali posvetovala, potem pa je mladi slušalkar prišel k Filipu, mu molče vrnil vozniško in mu z roko pokazal pot proti vhodu. Filip se ni pustil prositi in hitrih korakov se je približal steklenim vratom. Tam ga je zaustavila razširjena dlan starejšega agenta. »Skupaj greva!« je velel globoki, strogi glas. Filip ni ugovarjal, pravzaprav mu je bilo vseeno, če ga agentón pospremi, samo da ga že enkrat izpustijo.

Ko sta s spremljevalcem stopila iz lokala in šla mimo pokrova tistega jaška, kanala ali česar koli že, je Filip spregovoril, omenil njuno srečanje na tistem mestu, dan, dva prej. Povedal je resnemu možakarju, da je šel tam mimo skupaj s sinčkom, vprašal, ali se ga spomni. Videli so se, prav tam. Agent ga je z nekaj zanimanja pogledal, a se je videlo, da se ne napreza pretirano, da bi se dogodka spomnil. Ni odgovoril, le naveličano je Filipu pokazal, naj stopi skozi vrata bloka pred njim. In potem sta šla gor, po stopnišču do

četrtega nadstropja. Filipu, ki je ves čas hodil spredaj, se je nekajkrat zazdelo, da agent zaostaja, in enkrat se je tudi obrnil, da bi ugotovil, kaj se dogaja. Pomislil je, da moški spotoma še kaj preverja ali morda posluša kakšna sporočila, ki jih prinaša v njegovo slušalko. A kar koli že je bilo, agent ni želel, da ga Filip čaka. Pomignil mu je, naj nadaljuje pot, in brez odlašanja ga je ubogal, še posebej, ker se mu je pravzaprav pošteno mudilo. Alešek je bil že nekaj ur sam in res je bil že skrajni čas, da se na vratih pojavi on, njegov rešitelj.

Pred vrati stanovanja je Filip izvlekel ključe, hitro odklenil, nato pa pogledal svojega spremljevalca, pričakoval, da se bo ta sedaj, ko je videl, da Filip res sodi v to stanovanje, poslovil. Pa se še ni, kar nekaj je čakal. In ko je čakal tudi Filip, je moški vprašal: »Je z otrokom vse v redu?«

Vprašanje ni kazalo na iskreno zanimanje za fantóna, zvenelo je bolj kot ukaz, uradna želja, da bi moški otroka videl. In Filip je na široko odprl vrata in poklical: »Aleš!« Sinka ni nikoli ali skoraj nikoli tako klical, le ob kakšni bolj uradni priložnosti ali pred popolnimi neznanci, pred katerimi ni želel uporabiti običajne pomanjševalnice. Na koncu hodnika, ob vratih kabineta, se je v mraku zganila znana senca. »Pridi!« je rekel Filip in se trudil zveneti kot očkón, kar pa mu ni najbolje uspelo. Otrok je počasi prišel bližje, zdel se je plašen in nezaupljivo je zrl proti postavi za očetovim hrbtom. Ko je prišel do njega, ga je Filip objel čez ramo in ga stisnil k sebi. Težko je čakal, da bosta končno spet skupaj, a srečanje v senci tistega strogega moškega je bilo povsem drugačno, kot bi bilo brez nje. Filip se je nestrpno ozrl čez ramo, da bi videl, ali je njegov spremljevalec zdaj končno zadovoljen. Otrpli obraz je v pritrditev kratko pokimal in brezosebno zdrdral: »Oprostite za morebitne nevšečnosti. Standardni postopek.«

