DOUGLAS ADAMS

O ŽIVLJENJU, VESOLJU IN NASPLOH VSEM

Izvirni naslov:

LIFE, THE UNIVERSE AND EVERYTHING

Completely Unexpected Productions Ltd., 1982

Prevedel Alojz Kodre

Tehniška založba Slovenije, 2000

za Sally

Prvo poglavje

Iz rednega jutranjega krika groze je bilo mogoče sklepati, da se je Arthur Dent že prebudil in se spomnil, kje je.

Ni bilo samo to, da je bila votlina mrzla, niti to, da je bila tudi vlažna in zatohla. Bila je prav sredi Islingtona, vendar je bilo po voznem redu do prvega avtobusa še dva milijona let.

Čas je, če smemo tako reči, kraj, kjer se človek lahko zgubi na najzoprnejši možni način; Arthur Dent, ki se je bil že dostikrat zgubil tako v času kot v prostoru, bi to gotovo potrdil. Če se zgubiš v prostoru, imaš vsaj čez glavo opravkov.

Obtičal je na prazgodovinski Zemlji, in to po zapletenem zaporedju dogodkov, ko so ga izmenoma sestreljevali in žalili po tako čudaških predelih Galaksije, kot si jih ne bi bil predstavljal niti v najbolj divjih sanjah; četudi je zdaj živel zelo zelo mirno življenje, mu je nekaj živčnosti še vedno ostalo.

Zdaj ga že pet let nihče ni poskusil sestreliti.

Ker odtlej, ko sta se s Fordom Prefectom pred štirimi leti ločila, v glavnem ni videl žive duše, ga ves ta čas tudi nihče ni užalil.

Razen enkrat.

Bilo je nekega pomladnega večera pred dvema letoma.

O mraku se je vračal v svojo votlino, ko je med oblaki opazil čudne utripajoče luči. Strmeč je obstal in srce se mu je mahoma napolnilo z upanjem. Rešitev. Povratek. Brodolomčeve neuresničljive sanje — ladja!

Gledal je in strmel, otrpel od razburjenja, kako se vitka srebrna ladja spušča skozi blago večerno ozračje in se njene dolge noge razklapljajo v čudovito skladnem baletu tehnike.

Mehko je pristala in še tisto tiho brnenje, kar ga je oddajala, je zamrlo, kot bi se raztopilo v večerni tišini.

Z ladje se je spustil mostič.

Skozi odprta vrata se je razlila svetloba.

V njej se je zarisala visoka postava. Bitje se je spustilo po mostiču in se ustavilo pred Arthurjem.

»Dent, ti si tepec,« je reklo.

Bitje je bilo nadvse čudno, skrajno tuje. Bilo je prav tujsko visoko, s čisto po tuje sploščeno glavo, s čudno tujskimi režastimi očmi, v nenavadno bogato nagubanih zlatih oblačilih s prav tujsko nenavadnim ovratnikom in z bledo sivo-zeleno poltjo s posebnim leskom, ki ga večina sivo-zelenih bitij lahko doseže le z vztrajno telovadbo in najdražjimi znamkami mila.

Arthur je osuplo zijal.

Tujec ga je ravnodušno opazoval.

Prejšnji drget radostnega upanja se je prelevil v osuplo odrevenelost: raznovrstne misli so se bojevale za dostop do glasilk.

»K-kk... ?« je izdavil.

»B ... g... »je še dodal.

»G—g... k ... kdo?« se mu je končno utrgalo iz grla, potem pa se je pogreznil v krčevit molk. Ta je bil posledica dejstva, da se skoraj ni več spomnil, kdaj je nazadnje s kom govoril.

Tujec se je na kratko namrščil in se poglobil v nekakšno beležnico, ki jo je držal v tanki in prav po tuje pretegnjeni roki.

»Arthur Dent?«

Arthur je nemočno pokimal.

»Arthur Phillip Dent?« je revsknil tujec uradno.

»E... e... ja... e ...« je potrdil Arthur.

»Ti si tepec,« je ponovil tujec, »totalna nula.«

»Ee...«

Bitje si je nanagloma pokimalo, si na poseben tujski način nekaj odkljukalo v beležnici in se naglo odpravilo nazaj v ladjo.

»Ee...« se je brezupno mučil Arthur, »ee...«

»Kaj se usajaš,« je odrezal tujec. Odkorakal je po mostiču in izginil skozi zaporo. Ladja se je zaprla. Začela je tiho brneti.

»Ej, ej!« je zavpil Arthur in se pognal proti njej.

»Počakaj!« je zavpil. »Kaj je to? Počakaj malo!«

Ladja se je dvignila, kot da je odvrgla plašč težnosti. Obvisela je v zraku, nato pa je prav po tuje postrani švignila v večerno nebo. Prebodla je oblake, jih za trenutek razsvetlila in že je ni bilo več. Arthur je ostal sam samcat v neskončni pokrajini in se nemočno zavrtel v divjem plesu.

»Kaj?« je vpil. »Kaj? Zakaj? Hej, zakaj? Pridi sem in povej!«

Skakal in divjal je, dokler mu niso klecnile noge, vpil je, dokler mu niso odpovedala pljuča. Nihče mu ni odgovoril. Nikjer ni bilo nikogar, da bi ga sploh slišal.

Tuja ladja je že grmela skozi gornje plasti ozračja, proti neznanski praznini, ki ločuje tistih nekaj stvari, ki sploh obstajajo v Vesolju.

Njen potnik, tujec z razkošno poltjo, se je zleknil v edini sedež na ladji. Imenoval se je Ovečeni Velepotež. Bil je človek s poslanstvom. Ne sicer posebno dobrim poslanstvom, kar bi tudi sam brez omahovanja priznal, poslanstvo je bilo pa le in imel je kaj početi.

Ovečeni Velepotež je bil — oziroma je — eden od skromne peščice nesmrtnih bitij v tem Vesolju.

Tisti, ki se nesmrtni že rodijo, nagonsko vedo, kako se temu streže, vendar Velepotež ne spada mednje. Nasprotno, to vedro svojat je prav kmalu od srca zasovražil. Nesmrtnost ga je namreč zadela v žalostni nezgodi, v katero so bili vpleteni še zmeden protonski pospeševalnik, steklenica tekoče hrane in par gumijastih trakov. Natančne podrobnosti nezgode niso pomembne, ker se doslej še nikomur ni posrečilo ponoviti okoliščin, v katerih se je zgodila, pač pa se je poskušanje za mnoge končalo zelo neumno ali zelo žalostno ali celo oboje.

Velepotež je s trpkim in utrujenim izrazom zaprl oči, si po ladijskem stereu zavrtel malo lahkega jazza in se potopil v grenke misli o tem, da bi bilo vse lepo in prav, ko ne bi bilo nedeljskih popoldnevov.

V začetku je bilo prav krasno, dajal si je duška, živel nevarno in tvegano življenje, pobiral odstotke od dolgoročnih naložb in nasploh preživel vsakogar in vse v svoji okolici.

Na koncu so ga zatolkli nedeljski popoldnevi: tisti strašni brezup, ki se začne tam ob 2.55, ko se zaveste, da imate za ta dan kopeli že čez glavo, da lahko buljite v časopis, kolikor hočete, pa ne boste uspeli prebrati članka do kraja in tudi sicer verjetno nikoli ne boste potrebovali revolucionarne nove metode za cepljenje sadnega drevja, ki je v njem opisana; da lahko buljite tudi v uro, pa se bosta njena kazalca vendarle neizprosno primikala k četrti uri, ko se duša pogrezne v neskončno temo angleške čajanke.

Tako so se torej stvari obrnile na slabše. Radostni nasmešek, ki si ga je nadeval na pogrebih znancev, je zbledel. Začel je zaničevati Vesolje na splošno in vsakogar v njem še posebej.

Na tej točki se je spočelo njegovo poslanstvo, naloga, s katero se bo zaposlil, kolikor je lahko presodil, do konca dni. Namreč tole:

Žalil bo Vesolje.

Se pravi, užalil bo vsakogar v njem. Vsakogar posamič, osebno, lepo po vrsti in sicer (s tem vprašanjem si je dal nemalo opravka) po abecedi.

Ko so mu, kar se je kdaj pa kdaj zgodilo, ljudje ugovarjali, da načrt ni samo zavožen, ampak tudi čisto preprosto nemogoč, že zaradi velikanskega števila ljudi, ki se vsak trenutek rojevajo in umirajo, jih je strmo prebodel z jeklenim pogledom in zamrmral: »A človek še sanjati ne bi smel več?!«

In tako se je lotil naloge. V ladjo, ki je bila zgrajena solidno, »za večnost«, je vgradil računalnik, ki je zmogel sproti obdelati podatke za vse prebivalstvo znanega Vesolja in določati tudi strahovito zapletene tire, ki jih je terjala naloga.

Ladja je letela skozi notranje orbite Sončevega sestava in se pripravljala, da se s pomočjo Sončeve privlačnosti kot s pračo zavihti v medzvezdni prostor.

»Računalnik,« je poklical.

»Že tu,« je bevsknil računalnik.

»Kam zdaj?«

»Ravno računam.«

Velepotež se je za trenutek zazrl v fantastično nakitje noči, v milijarde svetov, s katerimi je bila posuta neskončna tema kot z diamantnim prahom. Do slehernega, prav slehernega od njih je vodila njegova pot. Na nekatere celo več milijonkrat.

Skušal si je predstavljati svoj potni načrt kot otroško uganko, v kateri je treba po vrsti povezati oštevilčene točke. Upal je, da je kje v Vesolju mesto, s katerega se ta njegova zvezdna pot bere kot zelo zelo grda beseda.

Računalnik je enolično zapiskal in s tem naznanil, da je računanja konec.

»Folfanga,« je povedal. In zapiskal.

»Četrti planet v sestavu Folfanga,« je nadaljeval. In spet zapiskal.

»Potovalni čas po oceni tri tedne,« je dodal in zapiskal.

»Tam boš obiskal majhnega polža,« je zapiskal, »vrste A-Rth-Urp-Hil-Ipdenu.«

»Če prav razumem,« je dodal po kratkem premoru, med katerim je enolično piskal, »mu nameravaš reči brezglava rit.«

Velepotež je zagodrnjal. Za hipec se je zastrmel skozi okno v veličastje stvarstva.

»Malo bom zadremal,« je rekel. Potem je še vprašal: »Katere kanale lahko vidiva?«

»CosmoVid, Sky Channel in Vaš Domači Studio.«

»Je kje film, ki ga nisem videl že tridesettisočkrat?«

»Ne.«

»Uh.«

»Je pa Srh vesolja. Tega si videl šele triintridesettisočpetstosedemnajstkrat.«

»Zbudi me za drugi del.«

Računalnik je zapiskal.

»Dobro spi,« je rekel.

Ladja je letela naprej skozi noč.

Na Zemlji pa se je medtem ulil dež in Arthur Dent je obsedel v svoji votlini in preživljal najbolj pokvarjen večer v svojem življenju. Zdaj mu je prihajalo na misel, kaj vse bi lahko rekel tujcu, zraven pa je pobijal muhe, ki so imele prav tako pokvarjen večer.

Naslednji dan si je iz zajčje kože napravil bisago, ker se mu je zazdelo, da bi v njej lahko hranil koristne stvari.

Drugo poglavje

Ko je to jutro, dve leti pozneje, stopil iz votline, ki jo je bil sklenil klicati dom, dokler ne najde boljšega imena ali boljše votline, mu je zavela naproti sladka in opojna sapa.

Čeprav ga je grlo še skelelo od jutranjega krika groze, je bil nenadoma sijajne volje. Tesneje se je zavil v razcapano domačo haljo in svetlo pogledal v jutro.

Zrak je bil čist in nežnodišeč, veter se je lahkotno lovil skoz visoko travo pred votlino, ptice so si veselo ščebetale, metulji so nežno frfotali naokrog. Kot da se je vsa narava zarotila, da bo karseda prijazna.

Vendar Arthurja niso spravile v dobro voljo samo te pastirske prelesti. Ravnokar se je namreč domislil čudovitega načina, kako se bo spopadel s strašno osamljenostjo, z nočnimi morami, s svojimi poljedelskimi polomijami, skratka z vso brezizhodnostjo in brezupnostjo življenja na predzgodovinski Zemlji: in sicer tako, da bo znorel.

Še enkrat je svetlo pogledal in ugriznil v zajčje stegno, ki si ga je bil prihranil od večerje. Veselo je požvečil, potem pa je hotel tudi uradno razglasiti svojo odločitev.

Vzravnal se je in se zazrl svetu naravnost v njegove hribe in doline. Da bi imele besede večjo težo, si je vtaknil oglodano zajčjo kost v brado. Razprostrl je roke.

»Znorel bom!« je oznanil.

»Izvrstno,« je pripomnil Ford Prefect in splezal s skale, na kateri je sedel.

Arthurjevi možgani so napravili premet. Brada je začela delati sklece.

»Tudi jaz sem za nekaj časa znorel,« je povedal Ford. »Ne veš, kako dobro mi je delo!«

Arthur je zakolobaril z očmi.

»Vidiš,« je rekel Ford, »— ...«

»Kje pa si bil?« ga je prekinil Arthur, ko se mu je v glavi spet zbistrilo.

»Naokrog,« je rekel Ford. »Malo naokrog.« Zarežal se je na način, ki bi po njegovi lastni in povsem točni presoji moral vsakogar razbesniti. »Za nekaj časa sem obesil pamet na klin. Če me bo svet dovolj potreboval, sem si mislil, me bo že poklical. In me je res.«

Iz strašansko razcapane in preluknjane torbe je izvlekel svoj sub-eta-sens-o-matic.

»Vsaj zdi se mi, da me je,« je rekel. »Tale škatlica se nekaj oglaša.« Potresel jo je. »Če je lažni alarm, bom spet znorel.«

Arthur je zmajal z glavo in se usedel. Ozrl se je k Fordu.

»Mislil sem že, da si mrtev...« je čisto preprosto povedal.

»Saj sem jaz tudi,« je rekel Ford. »In potem sem se za nekaj tednov odločil, da bom limona. Zabaval sem se s tem, da sem kar naprej skakal v džin s tonikom.«

Arthur se je odkašljal, enkrat in še enkrat.

»Kje si pa ...?« je vprašal.

»Našel džin s tonikom?« je veselo zaključil Ford. »Odkril sem jezerce, ki si je domišljalo, da je džin s tonikom, pa sem skakal vanj. Vsaj mislim, da je hotelo biti džin s tonikom.«

»Lahko pa tudi,« je dodal z nasmeškom, ob katerem bi tudi popolnoma trezni ljudje tuleč pobegnili na drevo, »da se mi je samo zdelo.«

Čakal je, kaj bo rekel Arthur, vendar je bil ta pametnejši.

»Kar daj,« je rekel ravnodušno.

»Smisel vse zadeve, vidiš, je v tem,« je pojasnil Ford, »da nima nobenega smisla znoreti od napora, da ne bi znorel. Bolje, da se vdaš in si prihraniš razum za boljše čase.«

»In ti si zdaj spet pri pameti?« je vprašal Arthur. »Toliko da vem.«

»Bil sem v Afriki,« je povedal Ford.

»Ja?«

»Ja.«

»Kako pa je bilo?«

»In tole je tvoja votlina, kaj?« je rekel Ford.

»Hm, ja,« je rekel Arthur. Zelo čudno mu je bilo. Po skoraj štirih letih popolne samote je bil Forda tako vesel, da mu je skoraj šlo na jok. Ford pa mu je skoraj od prvega trenutka skušal iti na živce.

»Prav čedna,« je pripomnil Ford v zvezi z votlino. »Po mojem ti je blazno zoprna.«

Arthur se ni mučil z odgovorom.

»V Afriki je bilo zelo zanimivo,« je povzel Ford. »Nekajkrat sem se zelo čudaško obnašal.«

Zamišljeno se je zastrmel v daljavo.

»Kruto sem ravnal z živalmi,« je lahkotno dodal. »Ampak samo v prostem času.«

»A ja,« je previdno primaknil Arthur.

»Ja, ja,« mu je zagotovil Ford. »Ne bom te vznemirjal s podrobnostmi, ker bi te —«

»Kaj?«

»Utegnile vznemiriti. Nemara pa te bo zanimalo, da sem izključno odgovoren za razvojno obliko živali, ki jo iz poznejših časov poznaš kot žirafo. In tudi leteti sem se učil. Mi verjameš?«

»No, povej,« je rekel Arthur.

»Pozneje. Samo toliko, da je v Vodniku omenjeno...«

»Kje?«

»V Vodniku. Štoparskem vodniku po Galaksiji. Saj se ga spomniš?«

»Ja. Spomnim se, da sem ga vrgel v reko.«

»Saj,« je rekel Ford. »Ampak jaz sem ga izvlekel ven.«

»Nič mi nisi povedal.«

»Da ga ne bi zabrisal nazaj v vodo.«

»Dovolj pametno,« je priznal Arthur. »In kaj pravi?«

»Kdo?«

»Vodnik.«

»Vodnik pravi, da je letenje umetnost,« je povedal Ford, »oziroma finta. V tem, da se vržeš na tla in zgrešiš.« Slabotno se je nasmehnil. Pokazal je na kolena in vzdignil roke, da sta se pokazala komolca. Rokavi in hlačnice so bili na teh mestih skoz in skoz razcefrani.

»Ni mi šlo preveč od rok,« je rekel. Potem je iztegnil roko. »Strašansko sem vesel, da te spet vidim,« je dodal.

Arthur je zmajal z glavo, ker sta ga preplavila ganotje in zmedenost.

»Leta in leta nisem srečal nikogar,« je rekel. »Prav nikogar. Komaj še znam govoriti. Pozabljam besede. Pa sem vadil. Vadil sem z... z... kako se že reče tistim stvarem, ko te imajo ljudje za norega, če se pogovarjaš z njimi. Tako kot Jurij Tretji.«

»Kralji?« je priskočil Ford.

»Ne, ne,« je zmajal Arthur. »Stvari, s katerimi se je pogovarjal. Zaboga, saj so vsepovsod okrog naju. Še sam sem jih zasadil na stotine. Pa je vse pomrlo. Drevesa! Vadil sem z drevesi. Kaj pa je to?«

Ford mu je še vedno molil roko. Arthur je zmedeno strmel vanjo.

»Stisni jo,« ga je spodbujal Ford.

Arthur je ubogal, sprva malo živčno, kot da se bo sprelevila v ribo. Potem pa jo je od silnega olajšanja željno zgrabil z obema rokama. Stresal jo je in stresal.

Fordu je bilo čez nekaj časa dovolj in je roko odtegnil. Zlezla sta na bližnjo skalo in si ogledovala okolico.

»Kaj pa je bilo z Golgafrinčamovci?« je vprašal Ford.

Arthur je skomignil.

»Večina se ni prebila skozi zimo pred tremi leti,« je povedal, »ostalo jih je le za peščico in ti so na pomlad izjavili, da so potrebni počitnic, pa so odpluli s splavom. Zgodovina pravi, da so morali preživeti...«

»Saj saj,« je rekel Ford. Roke je uprl v boke in se razgledal po samotnem svetu. Naenkrat ga je bila sama energija in odločnost.

»Odhajava,« je rekel razburjeno in drgetal od napetosti.

»Kam? Kako?« je spraševal Arthur.

»Ne vem,« je povedal Ford, »ampak čutim, da je prišel čas. Stvari se bodo začele dogajati. Sva tako rekoč na poti.«

Prešel je v šepet.

»Odkril sem motnje v peni.«

Napeto je upiral pogled v daljavo in po vsem videzu bi strašno rad, da bi mu veter dramatično vzvihral lase navzad, toda veter se je malo vstran vneto igral z listjem.

Arthur je zaprosil, če bi hotel povedati še enkrat, ker ni ujel pomena. Ford je ponovil.

»V peni?« se je začudil Arthur.

»V peni prostora-časa,« je pojasnil Ford in brž pokazal zobe, ker je veter na kratko zapihal čezenj.

Arthur je prikimal in se odkašljal.

»Ali imaš v mislih nekakšen vogonski pralni stroj ali kaj?« je previdno vprašal.

»Zvrki,« je povedal Ford, »zvrki v prostorsko-časovnem kontinuumu.«

»A!« je pokimal Arthur. »A res? A oni?«

»Kaj?« je revsknil Ford.

»Ehm,« je pohitel Arthur, »kdo pa so ti Zvrki?«

Ford ga je spet jezno pogledal.

»Raje poslušaj,« je rekel.

»Saj poslušam,« je potožil Arthur, »pa ne vem, če kaj zaleže.«

Ford ga je zgrabil za ovratnik domače halje in mu razložil počasi in razločno in potrpežljivo, kot bi imel pred sabo koga iz računovodstva telefonskega podjetja.

»Kaže...« je rekel, »da so nastali nekakšni tolmuni nestabilnosti ... v tkanini...«

Arthur je bedasto strmel v tkanino svoje domače halje pod Fordovimi prsti. Ford je pohitel, preden bi se bedasti pogled utegnil izoblikovati v bedasto vprašanje.

»... v tkanini prostora-časa,« je zaključil.

»A to,« je pokimal Arthur.

»Ja, to,« je potrdil Ford.

Tako sta stala vrh griča na predzgodovinski Zemlji in se odločno gledala.

»In kaj je storila?« je vprašal Arthur.

»Izoblikovala je tolmune nestabilnosti.«

»A res?« je rekel Arthur, ne da bi trenil z očesom.

»Res,« je potrdil Ford z enako čvrstim pogledom.

»Dobro,« je rekel Arthur.

»Razumeš?« je vprašal Ford.

»Ne,« je odvrnil Arthur.

Nastal je premor.

»Težava s tem pogovorom je,« je začel Arthur čez čas, ko mu je čez obraz prav počasi zdrsel izraz globoke zamišljenosti, kot alpinist, ki premaguje hudobno štrlino, »da je tako zelo drugačen od pogovorov, ki sem jih navajen. In ki so bili, kot sem že povedal, v glavnem z drevesi. Ti so bili čisto drugačni. Razen morda onih z bresti, ki so bili malo zamočvirjeni.«

»Arthur,« je rekel Ford.

»Kaj je?«

»Ti samo verjemi, kar ti bom povedal, pa bo vse čisto lepo enostavno.«

»Oh, že tega ti najbrž ne verjamem.«

Usedla sta se in se zbrala.

Ford je izvlekel svoj sub-eta-sens-o-matic. Šibko je pobrneval in medlo mežikal z lučko.

»Slaba baterija?« je vprašal Arthur.

»Ne,« je rekel Ford, »nekje je drseča motnja v tkivu prostora-časa, zvrk, tolmun nestabilnosti, in to prav blizu.«

»Kje?«

Ford se je z napravico na iztegnjeni roki počasi zavrtel v polkrogu. Nenadoma je lučka zažarela.

»Tamle!« je zavpil in pokazal z roko. »Tam, pri tisti zofi!«

Arthur mu je sledil s pogledom. Na poljani pod sabo je na veliko presenečenje zagledal baržunasto česterfildsko zofo. Preudarno jo je motril. Kot nož ostra vprašanja so se mu rojevala v glavi.

»Kaj počne zofa na tem travniku?« je vprašal.

»Saj sem ti povedal,« je zavpil Ford in planil na noge. »Zvrki v časovno-prostorskem kontinuumu!«

»In to je njihova zofa?« je spraševal Arthur in se kobacal na noge, upajoč, pa ne premočno, da ga bo razsvetlilo.

»Arthur!« ga je nadrl Ford. »Ta zofa je tu zaradi nestabilnosti prostora-časa, ki ti jo skušam vbiti v te totalno razmehčane možgane. Prineslo jo je na peni kontinuma, to je naplavina prostora-časa, ni važno, kaj je, morava jo ujeti, ker je najin edini izhod od tod!«

Jadrno se je spustil po skalovju in se pognal po travniku.

»Ujeti?« je zamrmral Arthur, potem pa se je zbegano namrščil, kajti zofa se je leno gugala in se odmikala po travniku.

S krikom skrajno nepričakovane radosti je skočil s skale in jo ucvrl za Fordom in ponorelim kosom pohištva.

Dirkala sta skozi visoko travo, se smejala, skakala sem in tja in si kričala navodila, kako je treba presneto reč zavrniti s te in z druge strani. Sonce je dremotno sijalo na valujočo jaso, drobne poljske živalce pa so jima kot brez uma skakale s poti.

Arthur je bil srečen. Neznansko mu je bilo všeč, da se je dan tokrat za spremembo ravnal po načrtu. Še ne pred dvajsetimi minutami je sklenil, da bo znorel, zdaj pa že preganja česterfildsko zofo po poljanah predzgodovinske Zemlje.

Zofa pa se je zibala in vrtela zdaj sem zdaj tja, zdela se je trdna ko drevesa, med katerimi se je lovila, pa hkrati neoprijemljiva ko sanje, ko je včasih kot prikazen zavozila naravnost skoz debla.

Ford in Arthur sta se brez glave podila za njo, vendar jima je uhajala in se izmikala, kot da sledi nekakšni lastni matematični topografiji, kar tudi je. Vendar nista odnehala, naj je še tako poplesavala in se vrtela, dokler se ni nenadoma obrnila in se pognala navzdol, kot bi zletela čez rob grafa v teoriji katastrof, tako da se je znašla skoraj natanko pod njima. Z divjim krikom sta se vrgla nanjo, sonce je pomrknilo, padla sta skozi vrtoglavično praznino in se nepričakovano pojavila na kriketskem igrišču Lord's v St John's Woodu v Londonu, pri koncu poslednje tekme avstralske serije za leto 198—, ko je Angliji manjkalo samo še štiriindvajset točk do zmage.

Tretje poglavje

Pomembna dejstva iz galaktične zgodovine, št. 1:

(Povzeto po Knjigi poljudne galaktične zgodovine v izdaji Zvezdnih novic.)

Nočno nebo nad planetom Krikkit je najnezanimivejši pogled v celotnem Vesolju.

Četrto poglavje

Na igrišču Lord's je bilo prav lepo in veselo, ko sta se Ford in Arthur prekopicnila iz prostorsko-časovne anomalije in precej trdo priletela na brezhibno negovano tratico.

Množica je gromko zaploskala. To sicer ni veljalo njima, vendar sta se nagonsko priklonila: prava sreča, kajti težka rdeča žogica, ki ji je bil v resnici namenjen aplavz, je prižvižgala vsega nekaj milimetrov nad Arthurjevo glavo. Med gledalci je nekdo omedlel.

Vrgla sta se na tla, ki so se hudobno sukala okrog njiju.

»Kaj je bilo to?« je siknil Arthur.

»Nekaj rdečega,« mu je odsiknil Ford.

»Kje pa sva?«

»Na zelenem.«

»Oblike,« je zamrmral Arthur, »kakšne so oblike?«

Ploskanje se je hitro poleglo, zdaj je bilo slišati vzklike osuplosti in razburjeno čivkanje stotin gledalcev, ki se niso mogli odločiti, ali naj verjamejo svojim očem ali ne.

»Je to vaša zofa?« je vprašal glas.

»Kaj pa je to?!« je zašepetal Ford.

Arthur je pogledal.

»Nekaj modrega,« je povedal.

»Oblike?«

Arthur je pogledal znova.

»Oblike je take,« je zašepetal in globoko nagubal čelo, »kot policaj.«

Nekaj trenutkov sta čepela in se mrščila. Modra stvar, ki je bila policajske oblike, ju je potapljala po ramenih.

»Gremo, vidva,« je rekla oblika, »kar lepo z mano.«

Te besede so učinkovale na Arthurja kot električni sunek. Planil je na noge kot pisatelj ob zvoku telefonskega zvonca in si z nekaj pogledi usvojil okolico, ki se je na lepem prelila v prav grozljivo vsakdanjost.

»Kje ste pa dobili vse to?« je zavpil policajski obliki.

»Kaj pravite?« je osuplo vprašala oblika.

»To je vendar igrišče Lord's, ne?« je zatulil Arthur. »Kje ste ga dobili? Kako ste ga zvlekli sem?« Pritisnil si je dlan na čelo in dodal: »Samo da se malo pomirim.« Naglo je počenil k Fordu.

»Policaj je,« je rekel. »Kaj bova?«

Ford je zmignil.

»Kaj pa bi rad?«

»Rad bi,« je rekel Arthur, »da mi rečeš, da že pet let sanjam.«

Ford je spet zmignil in mu ustregel.

»Že pet let sanjaš,« je rekel.

Arthur je vstal.

»Je že v redu, stražnik,« je pojasnil. »Že pet let sanjam. Vprašajte njega,« je dodal in pokazal na Forda, »on je bil tudi zraven.«

Po teh besedah se je mirno odpravil z igrišča in si med potjo popravil domačo haljo. Potem se je tega zavedel in obstal. Strmel je vanjo. Nato se je vrgel na policaja.

»Odkod mi pa potem ta obleka?« je tulil.

Zgrudil se je in v drobnih krčih obležal.

Ford je zmajal z glavo.

»Že dva milijona let mu gre strašansko slabo,« je razložil policaju in skupaj sta ga zavihtela na zofo ter ga odnesla z igrišča, pri čemer ju je za trenutek zmotilo tudi to, da je zofa med potjo izginila.

Množica se je na vse to odzivala zelo različno. Večina se ni znašla in je raje prisluhnila, kaj pravijo po radiu.

»Torej, Brian,« je rekel komentator svojemu kolegu, »prav zanimiv pripetljaj. Kolikor pomnim, nismo imeli med tekmo čudnih prikazovanj že vse od, oh, od ... pravzaprav jih sploh ni bilo, kaj praviš?«

»Pač. V Edgbastonu, leta 1932.«

»Ah, kaj je že bilo ...?«

»Torej, Peter, mislim da je Canter ravno branil Willcoxa, ki je bil na udarcu s paviljonskega konca, ko je čez igrišče nenadoma pritekel gledalec.«

Prvi napovedovalec si je vzel nekaj časa za premislek.

»J .. .a.. .aa...« je rekel, »ja, ampak v tem pravzaprav ni nič skrivnostnega. Ni se pojavil, ne. Samo stekel je čez igrišče?«

»No, to je res, vendar je trdil, da se je na igrišču nekaj pojavilo.«

»A tako.«

»Ja. Namreč aligator, če se prav spomnim, tak in tak.«

»Aha. Ga je opazil še kdo?«

»Očitno ne. In tudi iz možaka ni bilo mogoče izvleči nobenih podrobnosti, zato so igrišče samo površno preiskali.«

»In kaj je bilo z možakom?«

»No, nekdo se je ponudil, da ga odpelje na kosilo, pa je rekel, da je ravno pokosil, in to prav obilno, zato so vse skupaj pustili pri miru in Warwickshire je zmagal s tremi točkami razlike.«

»Se pravi, da današnji primer ni čisto enak. Za vse, ki ste se ravno vključili v prenos: nemara vas bo zanimalo, da sta se ... ehm, dva moška, dva dokaj razcapana moška, in, prav zares, tudi zofa — česterfildska, bi rekel?«

»Ja, česterfildska.«

»— sta se pravkar udejanila sredi igrišča Lord's. Po mojem brez slabih namenov, prav dobrovoljna sta videti, in...«

»Oprosti, Peter, te lahko prekinem in povem, da je zofa pravkar izginila.«

»Prav res, točno. No, ena uganka manj. Kljub temu pa dogodek za knjigo rekordov, zlasti še v tem dramatičnem trenutku igre, ko manjka Angliji samo še štiriindvajset metov za zmago v seriji. Moška zapuščata igrišče v spremstvu stražnika, kaže, da se bo vse uredilo in da se bo tekma v kratkem nadaljevala.«

»No, gospod,« je povzel policaj, ko sta se prebila skozi radovedno množico in odložila miroljubno negibnega Arthurja na odejo, »mogoče bi mi zdaj povedali, kdo ste in odkod in kaj pomeni ves ta teater?«

Ford je pogledal v tla, kot da se hoče zbrati, potem pa se je vzravnal in uprl svoj pogled v policaja, da je treščilo vanj do poslednjega palca vseh šest svetlobnih let, kolikor jih je od Zemlje do Fordovega doma v okolici Betelgeze.

»V redu,« je rekel, »vse vam bom povedal.«

»No, saj, je že dobro,« je pohitel policaj, »samo glejte, da je bilo to zadnjikrat.« Obrnil se je in si sklenil poiskati koga, ki ni z Betelgeze. Na srečo jih je bilo v bližini vse polno.

Arthurjeva zavest se je približala telesu kot iz velike razdalje in prav obotavljivo. Imela je že precej slabih izkušenj. Prav počasi in živčno se je spravila noter in se zleknila na svoje mesto.

Arthur se je usedel.

»Kje pa sem?« je vprašal.

»Na igrišču za kriket,« je povedal Ford.

»Krasno,« je rekel Arthur in zavest je na kratko skočila ven, da se nadiha. Telo se je zvrnilo na travo.

Čez deset minut se mu je ob skodelici čaja v šotoru za okrepčila spet začela vračati barva na upadla lica.

»Kako se počutiš?« ga je vprašal Ford.

»Doma sem,« je zahropel Arthur. Zaprl je oči in poželjivo vdihaval pare svojega čaja, kot bi bil... — no, kar se Arthurja tiče, kot bi bil res čaj, kar je tudi bil.

»Doma sem,« je ponovil, »doma. V Angliji, danes, more je konec.« Odprl je oči in se vedro nasmehnil. »Tu sem, kamor spadam,« je zašepetal v čustvenem izlivu.

»Bojim se, da sta dve stvari, ki ti ju moram povedati,« je rekel Ford in mu vrgel čez mizo izvod Guardiana.

»Doma sem,« je dahnil Arthur.

»Ja,« je pokimal Ford. »Prva je, da bodo Zemljo čez dva dni uničili.«

»Doma sem,« je ponavljal Arthur. »Čaj,«je zašepetal, »kriket,« je dodal, »pokošene tratice, lesene klopi, beli platneni suknjiči, pločevinke piva...«

Počasi se mu je pogled izostril na časopisu. Namrščil se je in nagnil glavo.

»Tega sem že videl,« je rekel. Pogled mu je zataval proti datumu, po katerem je Ford tapljal s kazalcem. Za trenutek ali dva mu je obraz zledenel, potem pa se je prav počasi raztreščil, tako kot se na pomlad z vsem veličastjem raztresnejo ledene plošče v Arktiki.

»In druga stvar,« je dodal Ford, »vse kaže, da imaš v bradi zataknjeno kost.«

Zunaj je na razigrano množico sijalo sonce. Sijalo je na bele klobuke in pordele obraze. Sijalo je na sladoledne lučke in jih topilo. Sušilo je solze otrokom, ki so jim stopljene lučke odpadle s paličic. Sijalo je na drevje, pobliskavalo se je po kijih za kriket, odbijalo pa se je tudi s skrajno nenavadnega predmeta, ki je bil parkiran za ograjo in ga očitno nihče ni opazil. Sijalo je na Forda in Arthurja, ki sta mežikajoč stopila iz šotora in se razgledovala.

Arthur se je stresel.

»Kaj če bi si...« je rekel.

»Nikar!« je ostro odsekal Ford.

»Kaj pa?« se je začudil Arthur.

»Nikar si ne skušaj telefonirati na dom.«

»Kako si pa vedel...?«

Ford je skomignil.

»Zakaj pa ne bi?« je silil Arthur.

»Ljudje, ki se pogovarjajo s seboj po telefonu,« je pojasnil Ford, »nikoli ne zvedo nič pametnega.«

»Ampak...«

»Pazi,« je rekel Ford. Dvignil je namišljeno slušalko in zavrtel namišljeno številčnico.

»Halo?« je rekel v namišljeni mikrofon. »Je tam Arthur Dent? O ja, zdravo! Tu Arthur Dent. Ne, ne, nikar ne odloži!«

Razočarano se je ozrl v namišljeno slušalko.

»Odložil je,« je rekel, zmignil z rameni in lepo položil slušalko na namišljene vilice.

»To ni moja prva časovna anomalija,« je pojasnil.

Čemerne poteze na Arthurjevem obrazu so se še poglobile.

»Se pravi, da nisva doma in na suhem,« je potožil.

»Ne bi se moglo reči niti,« je odvrnil Ford, »da sva doma in da se vneto drgneva z brisačo.«

Tekma se je nadaljevala. Metalec se je bližal vratcem, sprva v koraku, nato v teku in nazadnje v diru. Naenkrat so ga bile same roke in noge in iz te zmede je zletela žogica. Odbijalec je zavihtel kij in jo odbil čez ograjo. Ford ji je sledil s pogledom in telesom. Nenadoma je otrpnil. Še enkrat je premeril krivuljo leta in se spet zdrznil.

»To ni moja brisača,« je izjavil Arthur, ki je brskal po svoji torbici iz zajčje kože.

»Sššt,« je siknil Ford. Napeto je zavijal oči.

»Imel sem golgafrinčamsko brisačo za jogging,« je sitnaril Arthur, »modro z rumenimi zvezdami. To ni ta.«

»Ššššt,« je spet siknil Ford. Pokril si je eno oko in vrtel drugo na vse strani.

»Ta je rožnata,« ni odnehal Arthur, »tvoja tudi ni, ne?«

»Ali bi že nehal s to svojo brisačo,« se je zjezil Ford.

»Saj ni moja, prav to ti skušam dopovedati...«

»In to pri priči!« je zarenčal Ford Prefect.

»Že dobro,« je mrmral Arthur in tlačil brisačo nazaj v okorno sešito bisago iz zajčevine, »saj razumem, da to nemara ni pomembno v kozmičnem merilu, je pa le čudno. Kar na lepem rožnata brisača namesto modre z rumenimi zvezdami.«

Ford se je začel obnašati dokaj čudno, oziroma: ni se začel obnašati čudno, ampak se je začel obnašati čudno drugače, kot pa na tiste čudne načine, na katere se je obnašal običajno. Počel je namreč tole. Ne oziraje se na zbegane poglede sogledalcev ob ograji si je z naglimi kretnjami mahal pred obrazom, se skrival za nekaterimi ljudmi in se postavljal pred druge, potem pa je spet dolgo stal pri miru in ves čas mežikal. Po teh čudaštvih se je začel prav počasi in kradoma in s skrajno koncentracijo duha plaziti v določeno smer, tako kot leopard, ki si ni čisto na jasnem, ali je tista reč pol milje proč na prašni in izsušeni savani res napol prazna pločevinka mačje hrane.

»Tudi bisaga ni moja,« se je na lepem oglasil Arthur.

Forda je vrglo iz koncentracije. Jezno ga je pogledal.

»Saj ne govorim o brisači,« se je branil Arthur. »Zanjo sva že ugotovila, da ni moja. Ampak bisaga, v kateri hranim brisačo, ki ni moja, prav tako ni moja, čeprav ji je izredno podobna. Meni osebno se to zdi skrajno nenavadno, še posebno, ker sem si bisago napravil sam na predzgodovinski Zemlji. Tudi kamni niso moji,« je dodal in izvlekel iz torbe nekaj ploščatih sivih kamnov. »Imel sem zbirko zanimivih kamnov, tile so pa prav očitno zelo navadni.«

Množica je navdušeno zarjovela in preglasila Fordov odgovor na Arthurjevo pojasnilo. Kriketska žogica, ki je sprožila ta val navdušenja, je z jasnega neba padla naravnost v Arthurjevo skrivnostno bisago iz zajčje kože.

»No, temule bi se tudi lahko reklo nenavaden pripetljaj,« je rekel Arthur, brž zaprl bisago in se pretvarjal, da išče žogico po travi.

»Ne bi rekel, da je tu,« je rekel dečkom, ki so se pri priči zgrnili okoli njega, da bi pomagali pri iskanju, »najbrž se je kam odkotalila. Tjale, bi rekel.« Zamahnil je v smer, kamor bi rad poslal otroke. Eden si ga je z zanimanjem ogledal.

»Je s tabo vse v redu?« je vprašal deček.

»Ne,« je odgovoril Arthur.

»Zakaj pa imaš potem kost v bradi?«

»Rad bi jo navadil, da bi ji bilo všeč, kamor jo denem.« Arthur je bil prav ponosen na ta odgovor. Po njegovem je bil ravno pravšnji, da bi mladi možgani v njem našli poleg zabave tudi spodbudo za razvoj.