Nato se je moški obrnil in odšel. Filip je hitro stopil v stanovanje, zaklenil in zopet stisnil k sebi fantóna, ki se mu je zdel bled kakor duh. Potem si je slekel suknjič, Alešek pa se je medtem oddaljil in odtaval po hodniku. Filip je občutil razočaranje, saj bi po njegovem fantón moral počakati ob njem, sledil bi še en objem, še kakšen poljub …, pravo snidenje bi moralo biti, polno veselja in olajšanja. Fantón in očkón znova skupaj, pomemben trenutek! Bilo je očitno, da z otrokom ni najbolje, še posebej, ker ta sploh ni čakal nanj, ampak je odšel naravnost v svojo sobico. Na Filipa se je zdaj zgrnila slaba vest, šele zdaj se je dobro zavedel, kako dolgo ga ni bilo, kako neznansko veliko časa je moralo to biti za njegovega sinka, tako samega, v takšni negotovosti. On je to vedel, lahko je razumel, še posebej, ker je imel tudi sam podobno otroško izkušnjo, spoznanje samosti, zapuščenosti. Zdaj sta si bila glede tega podobna, on in njegov sin, fantón in očkón, in Filipu se je nekako zdelo, da bi ju to, vsemu navkljub, pravzaprav moralo še bolj povezati, zgraditi med njima nekakšno novo zavezništvo. A potem se je boleče spomnil, da Alešek ne ve za njegovo otroško izkušnjo, in na to, da od otroka ne more pričakovati, da bo razmišljal in dojemal stvari na enak način, kot jih on. Mogoče nekoč, ko odraste, morda takrat, ko se bo sam dokopal do podobnih spoznanj, takrat, ko bo na vse skupaj pogledal z razdalje, vse delčke povezal in nekako dojel celoto svojega in očetovega življenja. Tako kot jo je, z zelo mešanimi občutki, začenjal dojemati sam … Alešek bo moral počakati, da pride njegov čas za spoznanje, sam se bo moral dokopati do njega, če bo to hotel in zmogel. A kdo ve, kakšno bo to spoznanje?! se je skoraj zgrozil Filip. Lahko, da bo povsem napačno, morda v njem ne bo pravega razumevanja zanj in njegova ravnanja, mogoče bo njegov sin iz vsega skupaj potegnil povsem zmotne sklepe, kaj razumel narobe, ga krivično sodil … To bi lahko povzročilo prepad, podoben tistemu med njim in njegovim očetom, nepresegljivi prepad, obsojenost na bolečo nespravljivost … Ampak, saj Alešek pravzaprav ni bil sam tako strašno dolgo in njegove izkušnje v resnici ni bilo mogoče primerjati s Filipovo, resnično travmatično. Otrok je bil pač nekaj ur sam, a zaradi višje sile, povsem nepredvidljivega spleta dogodkov. Njunih izkušenj ni mogoče kar tako primerjati, Alešek je bil na veliko boljšem kot nekoč on, tega sploh ne kaže enačiti … Vseeno pa je Filip jasno in močno čutil, da mora fantóna še enkrat krepko, pošteno korenjaško stisniti v objem, ga prižeti k sebi, in tudi Alešek se mora prižeti k njemu, ker takšen objem mora biti obojestranski, drugače ni vse skupaj nič, je samo en navaden niček. Tako je Filip čutil, ko se je bližal vratom otrokove sobe, ko pa jih je odprl, ga je kar spreletelo. Alešek je sključen čepel v kotu svoje postelje, okrog njega je bilo nekaj njegovih plišastih zajcev, nekaj pa jih je bilo še naokrog po sobi. Naokrog po sobi pa je bilo še nekaj drugega, nekaj, kar bi iz Filipa zanesljivo naredilo jezóna, če ne bi bil ravno tak poseben, s čustvi in trpkostjo nabit trenutek. Po parketu in po preprogi, svetlo modri preprogi s prekopicavajočimi se zajčki, ki jo je Filip za svojega fantóna odkril, ko je prehodil domala vse trgovine s talnimi oblogami v prestolnici, je bila raztresena zemlja, ki se je ponekod sprijemala v blato. Zemlje pravzaprav ni bilo veliko, a natresena je bila skoraj povsod, razen po postelji, katere neomadeževanost se je bleščala iz kota. Ob vratih je ležala jedilna žlica z nekaj drobci blata in izdajala, s čim je otrok zemljo prinesel. Namesto jeze je Filipa popadla žalost, še posebej, ker je v minulih urah toliko premišljeval o sinu, pa o svojem otroštvu, ker ga je tako skrbelo, se je tako žrl … Potem pa mu končno uspe priti domov, končno ga izpustijo iz tistega kavarniškega pridržanja, misli že, da bo pošteno stisnil Aleška v objem, si vsaj malo zalizal na sveže odprte rane spomina, namesto tega pa tole, to sranje v otrokovi sobi … Začutil je topo nemoč in le nemo je gledal v prestrašenega sinka, stisnjenega v dve gubi, z najljubšim zajcem, pravzaprav kuncem, v naročju. Alešek je vedel, da je nekaj storil narobe, čisto zanesljivo je vedel, videlo se je po njegovem vedenju. Filip se je brez besed obrnil, zaprl za seboj vrata otrokove sobe in odšel v kuhinjo. Iz hladilnika je vzel pločevinko piva in odšel na balkon, na tistega, obrnjenega proti parku, pred širokim oknom dnevne sobe, pred katero je nameraval postaviti svojo pisateljsko pisalno mizo. Sedel je tam, počasi srkal pivo, v glavi čutil čudno, zelo otipljivo praznino in premišljeval, ali je otrok tisto zemljo natresel kar tako, ker se mu je to pač zdela dobra ideja, ali pa iz maščevanja, ker njega tako dolgo ni bilo domov. Lahko da je s tem preprosto želel izsiliti tisto sajenje trave, on je začel, potem bo pa še očkón malo pomagal, pa bo. Morda pa je šlo za maščevanje. Filipu se je pravzaprav zdelo čudno, da otrok ne bi mogel razumeti, da njegova soba ni pravo mesto za sajenje trave. Bil je vendar bister fant, prav tak kot nekoč on. A podedoval je tudi trmo, to je imel po mami, zaradi katere je bil včasih pravi trmač, nemogoč. Tudi ona je kdaj znala biti takšna, ja, kdaj, ko ni bilo čisto po njenem, kadar si je kaj zabila v glavo in potem vztrajala, ne glede na vse. In te njene lastnosti, ki jo je prepoznal tudi v sinu, ni maral, ne pri njej, ne pri njem. Zaradi nje Alešek včasih pravzaprav ni bil fantón, vsaj čisto pravi ne. Morda, tako je razmišljal Filip, je otrok pravzaprav vedel, da zamisel o travi v sobi v resnici ni čisto izvedljiva, je pa zemljo kljub temu natresel, iz maščevanja pač, ker se mu je zdelo, da je oče pozabil nanj. Maščevalna je znala biti tudi ona, ja, najbrž je tudi to imel po njej. Čeprav se ona njemu pravzaprav še nikoli ni maščevala, vsaj na omembe vreden način ne, je pa bilo tako morda predvsem zato, ker za to sploh ni imela razloga. On ji ga vsekakor še ni dal, niti najmanjšega. Kljub temu pa ni dvomil, da bi se mu znala pošteno maščevati, če bi ji le dal kakšen povod.