»Oh,« je rekel deček, nagnil glavo in premislil. »Kako ti je pa ime?«

»Dent,« je povedal Arthur, »Arthur Dent.«

»Ti si tepec, Dent,« je rekel deček, »totalna nula.« Pogledal je mimo njega, da bi se jasno videlo, kako se mu prav nikamor ne mudi, potem pa je s prstom v nosu počasi odšel. Arthur se je nenadoma spomnil, da bodo čez dva dni Zemljo uničili, in za spremembo mu to pot ni bilo preveč hudo.

Tekma se je nadaljevala z novo žogico, sonce je še kar naprej sijalo in tudi Ford je še kar poskakoval, zmajeval z glavo in mežikal.

»Nekaj te muči?« se je pozanimal Arthur.

»Mislim,« je povedal Ford z glasom, iz katerega je Arthur že znal razbrati, da bo sledilo nekaj popolnoma nerazumljivega, »da je tamle KTB.«

Pokazal je z roko. Začuda to ni bilo v smeri, kamor je gledal. Arthur je pogledal najprej v to smer, se pravi za ograjo, nato pa še v drugo, na igrišče. Pokimal je in zmignil. In še enkrat zmignil.

»Kdo?« je vprašal.

»KTB.«

»K...?

».. .TB.«

»In kaj je to?«

»Kaj Te Briga,« je rekel Ford.

»A, dobro,« je menil Arthur in si oddahnil. Najmanjšega pojma ni imel, za kaj gre, vendar se je vsaj zdelo, da je zdaj mimo. Pa ni bilo.

»Tamle,« je rekel Ford, pokazal za ograjo in nepremično upiral pogled na igrišče.

»Kje?« je vprašal Arthur.

»Tam!«

»Že vidim,« je rekel Arthur, pa ni videl nič.

»Res?«

»Kaj?«

»Res vidiš KTB?« je potrpežljivo vprašal Ford.

»A nisi rekel, kaj te briga.«

»Ja, seveda.«

Arthur je prav počasi, previdno in z neznansko bedastim izrazom prikimal.

»Sprašujem te, če ga vidiš,« je rekel Ford.

»Res?«

»Ja.«

»Kakšen pa je?« je vprašal Arthur.

»Tepec,« je zavpil Ford, »kako pa naj vem. Če ga vidiš, mi povej ti.«

Arthur je začutil tik za senci utripajoče butanje, ki se je v pogovorih s Fordom pojavljalo vedno znova kot zaščitni znak. Pamet se mu je stisnila v kot kot preplašen cucek. Ford ga je zgrabil za roko.

»KTB,« je razložil, »je nekaj, česar ne moremo ali ne znamo videti, ali nam možgani ne dovolijo videti, ker mislimo, da nas nič ne briga. To pomeni KTB: Kaj Te Briga. Možgani ga izločijo iz vida, kot bi padel na slepo pego. Če pogledaš naravnost vanj, ga ne moreš videti, razen če natanko veš, kaj je. Edino upanje je, da ga zasačiš takole s strani...«

»Aha,« je pokimal Arthur, »zato si...«

»Ja,« je pritrdil Ford, ki je vedel, kaj hoče Arthur reči.

»... skakal sem in tja...«

»Ja.«

»... in mežikal...«

»Ja.«

»... in...«

»No, zdaj razumeš.«

»Saj ga tudi vidim,« je vzkliknil Arthur, »vesoljska ladja je.«

Odziv, ki ga je to razodetje povzročilo, mu je zaprl sapo. Množica je zarjovela in od vseh strani so se začeli ljudje zgrinjati drug čez drugega na kup. V strahu se je ozrl naokrog. Takoj nato je še bolj zazijal od presenečenja.

»Blazno, ne?« je rekla prikazen. Malo se je zamajala pred Arthurjevimi očmi, čeravno so se v resnici najbrž zamajale Arthurjeve oči. Zamajala so se tudi usta.

»K.. .k .. .kk...« so rekla.

»Mislim, da je tvoje moštvo pravkar zmagalo,« je rekla prikazen.

»K.. .k .. .kk...« je ponovil Arthur in pri vsakem k dregnil Forda Prefecta v hrbet. Ford je napeto sledil prekipevajoči množici.

»Saj si Anglež, kajne?« je vprašala prikazen.

»K.. .k.. .kk.. .ja,« je izdavil Arthur.

»No, kot sem rekel, tvoje moštvo je zmagalo. V tekmi. Se pravi, da bodo obdržali Pepel. Najbrž si zelo vesel. Moram reči, da sem tudi sam ljubitelj kriketa, čeprav ne bi rad, da bi to slišal kdo, ki ni s tega planeta. Ojej, kje pa!«

Prikazen se je poskusila poredno nakremžiti, vendar je bilo o tem težko soditi, ker je bilo sonce ravno za njeno glavo in jo je odelo v žareč obstret ter prelilo srebrne lase in brado s srhljivo in dramatično svetlobo, ki se ni skladala s porednim kremženjem.

»No ja,« je dodala, »sicer pa bo v nekaj dneh vsega konec, ne? Kot sem omenil že, ko sva se zadnjič srečala, mi je tega zelo žal. Pa kaj, kar bo bilo, pač bo bilo.«

Arthur se je trudil spregovoriti, pa se je v neenakem boju kmalu vdal. Še enkrat je dregnil Forda.

»Sem že mislil, kaj se je zgodilo,« je rekel Ford, »pa je samo konec tekme. Najbolje, da se spraviva. O, Slartibartfast, zdravo, kaj pa ti tu?«

»Ah, vsega po malem,« je resnobno odvnil starec.

»Je to tvoja ladja? Naju lahko kam potegneš?«

»Počasi, počasi,« ga je miril starec.

»Ja, ja,« je rekel Ford. »Samo to je, da bo šel ta planet v kratkem po gobe.«

»Vem,« je odvrnil Slartibartfast.

»Pa sem te hotel opozoriti.«

»Sprejeto.«

»In če bi ob tem še rad postaval po igriščih za kriket...«

»Bi.«

»Se pravi, da je ladja tvoja.«

»Je.«

»Se mi je zdelo.« Ob teh besedah jima je Ford obrnil hrbet.

»Zdravo, Slartibartfast,« je nazadnje le spregovoril Arthur.

»Zdravo, Zemljan,« je odzdravil Slartibartfast.

»Sicer pa,« je pripomnil Ford, »človek umre le enkrat.«

Starec se ni zmenil za opazko, napeto je strmel na igrišče, pri čemer mu je v očeh žarel izraz, ki ni imel z dogajanjem na igrišču nikakršne zveze. Tam se je namreč množica zbirala v velik krog ob samem središču polja. Kaj je Slartibartfast v tem videl, je vedel le sam.

Ford si je tiho popeval. Eno samo noto, znova in znova. Upal je, da ga bo kdo vprašal, kaj mrmra, pa se nihče ni spomnil. Če bi ga vprašali, bi povedal, da je to prva vrstica iz Noela Cowarda, »Besen na fanta«. Če bi ga potem opomnili, da je slišati eno samo noto, bi razložil, da iz očitnih razlogov lahko izpušča tisto »na fanta«. Jezilo ga je, da nihče ni vprašal.

»Samo to je,« je nazadnje izbruhnil, »če je ne pobrišemo kmalu, se nam lahko zgodi, da se znajdemo sredi kaše. Nobena stvar me bolj ne potre kot pogled na planet, ki ga uničujejo. Razen mogoče to, da sem sam na njem. Ali pa,« je dodal polglasno, »da moram gledati kriket.«

»Potrpljenje,« ga je miril Slartibartfast. »Velike stvari so pred nami.«

»To ste rekli tudi, ko sva se zadnjič srečala,« je omenil Arthur.

»Saj so tudi bile,« je odgovoril Slartibartfast.

»Ja, to je res,« je priznal Arthur.

Kazalo je, da je tokrat pred njimi samo nekakšna ceremonija. Postavljena je bila predvsem za televizijo in ne toliko za gledalce, zato so ji odondod, kjer so stali, še najbolje sledili po tem, kar je bilo slišati iz bližnjega radia. Ford se je napadalno dolgočasil.

Zmrdoval se je ob pojasnilu, da bo kapitan angleškega moštva sredi igrišča sprejel žaro s Pepelom, grdo je gledal ob novici, da so zdaj osvojili Pepel že n—tič, in glasno godrnjal ob razlagi, da je Pepel ostanek kriketskega čoka; ko pa je zvedel, da so čok sežgali leta 1882 v Melbournu v Avstraliji, da bi s tem simbolično označili »smrt angleškega kriketa«, je globoko zajel sapo in se grozeče obrnil k Slartibartfastu, vendar ni prišel do besede, ker starca preprosto ni bilo tam. Z nepopisno odločno držo je korakal proti sredini igrišča, da so lasje, brada in halja vihrali za njim in bi bil videti nadvse podoben Mojzesu, ko bi bil Sinaj gladko postrižena tratica in ne kadeča se gora, kot ga običajno upodabljajo.

»Naročil je, da se dobimo pri ladji,« je rekel Arthur.

»Kaj pri zarknih prdinah pa misli ta stari osel?« je penil

Ford.

»Da se čez dve minuti dobimo pri ladji,« je povedal Arthur in zmignil z rameni, s čimer je hotel pokazati, da se odpoveduje slehernemu mnenju. Odpravila sta se proti ladji. Čudni glasovi so jima prodirali do ušes. Poskušala sta jih preslišati, pa jima le ni ušlo, da Slartibartfast jeznorito zahteva, naj mu izročijo srebrno žaro s Pepelom, ker je, kot je trdil, »življenjskega pomena za pretekli, sedanji in prihodnji blagor Galaksije«, s čimer je zbudil splošno veselost. Delala sta se, da tega ne opazita.

Zgodilo pa se je nekaj, kar sta morala opaziti. Ob zvoku, kot bi sto tisoč ljudi reklo »vap«, se je v zraku nad igriščem na lepem iz nič pojavila jekleno bela vesoljska ladja; kot nepopisna grožnja je s tihim brnenjem tam tudi obvisela.

Visela je, kot bi pričakovala, da se bodo vsi posvetili svojim opravkom in se ne bodo menili zanjo.

Potem pa je napravila nekaj izjemnega. Se pravi, odprla se je in izpustila nekaj izjemnega, enajst izjemnih reči.

Enajst robotov, enajst belih robotov.

Najbolj izjemno na njih je bilo, da so bili opravljeni kot nalašč za to slovesno priložnost. Ne samo, da so bili beli, nosili so tudi nekaj, kar je bilo podobno kijem za kriket; in še več, imeli so tudi žogice za kriket in celo rebraste ščitnike okrog gležnjev. Ti so bili še posebej nenavadni, ker je bil v njih očitno raketni pogon, ki je tem nenavadno civiliziranim robotom omogočil, da so se spustili z ladje in začeli pobijati ljudi.

»Hej,« je rekel Arthur, »kaže, da se nekaj dogaja.«

»Spravi se v ladjo,« je zavpil Ford. »Nič ne maram vedeti, samo spravi se v ladjo.« Spustil se je v tek. »Nočem vedeti, nočem videti, nočem slišati,« je vpil, »to ni moj planet, tu nisem po lastni volji, nič me ne briga, samo spravite me odtod, hočem na zabavo, med ljudi svoje baže!«

Nad igriščem so valovili plameni in oblaki dima.

»Ha, nadnaravne sile so pa danes res nekam živahno na delu...« si je veselo brbrljal radio.

»To, česar pogrešam,« je kričal Ford, da bi pojasnil prejšnje želje, »je krepka pijača in družba vrstnikov.« Ni prenehal teči, vmes je postal samo toliko, da je zgrabil Arthurja za roko in ga odvlekel s seboj. Arthur se je že vživel v svojo običajno krizno vlogo, se pravi, da je obstal z odprtimi usti in pustil, da se stvari dogajajo po svoji volji.

»Kriket igrajo,« je mrmral in se spotikal za Fordom. »Prisežem, da igrajo kriket. Ne vem zakaj, ampak to počnejo. Ne samo, da pobijajo ljudi, tudi v zrak jih mečejo. Ford, v zrak naju bodo vrgli!« je zavpil.

Kdor ne pozna bistveno več galaktične zgodovine, kot se je je doslej utegnil navzeti Arthur na svojih popotovanjih, bi le stežka podvomil v zgornjo navedbo. Pošastni zli stvori, ki so se kdaj pa kdaj pokazali skozi gosto zaveso dima, so uprizarjali nekakšno noro parodijo igre: zamahovali so s kiji, le da je vsaka žogica, ki so jo zadeli, ob padcu na tla eksplodirala. Že prva je s tem razgnala Arthurjev sum, da je vse skupaj reklamna poteza avstralskih proizvajalcev margarine.

In potem je bilo na lepem, kakor se je začelo, tudi vsega konec. Enajsterica belih robotov se je v pravilnem razporedu dvignila skozi oblak dima in ob migetanju drobcenih plamenčkov iz raketnih šob izginila v trebuhu lebdeče ladje, ki se je z glasom, kot bi sto tisoč ljudi reklo »fop«, razblinila v zraku, iz katerega se je malo prej izvapnila.

Zavladala je strašna tišina, sredi katere se je iz valečega se dima prikazala bleda Slartibartfastova postava, ki je zdaj še mnogo bolj spominjala na Mojzesa, saj je imela za ozadje gorečo in kadečo se trato, zaradi česar je bilo laže spregledati sinajsko goro.

Starec se je napeto oziral, dokler ni zagledal Arthurja Denta in Forda Prefecta, kako se z vso naglico prebijata skozi prestrašeno množico, ki je trenutno panično drla v nasprotno smer. Gledalci očitno še vedno niso prišli do sape ob vsem, kar se je zgodilo, in niso imeli pojma, v katero smeri bi bilo najvarneje izginiti.

Divje je mahal Fordu in Arthurju in jima nekaj vpil, pri čemer so si vsi trije počasi utirali pot k ladji, ki je še vedno stala za ograjo in je množica, ki je drla mimo, še vedno ni opazila, ker so jo očitno brigale povsem druge stvari.

»Prlel so trletli!« je z visokim tresočim se glasom vpil Slartibartfast.

»Kaj pravi?« je zasopel Ford, ki si je s komolci utiral pot.

Arthur je zmajal z glavo.

»Da so... kaj vem kaj.«

»Vrlel so drletli!« je zavpil Slartibartfast.

Ford in Arthur sta se spogledala.

»Zelo nujno mora biti,« je rekel Arthur. Ustavil se je in zakričal.

»Kaj?«

»Prpel so brlesli!« je odgovoril Slartibartfast in še naprej mahal.

»Pravi, da so odnesli Pepel,« je povedal Arthur. »Vsaj mislim.« Rinila sta se naprej.

»Koga?« je vprašal Ford.

»Pepel,« je jedrnato pojasnil Arthur. »Ostanke kriketskega čoka. Trofejo. Očitno...« je sopihal, »je to tisto... po kar so prišli.« Prav nalahno je zmajal z glavo, kot bi hotel, da se mu možgani bolje uležejo v glavo.

»Čudna stvar, da jo hoče tako nujno povedati.«

»Čudna stvar, da so jo hoteli odnesti!«

»Čudna ladja.«

Prebila sta se do nje. Naslednja najbolj čudna stvar je bilo kajtebrižno polje takole od blizu. Zdaj sta prav jasno razločila, da je to ladja, ker sta pač vedela, da je tu. Prav očitno pa je bilo, da je ne opazi nihče drug. Pa ne, ker bi bila nevidna ali kaj podobno hipernemogočega. Tehnologija, s katero bi nekaj napravili nevidno, je tako neskončno zapletena, da je v devetsto devetindevetdeset milijard devetsto devetindevetdeset milijonov devetsto devetindevetdeset tisoč devetsto devetindevetdesetih primerih od bilijona dosti enostavneje in gospodarneje tisto spraviti proč in shajati brez. Ultraglasoviti znanstvenomag Effrafax z Wuga je nekoč stavil za življenje, da bo v letu dni napravil orjaško mega-goro Magramal popolnoma nevidno.

Potem ko je večino leta zapravil z raznimi orjaškimi luks-o-ventili in refrakto-nihilatorji in spektro-o-koli-rrtatorji, je devet ur pred potekom roka ugotovil, da ne bo šlo.

Zato je skupaj s prijatelji in prijatelji prijateljev in prijatelji prijateljev prijateljev in še z nekaterimi sicer ne tako dobrimi prijatelji le-teh, ki pa so imeli velika medzvezdna prevozniška podjetja, opravil po splošnem mnenju doslej najtršo nočno delovno akcijo v zgodovini. In res, naslednjega dne gore Magramal ni bilo več videti. Vendar je Effrafax izgubil stavo — in s tem tudi glavo - ker je neki dlakocepski razsodnik ugotovil a) da se ob obhodu področja, kjer naj bi bila gora, ni ne z nogo ne z nosom zadel ob nič goratega, in b) da ima planet nekam sumljivo novo luno.

Polje kaj-te-briga je dosti enostavnejše in bolj učinkovito, razen tega ga lahko ena sama žepna baterija žene čez sto let. Vse to zato, ker se opira na naravno človeško nagnjenje, da spregledamo vse, česar ne maramo videti, česar nismo pričakovali ali si ne znamo razložiti. Če bi Effrafax prebarval goro v rožnato in jo postavil v najcenejše in najenostavnejše polje kaj-te-briga, bi ljudje mirno odkorakali mimo gore, okoli nje ali celo prek nje, pa je tudi za hipec ne bi opazili.

In natanko tako je bilo s Slartibartfastovo ladjo. Sicer ni bila rožnate barve, pa tudi ko bi bila, bi bil to še najmanjši problem in bi jo ljudje enako zanesljivo spregledali.

Najbolj nenavadno je bilo, da je bila samo deloma podobna vesoljski ladji s krmilnimi rebri, raketnim pogonom, zračnimi zaporami in podobnim: dosti bolj je spominjala na majhen italijanski bistro.

Ford in Arthur sta zijala vanjo z občudovanjem in globoko užaljenim estetskim čutom.

»Ja, saj vem,« je zasopihal Slartibartfast, ki se je brez sape prerinil do njiju, »tudi to ima svoj razlog. Pridita, odriniti moramo. Starodavna mora spet visi nad svetom. Prepad pogube zeva pred vsemi nami. Pri priči moramo na pot.«

»Jaz bi kam, kjer je bolj sončno,« je omenil Ford.

Z Arthurjem sta sledila Slartibartfastu v ladjo: to, kar sta videla, ju je tako osupnilo, da nista utegnila opaziti, kaj se dogaja zunaj.

Še ena vesoljska ladja, vitka in srebrna, se je z neba spustila na igrišče in to popolnoma tiho in mirno, dolge noge so se ji razklopile v čudovito skladnem baletu tehnike.

Mehko je pristala. Izprožila je kratek mostič, po katerem se je z naglimi koraki spustilo visoko sivozeleno bitje in se približalo gručici ljudi, ki je sredi igrišča nudila prvo pomoč žrtvam nedavnega bizarnega pokola. Bitje si je z zadržano veljavo utrlo pot skozi gručo in se ustavilo pred človekom, ki je ležal sredi mlake krvi, očitno zunaj moči zemeljske medicine, in hropel v poslednjih zdihljajih. Bitje je počenilo k njemu.

»Arthur Phillip Deodat?« je vprašalo.

Mož je z ugašajočim pogledom šibko pokimal.

»Ničvreden butec si,« je zašepetalo bitje. »Želel sem, da to zveš, preden mrkneš.«

Peto poglavje

Pomembna dejstva iz galaktične zgodovine, št. 2: (Povzeto po Knjigi poljudne galaktične zgodovine v izdaji Zvezdnih novic.)

Vse od začetka Galaksije so veličastne civilizacije nastajale in propadale, nastajale in propadale, gor in dol, gor in dol, into tako vztrajno, da se vsiljuje misel, da mora biti življenje v Galaksiji

a)                   okuženo z nečim, kar je podobno morski bolezni - vesoljska bolezen, časovna bolezen, zgodovinska bolezen ali pač nekaj takega, in

b)                  butasto.

Šesto poglavje

Arthurju se je zdelo, da se je nebo odprlo in jih spustilo skozi.

Zdelo se mu je, da atomi njegovih možganov drvijo skozi nasprotni tok atomov Kozmosa.

Zdelo se mu je, da ga nosi veter Vesolja in da je ta veter on sam.

Zdelo se mu je, da je ena od misli Vesolja in da je Vesolje ena njegovih misli.