Ko je odšel po drugo pivo, je opazil, od kod je otrok vzel zemljo. V loncu velike monstere, postavljene ob okno dnevne sobe, je bilo videti precejšnjo luknjo. Tam je Alešek kopal, s svojo žlico … Kopač je bil še kar v svoji sobi, sploh še ni pokukal iz nje, vsaj Filip ni opazil, da bi. Notri se je kujal ali se morda zavijal v svoj strah ali kar koli že. Filipu je bilo pravzaprav vseeno. Malo je moral misliti tudi nase. Šel je nazaj na balkon, počasi srkal in še počasneje mislil. Pravzaprav ga je veselje do mozganja minilo in zdaj si je želel le še v miru sedeti, gledati proti obzorju, dihati, vmes kdaj pa kdaj zavzdihniti, tako, življenju na čast. To je počel, dokler ni pozvonila ona.

Odklenil ji je in vstopila je, vsa vedra, sproščena, opita od svoje svobode. Vprašujoče ga je gledala v njegov topi obraz in v zadregi stiskala vrečko s svojim najnovejšim nakupom, »malenkostjo, s katero se je malo razveselila«, kot je imela navado reči. Vprašala ga je, ali je vse v redu, na kar se je on le dvoumno namrgodil in odšel nazaj na balkon. Zdelo se mu je, da je skrajni čas, da tudi ona opravi svoj delež družinskih dolžnosti, a kar tako se je ni mogel znebiti. Prišla je za njim in vprašala, kaj se je zgodilo. »Marsikaj,« je odgovoril. »Marsikaj?« je vprašala, a on ni čutil nobene potrebe, da bi kar koli pojasnjeval, zato je kar molčal. »Kje pa je Alešek?« je zopet vprašala, vedno bolj vznemirjena. Tista svoboda, ki jo je ob njenem prihodu lahko prav čutil, je nenadoma izpuhtela, nadomestila jo je prizemljujoča vsakdanjost in to se mu je zdelo kar prav. »V svoji sobi oziroma na svojem travniku,« je odgovoril. »Travniku?« se je začudila, a ni pojasnjeval. Ona je odšla v Aleškovo sobo, on pa za njo, da bi videl njen odziv. Ni vstopil v sobo, ostal je na hodniku in čakal. Slišal je njune glasove, pogovor, le nekoliko glasnejši kot navadno, še zdaleč ni poživinila. Potem je prišla ven in ga karajoče pogledala: »A nisi mogel tega počistiti? Pridem utrujena iz službe, potem moram pa takoj pospravljati za vama!« »Za nama!« se je začudil, skoraj zgrozil.

Ni odgovorila, le odšla je na balkon, na tistega drugega, obrnjenega proti križišču, na katerem je imela metlo in smetišnico. Kmalu se je vrnila, v roki pa je držala še nekaj presenetljivega. Velik moder balon na dolgi vrvici. »Kaj pa je to?« je vprašala proti Alešku, ki se je še vedno skrival v svoji sobici. »Balon!« je vzkliknil otrok, pritekel do vrat in stegnil roko proti vrvici, ki je padala od balona. Ob tem je Alešek na hitro pogledal proti Filipu, a pogled plašno odmaknil in z balonom izginil nazaj v sobo. Ona je stopila za njim in potem je Filip slišal, kako se pogovarjata, vmes malo šalita, in ko ni več mogel premagovati radovednosti, je pokukal noter in videl, da skupaj spravljata tisto zemljo na kupček. Ona je pometala, Alešek pa ji je prislanjal smetišnico. In prav nič se ni upiral, čemur se je Filip pošteno začudil, še posebej, ker je bil prepričan, da bi se njemu upiral, če bi hotel tisto zemljo odstraniti. Ona pa …, kar preprosto vzame metlo in pometa in otrok ji pri tem še pomaga in zdi se, da se zraven celo zabavata. Za nameček pa še pričara tisti balon – le od kod ga je vzela? – in fanté je čisto očaran in gleda jo, kot da bi bila sámo sonce, vir večne luči. Njega pa kot glasnika teme, in zakaj tako? Zakaj pravzaprav tako? On se vse dneve ukvarja z njim, opravi vse, kar je treba, potem pa prisije ona in razmetava svojo očarljivost in prijaznost. Seveda, saj ga ves dan ni videla! Tako bi tudi on lahko blestel! Odšel je nazaj na svoj balkon in gledal, kako se mu dan sesipa v večer. Počutil se je, kot da bi cel kup stvari naredil narobe, a pravzaprav se ni mogel spomniti nobene od njih. Še zjutraj je verjel, da je dan kot naročen, da še enkrat dokaže, da je odličen oče, veliko boljši, kot je bil njegov, zdaj pa o tem ni bil več prepričan. Stvari so kar nekako šle svojo pot in zdelo se mu je, da on na to nima prav nobenega vpliva.

Čez dva dni je Filip v Kronistu prebral novičko, ki mu je pojasnila njegovo pridržanje. Tisti dan, le malo pred predsednikovim obiskom, naj bi prišlo do streljanja, v katerem naj bi bil ubit neki moški. Zaradi tega naj bi obisk odpadel. Ni čudno, da so bili tisti agentóni tako živčni, je pomislil, pravzaprav je čudno, da niso bili še bolj.

Že naslednji dan so v Kronistu objavili tudi fotografijo s prizorišča dogodka. Na njej je bilo videti moškega, ubitega med streljanjem, in fotografija je bila dovolj jasna, da se je Filipu zazdelo, da je na njej prepoznal neznanca, ki ga je tisti dan srečal v množici, nasproti njihovega bloka, in ga vprašal, kdaj pride predsednikova kolona. Nenavadno vznemirljivo se je Filipu to zazdelo. Mrtev človek, s katerim je, le malo pred njegovo smrtjo, še govoril, pa njegovo pridržanje … Pravzaprav je bil tudi sam nekako vmešan v tisto dogajanje, nevede, a vendarle. Takoj mu je začela delovati pisateljska domišljija in komaj je dočakal, da so v Kronistu objavili še reportažo o dramatičnem dogodku. V njej je prebral, da naj bi šlo pravzaprav za poskus atentata na predsednika in da naj bi bil mrtvi moški anarhist ali nekaj takega. Precej podrobno je bil popisan potek njegovega zadnjega dne, povzeto pa je bilo celo njegovo poslovilno pismo ali kar koli je že bilo tisto pisanje, ki ga je ustreljeni v trenutku smrti imel pri sebi. Prebral je še, da naj bi moškega ustrelil neki starejši agent državne varnostne službe, in Filip je bil skoraj prepričan, da je bil to prav tisti agentón, ki ga je zvlekel v Kavico in pito. Ali pa kakšen zelo podoben. Strašen material! je kar kipelo v njem in zdelo se mu je, da je iz tega preprosto nujno narediti zgodbo, še posebej, ker je bil tudi sam tako blizu dogajanju, čisto zraven, prav tam. Sploh ni več čakal, da bo Alešek šel v vrtec, on pa bo začel s pravim pisateljskim življenjem, ampak si je kar začel delati zapiske, nizati ideje, nastajal je osnutek. Kar vmes je delal, ko je otrok na primer gledal televizijo ali pasel svoje plišaste zajce ali kunce ali kar koli so že bili, pa zvečer, kar na balkonu, in celo ponoči se je odtihotapil iz spalnice in pisal kar za kuhinjsko mizo. Ob tem je ugotovil, da človek za pisanje sploh ne potrebuje pisateljske pisalne mize, ampak predvsem dobro idejo in navdih. Oboje je imel in svojo zgodbo je kmalu spisal, pa še dobra je bila, vsaj njemu se je zdela. V njej se je osredotočil na dve osebi, na atentatorja in na nekega bolj ali manj slučajnega mimoidočega, človeka, ki pač mora mimo prizorišča poskusa napada, osebo, kot je bil takrat on sam. Eden je torej tam z namenom, drugi hoče le mimo, dogodek pa ima posledice za oba, še posebej seveda za tistega, ki umre. A tudi za onega drugega, ki umrlega sreča, pozneje pa vidi njegovo fotografijo v časopisu …

Filip pa ni bil zadovoljen le zaradi tega, ker je napisal dobro zgodbo, ampak je pravzaprav še bolj užival v na novo pridobljeni svobodi, ki mu jo je omogočalo resno pisanje. Zdelo se mu je, da je to nekakšna višja svoboda, precej bolj osvobajajoča od zgolj fizične svobode. Prosto slediti svojemu duhu, občutkom, zamislim, pa četudi le z besedami, to ga je resnično izpolnjevalo in prav čudil se je, da je takšno življenje tako dolgo odlagal.

Čez nekaj dni je poklicala še tajnica iz vrtca, tista razumevajočica, ki mu je pred časom zaupala, da imajo pri njih eno mesto pravzaprav prosto, a rezervirano, zaradi razveze nekih staršev ali nečesa takega. Povedala je, da je zdaj tisto mesto čisto zares prosto, da ni več rezervirano in da ga lahko Alešek takoj zapolni. In poslej je Filip fantóna vsako jutro odvedel v vrtec, kar peš sta šla, saj ni bilo daleč, nazaj grede pa se je ustavil v Kavici in piti, popil kavo z mlekom in prelistal časopise, nato pa šel gor, se dobro pretegnil, sedel za svojo pisalno mizo ob širokem oknu z razgledom in pisal.

Njegova prva zgodba s svobode, o tistem dramatičnem dogodku pred njihovim blokom, je bila uspeh. Objavila jo je ugledna literarna revija, odprlo se mu je še nekaj vrat, predvsem pa je Filip dobil resnično voljo do dela in niti malo ni več dvomil, da se je odločil za pravo pot. Tudi ona je pri tem imela svoj delež, to ji je priznaval, in kmalu ji je prenehal zavidati njeno svobodo. V primerjavi z njegovo se mu je pravzaprav začela zdeti prav krotka, skoraj otročja, kvečjemu le nekakšna slutnja tiste prave, v kakršni je užival on.