Ljudem na igrišču Lord's se je zdelo, da je pač spet šla k vragu ena od severnolondonskih restavracij, kar se tako pogosto dogaja, in da jih to nič ne briga.

»Kaj je bilo to?« je v silnem spoštovanju zašepetal Arthur.

»Vzleteli smo,« je pojasnil Slartibartfast.

Arthur je ves pretresen tiho obležal na pospeškovnem ležišču. Ni mu bilo jasno, ali je to, kar čuti, vesoljska bolezen ali religija.

»Čedna škatla,« je menil Ford. Čeprav se je trudil, ni mogel prikriti, kakšen vtis je napravila nanj Slartibartfastova ladja, »če bi imela še ustrezno notranjščino...«

Starec prvi hip ni odgovoril. Zatopil se je v instrumente in je bil sploh videti kot človek, ki se muči s pretvarjanjem fahrenheitov v celzije, medtem ko mu gori hiša. Potem se mu je čelo zjasnilo, zastrmel se je v velik panoramski zaslon, na katerem je bilo videti silno množico zvezd, ki so bežale mimo njih kot srebrne nitke.

Zganil je ustnice, kot bi hotel nekaj reči. Potem so mu oči strahoma švignile nazaj k instrumentom, vendar se mu je obraz takoj umiril v zmerne gube. Spet je pogledal na zaslon. Potipal si je utrip. Še malo se je namrščil in si končno oddahnil.

»Nesmiselno je poskušati, da bi razumeli stroje,« je rekel, »od tega so same skrbi. Kaj si rekel?«

»Oprema,« je rekel Ford. »Prava sramota.«

»Globoko v srcu razuma in Vesolja,« je odgovoril Slartibartfast, »se vedno skriva razlog.«

Ford je še enkrat ošinil kabino. Izrečeno mnenje se mu je očitno zdelo preoptimistično.

Ladijski most je bil prepleskan temno zeleno, temno rdeče in temno rjavo, bil je prenatlačen in precej intimno razsvetljen. Zunanja podobnost z italijanskim bistrojem se je nerazumljivo nadaljevala tudi v notranjost. Zasenčene svetilke so poudarjale lonce s sobnimi rastlinami, pološčeno keramiko in vse sorte nerazpoznavnih medeninastih predmetov.

V kotih je bilo slutiti z rafijo opletene steklenice.

Instrumenti pred Slartibartfastom so bili vdelani v dnišča zabetoniranih steklenic.

Ford je iztegnil roko in jih potipal.

Lažni beton. Sama plastika. Lažne steklenice v lažnem betonu.

Globoko v srcu razuma in Vesolja naj se gre vse skup solit, si je mislil, kakšna šara. Na drugi strani pa se ni dalo zanikati, da je ladja tako živahno poskočila, da je bilo celo Zlato srce v primeri z njo kot električni otroški voziček.

Zavihtel se je z ležišča. In se otepel prahu. Ozrl se je k Arthurju, ki si je tiho pripeval. Pogledal je na zaslon, pa ni prepoznal ničesar. Obrnil se je k Slartibartfastu.

»Kako daleč smo pa že prišli?« je vprašal.

»Približno...« je pretehtaval Slartibartfast, »približno dve tretjini galaktičnega obsega, bi rekel. Ja, dve tretjini.«

»Kako je to čudno,« je mirno začel Arthur, »kolikor dlje in hitreje potuje človek po Vesolju, toliko bolj se zdi njegov položaj v Vesolju nebistven, tako da me navdaja globok, oziroma precej izpraznjen obču ...«

»Saj, res čudno,« ga je prekinil Ford. »Kam pa sploh gremo?«

»Soočili se bomo z starodavno moro Vesolja.«

»In kje naju boš odložil?«

»Potreboval bom vajino pomoč.«

»Slabo. Poslušaj, gotovo naju lahko odpelješ nekam, kjer bo kaj zabave, takoj se bom spomnil, ja, da se lahko napijeva in slišiva kaj skrajno hudobne glasbe. Počakaj, takoj bom našel.« Izvlekel je svoj Štoparski vodnik po Galaksiji in preletel tiste dele kazala, ki so se nanašali na seks, droge in rock'n roll.

»Iz meglenih obzorij časa se je vzdignilo prekletstvo,« je oznanil Slartibartfast.

»Ja, sem si kar mislil,« je rekel Ford. »Ha, Eccentrica Gallumbits, si jo že videl. Triprsa vlačuga z Eroticona VI. Pravijo, da se ji erogene cone začnejo že štiri milje pred telesom. Po moje pet milj.«

»Prekletstvo,« je povzel Slartibartfast, »ki bo zagrnilo Galaksijo v ogenj in uničenje in prejkone povzročilo predčasen konec Vesolja. Resno mislim,« je dodal.

»Sliši se obupno,« je menil Ford, »samo upam, da bom tako pijan, da sploh ne bom opazil. Tule, vidiš,« je pokazal s prstom na zaslon Vodnika, »tule je skrajno zloglasna luknja in sem bova šla. Kaj praviš, Arthur? Nehaj že momljati mantre in raje prisluhni. Zamujaš nekaj bistvenega.«

Arthur se je dvignil z ležišča in zmajal z glavo.

»Kam gremo?« je vprašal.

»V boj s starodavnim —«

»Spravi,« je rekel Ford. »Arthur, v Galaksijo greva po malo zabave. Si lahko to vbiješ v glavo?«

»Kaj pa je Slartibartfast tako zaskrbljen?« je zanimalo Arthurja.

»Nič, nič,« je rekel Ford.

»Pogubljenje,« je oznanil Slartibartfast. »Pridi,« je dodal z nenavadno veljavo, »dosti ti imam pokazati in povedati.«

Odkorakal je k zelenemu stopnišču iz kovanega železa, ki je stalo sredi mostička. Arthur mu je rahlo zmeden sledil.

Ford je kujavo sunil Vodnik nazaj v bisago.

»Moj zdravnik pravi, da imam deformirano žlezo družbene odgovornosti in prirojeno šibkost v moralnih vlaknih,« si je zamrmral, »in sem zato oproščen reševanja Vesolij.«

Kljub temu je odtopotal po stopnicah za sopotnikoma.

To, kar jih je čakalo zgoraj, je bilo čisto noro, vsaj tako je bilo videti. Ford je zmajal z glavo, si zakopal obraz v dlani in se naslonil na sobno rastlino, da se je polomila.

»Osrednji računalniški prostor,« je brez oklevanja pojasnil Slartibartfast. »Tu potekajo vsi računi, ki kakorkoli zadevajo ladjo. Ja, vem, kako je videti, v resnici pa je to zapletena štiridimenzionalna topografska karta cele vrste kompleksnih matematičnih funkcij.«

»Videti je precej šaljivo,« je rekel Arthur.

»Že vem, kako je videti,« je rekel Slartibartfast in vstopil. Arthur je v nenadnem preblisku zaslutil, kaj bi to lahko pomenilo, pa ni mogel verjeti. Vesolje vendar ne more teči na tak način, si je mislil, nemogoče. Če bi bilo to res, si je mislil, bi bilo tako nesmiselno, kot če bi, kot če... potem je rajši nehal misliti. Večina nesmislov, ki si jih je lahko izmislil, se je v resnici že zgodila.

In to je bil eden izmed njih.

Pred njim je bila velika steklena kletka ali zaboj - pravzaprav soba.

Sredi nje je stala miza, precej dolga, okoli nje pa ducat stolov iz krivljenega lesa. Miza je bila pogrnjena s prtom - precej zamazanim, rdeče-belo kockastim prtom, po katerem so bile posejane prežganine od cigaret, bržkone v natanko preračunanih matematičnih točkah.

Ducat robotov okoli mize se je brez volje poigravalo z napol pojedenimi italijanskimi jedmi, obgrizenimi štručkami in napol praznimi kozarci vina.

Vse je bilo popolnoma sintetično. Robotskim gostom so stregli robotski natakar, robotski kletar in robotski maitre d'. Nepravo je bilo pohištvo, prav tako prt, in celo sleherni kos hrane je po mehanskih lastnostih očitno povsem ustrezal pravemu, recimo, pollo sorpreso, ne da bi to res moral biti.

Vsi so sodelovali v nekakšnem umetelnem plesu — v zamotani predstavi, ki je vključevala uporabo jedilnih listov, obračunskih blokov, denarnic, čekovnih knjižic, kreditnih kartic, ur, svinčnikov in papirnatih prtičev in je navidez grozila, da bo vsak hip izbruhnila v odkrito nasilje, pa se v resnici ves čas ni zgodilo prav nič.

Slartibartfast je pohitel k mizi, potem pa se je, tako je bilo vsaj videti, na dolgo in široko in prav lagodno pomenkoval s šefom strežbe, tačas pa je eden od robotskih gostov počasi zdrsnil pod mizo in se pri tem pridušal, kaj bo napravil z nekim tipom zaradi nekega dekleta.

Slartibartfast se je usedel na izpraznjeni stol in strogo preletel jedilni list. Ritem dogajanja ob mizi se je neopazno pospešil. Izbruhnili so prepiri, gostje so si nekaj dokazovali na prtičih. Divje so mahali in brskali drug drugemu po porcijah s piščanci. Plačilni je pisal račune hitreje, kot bi to zmogla človeška roka, in potem celo hitreje, kot je lahko sledilo človeško oko. Ritem se je še pospešil. Prav kmalu je omizje preplavila nenavadna in nepredirna vljudnost in čez sekundo ali dve je bilo očitno doseženo popolno soglasje. Ladja je zadrhtela od novih moči.

Slartibartfast se je prikazal iz kletke.

»Bistromatika,« je pojasnil. »Najmogočnejša računska sila, kar jih pozna paraznanost. Izvolita v sobo informacijskih prividov.«

Odjadral je mimo njiju, da sta mu lahko samo še zbegano sledila.

Sedmo poglavje

Bistromatični pogon je čudovito novo sredstvo, s katerim lahko preletite neznanske medzvezdne razdalje brez nevarnega premetavanja neverjetnostnih faktorjev.

Bistromatika sama je samo revolucionarno nov pogled na obnašanje števil. Natanko tako, kot je Einstein ugotovil, da čas ni absolutum, temveč se spreminja z opazovalčevim gibanjem v prostoru, in kot tudi prostor ni absolutum, temveč se spreminja v skladu z opazovalčevim gibanjem v času, tako zdaj vemo, da tudi števila niso absolutna, temveč se spreminjajo v skladu z opazovalčevim gibanjem po restavraciji.

Prvo neabsolutno število je število ljudi, za katere je rezervirana miza. To število se spreminja v teku prvih treh telefonskih klicev v restavracijo in nima nobene zveze s številom ljudi, ki se dejansko pojavijo, s številom ljudi, ki se jim pridružijo kasneje, po predstavi/tekmi/seji/sprejemu, in s številom ljudi, ki izginejo, ko vidijo, kdo vse je še prišel.

Drugo neabsolutno število je napovedani čas prihoda, za katerega zdaj vemo, da je v resnici eden najbizarnejših matematičnih objektov, recipriversekskluzon, namreč število, katerega obstoj je možno definirati samo s tem, da je vse drugo razen samega sebe. Z drugimi besedami, napovedani čas prihoda je tista edina in ena sama časovna točka, v kateri ne more prispeti prav noben član omizja. Recipriversekskluzoni igrajo zdaj bistveno vlogo v mnogih vejah matematike, vključno s statistiko in računovodstvom, in nastopajo tudi v osnovnih enačbah, s pomočjo katerih so zgradili kajtebrižno polje.

Tretji in tudi najskrivnostneji pojav neabsolutnosti povezuje število zaračunanih jedi, njihove posamične cene, število ljudi pri mizi in znesek, ki ga je vsakdo od njih pripravljen plačati. (Število ljudi, ki imajo tudi zares pri sebi denar, je samo podkategorija tega pojava.)

Osupljivih razhajanj, ki se pojavljajo v naštetih primerih, stoletja in stoletja nihče ni raziskoval, ker jih pač nihče ni jemal resno. Njihov učinek so pripisovali različnim stopnjam olike, neolike, nesramnosti, bahavosti, utrujenosti, čustvenosti ali celo pozni uri in jih že do naslednjega jutra popolnoma pozabili. Nikoli jih niso preverili v laboratorijskih pogojih, ker se v laboratorijih pač nikoli ne zgodijo — vsaj ne v uglednih laboratorijih.

In tako se je šele s pojavom žepnih kalkulatorjev razkrila presenetljiva resnica:

Števila, napisana na natakarskih računih v območju restavracij, ne ubogajo istih matematičnih zakonov kot števila, napisana na drugih listih papirja v drugih delih Vesolja.

Ta ugotovitev je sama samcata do kraja prevetrila svet znanosti. Popolnoma ga je zrevolucionirala. Še nikoli niso sklicali toliko matematičnih kongresov v tako dobrih restavracijah, in številni največji umi tiste generacije so umrli od pretirane debelosti in srčne kapi, tako da je bil razvoj matematike zaustavljen za leta in leta.

Nove ideje so se prav počasi uveljavile. Predvsem so bile preveč očitno nore, preveč je bilo v njih tistega, da so tudi laiki rekli, »Seveda, to sem že ves čas vedel!« Sčasoma pa so tudi tu skovali svoj besednjak, uvedli nazive kot »okvir interaktivne subjektivnosti«, tako da so si vsi prizadeti lahko oddahnili.

Skupinicam menihov, ki so se ustavljali pred večjimi raziskovalnimi središči in prepevali čudne hvalnice Vesolju, ki da je samo izrodek lastne domišljije, pa so podelili denar iz sklada za potujoča gledališča in se jih na ta način znebili.

Osmo poglavje

»Pri vesoljskih potovanjih, razumeta,« je začel Slartibartfast in se motal okrog instrumentov v sobi za informacijske privide, »pri vesoljskih potovanjih...«

Obmolknil je in se ozrl okoli sebe.

Soba informacijskih prividov je bila pravo olajšanje po grozotah osrednjega računskega centra. V njej ni bilo ničesar. Ne informacij, ne prividov, samo trije potniki, beli zidovi in nekaj majcenih naprav, za katere Slartibartfast ni mogel ugotoviti, kam naj bi jih priključil.

»Ja?« ga je spodbudil Arthur. V Slartibartfastovih besedah je začutil hudo nujo, pa si je ni znal razložiti.

»Kaj ja?« je vprašal starec.

»Kaj ste hoteli reči?«

Slartibartfast ga je ostro premeril.

»Ah,« je rekel, »številke so obupne.« In je iskal dalje.

Arthur si je tehtno prikimal. Potem je ugotovil, da to ne pelje nikamor, pa se je odločil, da bo rekel »Kaj?«

»Pri vesoljskih potovanjih,« je ponovil Slartibartfast, »so vse številke obupne.«

Arthur je spet pokimal in se ozrl k Fordu po pomoč, toda Ford je vadil kujanje in šlo mu je že kar dobro.

»Hotel sem ti samo prihraniti vprašanje,« je zavzdihnil Slartibartfast, »zakaj opravljamo vse ladijske račune na natakarskih računih.«

Arthur se je namrščil.

»In zakaj,« je vprašal, »opravljate vse ladijske račune na nata—«

Utihnil je.

Slartibartfast je povedal: »Zato ker so pri vesoljskih potovanjih vse številke obupne.«

Očitno to ni peljalo nikamor.

»Poglej,« je rekel, »na natakarskih računih številke plešejo. Gotovo si tudi sam že opazil.«

»No ja...«

»Na natakarskih računih,« je razložil Slartibartfast, »se resničnost in neresničnost spopadata na tako fundamentalni ravni, da se vsaka prelevi v drugo in da je mogoče prav vse, v okviru določenih parametrov.«

»Katerih parametrov?«

»Ne da se reči,« je rekel Slartibartfast. »Tudi to je eden od njih. Resnično, kakor je že čudno. Vsaj meni se zdi čudno,« je dodal, »in zagotavljajo mi, da je tudi resnično.«

Pri tem je le našel ustrezno špranjo v zidu in z drobnim klikom pritrdil instrument vanjo.

»Nikar se ne ustraši,« je rekel in precej prestrašeno pogledal napravo ter odskočil, »tole bo...«

Več nista slišala, kajti v tem trenutku se je ladja okrog njiju razblinila, iz teme pa se je prikazala vesoljska križarka, velika kot manjše industrijsko mesto, in se z žarečimi laserji pognala proti njim.

Slepeč curek svetlobe je presekal črnino in kot v morastih sanjah odpihnil dobršen del planeta, ki je mirno plaval za njihovimi hrbti.

Otrpli so zijali, še kriki so jim zastali v grlu.

Deveto poglavje

Čisto drugo jutro čisto drugega dne na čisto drugem svetu.

Neslišno se je pojavil prvi drobni jutranji srp svetlobe.

Nekaj bilijon trilijonov ton superpregretih vodikovih jeder se je počasi vzdignilo izza obzorja, pri tem pa so še ustvarjala vtis nečesa majhnega, hladnega in rahlo vlažnega.

Vsaka zarja prinese trenutek, ko se svetloba preliva kot tekočina, trenutek čarovnije. Trenutek, ko stvarstvo zadrži dih.

Na Zeti Squornupine je tudi ta trenutek minil, kot vsi doslej, brez nezgode.

Nad močvirjem je plavala meglica. Močvirska drevesa so bila v njej sive sence, trstje brezoblična gmota. Meglica je visela negibno kot zadržan dih.

Nič se ni zganilo.

Vse je bilo tiho.

Sonce se je malodušno spopadlo z meglico, poskušalo je vdihniti tu malo toplote, tam malo svetlobe, pa je vse kazalo, da ga čaka še en mukotrpen sprehod po nebu.

Nič se ni zganilo.

Sama tišina.

Nič se ni zganilo.

Tišina.

Nič se ni zganilo.

Na Zeti SQ lahko traja to cele dneve in kazalo je, da bo tudi to eden takih dni.

Štirinajst ur pozneje se je sonce malodušno spustilo pod obzorje na nasprotni strani, z zavestjo ničevosti svojega početja.

In čez nekaj ur se je spet prikazalo, povesilo ramena in se odpravilo navzgor po nebu.

Tokrat pa se je nekaj dogajalo. Žimnica je srečala robota.

»Zdravo, robot,« je rekla žimnica.

»Bah,« je rekel robot in še naprej počel isto, se pravi, prav počasi je korakal v majhnem majcenem krogu.

»Srečen?« je vprašala žimnica.

Robot se je ustavil in jo pogledal. Prav porogljivo jo je premeril. Očitno zelo trapasta žimnica. Z velikimi očmi je strmela vanj.

Po premoru, ki ga je odmeril na deset decimalnih mest natančno, da bi kar najbolje izrazil svoj splošni gnus do vsega žimničastega, se je spet odpravil po svojem krogu.

»Lahko bi se kaj pomenila,« je rekla žimnica. »Bi maral to?«

Bila je zelo velika žimnica in verjetno prav izredne kakovosti. Dandanes proizvajajo vse manj in manj reči, kajti v neskončnem Vesolju, kakršno je na primer to, v katerem živimo, vse stvari, ki si jih lahko zamislimo, in tudi precej takih, ki si jih raje ne bi, gotovo že kje rastejo. Pred kratkim so odkrili gozd, v katerem večina dreves rodi kot sadeže križne izvijače. Življenjski krog križnega izvijača je prav zanimiv. Ko ga oberejo, potrebuje temačen in prašen predal, v katerem odleži nekaj let. Potem se čez noč na lepem prelevi, odvrže povrhnjico, ki razpade v prah in postane popolnoma nerazpoznaven kovinski predmet s prirobnicama na obeh konceh, z nekakšnim grebenom in izvrtino za vijak. Ta predmet običajno zavržejo. Nihče ne ve, čemu bi lahko služil. Verjetno Narava v svoji brezmejni modrosti šele razmišlja o tem.

Prav tako nihče ne ve, kaj naj bi od življenja pričakovale žimnice. To so velika, blaga in žepata bitja, ki žive mirno zasebno življenje v močvirjih Zete SQ. Številne ujamejo, ubijejo, posušijo, razpošljejo po vesolju in spijo na njih. Nobena se temu ne upira in vsem je ime Zem.

»Ne,« je rekel Marvin.

»Ime mi je Zem,« je povedala žimnica. »Lahko bi rekla kakšno o vremenu.«

Marvin je spet obstal sredi svoje krožnega romanja.