V svoji naslednji zgodbi se je Filip ukvarjal z odnosom med očetom in sinom. Oče v njej je bil zaznamovan z odnosom s svojim očetom, a se tega dolgo ni zavedal. Hkrati je bil žrtev svojih resničnih ali namišljenih frustracij, glede tega je nameraval Filip stvari pustiti nekoliko odprte, prepustiti odločitev bralcu. Zgodba naj bi se iztekla v nekakšno nemoč, v prepustitev reki življenja, a konec vseeno ne bi bil temačen, prej nedorečen, ne do konca izpeljan, tak, kot je pač življenje …

Kar med pisanjem se je Filipu porodila še zamisel za neko drobno zgodbico, ki jo bo morda vključil v tisto o očetu in sinu ali pa bo kar samostojna. Govorila bo o očetu, ki med potjo domov na ulici opazi prodajalca balonov in pomisli, da bi za svojega bolnega sinka kupil modri balon. A še preden to stori, ga nekaj premoti, tako da na svojo namero pozabi. Domov se vrne brez balona, a ob pogledu na otroka, ki z vročino leži v postelji, se nanj spomni. Stopi na balkon, da bi videl, ali je prodajalec še na ulici, in takrat na balkonu zagleda modri balon, prav tistega, ki ga je prej nameraval kupiti. Vzame balon in razveseli otroka.

Z Aleškom sta zopet postala fantón in očkón, vsaj videti je bilo tako, čeprav Filip ni zatrdno vedel, ali je tisti nesrečni dan njun odnos trajno zaznamoval. Nekoč bo to mogoče izvedel, morda pa tudi ne, nikakor pa se ni mogel znebiti vtisa, da mora pravi pisatelj za vsak svoj resnični pisateljski dosežek žrtvovati dragocen delček svojega življenja, odnos s sočlovekom ali košček svojega drobovja. Kmalu po tistem se je Filipu dokončno pokvaril brisalec, a to ga ni vznemirjalo.

Otrok

Aleš gre zopet gledat televizijo. Da bi pozabil na grdega moža z žico iz ušesa. Ki je gledal na njihov balkon. In mogoče tudi klical po telefonu. Ampak tega Aleš ne ve zagotovo. Samo zdi se mu. Ker slušalke ni dvignil. Pustil je telefon zvoniti, tako kot sta rekla mami in oči. Dokler ni prenehal. Ampak zvonil je dolgo in Aleša je bilo strah. Najbolj zaradi zvonjenja pri vratih. In zaradi sence grdega moža pred njimi.

Po televiziji je oddaja o lumpih, ki lovijo nosoroge. V Afriki. Tam, kjer nosorogi živijo. To je tam, kjer živijo tudi žirafe. Ki rade daleč gledajo. Ampak njih lumpi ne lovijo. Lovijo nosoroge, da bi jih ubili in jim odrezali rogove. Ker lahko potem tiste rogove prodajo in zanje dobijo veliko denarja. Ko jim odrežejo rogove, nosorogi sploh niso več nosorogi, ampak samo še noso, brez rogov. Sploh pa so takrat že mrtvi … Tistih lumpov, ki to počnejo, se v oddaji sploh ne vidi. Vidi se samo ene druge lovce. Ti lovci so dobri in varujejo nosoroge pred lumpi. Lumpe preganjajo in se z njimi včasih tudi streljajo. Da bi rešili nosoroge in njihove roge. Alešu se zdi, da med streli v oddaji zasliši še enega. Tistega zasliši od drugod. Iz smeri kuhinje. Ampak to je čudno, ker v kuhinji ni televizije. Dobri lovci lumpe preganjajo na televiziji v dnevni sobi. Kako je potem lahko slišal strel iz kuhinje? Čudno.

Aleš zbere pogum in gre pogledat. To ni lahko, ker je večino poguma porabil že prej. Ostalo ga je samo še malo. Čisto malo.