»Rosa je davi že spet padla s posebno odurnim treskom,« je rekel.

Spet se je pognal na pot, kot bi ga ta pogovorni izbruh navdihnil v nove višave obupa in potrtosti. Trudoma se je vlekel. Ko bi imel zobe, bi gotovo škrtal z njimi. Pa ni. Ker jih ni imel. Že s hojo je povedal vse.

Žimnica se je živahno preflolopnila. To je nekaj, kar počno samo žive žimnice v močvirju, zato beseda ni v splošnejši rabi.

Flolopnila je prav sočutno in pri tem premešala precej vode. Ljubko je izbrbotnila nekaj zračnih mehurčkov. Modre in bele proge so se ji zasvetile v bežnem sončnem žarku, ki se je nepričakovano prebil skozi meglico, in bitje se mu je z užitkom nastavilo.

Marvin se je vlekel dalje.

»Nekaj premišljuješ,« je rekla žimnica nadvse flipno.

»Več, kot si moreš misliti,« je mrko pripomnil Marvin. »Moja zmožnost za vsakršne duševne dejavnosti je tako brezmejna kot neskončna razsežnost prostora. Razen zmožnosti za srečo.«

Comp, comp, comp, je topotal.

»Mojo zmožnost za srečo,« je dodal, »pa lahko stlačiš v škatlico za vžigalice, tudi če pustiš vžigalice kar notri.«

Žimnica je globobnila. To je glas živih, močvirskih žimnic, kadar jih globoko gane osebna nesreča. Po Ultrakompletnem maksimegalonskem besednjaku vseh jezikov nasploh lahko pomeni ta beseda tudi glas Visokega gospoda Sanvalvwaga Hollopskega, ko odkrije, da je že drugo leto zapored pozabil na rojstni dan svoje žene. Ker pa je živel samo en Visoki gospod Sanvalvwag Hollopski, in še ta se ni poročil, je besedo mogoče uporabljati le v nikalnih oziroma dopustnih zvezah; čedalje bolj se širi mnenje, da Ultrakompletni maksimegalonski besednjak ni vreden divizije tovornjakov, ki jih potrebujete za prevoz njegove mikrofilmane izdaje. Kakor že čudno, v besednjaku ni besede »flipen, —a, —o«, ki pomeni preprosto: »ki ima izraženo lastnost flipnosti«.

Spet je globobnila.

»V tvojih diodah zaznavam globoko potrtost,« je vulpnila (za pomen besede »vulpniti« si kupite na knjigarniškem odpadu izvod Skvornupinske močvirščine, lahko pa tudi Ultrakompletni maksimegalonski besednjak, saj se ga bo univerza z veseljem znebila, ker ji primanjkuje parkirišč), »in to me žalosti. Moral bi biti bolj žimniški. Me živimo mirno in urejeno v močvirju, rade malo flolopnemo ali vulpnemo in vlaga nam je kar flipna. Včasih katero od nas ubijejo, vendar nam je vsem ime Zem, tako da nikoli ne vemo, katero, in ni treba preveč globobiti. Zakaj pa hodiš v krogu?«

»Ker se mi je zataknila noga,« je preprosto pojasnil Marvin.

»Zdi se mi,« je sočutno pripomnila žimnica, »da ta tvoja noga ni kaj prida.«

»Prav imaš,« je prikimal Marvin, »res ni.«

»Vuu,« je vzkliknila žimnica.

»Sem kar vedel,« je rekel Marvin, »in najbrž se ti bo tudi ideja robota z umetno nogo zdela precej smešna. Lahko poveš svojima prijateljicama Zem in Zem, ko ju boš videla; gotovo se bosta smejali, kolikor ju poznam, čeprav ju seveda ne — no, toliko pač kot vse druge organske oblike življenja, te pa dosti bolje, kot bi si želel. Ha, moje življenje je ena sama škatla polžastih zobnikov.«

Spet je odtopotal po svojem majcenem krogu okrog tanke jeklene palice, ki jo je imel za nogo in se je vrtela v blatu, premaknila pa se ni.

»Zakaj pa kar naprej hodiš v krogu?« je vprašala žimnica.

»Da se bo vedelo,« je povedal Marvin in se ni ustavil.

»Saj se že, dragi prijatelj, saj se že,« je bljusnila žimnica.

»Samo še kak milijonček let,« je dodal Marvin, »kratek milijonček. Potem bom mogoče poskusil še nazaj. Za spremembo, razumeš?«

Žimnica je v svojih najglobljih vzmetnih žepkih začutila, da bi robot strašno rad, ko bi ga kdo vprašal, kako dolgo že takole brez haska koraka, pa mu je z blagim bljuskom ustregla.

»Oh, ravno sem presegel enacelapetmilijonsko značko,« je lahkotno navrgel Marvin. »Vprašaj me, če mi je bilo kdaj dolgčas, le daj, vprašaj.«

Žimnica je vprašala.

Marvin je preslišal vprašanje, s posebnim poudarkom je korakal dalje.

»Nekoč sem imel govor,« se je na lepem oglasil brez zveze s prejšnjim. »Mogoče ti ne bo takoj jasno, zakaj to omenjam, vendar je to zato, ker mi možgani delujejo tako fenomenalno hitro in sem po grobi oceni tridesetbilijonkrat inteligentnejši od tebe. Ti bom pokazal na primeru. Izmisli si število, poljubno število.«

»Emmm... pet,« je rekla žimnica.

»Narobe,« je odsekal Marvin. »Si videla?«

To je na žimnico napravilo močan vtis, spoznala je, da nima opravka z vsakdanjim umom. Zvilomljalajepo vsej dolžini, da se je površina plitve, z algami porasle kotanje vznemirjeno nakodrala.

Gupnila je.

»Pripoveduj mi,« je rekla, »o govoru, ki si ga imel, strašansko me zanima.«

»Zelo slabo so ga sprejeli,« je začel Marvin, »in to zaradi cele vrste razlogov. Govoril sem tamle,« je dodal in premolknil, da je lahko nerodno zmignil s svojo ne ravno najboljšo roko, vendar še vedno odločno boljšo od druge, ki je bila brezupno zvarjena z bokom, »kako miljo daleč od tod.«

Pokazal je, kolikor najbolje je mogel (in očitno je želel poudariti, da je to največ, kar zmore), tja nekam čez trsje v meglo, v predel močvirja, ki je bil videti natanko tak kot vsi drugi predeli.

»Tam,« je ponovil. »Takrat sem bil kar precej slaven.«

Žimnico je preplavilo vznemirjenje. Še nikoli ni slišala, da bi na Zeti SQ kdo imel govor, še najmanj kaka slavna osebnost. Vodne kaplje so v slapu odpršele z nje, ko jo je po vsem hrbtu strosnila mrščavica.

Napravila je nekaj, kar se žimnicam le redko primeri. Zbrala je slednji kanček svoje moči, se s celim telesom vzpela in se pognala v zrak, da je nekaj trenutkov vzneseno obvisela nad vodo. Skozi meglico in čez trsje je uprla pogled v smer, kamor je pokazal Marvin, in nazadnje brez razočaranja ugotovila, da je tam močvirje prav tako kot povsod drugod. Vendar je bil napor prehud, klosknila je nazaj v kotanjo in prepljusknila Marvina s smrdljivim blatom, mahovi in algami.

»Res sem bil slaven,« je žalobno žužnjal robot, »in to zaradi čudežnega in vsega obžalovanja vrednega pobega pred usodo, ki je pomenila toliko kot gotovo smrt v žareči gmoti sonca. Najbrž lahko presodiš po mojem stanju,« je dodal, »kako za las je šlo. Pobral me je zbiralec odpadnega železja, samo pomisli. Jaz, z možgani kot... ah, saj ni važno.«

Besno je odtopotal nekaj krogov.

»On mi je nataknil to nogo. Pošastno, ne? Potem me je prodal Miselnemu muzeju. Bil sem osrednja znamenitost. Posadili so me na zaboj, kjer sem moral pripovedovati svojo zgodbo ljudem, da so me hrabrili in mi dopovedovali, da moram gledati bolj pozitivno. 'Malo se nasmej, mali robot,' so mi vpili, 'daj, samo nasmešek.' Razlagal sem jim, da bi bilo za to treba pol ure dela v kovaški delavnici, šele potem so razumeli.«

»Kaj pa govor,« je silila žimnica. »Strašno rada bi slišala govor, ki si ga imel v močvirju.«

»Čez močvirje so postavili most. Kiberstrukturni hipermost, stotine milj dolg, za ionske kočije in tovornjake.«

»Most?« je kvirknila žimnica. »Čez močvirje?

»Most,« je potrdil Marvin, »čez močvirje. Oživil naj bi gospodarstvo skvornupinskega sistema. Celotno skvornupinsko gospodarstvo so porabili zanj. Prosili so me, da bi ga otvoril. Ubogi norci.«

Narahlo je začelo deževati, droben pršeč se je solzil skozi meglo.

»Stopil sem na slavnostni oder. Most se je raztezal stotine milj pred mano, stotine milj za mano.«

»Ali se je bleščal?« je navdušeno spraševala žimnica.

»Bleščal se je.«

»Se je veličastno bočil prek milj in milj?«

»Je, veličastno.«

»Se je pel kot srebrna nit tja daleč v neopazne meglice?«

»Ja,« je rekel Marvin. »Bi rada slišala zgodbo?«

»Rada bi slišala tvoj govor,« je pohitela žimnica.

»Takole sem povedal. Rekel sem 'Rad bi povedal, da sem zelo počaščen, ker ste me naprosili, da otvorim ta most, pa ne morem, ker mi lažnivostna vezja žal ne delujejo. Zoprni ste mi in imam vas čez glavo. S tem razglašam to nesrečno kiberzgradbo odprto za vsakršne zlorabe njenih razbrzdanih uporabnikov.' In sem se vključil v otvoritveno vezje.«

Marvin je obmolknil, ker so ga preplavili spomini.

Žimnica je bljusknila in klosknila. Globobnila je, glupnila in povilomljala, to še prav posebej flipno.

»Vuu,« je vrignila. »In je bilo veličastno?«

»Še kar veličastno. Vseh tisoč milj mostu s svojimi srebrnimi loki se je pogreznilo v blato, in vsi gledalci z njimi.«

Na tem mestu je nastopil turoben premor, ki ga je na lepem prekinil glas, kot bi sto tisoč ljudi nepričakovano reklo »vap«, z neba se je spustila skupina belih robotov v čvrstem bojnem razporedu, kot prgišče regratovih semen v vetru. V trenutku so bili v močvirju okrog Marvina, izpulili so mu umetno nogo in že so izginili v ladji, ki je rekla »fop«.

»Zdaj vidiš, kaj vse me doleti?« je omenil Marvin globobeči žimnici.

Naslednji trenutek so se roboti vrnili za novo nasilno dejanje. Ko so odšli, je bila žimnica sredi močvirja sama. Razburjeno je globobnila. Od strahu je skoraj grignila. Vzpela se je, da bi videla čez trsje, pa ni bilo ničesar, ne robota ne bleščečega mostu ne ladje, samo trsje, do kamor je segel pogled. Prisluhnila je, vendar je vsepovsod vladala tišina, le veter je od daleč prinašal osamljene krike napol norih etimologov, ki so se klicali čez turobno blatnjavo.

Deseto poglavje

Telo Arthurja Denta se je vrtinčilo v praznini.

Vesolje okrog njega se je razsulo v milijon lesketajočih se drobcev in vsak je na svoji srebrnkasti površini odseval sliko svoje posebne ognjene katastrofe.

Potem se je razletela še črnina za Vesoljem in vsak njen drobec je nosil na sebi ognjeni pečat pekla.

Še praznina za to črnino je izbruhnila v požar in za njo se je nazadnje prikazala temna postava orjaškega človeka, ki je govoril orjaške besede.

»To so bile torej,« je rekla postava iz orjaško udobnega naslanjača, »slovite krikiške vojne, največje pustošenje, ki je doletelo Galaksijo. Kar ste doživeli...»

Mimo je priplaval Slartibartfast in mahal.

»Samo dokumentarec,« je klical. »To ni glavni del. Strašno mi je žal, ampak ne najdem gumba za previjanje ...«

»... so preživele milijarde in milijarde nedolžnih...«

»Nikar ne dovoli,« je zavpil Slartibartfast, ki je spet priplaval mimo in se besno mučil z napravico, ki jo je bil vtaknil v zidno razpoko v sobi informacijskih prividov in ki je v resnici še vedno tičala tam, »da ti kaj prodajo.«

»... ljudi, bitij, naših so-bitij...«

Glasba se je povzpela - orjaška glasba z orjaškimi akordi. Za možem so se iz orjaške valujoče megle počasi prikazali trije visoki stebri.

»... ali, kar je še huje, niso preživeli. Le razmislite, prijatelji moji. In nikar ne pozabimo - čez nekaj trenutkov vam bom predlagal način, da tega nikoli ne bomo pozabili — da je bila pred krikiškimi vojnami naša Galaksija tista redka in čudovita stvar — srečna galaksija!«

Glasba je čisto ponorela od orjaškosti.

»Srečna Galaksija, dragi prijatelji, kakršno ponazarja simbol wikkiških vrat!«

Zdaj so se trije stebri že jasno razločili. Skupaj z dvema prečkama na vrhu so se zmedenim Arthurjevim možganom zdeli strašansko znani.

»Trije stebri!« je zagrmel mož. »Jekleni steber, ki predstavlja čvrstost in moč Galaksije!«

Po levem stebru, ki je bil očitno iz jekla ali česa zelo podobnega, so noro zaplesale luči žarometov. Glasba je zabučala in zabobnela.

»Pleksijev steber,« je oznanil mož, »ki predstavlja moč znanosti in razuma v Galaksiji!«

Novi žarometi so obsijali desni, prozorni steber, da so se v njem prelamljale čudovite interference in je Arthurja Denta zgrabila nepremagljiva želja po sladoledu.

»In še,« je nadaljeval grmeči glas, »Leseni steber, ki predstavlja ...«, in tu je glas dobil rahlo hripav zven kot od samih čudovitih čustev, »sile narave in duha.«

Žarometi so poiskali srednji steber. Glasba je pogumno odvihrala v območje popolne neubesedljivosti.

»Nad njimi pa,« se je glas vzpenjal k vrhuncu, »Zlati tram blagostanja in Srebrni tram miru!«

Bleščeča svetloba je preplavila cel spomenik, glasba pa je na srečo že prej prebila mejo razločnosti. Prek treh stebrov sta ležala dva lesketajoča se tramova. Zdelo se je, da na njiju sedijo nekakšna dekleta, lahko pa so bili tudi angeli. Vendar angeli v običajnih predstavitvah niso tako skromno oblečeni.

Potem je glasba nenadoma dramatično potihnila, kar naj bi bržkone predstavljalo Kozmos, in luči so potemnele.

»Ni ga med svetovi,« je zatrepetal govornikov izkušeni glas, »med civiliziranimi svetovi v Galaksiji, kjer tega simbola ne častijo še danes. Celo na primitivnih svetovih še obstaja v rasnem spominu. Simbol tistega, kar so sile s Krikkita uničile in s čimer bo njihov svet uklenjen vse do konca večnosti!«

S poudarjeno kretnjo je mož iztegnil dlan in na njej pokazal model wikkiških vrat. V tej nenavadni predstavi je bilo strašansko težko oceniti prave velikosti in razdalje, vendar je moral biti model visok nekako tri čevlje.

»To seveda ni originalni ključ. Ta je bil, kot vsi vemo, uničen, njegove atome je razneslo v vrtincih prostorsko-časovnega kontinuuma in je za vedno zgubljen. To je imeniten posnetek izpod veščih rok, izdelan z ljubeznijo na osnovi starodavnih, pozabljenih veščin in znanj, spominek, na katerega boste lahko ponosni, v spomin na vse padle, posvečen Galaksiji — naši Galaksiji, za katere obrambo so dali svoja...«

Spet je priplaval mimo Slartibartfast.

»Sem že našel,« je zaklical. »Tole šaro lahko preskočimo. Samo nikar ne prikimaj, nič drugega.«

»Zdaj pa sklonimo glave v znak plačila,« je oznanil glas, takoj nato pa še enkrat, precej hitreje in od zadaj naprej.

Luči so se prižigale in ugašale, stebri so izginili, mož se je vzvratno prežlobudral v temo in Vesolje se je tleskoma strnilo nazaj okrog njih.

»Sta ujela poanto?« je vprašal Slartibartfast.

»Čisto sem preč in zmeden,« je priznal Arthur.

»Jaz sem spal,« je povedal Ford, ki je v tem trenutku priplaval v vidno polje. »Sem kaj zamudil?«

Spet so se znašli na prav neprijetno majavem vrhu grozovito visoke pečine. Veter, ki se je odganjal od njih, je tulil prek zaliva, v katerem so se iz ognja naglo rojevali ostanki največjega bojnega ladjevja, kar jih je zbrala Galaksija. Nebo je bilo moreče rožnate barve, prek precej nenavadnih odtenkov se je mračilo v modro in vse tja do črne. Oblaki dima so se zbirali izpod neba in se v neverjetnem pišu zgoščali navzdol nad gladino.

Dogodki so se zdaj vrstili nazaj, da jih skoraj ni bilo mogoče razločiti: ko se je takoj nato orjaška križarka izpred njihovih nosov pognala nazaj v neskončnost, kot bi ji rekli »bu«, so prepoznali trenutek, ob katerem so vstopili v posnetek.

Potem je šlo vse že prehitro, ostalo je le še vidno-čutno gomazenje, ki jih je premetavalo, sukalo in vrtinčilo skozi stoletja galaktične zgodovine. Zvok se je zdruznil v visoko cvrčanje.

Od časa do časa se je iz vse gostejše zmešnjave dogodkov dalo zaslutiti pošastne katastrofe, strahovite pretrese in uničujoča grozodejstva, z njimi pa so bile vedno povezane določene ponavljajoče se predstave, edine slike, ki jih je bilo sploh mogoče razločiti iz tega plazu drveče zgodovine: kriketska vratca, trda rdeča žogica, hudi beli roboti in potem še nekaj nerazločnega, nekaj temnega in zameglenega.

Še nekaj se je vse bolj jasno oblikovalo iz tega divjega hudournika časa.

Kot se v zaporedju klikov pri pospeševanju izgubi individualnost vsakega posamičnega klika, iz njih pa zrase nova kvaliteta stalnega, počasi dvigajočega se tona, tako je tu zaporedje posameznih vtisov preraslo v kvaliteto stalnega čustva — morda bolj občutja kot čustva. Če je bilo čustvo, je bilo skrajno nečustveno: eno samo nepotešljivo sovraštvo. Bilo je hladno, a ne tako kot led, pač pa tako hladno, kot je hladen zid. Bilo je tudi povsem neosebno, vendar ne tako neosebno, kot osamljena dvignjena pest v množici, pač pa neosebno kot računalniški odlok o kazni zaradi napačnega parkiranja. In bilo je tudi smrtno nevarno — pa ne tako, kot je smrtna krogla ali nož, pač pa tako, kot je smrtno nevaren betonski zid prek avtoceste.

In kot se pri vzpenjajočem se tonu spreminja značaj, ko se vključujejo višji harmonični toni, tako se je tudi to nečustveno čustvo vzdigovalo v neznosen, četudi neslišen krik, ki je nenadoma zadobil značaj poraza in krivde.

Potem se je nenadoma vse razblinilo.

V blagi večerni svetlobi so se znašli na vrhu samotnega griča.

Sonce je zahajalo.

Vse naokrog se je širila valovita zelena pokrajina, vse tja do obzorja. Ptice so v pesmi razlagale, kaj si mislijo o vsem skupaj, in mnenje je bilo nasploh pozitivno. Malo dlje je bilo slišati glasove otrok pri igri, še naprej pa so se v zamirajoči večerni svetlobi kazali obrisi majhnega mesta.

Hiše v mestu so bile večidel iz belega kamna in nizke. Obzorje je potekalo po prijazno mehkih črtah.

Sonce je že skoraj zašlo.

Kot od nikoder se je oglasila glasba. Slartibartfast je premaknil stikalo, pa je utihnila.

Glas je rekel: »To je...« Slartibartfast je premaknil drugo stikalo in ga prekinil.

»Sam vama bom razložil,« je rekel.