Preden stopi na hodnik, pokuka proti vhodnim vratom. Nobene sence ne opazi na steklu, zato gre naprej. V kuhinji je vse tako kot prej. Pomisli, da se mogoče kaj dogaja zunaj. V kuhinji je stol. Mami nanj stopi, kadar potrebuje kaj z vrha omare. Aleš vzame stol in ga postavi k oknu. Bolje bi videl, če bi šel na balkon, ampak tja si ne upa. Zaradi tistega moškega brez las in z žico iz ušesa. Raje spleza na stol in se vzravna ob robu okna. Pred oknom je zavesa, ampak ob strani je malo odmaknjena. Aleš lahko vidi mimo nje. Gleda dol, kjer je še vedno veliko ljudi. Ampak ljudje zdaj niso več pri miru, kot so bili prej. Vidi, da nekateri tečejo ali pa hitro hodijo. In to stran od tistega traku ob cesti. Ampak vidi tudi policaje in neke moške v črnih oblekah. Ti držijo roke narazen in ljudi lovijo. Ne pustijo jim, da bi odšli. Alešu se zdi čudno, da se odrasli tako lovijo. Tako so se lovili oni v starem vrtcu. V tistem, v katerega Aleš ne hodi več. Mogoče se tako lovijo tudi v novem vrtcu, v tistem, v katerem oči ureja, da bo Aleš začel hoditi tja. Ampak čudno je, da se tako lovijo odrasli. Alešu se zdi, da je nekaj narobe. Ampak ne ve kaj. Potem se še bolj približa oknu, se nasloni na zid in se še malo vzpne na prste. Zdaj vidi še več. Vidi velik del ceste. In vidi, da ob robu ceste nekdo leži. Kar na tleh. Malo na cesti, malo pa na pločniku. Tam, kjer tisti leži, je ljudi najmanj. Aleš pomisli, da ga zato nihče ne opazi in mu ne pomaga. Tisti je mogoče padel in se potolkel. Mogoče ne more sam vstati. Tudi Aleš je že hudo padel. Takrat, ko si je razbil kolena. Ampak on je vstal sam. Ne čisto takoj, najprej je malo ležal. Ker takoj ni mogel vstati. Ampak potem je vstal. In celo Tine, ki je najpogumnejši v starem vrtcu, mu je rekel, da je pogumen. Da je vstal s takimi krvavimi koleni. Tisti tam spodaj pa mogoče ni tako pogumen. Morali bi mu pomagati. Ampak nihče mu ne pomaga. Alešu se to zdi čudno. Saj je spodaj toliko ljudi. Nekdo bi ga moral videti. Veliko ljudi bi ga moralo videti. Zakaj mu ne pomagajo? Aleš bi mu pomagal, ampak ne ve kako. Ven si ne upa. In tudi ne sme. Oči in mami bi bila zelo huda, če bi odšel ven. Nekje zunaj pa je še tisti lump. Z žico. Aleš pomisli, da bi telefoniral in povedal, da spodaj na cesti nekdo leži. Čisto pri miru. Mogoče se je zelo udaril. Zato ne more vstati. Pomagati bi mu morali. Ampak Aleš ni še nikoli sam telefoniral. Že dolgo ve, kako se telefonira. Pritisne se ene številke in potem se reče: Halo! Ampak Aleš ne ve, katere številke je treba pritisniti, da bi prišla pomoč. Za tistega spodaj. Poklicati bi bilo treba rešilca ali pa policaje … Ampak, saj so policaji že spodaj. Vse polno jih je. In lovijo ljudi. Aleš ne razume in počuti se grozno. Rad bi pomagal, ampak res ne ve kako. Ne more. Potem vidi, da se tistemu, ki leži, približa neki moški brez las. V črni obleki. Alešu se zdi podoben tistemu z žico. Ampak ni čisto prepričan, ker je previsoko. Zraven prideta še dva v črnih oblekah. Eden ležečega pokrije. Aleš ne razume zakaj. Potem pomisli, da mogoče zato, da ga ne bo zeblo. Ampak zdi se mu čudno, da so ga pokrili tudi čez glavo. To ni prav, ker oni ne bo mogel dolgo dihati. Tudi Aleš ne more, kadar se pokrije čez glavo. Kako, da tega ne vedo?! Si pa Aleš vseeno malo oddahne, ker je vsaj nekdo nekaj naredil. Zdaj ve, da so tistega, ki leži, opazili. Da ljudje tam spodaj vedo zanj. On torej ni edini, ki ga vidi. Vseeno se Aleš ne more pomiriti. Zleze s stola in odide do telefona. Telefon je na hodniku. Na omari za čevlje. Aleš ga doseže, če stopi na pručko. Zraven ves čas gleda proti vhodnim vratom. Da bi videl, ali je za njimi kakšna grozeča senca. Nobene ne vidi. Dvigne slušalko, ampak potem ne ve, katere številke naj pritisne. Sploh ne ve, kaj naj stori. Odloži slušalko in gre nazaj v kuhinjo. Zopet zleze na stol. Gleda dol. Ampak zdaj nihče več ne leži na tleh. Tistega človeka sploh ni več tam. Aleš pomisli, da so ga pobrali. Ali pa so ga odnesli, če se je zelo potolkel. Tam, kjer je tisti prej ležal, vidi Aleš madež ali packo. Zdi se mu, da je rdeče barve. Verjetno se je tisti pošteno potolkel. Tako kot Aleš, ko je padel na kolena. In bil tako pogumen. Potem se Aleš spomni, da je slišal strel. Ampak mogoče se mu je samo zdelo. Mogoče je bil strel vseeno iz televizije. Ampak se ga je drugače slišalo, ker je mogoče nekdo streljal nekje drugje. Na televiziji se je slišalo, kako so dobri lovci streljali na lumpe. Tisti drugi strel pa je mogoče bil od lumpov. Ki so bili nekje daleč. Zato je Aleš mogoče mislil, da ga je slišal iz kuhinje … Ampak vseeno je čudno. Aleš sploh ne razume, kaj se dogaja zunaj. Vsi tisti ljudje in policaji. Ki jih lovijo. Ali pa počnejo kaj takega, kar Aleš še ne razume. Ker čisto vsega Aleš še vedno ne razume. Čeprav je star že pet let. In razume veliko več, kot je takrat, ko je bil star štiri leta ali pa tri leta ali pa dve …

Odide nazaj v dnevno sobo. Do konca gleda oddajo in vesel je, da dobri lovci zmagajo. In preženejo lumpe. In rešijo nosoroge pred tem, da ne bi bili več nosorogi. In da bi umrli.

Očija še vedno ni. Aleš je zdaj že zelo dolgo sam. Že prej je bilo zelo dolgo, zdaj pa je še bolj dolgo. Aleš ni bil še nikoli tako dolgo sam. Prejšnje dni je oči dobro skrbel za Aleša. Ta dan pa ne. Ta dan oči slabo skrbi za Aleša. Mogoče bi to moral povedati mami. Ampak potem bi se oči in mami mogoče kregala. Rajši ne bo povedal. Aleš je že tudi lačen. Kako lahko oči tako dolgo ureja?! To je predolgo! Aleš je zdaj že tako dolgo sam, da bo mogoče za vedno ostal samec. To je res predolgo. Če imaš nekoga rad, potem moraš zanj nekaj narediti. Tako kot Aleš vedno naredi nekaj za svoje kunce in zajce in ostale živali. Nikoli ne pozabi nanje. Ne tako kot oči, ki kar ureja in je pozabil nanj.

Aleš se potem spomni, da tisti dan še ni naredil veliko za svoje ljubljenčke. Dva kunca in zajca je res peljal na balkon in jim pokazal tisti napis. Ampak potem ga je zmotil grdi moški z žico. Za druge, za tiste, ki niso bili na balkonu, ni naredil še nič. Pa bi moral. S tem bi pokazal, da on ni tak kot oči. Ki je pozabil nanj. Zelo močno je čutil, kako je, če nate pozabijo. In vedel je, da se tako počutijo tudi drugi. Kadar nanje pozabijo. In zazdelo se mu je, da je na svoje zajce in kunce verjetno že kdaj pozabil, ampak takrat še ni vedel, kako se oni zaradi tega počutijo. Zdaj pa ve. In mora se jim odkupiti. Spomnil se je, da bi zajcem in kuncem rad posadil travo. Ali pa bi jo zasejal ali kako se že to naredi. Potem bi se lahko pasli in igrali na njej in imeli bi se lepo. Ampak najprej je bilo treba poskrbeti za zemljo. Te pa Aleš ni imel. Upal je, da mu bo pri tem pomagal oči, ampak zdaj je izgubil zaupanje vanj. Bolje bo, da se zanese nase. Nenadoma se je spomnil odlične rešitve. Pri oknu stoji tista grozna roža brez cvetov. Tista, ki ima neko strašljivo ime in je tudi sama malo strašljiva.

S tistimi lovkami. Raste v veliki posodi. V njej je veliko zemlje. Aleš bi lahko to zemljo znosil v svojo sobo in jo natresel po tleh. Tako bi pripravil za travo. Ki bi jo dobil pozneje. Mogoče bi mu pri travi pomagal celo oči. Ko bo spet začel lepo skrbeti zanj.

V kuhinji Aleš išče žlico. Najde jih še več kot eno. Vse polno jih je v predalu. Eno vzame in gre nazaj v dnevno sobo. Tista roža ga malo plaši, zato se ji približa previdno. S tiste strani, kjer je manj lovk. Odloči se, da bo zelo pogumen. Tako, kot so zajci in kunci. Roža mu nič ne naredi. Lovke so čisto pri miru. Zemlja ni trda in Aleš brez težav koplje. Nekajkrat mu nekaj zemlje pade po tleh, ampak to ni nič hudega. Zemljo začne nositi v svojo sobo. Stresa jo po tleh. Kunci, zajci in druge živali ga gledajo. Postavi jih na posteljo in ob zid. Tako, da dobro vidijo. Živali so vesele, da to počne. Tudi druge, ne samo kunci in zajci. Včasih se bodo vse lahko igrale na travi. Tako jim obljubi Aleš. Ampak kunci in zajci bodo imeli prednost. »Red mora biti,« reče in se počuti zelo odraslega.

Zemlje je vedno več. Aleš jo lepo stresa in pri tem pazi, da ne posuje zajcev, ki so narisani na preprogi. Tudi te ima rad. Čeprav malo manj kot tiste, ki jih lahko vzame v naročje. In nese na balkon. Ali celo v park. Roža pa se mu nič ne smili. Zemlje ima ogromno. Sploh je ne rabi toliko. Pa še strašljiva je. Ampak vedno manj.

Aleš postane utrujen. Zdi se mu, da je že veliko opravil. Ogromno! Malo si mora odpočiti. Zleze na posteljo in zaspi med svojimi zajci in kunci. Tako so mehki in tako prijazni …

Zbudi ga odklepanje vrat stanovanja. Skoči s postelje in že je na hodniku. Potem se spomni na grdega moškega, ki je prej zvonil, in se previdno umakne. Čaka, da vidi, kdo bo vstopil. Zagleda očija in občuti olajšanje. Skoraj se mu že požene v objem, takrat pa opazi, da oči ni sam. Še en moški je z njim. Za njegovim hrbtom stoji, ampak potem se oči premakne in Aleš zagleda tistega drugega. Kar otrpne od strahu. Za očijem stoji mož z žico iz ušesa, prav tisti, pred katerim se Aleš skriva že ves dan. Prej mu ni odprl, zdaj pa je prišel skupaj z očijem … Aleš ne ve, kaj bi. Hoče se že umakniti nazaj v sobo, takrat pa ga oči pokliče. K njemu naj bi šel. To hoče oči. Aleš ga uboga. Ne ve, kaj bi drugega. Vseeno je to njegov oči. Tako dolgo ga je čakal. Ampak oni drugi … Oči Aleša stisne k sebi. Potem se obrne h grdemu moškemu, ki si ga Aleš ne upa niti pogledati. Kar v očija bi se skril. Moški z žico potem nekaj reče in odide. Z očijem ostaneta sama, ampak Aleš še vedno ničesar ne razume. Zakaj očija tako dolgo ni bilo in zakaj je prišel z moškim brez las? In kdo je sploh ta moški? Kaj imata z očijem?