Kraj je bil spokojen. Arthur je bil srečen. Celo Ford je bil boljše volje. Odpravili so se v smeri proti mestu in informacijski privid trave pod nogami je bil prijazen in prožen, informacijski privid cvetlic je omamno duhtel. Samo Slartibartfast je bil zaskrbljen in zamišljen.

Ustavil se je in pogledal kvišku.

Arthurju se je nenadoma zazdelo, da jih tu, ob koncu, če se lahko tako reče, oziroma bolje, na začetku vseh grozot, ki so jih v takem diru preživeli, gotovo čaka nekaj strašnega. Tesno mu je bilo ob misli, da bi se to strašno zgodilo na tako idiličnem kraju. Tudi sam se je ozrl kvišku. Na nebu ni bilo ničesar.

»Saj nas ne bodo napadli, kaj?« je vprašal. Sicer se je zavedal, da koraka samo skozi posnetek, vendar se strahu ni mogel do kraja otresti.

»Nihče nas ne bo napadel,« ga je pomiril Slartibartfast in glas se mu je nepričakovano zatresel od ganotja. »Tu smo, kjer se je vse začelo. Prav na tem kraju. To je Krikkit.«

Ozrl se je v nebo.

Svod je bil od obzorja do obzorja, od vzhoda do zahoda, od severa do juga, popolnoma črn.

Enajsto poglavje

Comp comp.

Brrr.

»Z veseljem ustrežem.«

»Zapri.«

»Hvala lepa.«

Comp comp comp comp comp.

Brrr.

»Hvala, da ste osrečili uboga vrata.«

»Naj ti diode crknejo.«

»Hvala. Lep dan želim.«

Comp comp comp comp.

Brrr.

»Z veseljem se odprem za vas...«

»Zarkni se!«

»... in se zadovoljno zaprem po dobro opravljenem delu.«

»Zarkni se, ti pravim.«

»Hvala, ker ste prisluhnili temu sporočilu.«

Comp comp comp comp.

»Vap.«

Zaphod se je ustavil sredi compa. Cele dneve je že compal gor in dol po Zlatem srcu, pa mu še nobena vrata niso rekla »vap«. Bil je prepričan, da mu tudi zdaj niso rekla »vap«. Ni bilo po njihovem okusu. Preveč jedrnato. Razen tega tudi ni bilo dovolj vrat. Slišati je bilo, kot bi sto tisoč ljudi reklo »vap«, in to se mu je zdelo še posebej čudno, saj je bil edini človek na ladji.

Bilo je temno. Večina nebistvenih ladijskih sistemov je bila izključena. Ladja je mirno lebdela v skritem kotičku Galaksije, globoko sredi vesoljskega črnila. Čemu bi se torej sto tisoč ljudi na lepem zbralo tu, da bi nepričakovano rekli »Vap«?

Razgledal se je okoli sebe, pa gor in dol po hodniku. Vse je bilo temačno. Razločili so se samo medlo rožnati obrisi vrat, ki so utripnili ob sleherni izgovorjeni besedi, četudi je poskusil že čisto vse, kar mu je prišlo na misel, da bi jih ustavil.

Luči je ugasnil zato, da se glavama ne bi bilo treba gledati, kajti nobena ni bila posebno prijetna na pogled, še posebno od takrat, ko ga je polomil, da si je šel pogledat v dušo.

Res ga je polomil.

Bilo je pozno ponoči — kajpak.

Za seboj je imel slab dan — kajpak.

Po ladijskem stereu se je razlivala duhovna glasba — kajpak.

Bil je tudi, kajpak, rahlo okajen.

Z drugimi besedami, četudi so bili uresničeni vsi običajni pogoji za brskanje po duši, je bila to vendarle očitna napaka.

Še zdaj, ko je stal sam samcat sredi temnega hodnika, ga je ob spominu na to stresel srh. Ena glava je pogledala na eno stran, druga na drugo, in obema se je zdelo, da bi bilo v nasprotni smeri bolje.

Prisluškoval je, pa ni nič slišal.

Samo tisti »vap«.

Strašno potratno bi bilo zbrati toliko ljudi za eno samo besedo.

Živčno se je prestopil proti mostiču. Tam bo vsaj imel stvari v rokah. Potem se je ustavil. Spomnil se je, da tak, kakršen je, ni ravno najprimernejši za to, da bi imel stvari v svojih rokah.

Kot se je zdaj spominjal, je doživel prvi udarec, ko je odkril, da ima dušo.

Sicer je vedno privzemal, da jo ima, saj je imel popolno zbirko vsega drugega, nekaterih stvari celo po dvoje, ko pa se je na lepem znašel s to stvarjo, ki je tičala nekje globoko v njem, iz oči v oči, ga je resno spodneslo.

Potem je moral odkriti še (to je bil drugi udarec), da ta stvar ni po dolgem in počez čudovita, kot se mu je dotlej zdelo, da bi človek na njegovem položaju pač smel že po naravi pričakovati.

In ko je pri tem pomislil, kakšen je ta njegov položaj, ga je tako zvilo, da bi skoraj polil pijačo. Hitro jo je zvrnil vase, da se ji ne bi zgodilo še kaj hujšega. Potem si je brž privoščil še eno, da bi skočila za prvo in se prepričala, da je z njo vse v redu.

»Svoboda,« je rekel na glas.

Na most je prišla Trillian in povedala nekaj navdušenih stavkov na to temo.

»Jaz je ne zdržim več,« je rekel mrko in pognal po grlu novo pijačo, da bi pogledala, zakaj druga še ni ničesar sporočila o stanju prve. Negotovo je pogledal obe Trillian, bolj všeč mu je bila desna.

Nov kozarec pijače je zlil še po drugem grlu: v načrtu je bilo, naj bi ta prestregel prejšnjega na križišču, se povezal z njim in oba skupaj bi prepričala drugega, naj se vendar zave svojih dolžnosti. Potem bi vsi skupaj poiskali prvega, se resno pomenili z njim in nemara tudi kakšno zapeli.

Ni bil povsem prepričan, če je četrti razumel vse to, zato je poslal za njim še petega, ki naj bi podrobneje razložil načrt, in tudi šestega za moralno podporo.

»Preveč piješ,« je rekla Trillian.

Glavi sta trčili, ko sta preveč vneto tlačili vse štiri slike v eno samo Trillian. Odnehal je in se ozrl v navigacijski zaslon, kjer ga je osupnilo fantastično število zvezd.

»Prigode in zabava in res divji štosi,« je zamrmral.

»Poglej,« je začela sočutno in se usedla tik poleg njega, »čisto razumljivo je, da te je popadel občutek brezciljnosti.«

Bolščal je vanjo. Še nikoli ni videl, da bi kdo sedel v lastnem naročju.

»U,« je rekel in si nalil še enega.

»Dokončal si poslanstvo, na katerega si se pripravljal dolga

leta.«

»Saj se nisem pripravljal. Izogibal sem se mu.«

»Vendar je zdaj konec.«

Zagodrnjal je. V želodcu se mu je razvnela divja zabava.

»Z mano je konec,« je rekel. »Jaz, Zaphod Beeblebrox, ki grem lahko, kamor hočem, napravim, kar hočem. Imam najboljšo ladjo na vsem nebu, punco, s katero nama gre prav v redu...«

»A res?«

»Po moje že. Nisem strokovnjak za medčloveške odnose ....«

Trillian je privzdignila obrvi.

»Skratka,« je rekel, »fant od fare. Vse lahko storim, kar hočem, samo da nimam najmanjšega pojma, kaj bi.«

Umolknil je.

»Kar na lepem,« je še dodal, »stvari ne vodijo več druga v drugo« — in si sam oporekel s tem, da si je nalil še en kozarec ter se nemarno zvrnil s stola.

Medtem ko je spal, je Trillian opravila majhno raziskavo v ladijskem izvodu Štoparskega vodnika po Galaksiji. Med drugim je odkrila tudi nasvet glede pijanosti.

»Le naprej,« je pisalo, »in vso srečo.«

Opomba ob podatku (gl. tudi) je vodila k poglavju o velikosti Vesolja in kako se boriti proti temu.

Nato je našla podatek o Hanu Wavelu, eksotičnem turističnem planetu in enem od čudes Galaksije.

Han Wavel je svet samih ultrarazkošnih hotelov in igralnic, ki jih je vse ustvarila naravna erozija vetra in dežja.

Verjetnost, da bi se zgodilo kaj takega, je tako rekoč ena proti neskončno. Vendar se o tem ne ve dosti, ker si noben geofizik, verjetnostnik, meteoranalitik ali čudolog, ki bi jih to tako zelo zanimalo, ne more privoščiti bivanja na planetu.

Fantastično, je pomislila Trillian, in v nekaj urah je velika bela ladja, vitka kot sprinterica, že drsela izpod neba z žareče bleščečim soncem na živobarvni pesek vesoljskega pristanišča. Na tleh so očitno pričakovali pravo senzacijo in Trillian je neznansko uživala. Slišala je, da se Zaphod sprehaja nekje po ladji in si požvižgava.

»Kako je s tabo?« je vprašala po splošnem ozvočenju.

»Krasno,« je izjavil vedro, »blazno prima.«

»Kje pa si?«

»V kopalnici.«

»Kaj pa počneš?«

»Še malo bom tu.«

Čez uro ali dve je postalo jasno, da je mislil resno, in ladja se je vzdignila nazaj pod nebo, ne da bi se samo za trenutek odprle njene zračne zapore.

»Heja ho,« si je zapel računalnik Edi.

Trillian je potrpežljivo pokimala, nekajkrat potrkala s svinčnikom po mizi in vključila ozvočenje.

»Mogoče prisilna zabava res ni bila najboljša ideja.«

»Najbrž res ne,« je odgovoril Zaphod, kjer je že bil.

»Mogoče bi se pa izvlekel pri premagovanju telesnih naporov.«

»Kakor veš,« je menil Zaphod.

Trillian je sedla nazaj k Vodniku in pogled ji je obtičal na naslovu »REKREACIJSKE NEMOŽNOSTI«. Zlato srce je drvelo z neverjetno hitrostjo v nedoločeni smeri, sama pa je srkala skodelico nečesa neužitnega iz nutrimatičnega sintetizatorja napitkov in se po knjigi učila leteti.

Štoparski vodnik po Galaksiji ve o letenju povedati naslednje: Letenje, pravi, je umetnost oziroma finta.

Finta je v tem, da se naučiš vreči na tla in zgrešiti.

Počakajte na kak lep dan, pravi, in poskusite.

Do sem je lahko.

Ni treba drugega, kot da se z vso silo vržete naprej in se ne menite za to, če bo bolelo.

Namreč, bolelo bo, če ne boste znali zgrešiti tal.

Večina ljudi ne zna zgrešiti in če poskušajo, kakor je treba, je dokaj verjetno, da precej trdo ne bodo zgrešili.

Očitno je drugi del, zgrešitev tal, tisti, ki povzroča težave.

Del problema je namreč v tem, da morate zgrešiti nehote. Nobenega smisla nima, da bi poskušali zgrešiti nalašč, ker ne boste. Najbolje je, če vas takrat, ko ste na pol poti, nekaj zmoti, tako da ne mislite več na padec, na tla in na to, kako vas bo bolelo, če ne boste zgrešili.

Dobro je znano, kako težavno je preusmeriti pozornost od teh treh reči, in to v drobcu sekunde, kolikor je časa. Zato se večini ljudi ne posreči in odtod tudi razočaranje nad tem vznemirljivim in izjemno lepim športom.

Če pa imate srečo, da v kritičnem trenutku pritegne vašo pozornost, recimo, veličasten par nog (tipalk, panožic, pač v skladu z vašim rodovnim deblom in okusom) ali eksplozija bombe ali pa na primer izjemno redka vrsta hrošča, ki leze po vejici pred vašim nosom, potem boste na veliko presenečenje popolnoma zgrešili tla in oblebdeli nekaj palcev nad njimi v nekakšni rahlo smešni legi.

To je trenutek za izredno in pretanjeno koncentracijo.

Lebdite in plujte, lebdite in plujte.

Zavrzite vse pomisleke glede lastne teže in se prepustite, da vas odnese nekoliko više.

Ne poslušajte, kaj vam v tem trenutku govorijo drugi, ker ni verjetno, da bi povedali kaj koristnega.

Še najverjetneje bodo rekli kaj takega kot »Sveta nebesa, saj veš, da ne moreš leteti!«.

Življenjsko pomembno je, da jim ne verjamete, sicer bodo na vsem lepem imeli prav.

Povzpnite se više in više.

Poskusite z zavoji, sprva karseda blagimi. Plujte sem ter tja nad krošnjami dreves in globoko dihajte.

NE MAHAJTE NIKOMUR.

Ko boste imeli vse to nekajkrat za sabo, boste ugotovili, da postaja začetni prenos pozornosti vse lažji.

Naučili se boste vseh mogočih stvari o tem, kako krmariti svoj let, kako doseči hitrost in okretnost: skrivnost je običajno v tem, da ne razmišljate preveč, kaj bi radi napravili, ampak pustite, da gre samo od sebe.

Naučili se boste tudi pravilno pristati, kar se vam bo ob prvem poskusu skoraj gotovo ponesrečilo, in to grdo ponesrečilo.

Lahko se včlanite v katerega od privatnih klubov za letanje, kjer vam bodo pomagali pri velepomembnem trenutku prenosa pozornosti. Najemajo ljudi s presenetljivimi telesi ali mnenji, da v kritičnem trenutku skočijo izza grma in jih pokažejo oziroma razložijo. Le redki pravi štoparji si lahko privoščijo članstvo v teh klubih, pač pa bi si nekateri lahko v njih našli začasno zaposlitev.

Trillian je vse to brala z velikim hrepenenjem, vendar je s težkim srcem sklenila, da Zaphod trenutno ni razpoložen za letanje in tudi ne za hojo skozi gore, niti za to, da bi mu brantisvoganska javna uprava priznala prejem kartice za spremembo naslova, kar vse je bilo navedeno v poglavju o »Rekreacijskih nemožnostih«.

Namesto tega je z ladjo odplula do Allosimaniusa Synece, planeta ledu, snega, um hromeče lepote in drevenečega mraza. Potovanje od snežnih planjav Liske do vrha sastantuških Piramid kristalnega ledu je dolgo in naporno, ne glede na raketne smuči in slavne vprege syneških psov; toda ob pogledu z vrha, ki zajame ledenišče Stin, svetlikajočo se Prizemsko goro in eterični ples ledenega sija, razum otrpne, nato pa se počasi sprosti do nepredstavljivih obzorij lepote. Trillian se je zdelo, da je že kar potrebna tega, da bi se ji duh počasi sprostil do nepredstavljivih obzorij lepote.

Spustila se je v nizko orbito. Pod ladjo so se raztezale srebrno-bele krasote Allosimaniusa Synece.

Zaphod se ni ganil iz postelje, eno glavo je imel pod blazino, druga pa je pozno v noč reševala križanke.

Trillian je spet potrpežljivo pokimala, štela do dovolj velikega naravnega števila in si rekla, da je zdaj predvsem pomembno pripraviti Zaphoda h govoru.

Odključila je sintomatičnega robotskega kuharja in pripravila sijajno kosilo, najboljše, kar je znala — fino naoljene zrezke, odišavljeno sadje, žehteče sire, izbrana aldebaranska vina.

Postregla mu je v sobi in ga vprašala, če bi se hotel pogovoriti.

»Odzarkni,« je rekel Zaphod.

Trillian si je potrpežljivo pokimala, preštela do še večjega naravnega števila, lahkotno odložila pladenj, odkorakala v transportno sobo in se odteleportirala iz njegovega življenja.

Niti koordinat si ni izbrala, saj ni imela niti najmanjšega pojma, kam naj gre. Kar šla je - kot naključna vrsta točk je odplavala skozi Vesolje.

»Povsod bo bolje kot tu,« si je rekla ob odhodu.

»Skrajni čas,« si je zamrmral Zaphod, se obrnil na drugo stran, zaspati pa ni mogel.

Drugi dan je nemirno krožil po praznih ladijskih hodnikih in se trudil, da je ne bi iskal, čeprav je vedel, da je ni. Dokler se je dalo, se ni zmenil za sitne računalnikove pripombe, češ da bi za hudiča že rad vedel, kaj se dogaja, potem pa mu je nataknil majhno elektronsko mašilo čez priključke.

Čez nekaj časa je začel ugašati luči. Kaj pa naj bi videl? Kaj naj bi se zgodilo?

Neke noči - in v ladji je bila kar naprej noč - je v postelji sklenil, da je zdaj zadosti in da je treba spraviti stvari v red. Skočil je pokonci in se začel oblačiti. Sklenil je, da je kje v Vesolju gotovo še kdo, ki se počuti še slabše, še klavrneje in bolj zavrženo, pa se je odločil, da ga bo poiskal.

Na pol poti do mostu se je spomnil, da bi to utegnil biti Marvin, pa se je vrnil v posteljo.

Čez nekaj ur, ko je brez miru topotal po temačnih ladijskih hodnikih in preklinjal radostno razpoložena vrata, je zaslišal glas »vap« in že je bil ves živčen.

Stisnil se je ob zid in se namrščil kot človek, ki skuša s telekinezo zravnati odčepnik. Ko je položil prste ob zid, je začutil nenavadne tresljaje. Zdaj je tudi prav jasno razločil pritajene šume in celo ugotovil, odkod prihajajo — z mostiča.

Z roko na zidu je prav kmalu naletel na nekaj, česar se je od srca razveselil. Premaknil se je še malo naprej.

»Računalnik?« je tiho siknil.

»Mmmmm?« se je enako tiho oglasil terminal v zidu.

»Je kdo na ladji?«

»Mmmmmmm,« je rekel računalnik.

»Kdo pa?«

»Mmmmmm mmmm mmmmmm,« je povedal računalnik.

»Kdo?«

»Mmmmmm mmmm mmmmmm.«

Zaphod je zakopal enega od obrazov v dlani.

»Oh, Zarquon!« si je zamrmral. Zastrmel se je po hodniku k vhodu na most, od koder so prihajali vse številnejši in vse bolj odločni šumi. Tam je bil tudi terminal z mašilom.

»Računalnik?« je spet zasikal.

»Mmmmmmm?«

»Ko ti bom odmašil terminal...«

»Mmmmm.«

»... me spomni, da si dam eno po goflji.«

»Mmmmm mm?«

»Vseeno kateri. Zdaj pa mi povej tole. Enkrat za ja, dvakrat za ne. Je nevarno?«

»Mmmmm.«

»Res?«

»Mmmmm.«

»Da nisi slučajno rekel dvakrat 'mmmmm'?«

»Mmmm mmmm.«

»Hmmmm.«

Palec za palcem se je začel pomikati po hodniku, kot da bi mnogo raje skokoma bežal v nasprotno smer, kar je bilo tudi res.

Bil je že dva sežnja pred vrati na most, ko se je z grozo spomnil, da bodo spet prijazna z njim. Obstal je kot ukopan. Govornega vezja vrat ni znal izključiti.

Vhod na mostič je bil od znotraj neviden, zaradi erotično zaobljenih zidov, tako da je lahko upal, da bi neopazno vstopil.

Ves obupan se je naslonil na zid in izrekel nekaj besed, ki so drugo glavo prav šokirale.

Strmel je v medlo rožnati obris vrat in ugotovil, da v temi ravno še razloči senzorsko polje, ki je segalo v hodnik in ki je vratom povedalo, da je treba nekomu odpreti in ga spodbuditi s prijazno in veselo besedo.

Stisnil se je čisto k steni in se začel pomikati proti vratom, pri tem pa je sploščil prsi, kolikor se je le dalo, da se ne bi dotaknil medlo vidnega robu polja. Zadrževal je dih in si čestital, da se je zadnje dni kujal v postelji, namesto da bi si širil prsni koš v ladijski telovadnici.

Potem se je spomnil, da bo moral spregovoriti.

Nekajkrat je prav plitvo vdihnil, potem pa je hitro in kolikor mogoče po tihem rekel: »Vrata, če me slišite, se oglasite čisto po tihem.«

»Slišim vas,« so zelo zelo tiho zamrmrala vrata.