Medtem ko oči zaklepa, odide Aleš v svojo sobo. Zleze na posteljo in čaka, da pride oči. Oči se mora Alešu opravičiti, ker ga tako dolgo ni bilo. In mora mu povedati, kdo je tisti z žico. In zakaj je hodil tam okrog. Oči pride. Stoji pri vratih, ampak ne stopi noter. Gleda po sobi, potem gleda Aleša. Nič mu ne reče, nič se ne opraviči, ampak kar odide. Oči se zdi Alešu slabe volje. Aleš ne razume, zakaj je oči slabe volje in zakaj se ne opraviči. In zakaj mu ničesar ne pove. O onem, ki se ga Aleš boji. Aleš je zato razočaran in žalosten. Stisne se med kunce in zajce. Oni ga nikoli ne razočarajo.

Očija ni nazaj. Aleš ve, da je nekje v stanovanju, ampak ne ve točno kje. Vhodnih vrat ni več slišal. Oči je notri, v stanovanju, pa se vseeno ne vrne k Alešu. Ta je zdaj na očija že jezen. Odloči se, da mu ne bo nikoli več rekel očkón. Tako kot je očiju všeč. Oči si ne zasluži, da bi bil z njim tako prijazen. Ker on ni niti malo prijazen. Aleš je že zelo lačen. Ampak iz sobe ne gre. Vztraja med svojimi živalmi. V svojem varnem kotu. Čaka na mamo.

Ko mama končno pride, jo Aleš dolgo objema. In ona ga boža po laseh in poljublja na čelo. Imata se rada. Ampak mami ni všeč zemlja v Aleševi sobi. Reče, da je bolje, da zajce pasejo drugje. Zunaj, kjer je lepa trava. Kjer sije sonce in pada dež. Kjer je več prostora. Aleš še vedno misli, da bi se lahko kunci in zajci pasli tudi v njegovi sobi, ampak mami ne nasprotuje. Ona je tako prijazna! Mami odide na balkon po metlo. Kmalu pride nazaj in reče: »Glej, glej! Kaj pa je tu?!« V roki drži velik moder balon. Prav takšnega, kot ga je Aleš prej videl z balkona. Aleš zavriska od veselja, ko mu mami poda vrvico, nad katero lebdi balon. To je tako …! Aleš ve, da je balon eno od maminih presenečenj. Ona ga večkrat takole pocrklja. Mu kaj prinese, ko pride iz službe. In je prijazna in ga ima rada. Zato ima tudi Aleš mami zelo rad. Ona je njegova mamika. Kar sam si je to izmislil in njej je všeč.

Aleš mami pomaga pometati zemljo. In vmes se pogovarjata in hecata. Aleš tudi sliši, kako se mami krega na očija. To mu je všeč. Tudi on je jezen na očija. Oči si zasluži, da je kregan. Alešu se nič ne smili. Potem mami Aleša nahrani. Pripravi mu hrustke z medom in hruškami. To ima Aleš rad. Hitro jé in vmes premišljuje, kako rad ima mamo in kako prijazna je.

Oči sploh ne pride in Aleš ga skoraj ne pogreša. Zdaj ima mami in modri balon in kunce in zajce in … Z mami se dolgo pogovarjata in hecata. Potem mu ona bere knjigo o Petru Zajcu. Aleš je utrujen. Leži v postelji. Zraven njega je njegov najljubši kunec. Mami Aleša poljubi na čelo in s kuncem zaspita.

Ponoči kunec Aleša zbudi. Tako kot je obljubil. Čas je za njihovo veliko potovanje. Pod stropom čaka balon, ki se je medtem zelo povečal. Aleš nanj priveže zaboj za igrače in potem zlezejo noter vsi kunci in zajci in tudi žirafa, ki rada daleč gleda, in še nekaj drugih živali. Na koncu zleze noter še Aleš in potem poletijo skozi okno. Modri balon jih varno nese proti svetlobnemu napisu. Aleš ga zdaj končno lahko pokaže živalim. V vsej njegovi nočni lepoti. Dovolj časa imajo, da si v miru ogledajo, kako se napis prižiga in ugaša. Ogledajo si ga z različnih strani. Z vsake od njih je lep. Balon jih poslušno nese, kamor Aleš hoče. Potem letijo naprej. Do jutra morajo najti zelene travnike, dobro pašo za kunce in zajce. Aleš ve, da jim bo uspelo. Zato je čisto miren in vesel. Nekje jih čakajo srečni pašniki in čisto blizu so. Na dosegu roke.

Zbirka e-Nova slovenska knjiga • Vladimir P. Štefanec • Odličen dan za atentat • Uredila Nela Malečkar • Ilustracija Nataša Ribič • Tehnično uredil Andrej Gale • Mladinska knjiga Založba, d. d., Ljubljana 2011 • Predsednik uprave Peter Tomšič • Glavni urednik Miha Kovač • © Mladinska knjiga Založba, d. d., Ljubljana 2011 • Cena 10,99 €

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

ŠTEFANEC, Vladimir P.

Odličen dan za atentat [Elektronski vir] / Vladimir P. Štefanec.

- El. knjiga. - Ljubljana : Mladinska knjiga, 2011. - (Zbirka

e-Nova slovenska knjiga)

ISBN 978-961-01-2008-7 (ePub)

258973440

Table of Contents

Naslovnica

Naslov

Citat

Prvi del

Atentator

Agent

Reporterka

Oce

Otrok

Drugi del

Atentator 2

Agent 2

Reporterka 2

Oce 2

Otrok 2

Tretji del

Atentator 3

Agent 3

Reporterka 3

Oce 3

Otrok 3

Kolofon