»Dobro. Prav kmalu vas bom prosil, da se odprete. Ko mi boste odprla, ne bi rad, da mi poveste, kako vam je bilo v užitek. V redu?«

»V redu.«

»In prav tako se mi ni treba zahvaliti, ker sem osrečil navadna vrata, in kako vam je v zadovoljstvo dobro opravljeno delo. V redu?«

»V redu.«

»In ni mi treba zaželeti prijetnega dne, razumete?«

»Razumem.«

»Dobro,« je rekel Zaphod in se ves napel, »odprite.«

Vrata so se tiho odprla. Zaphod je tiho zdrsnil skoznje. Potem so se tiho zaprla za njim.

»Je bilo tako prav, gospod Beeblebrox?« so vprašala glasno.

»Prosim, da si predstavljate,« je Zaphod ogovoril skupino belih robotov, ki so se vsi obrnili proti njemu, »da držim v rokah strašansko močan kill-o-zap.«

Nastopila je divja, ledena tišina. Roboti so ga opazovali s svojimi hudobnimi mrtvimi očmi. Stali so popolnoma pri miru. V njihovih postavah je bilo nekaj mrtvaško resnega, posebej še za Zaphoda, ki še nikoli ni videl česa podobnega in tudi še nikoli ni slišal zanje. Krikiške vojne spadajo v starodavno galaktično preteklost, Zaphod pa je svoje prve ure zgodovine porabil za načrte, kako bi pripravil k seksu dekle v sosednjem robo-učnem predelku. Ker je bil robotski učitelj tudi del načrta, so bila njegova zgodovinska vezja kmalu izbrisana, nadomestile pa so jih čisto drugačne ideje, zaradi katerih so ga kmalu vrgli iz službe in poslali v Dom za degenerirane kiberomate; dekle, ki se je po nerodnosti do ušes zaljubilo v nesrečni stroj, pa mu je sledilo. Končni izid je bil a) da ji Zaphod nikoli ni prišel blizu, in b) da je prešprical celo obdobje antične zgodovine, ki bi mu v sedanjem trenutku neznansko koristila.

Osuplo je strmel vanje.

Težko je natančneje pojasniti, toda njihova gladka in vitka bela telesa so se zdela kot živo utelešenje klinično čistega zla. Od hudobnih mrtvih oči pa do čvrstih kovinskih nog so bili preračunani izdelek razuma, ki je hotel predvsem ubijati. Zaphod je v ledeni grozi debelo pogoltnil.

Razkopali so že kos zadnje stene in si izsilili pot skozi življenjsko pomembne ladijske sisteme. Zaphod je preživel še hujši udarec, ko je ugotovil, da vodi grda razkopanina prav v osrčje ladje, k srcu neverjetnostnega pogona, ki je bilo tako skrivnostno ustvarjeno iz nič, k samemu Zlatemu srcu.

Robot, ki mu je bil najbližji, ga je meril, kot da preiskuje slednji atom njegovega telesa in razuma. Ko je spregovoril, se je vtis še poglobil. Preden povemo, kaj je v resnici rekel, bi bilo vredno omeniti še to, da je bil Zaphod v približno desetih milijardah let prvo živo bitje organskega izvora, ki je te robote slišalo govoriti. Če bi posvečal več pozornosti starodavni zgodovini in manj svojemu organskemu izvoru, bi se te časti nemara bolje zavedal.

Robotov glas je bil prav tak kot telo, hladen, gladek in brez življenja. Zaslediti je bilo odtenek kultivirane hripavosti in starodavnost, ki je čisto ustrezala resnici.

Rekel je: »Saj imaš kill-o-zap v roki.«

Zaphod sprva ni razumel, kaj hoče povedati, potem pa je ošinil svojo roko in z velikim olajšanjem ugotovil, da je tisto, kar je bil pograbil z zidu ob vstopu, res tisto, kar si je želel, da bi bilo.

»Ja,« je navrgel z nekakšnim olajšanim porogom, ki ga sploh ni lahko doseči, »saj nisem hotel prenapeti tvoje domišljije, robot.« Nekaj časa je bilo vse tiho, in Zaphod se je zavedel, da roboti očitno niso prišli na razgovor in da ga bo torej moral voditi sam.

»Težko bi prezrl, da ste parkirali svojo ladjo skozi mojo,« je rekel in pomignil z eno od glav v ustrezno smer.

Tega se ni dalo zanikati. Ne oziraje se na vsa pravila o lepem večdimenzionalnem vedenju so udejanili svojo ladjo natanko tam, kjer jim je ustrezalo, se pravi, da sta bili z Zlatim srcem prepleteni kot dva glavnika.

Tudi tokrat niso odgovorili in Zaphod je pomislil, da bi pogovor nemara glajše stekel, če bi svoj del ubesedil v vprašalni obliki.

»... Ali ne?« je dodal.

»Ja,« je odgovoril robot.

»No, v redu,« je rekel Zaphod, »in kaj vi lumpi počnete tu?«

Tišina.

»Roboti,« se je popravil Zaphod. »Kaj vi roboti počnete tu?«

»Prišli smo,« je hripavo povedal robot, »po Zlati tram.«

Zaphod je pokimal. Pomigal je s puško v znak, da pričakuje še več. Robot je kretnjo očitno razumel.

»Zlati tram je del Ključa, ki ga iščemo,« je nadaljeval robot, »da bi osvobodili svoje Gospodarje Krikkita.«

Zaphod je spet pokimal. In spet pomigal s puško.

»Ključ,« je preprosto povzel robot, »se je razblinil v času in prostoru. Zlati tram je del naprave, ki poganja tvojo ladjo. Spet jo bomo vgradili v ključ. Naši gospodarji bodo rešeni. Nadaljevala se bo vesoljna preureditev.«

Zaphod je pokimal.

»O čem sploh govoriš?« je vprašal.

Na robotovem negibnem obrazu se je začrtala senca bolečine. Začutil je, da postaja razgovor mučen.

»Izničenje,« je pojasnil. »Iščemo Ključ,« je ponovil, »imamo že Leseni steber, Jekleni steber in Pleksijev steber. Zdajle bomo dobili Zlati tram ...«

»Pa ne boste.«

»Bomo,« je pribil robot.

»Ne, pa ne boste. To je pogon moje ladje.«

»Zdajle,« je potrpežljivo ponovil robot, »bomo dobili Zlati tram...«

»Pa ne boste,« je vztrajal Zaphod.

»... potem pa moramo na zabavo,« je z resnim glasom povedal robot.

»O?« se je zavzel Zaphod. »Grem lahko z vami?«

»Ne,« je rekel robot, »ker te bomo ustrelili.«

»O ja?« je rekel Zaphod in pomigal s puško.

»Ja,« je rekel robot — in so ga res ustrelili.

Zaphod je bil tako presenečen, da je padel šele, ko so ga ustrelili še drugič.

Dvanajsto poglavje

»Šššt,« je rekel Slartibartfast. »Prisluhnita in opazujta.«

Na starodavni Krikkit je legla noč. Nebo je bilo temno in prazno. Medla svetloba je prihajala le od bližnjega mesteca, od koder je vetrič prinašal tudi prijazno domačne zvoke. Trojica je stala pod drevesom, ki jih je ovijalo v oblak omamnega vonja. Arthur je počenil in potipal informacijski privid prsti in trave. Prst je bila težka in bogata, trava čvrsta. Težko se je bilo ubraniti vtisu, da je to v vseh pogledih čudovit svet.

Le nebo je bilo popolnoma prazno in Arthurju se je zdelo, da veje z njega nekakšen hlad na sicer idilično pokrajino. Vendar je to najbrž vprašanje navade, se je pomiril.

Na ramenu je začutil roko in se ozrl. Slartibartfast ga je tiho opozarjal na drugo stran griča. Ravno je lahko razločil šibke poplesujoče in zibajoče se lučke, ki so se jim počasi približevale.

Kakor so se jim približevale, tako so postajali vse bolj razločni tudi glasovi, in kmalu so prepoznali peščico ljudi, ki so se čez grič vračali v mesto.

Šli so prav tesno mimo trojice pod drevesom, mahali so s svetilkami, da je mehka svetloba noro poplesavala po travi in drevju, vmes so se zadovoljno pomenkovali in včasih zapeli pesem o tem, kako je vse lepo, kako so srečni, kako veselo je delo na kmetiji in kako prijetno bo zdaj pri ženah in otrocih, živahni pripev pa je pripovedoval, kako posebno lepo dišijo cvetlice ob tem letnem času in kakšna škoda, da je kuža, ki jih je imel tako rad, poginil. Arthur si je živo predstavljal Paula McCartneya, ki lepega večera pred kaminom mrmra to melodijo Lindi in zraven razmišlja, kaj naj si kupi za avtorske pravice, mogoče kar cel Essex.

»Gospodarji Krikkita,« je z grobnim glasom dahnil Slartibartfast.

Pojasnilo je padlo Arthurju ravno na sredo razmišljanja o Essexu, zato je bil nekaj trenutkov ves zmeden. Potem se mu je v glavi logika trenutnega stanja zbistrila, pa je ugotovil, da še vedno ne razume, za kaj gre.

»Kaj?« je vprašal.

»Gospodarji Krikkita,« je ponovil Slartibartfast, in če je imel prvič njegov glas zagrobni pridih, ga je bilo zdaj slišati kot prebivalca Hada z bronhitisom.

Arthur je škilil po skupinici in skušal urediti tisto malo informacije, kolikor je je imel.

Ljudje v skupini so bili očitno tuja bitja, pa čeprav samo zato, ker so bili malo previsoki, preoglati in tako bledi, da so bili videti že kar beli, po vsem drugem pa so bili prav čedni; malo nenavadni že, tako da človek ne bi šel z njimi na daljšo vožnjo v manjšem avtu, vendar je treba reči, da so se od dobre človeške srednje mere, če že lahko govorimo o tem, razlikovali prej po tem, da so bili preveč čedni in nikakor premalo. Čemu torej vse to Slartibartfastovo hropenje, ki bi bolje pristajalo radijski reklami za filmsko grozljivko o drvarjih z motornimi žagami, ki si jemljejo delo na dom?

Tudi to s Krikkitom je bilo nekam čudno. Ni še ujel prave povezave med igro z imenom kriket in...

Slartibartfast je pretrgal to razmišljanje, kot bi vedel, kaj se mu plete v glavi.

»Igra, ki jo poznaš pod imenom kriket,« je začel in glas mu je še vedno zvenel, kot bi taval po podzemskih votlinah, »je pač primer teh čudnih preskokov rasnega spomina, ko ostanejo posamezne podobe še popolnoma žive, četudi se je njihov pravi pomen že izgubil v davnih eonih. Med vsemi galaktičnimi rasami je menda edino Angležem podobno, da še vedno slavijo najbolj grozotne vojne v vsem Vesolju in da so spomin nanje pregnetli v igro, ki po splošnem mnenju, tako se bojim, velja za skrajno dolgočasno in brezciljno.«

»Meni je sicer še kar všeč,« je dodal, »za večino ljudi pa je, četudi nehote, zgled neokusnosti. Še posebno tisto o rdeči žogici in vratcih, tisto je res grozno.«

»Hm,« je rekel Arthur in se zamišljeno namrščil, s čimer naj bi pokazal, da se njegove spoznavne sinapse po najboljših močeh spopadajo s to informacijo, »hm.«

»In tile,« je rekel Slartibartfast in pri tem zdrsnil nazaj v pokopališko goltni govor, zraven pa pokazal na skupino krikiških mož, ki se je oddaljevala, »tile so vse to začeli, in to prav nocoj. Pridi, gremo za njimi, da bomo videli.«

Tiho so se napotili za veselo druščino navzdol po hribu. Hodili so po prstih in molče kot pri zasledovanju, četudi so korakali samo skozi informacijski privid in bi mirno lahko imeli s seboj zastave in godbo na pihala, ne da bi jih zasledovanci opazili.

Naenkrat je Arthur opazil, da zdaj pojejo drugo pesem. Nežno se je prelivala skozi mehko noč, bila je sladka romanca, ki bi McCartneyu prinesla cel Kent in Sussex, verjetno pa bi mu ostalo še za lep predujem za Hampshire.

»Gotovo veš, kaj se bo zdaj zgodilo,« je omenil Slartibartfast Fordu.

»Jaz?« se je začudil Ford. »Ne.«

»Mar se kot otrok nisi učil antične galaktične zgodovine?«

»Sedel sem v robo-učnem predelku za Zaphodom,« je povedal Ford, »in sem se zelo težko skoncentriral. Sem se pa zato naučil nekaterih drugih strašansko poučnih stvari.«

Arthur je v pesmi opazil zanimivo podrobnost. Prehodnih osem taktov, s katerimi bi se McCartney čvrsto zasidral v Winchestru in se že oziral proti Novemu gozdu, je imelo nenavadno besedilo. Pesnik je omenjal srečanje z dekletom, in to ne »v srebrnem siju lune« ali »pod zvezdnatim svodom«, pač pa »nad dišečo travo«, kar se je Arthurju zdelo nekam prozaično. Ko pa se je ozrl po obupno praznem nebu, je prav razločno začutil, da se v tem skriva pomembno dejstvo, le da ga ne zna izreči. Navdal ga je občutek, da je sam v Vesolju, in to je tudi povedal.

»Ne,« je odvrnil Slartibartfast in rahlo pospešil korak, »prebivalci Krikkita nikoli niso pomislili 'Sami smo v Vesolju'. Velikanski oblak prahu obdaja njihovo sonce in njegov edini planet, pa še čisto na vzhodnem robu Galaksije so. Zaradi Prašnega oblaka je bilo njihovo nebo vedno prazno. Ponoči ni sploh ničesar. Podnevi je sicer sonce, vendar vanj ne moreš gledati in zato pač ne gledajo. Neba se komajda zavedajo. Tako je, kot bi imeli slepo pego, ki se razteza 180 stopinj od obzorja do obzorja.

Vse do danes še nikoli niso pomislili 'Sami smo v Vesolju', in to iz preprostega razloga, ker za Vesolje sploh ne vedo. Do nocoj.«

Pohitel je dalje, da so besede pomenljivo obvisele v zraku.

»Samo pomisli,« je rekel, »da si nikoli ne bi rekel 'Sami smo' samo zato, ker ti sploh ne bi prišlo na misel, da bi lahko bilo kako drugače.«

Spet se je pognal po poti.

»Bojim se, da bo tole še napeto,« je dodal.

Komaj je izgovoril, se je z višin razlegel prav tanek in predirljiv zvok. Prestrašeno so se ozrli v nebo, pa za trenutek ali dva še ni bilo ničesar videti.

Tedaj je Arthur opazil, da so tudi ljudje pred njimi zaslišali zvok, vendar si z njim niso vedeli pomagati. Osuplo so se ozirali okoli sebe, levo, desno, naprej in nazaj, celo v tla. Le to ni prišlo nikomur na misel, da bi pogledal v nebo.

Zato so bili, ko se je čez nekaj trenutkov pripodila z neba žareča lupina vesoljske ladje in treščila na tla kake pol milje od njih, tako do kraja pretreseni in prestrašeni, da se tega ne da opisati in bi pač morali biti zraven.

Nekateri stišajo glas, ko omenjajo ladjo Zlato srce, nekateri pa ob ladji Bistromat.

Mnogi se spominjajo legendarne in orjaške zvezdne ladje Titanic, te veličastno razkošne ladje za galaktična križarjenja, ki so jo splovili iz velikih ladjedelniških asteroidov Artrifactovol pred nekaj sto leti.

Bila je fantastično lepa, neznansko velika in razkošneje opremljena kot vse ladje v zgodovini oziroma v tem, kar je od zgodovine ostalo (prim. spodnjo opombo o kampanji za pravi čas), imela pa je to smolo, da so jo zgradili v najzgodnejših časih neverjetnostne fizike, zdavnaj preden je bila ta težavna in mnogokrat opsovana znanstvena disciplina popolnoma, če sploh, dodelana.

Projektanti in inženirji so se v svoji preproščini odločili, da ji bodo vgradili prototipsko neverjetnostno polje, s čimer naj bi zagotovili neskončno neverjetnost, da bi se s katerimkoli delom ladje zgodilo karkoli hudega.

Niso namreč vedeli, da se zaradi kvazi recipročne in povratne narave neverjetnostnih računov vse, kar je neskončno neverjetno, zelo verjetno zgodi praktično pri priči.

Tako je bila zvezdna ladja Titanic srhljivo lepa, ko je kot srebrni arkturski megakit ležala v laserski pajčevini vesoljskega doka, pravi oblak žarečih iskric in iglic pred črnjavo globokega vesolja; ko pa so jo splovili, ni mogla dokončati niti svojega prvega radijskega sporočila - SOS - temveč ji je mahoma in brez razloga odpovedalo prav vse.

Dogodek, ki je pomenil katastrofalni polom ene znanstvene discipline že v cvetu otroštva, je pomenil tudi vrhunec druge. Nespodbitno je dokazano, da je spremljalo prenos splovitve po tri-d več ljudi, kot pa jih je v tistem času sploh živelo, in to se smatra za največji dosežek komunikološke znanosti.

Drugi medijski dogodek tega časa je bila supernova Ysllodins vsega nekaj ur pozneje. Ysllodins je zvezda, na katere svetovih živijo, oziroma so živeli, najpomembnejši zavarovalniški agenti Galaksije.

Kakor že omenjamo te zvezdne ladje — pa tudi nekatere druge, ki se ponujajo spominu v tej zvezi, tako npr. ladje Neustrašnost, Smelost in Nora drznost iz galaktičnega bojnega ladjevja - s spoštovanjem, ponosom, navdušenjem, ljubeznijo, občudovanjem, obžalovanjem, ljubosumjem, odporom, skratka z večino dobro znanih čustev, pa je tista, ki vedno znova zbuja najmočnejšo osuplost, brez dvoma ladja Krikkit I, prva vesoljska ladja prebivalcev Krikkita.

To ni zato, ker bi bila tako lepa. Daleč od tega.

Bila je zmeden kup stare šare, kot bi jo lastnik zbil skupaj na dvorišču pred drvarnico, saj je tako tudi bilo. Najbolj presenetljivo ni bilo to, da je bila dobro napravljena (sploh ne), pač pa, da je sploh bila zgrajena. Od trenutka, ko so Krikkičani odkrili, da obstaja Vesolje, pa do splovitve ladje je preteklo skoraj natanko leto dni.

Ko se je Ford Prefect privezoval na sedež, je bil neznansko vesel, da je tudi to samo informacijski privid in da je torej popolnoma na varnem. V resničnem življenju ne bi prestopil praga take ladje niti za vse riževo vino na Kitajskem. »Grozno razmajana« je bil stavek, ki se je kar naprej vrival v misli, in potem še: »Lepo prosim, a grem lahko ven?«

»Tole naj bi letelo?« je vprašal Arthur in se zaskrbljeno oziral po cevovju in žičevju, s katerim je bila ovešena tesna notranjščina ladje.

Slartibartfast ga je pomiril, da bo, da so popolnoma varni in da bo vse skupaj skrajno poučno in precej duhamorno.

Ford in Arthur sta sklenila, da se požvižgata, pa naj jima kar morijo duha.

»Zakaj pa ne bi znorel?« se je vprašal Ford.

Tik pred njimi in ne da bi kakorkoli čutili njihovo prisotnost, saj jih sploh ni bilo, so bili trije piloti. Ti so tudi zgradili ladjo. Bili so v skupini, ki je tisto noč po poti čez grič prepevala prijazne pesmice. Padec tuje vesoljske ladje jim je malo zasukal pamet. Cele tedne so preživeli ob razbitini, jo razdrli in ji izpulili prav vse skrivnosti do najmanjše, zraven pa so prepevali popevčice o razdiranju vesoljskih ladij. Potem so zgradili svojo ladjo, namreč to sedanjo. Tudi o njej so peli in v pesmi razodevali dvojno veselje uspeha in ponosa. Pripev je bil nekoliko otožnejši, izražal je žalost, da so morali preživeti toliko časa v delavnici, proč od žena in otrok, ki so jih tako zelo pogrešali, vendar so jim v razvedrilo ves čas prinašali novice o kužku, ki tako hitro in prijazno rase.

Bum, so vzleteli.

Odrjoveli so v nebo, čisto tako kot ladja, ki natanko ve, kaj hoče.

»Niti približno,« je izjavil Ford čez nekaj časa, ko so si opomogli od pospeška in so se že izmotavali iz planetovega ozračja, »niti približno,« je ponovil, »ne moreš zgraditi takele ladje v enem letu, pa če si še tako zagnan. Ne verjamem. Dokažite mi, pa še ne bom verjel.« Zamišljeno je zmajeval z glavo in strmel skozi okence v brezoblični nič.

Potovanje je bilo nekaj časa prav enolično, zato je Slartibartfast pognal trak hitreje.

Prav hitro so dosegli notranji rob kroglaste votline v Prašnem oblaku, v kateri je plavalo krikkiško sonce s svojim edinim planetom.

Videti je bilo, kot bi se postopoma spremenila zrnatost prostora. Tema je valovila in utripala mimo okenca, nadvse mrzla, prazna in težka tema nočnega neba na Krikkitu.

Teža, hlad in praznina so se polastili tudi Arthurjevega srca in nenadoma se je jasno zavedel čustev, ki so jih izžarevali krikkiški piloti pred njimi in ki so visela v zraku kot gost oblak statičnega naboja. Zavedali so se, da se bližajo meji zgodovinske zavesti svoje rase. Meji, ki je nikdar ni presegla nobena domneva oziroma onkraj katere doslej sploh ni bilo česa domnevati.

Tema je stiskala ladjo, v kateri je vladala zgodovinska tišina. Njihova naloga je bila, da odkrijejo, ali je na drugi strani neba kaj, od koder bi mogla priti razbita vesoljska ladja: morda kak drug svet, kakor se je že ta misel upirala glavam, ki so zrasle pod zaprtim krikkiškim nebom.

Zgodovina se je pripravljala na nov udarec.

Tema okrog ladje se je še zgoščala in stiskala, vse tesneje je ovijala ladjo, vse huje je pritiskala nanjo. In potem je naenkrat ni bilo več.

Izleteli so iz oblaka.

Zagledali so neskončni bleščeči prah galaktičnih draguljev in možgani so jim otrpnili od strahu.

Nekaj časa so leteli dalje, četudi se njihovo gibanje na zvezdnem ozadju Galaksije ni dalo opaziti, tako kot je tudi Galaksija ležala nepremično na neskončnem ozadju Vesolja. Potem so se obrnili.

»Tole bo moralo zginiti,« so rekli krikkiški možje in se odpravili proti domu.

Med povratkom so ubrali cel venček zelo blagoglasnih in poduhovljenih pesmi o miru, pravici, morali, kulturi, športu, družinskem življenju in uničenju vseh drugih oblik življenja.

Trinajsto poglavje

»Zdaj torej vidita,« je rekel Slartibartfast in mešal svojo umetno kavo, s čimer je vrtinčil tudi mejne ploskve med realnimi in nerealnimi števili, med interaktivnim doživetjem sveta in pravim Vesoljem, in s tem ustvarjal preslikane matrike implicitno konvoluirane subjektivnosti, s katerimi je njegova ladja preoblikovala sam pojem prostora-časa, »kako je to?«

»Ja,« je rekel Arthur.

»Ja,« je rekel Ford.

»In kaj naj s to kuro?« je vprašal Arthur.

Slartibartfast ga je resnobno premeril.

»Malo se igraj z njo,« je ukazal.

Pokazal mu je na svojem kosu perutnine.

Arthur ga je posnemal in takoj začutil pod prsti rahlo drhtenje matematičnih funkcij, ki so valovale po kurjem bedru, medtem ko se je to premikalo v štirih dimenzijah skozi, po Slartibartfastovem zagotovilu, petdimenzionalni prostor.

»Čez noč,« je razlagal Slartibartfast, »se je celotno prebivalstvo Krikkita spremenilo iz očarljivih, veselih, bistrih ...«

»... čeravno malo čudaških ...« je vskočil Arthur.

»... vsakdanjih ljudi,« je zaključil Slartibartfast, »v očarljive, vesele, bistre...«

»... malo čudaške...«

»... manične sovražnike vsega tujega. Pojem Vesolja se, da tako rečem, ni skladal z njihovo sliko sveta. Niso ga mogli dojeti. Zato so se, kakor že očarljivi, veseli, bistri, malo čudaški, če že hočeš, odločili, da ga uničijo. Kaj je že spet?«

»Tega vina ne maram,« je rekel Arthur, ko je povohal kozarec.

»Pošlji ga nazaj. To je vse del računskega postopka.«

Arthur je ubogal. Sicer mu ni bila všeč topografija natakarjevega nasmeha, vendar je res, da že od nekdaj ni maral grafov.

»Kam pa zdaj?« je vprašal Ford.

»Nazaj v sobo informacijskih prividov,« je rekel Slartibartfast, vstal in se popivnal po ustnicah z matematično preslikavo papirnatega robčka, »na drugi del.«

Štirinajsto poglavje

»Prebivalci Krikkita,« je izjavila Njegova Visoka Presodna Vrhovnost, sodnik Pag, U.N.S.S. (Učeni, Nepristranski in Skrajno Sproščeni), predsednik sodnega senata na procesu krikkiških vojnih zločinov, »so, no, saj veste, prav prisrčni in res fejst fantje, samo da, saj veste, hočejo vse pobiti. Saj sem zjutraj tudi sam take volje. Ah, drek.«

»No j a,« je povzel, si zložil noge na sodniško mizo in malo premolknil, da si je s svečanih natikačev odstranil nitko, »se pravi, da ne bi radi živeli z njimi v isti Galaksiji?«

To je bilo res.

Ob krikkiškem napadu na Galaksijo je vsem vzelo sapo. Na tisoče in tisoče orjaških krikkiških bojnih ladij se je v trenutku pognalo iz hiperprostora in sočasno napadlo na tisoče pomembnejših svetov, pri čemer so najprej zasegli ključne zaloge, s katerimi so zgradili ladje za nov val napada, nato pa so te svetove brez omahovanja izbrisali iz Vesolja.

Galaksija, ki je prav tedaj preživljala obdobje nenavadnega miru in blagostanja, se je opotekla kot človek, ki ga ropar mahne po glavi.

»Hočem reči,« je nadaljeval sodnik Pag in se oziral po ultramoderni (to je bilo pred desetimi milijardami let, ko je 'ultramoderno' pomenilo obilico nerjavečega jekla in grobega betona) velikanski sodni dvorani, »da so ti tipi pač obsedeni.«

Tudi to je bilo res in je dosihmal tudi edina razlaga za nepredstavljivo naglico, s katero so se prebivalci Krikkita vrgli na svojo novo in prvenstveno nalogo — uničenje vsega, kar ni Krikkit.

Je tudi edina razlaga za njihovo osupljivo hitro dojetje vse hipertehnologije, ki je bila potrebna za to, da so zgradili na tisoče bojnih ladij in milijone smrtonosnih belih robotov.

Ti roboti so resnično sejali strah in trepet: vsakomur, na kogar so naleteli, se je napolnilo srce z njim — četudi ne za dolgo, saj tudi srce in njegov lastnik nista prav dolgo živela. To so bili divji, zagrizeni leteči bojni stroji. Vihteli so strahotne večnamenske bojne kije: imeli so vgrajen žarkovni omni-destrukto-zap, če so jih zasukali v eno stran, so z njimi lahko podirali cele stavbe, z drugo stranjo pa so izstreljevali granate, med katerimi ste lahko našli vse od manjših zažigalnih bomb do maksi-bum-hipernuklearnih orožij, s katerimi ste lahko odpihnili večje sonce. Udarec s kijem je izstrelke aktiviral, da so z nezaslišano natančnostjo poleteli v poljubno razdaljo od nekaj sto sežnjev do sto tisočev milj.

»No ja,« je rekel sodnik Pag, »smo pač zmagali.« Premolknil je in požvečil malo gume. »Smo zmagali,« je ponovil, »ampak to res ni ne vem kaj. Mislim, cela srednje velika galaksija proti enemu samemu svetu, in kako dolgo je to trajalo? No, sodni sluga?«

»'spod?« se je oglasil resnoben črn možic in vstal.

»Koliko časa, poba?«

»V tej zadevi, 'spod, je človek težko natančen. Časi in razdalje ...«

»Pomiri se, poba. Vsaj približno.«

»Ne bi bil rad približen, 'spod, pri taki ...«

»Le ugrizni, poba, dajmo.«

Sodni sluga je zamežikal. Sodnik Pag (oziroma Zipo Bibrok 5.10^8, kot mu je bilo iz nepojasnjenih razlogov v resnici ime) se je tudi njemu, tako kot vsej galaktični pravni srenji, zdel precej neprijetna figura. Očitno je bil neotesan lump. Ker je bil največji pravni veleum vseh časov, je po vsem sodeč menil, da se lahko obnaša kakor mu drago, in na žalost je imel prav.

»No ja, 'spod, zelo približno dva tisoč let,« je prav nesrečno zamrmral sodni sluga.

»In koliko naroda je šlo po gobe?«

»Dva grilijona, 'spod.« Sluga se je usedel. Hidrospektični posnetek bi pokazal, da je rahlo zakuhal.

Sodnik Pag je še enkrat premeril celo sodno dvorano, v kateri se je zbralo na stotine najvišjih uradnikov galaktične uprave, vsi v svečanih uniformah oziroma telesih, odvisno od presnove in šege. Za steno iz nepre-zap-nega kristala je stalo zastopstvo s Krikkita, molče in z vljudnim prezirom so prenašali vsa ta tuja bitja, ki so se zbrala, da bi jim sodila. To je bil najpomembnejši trenutek v zgodovini prava in sodnik Pag se je tega zavedal.

Izpljunil je žvečilni gumi in si ga zalepil pod stol.

»Ja, to je hudičevo velik kup mrtvakov,« je blago pripomnil.

Po mrki tišini sodeč se je občinstvo v dvorani strinjalo s pripombo.

»Torej, kot sem rekel, prav prisrčni in res fejst fantje, samo da človek ne bi bil rad v isti galaksiji z njimi, vsaj ne, če mislijo biti še naprej tako zagrizeni. Kar naprej bomo živčni, ne? Da bojo spet bum, bum, bum nad nas. Z miroljubno koeksistenco je konec, ne? Naj kdo skoči po kozarec vode, lepa hvala.«

Zleknil se je nazaj in zamišljeno srknil.

»Dobro,« je oznanil, »poslušajte, poslušajte. Takole je, razumete, tudi tile fantje imajo pravico do svojega pogleda na Vesolje. In v skladu s tem pogledom, ki jim ga je Vesolje vsililo, ne, so ravnali čisto prav. Sliši se noro, ampak najbrž se boste strinjali z mano. Verujejo v...«

Poškilil je na listek, ki ga je našel v zadnjem žepu svojih uradnih kavbojk.

»Verujejo v 'mir, pravičnost, moralo, kulturo, šport, družinsko življenje in uničenje vseh drugih življenjskih oblik'.«

Skomignil je z rameni.

»Dosti slabših stvari sem že slišal,« je rekel.

Zamišljeno se je popraskal med nogami.

»Pfffrrruuumm,« je dodal. Srknil je še požirek vode, potem pa je dvignil kozarec proti svetlobi in namrgodeno buljil vanj.

»Hej, kaj pa je v tej vodi?« je zagodel.

»Nič, 'spod,« je živčno rekel sodni vratar, ki je prinesel

vodo.

»Potem jo pa odnesite,« je odsekal sodnik Pag, »in denite kaj vanjo. Imam idejo.«

Odrinil je kozarec in se nagnil naprej.

»Poslušajte, poslušajte,« je rekel.

Rešitev je bila bleščeča:

Planet Krikkit se za vekomaj zapre v ovojnico Po-časa, v kateri bo teklo življenje skoraj neskončno počasi. Ovojnica bo odbijala tudi vso svetlobo, tako da bo nevidna in nepredirna. Izhod iz ovojnice bo nemogoč, razen če bi jo razklenili od zunaj.

Ko bo ostalo Vesolje prispelo do svojega poslednjega konca, ko bo stvarstvo doseglo svoj smrtni padec (vse to je bilo seveda v tistih časih, ko se še ni vedelo, da je konec Vesolja predvsem veličastna gostinska prireditev) in bosta snov in življenje prenehala obstajati, naj se planet Krikkit s svojim soncem osvobodi svoje po-časne ovojnice in naj odživi svoj samotni vek, kakršnega si je vedno želel, v mraku vesoljne praznine.

Ključavnica bo na asteroidu, ki bo krožil okrog ovojnice.

Ključ naj bo simbol Galaksije — wikkiška vrata.

Še preden se je ploskanje v sodni dvorani poleglo, je bil sodnik Pag že pod porn-o-prho skupaj s prav čedno članico porote.

Petnajsto poglavje

Dva meseca pozneje je Zipo Bibrok 5.10^8 s skrajšanimi uradnimi kavbojkami zapravljal velikanski honorar s sojenja na draguljasti plaži, tista čedna članica porote pa mu je v hrbet vtirala kvalaktinsko esenco. Bila je Sulfinijka z onstran Oblačnih svetov Yage. Imela je kožo kot iz limonine svile, drugače pa se je zelo zanimala za pravne osebe.

»Si že slišal novico?« je vprašala.

»Huuuaaalaaa!« je zatulil Zipo Bibrok 5.10^8: morali bi biti zraven, če bi hoteli zvedeti, zakaj je zatulil. Ničesar od tega namreč ne boste našli na posnetku informacijskih prividov, vse se je ohranilo samo po ustnem izročilu.

»Ne,« je dodal, ko je bilo tistega, zaradi česar je zatulil »Huuuaaalaaa!«, konec. Malo se je zasukal, da bi bolje prestrezal zgodnje žarke tretjega in največjega od prvobitnih Vodovih sonc, ki je počasi lezlo nad noro lepo obzorje in sipalo z neba rjavilno moč, ki ji ni para v vsej zgodovini.

Z morja se je prikradla dehteča sapica, se po tepla po plaži in se odkradla nazaj nad morje premišljevat, kam bi jo mahnila od tod. Po norem preblisku se je odvrtinčila nazaj na obalo. In potem spet nad morje.

»Upam, da novica ni dobra,« je zamrmral Zipo Bibrok 5.10^8, »ker ne verjamem, da bi jo lahko prenesel.«

»Danes so izpeljali tvojo sodbo nad Krikkitom,« je s presunljivimi poudarki povedalo dekle. Za tako preprosto novico so bili presunljivi poudarki sicer odveč, vendar se jim ni mogla upreti, ker je bil pač tak dan. »Na radiu sem slišala,« je dodala, »ko sem šla v ladjo po olje.«

»Mhm,« je zamrmral Zipo in položil glavo na draguljasti pesek.

»In še nekaj se je zgodilo.«

»Mhmm?«

»Ravno ko so zaklenili ovojnico Po-časa,« je rekla in premolknila, da je mu je vtrla še malo kvalaktinske esence, »se je pokazalo, da je bila ena od pogrešanih, domnevno uničenih krikiških ladij, samo pogrešana. Na lepem se je pojavila in se poskušala dokopati do Ključa.«

Zipo je planil pokonci.

»Kaj?« je vzkliknil.

»Je že dobro,« je rekla z glasom, ki bi pomiril še Veliki pok. »Očitno je prišlo do manjše bitke. Ladja in Ključ sta se razblinila v časovno-prostorskem kontinuumu. Kaže, da sta za vedno izgubljena.«

Nasmehnila se je in si kanila na dlan še malo kvalaktinske esence. Zipo se je pomiril in se zleknil nazaj na pesek.

»Daj še enkrat tisto kot prej,« je zamrmral.

»To?« je vprašala.

»Ne, ne,« je rekel, »tisto.«

Poskusila je znova.

»To?« je vprašala.

»Huuuaaalaaa!«

Tudi tokrat bi morali biti zraven.

Dišeča sapica se je odkradla nazaj na morje.

Po obali je pritaval čarovnik, pa ga ni nihče potreboval.

Šestnajsto poglavje

»Nič ni zgubljeno za vselej,« je rekel Slartibartfast v mežikastem rdečkastem soju sveče, ki jo je robotski natakar na vsak način hotel odnesti, »razen čalezmske katedrale.«

»Česa?« je osuplo vprašal Arthur.

»Čalezmske katedrale,« je ponovil Slartibartfast. »Ko sem raziskoval to in ono za kampanjo za resnični čas...«

»Za kaj?« je spet hotel vedeti Arthur.

Starec je molče zbiral misli, upajoč, da je bil to zadnji vpad v zgodbo. Robotski natakar se je sprehajal skozi časovno-prostorske matrice, sijajno je znal biti slinavo uslužen in čemeren hkrati, na lepem je zgrabil svečo in izginil z njo. Račun so že plačali, prav prepričljivo so se sporekli okrog tega, kdo je naročil kanelone in koliko buteljk vina so spili: s tem so, kot se je Arthur medlo spominjal, uspešno prekrmarili ladjo iz subjektivnega prostora v parkirno orbito okrog tujega planeta. Natakar je igral svojo vlogo v matematični komediji do kraja, zato jih je zdaj skušal vreči iz bistroja.

»Vse ti bo jasno,« je rekel Slartibartfast.

»Kdaj?«

»Čez minutko. Poslušaj. Časovni tokovi so zdaj hudo onesnaženi. Strašno dosti nesnage plava po njih, naplavine in razbitine, in vse več tega pogoltne naš fizični svet. Zvrki v časovno-prostorskem kontinuumu, razumeš?«

»Tako pravijo,« je pokimal Arthur.

»Poslušaj, kam pa gremo?« je vskočil Ford in nestrpno odrinil svoj stol. »Meni se že mudi.«

»Krikiškim bojnim robotom skušamo preprečiti,« je počasi in odmerjeno začel Slartibartfast, »da bi se polastili vsega Ključa, s katerim bi odklenili planet Krikkit iz ovojnice Po-časa in osvobodili preostalo armado in svoje nore gospodarje.«

»Gre za to,« je pripomnil Ford, »da si omenil tudi nekakšno zabavo.«

»Sem,« je odgovoril Slartibartfast in pobesil glavo.

Spoznal je, da je naredil napako, kajti omemba je Forda Prefecta očitno nenavadno močno in nezdravo pritegnila. Bolj ko je Slartibartfast razkrival temno in tragično zgodbo Krikkita in njegovih prebivalcev, bolj se je Fordu Prefectu mudilo pit in plesat z dekleti.

Ugotovil je, da ne bi bil smel omeniti zabave, dokler ne bi bilo res absolutno nujno. Ampak zdaj se ni dalo pomagati, beseda je padla in Ford Prefect se je obesil nanjo kot arkturska megapijavka na svoj plen, preden mu odgrizne glavo in jo pobriše z njegovo vesoljsko ladjo.

»Kdaj pridemo tja?« se je željno pozanimal Ford.

»Ko bom do kraja razložil, zakaj moramo tja.«

»Jaz že vem, zakaj moram tja,« je menil Ford in sklenil roke za glavo. Zarežal se je na tisti način, ob katerem so ljudje živčno trznili.

Slartibartfast si je vedno želel, da bi se kmalu upokojil in potem malo užival.

Obljubljal si je, da se bo naučil igrati na osemcevni hubifon — prav ljubko brezupna želja, to je vedel, saj ni imel pravega števila ust.

Prav tako je nameraval napisati kar se da divjo in neusmiljeno netočno monografijo o ekvatorialnih fjordih, s katero bi končno postavil na pravo mesto dve ali tri reči, ki so se mu zdele posebej važne.

Namesto vsega tega pa se je dal pregovoriti za honorarno delo pri kampanji za resnični čas in prav kmalu je začel — prvič v življenju — te reči jemati resno. Tako se je zgodilo, da je svoja hitro odtekajoča leta porabljal za boj z zlom in za reševanje Galaksije.

Spet je ugotovil, da je to delo strašansko naporno. Globoko je vzdihnil.

»Poslušajta,« je rekel, »pri kamresčasu...«

»Kje?« je vprašal Arthur.

»Pri kampanji za resnični čas, o kateri ti bom povedal pozneje. Torej, opazil sem, da pet kosov teh naplavin, ki so se pred kratkim spet pojavile v realnem svetu, ustreza petim delom manjkajočega Ključa. Samo dva sem lahko izsledil do kraja — Leseni steber, ki se je pojavil na vašem planetu, in Srebrni tram. Ta je, kot vse kaže, na nekakšni zabavi. Tja moramo, da ga rešimo, preden pride v pest krikkiškim robotom, sicer se lahko zgodi vse

mogoče.«

»Ne,« je odločno odkimal Ford. »Na zabavo gremo, da se ga bomo napili in plesali z dekleti.«

»Ali nisi razumel vsega tega, kar...?«

»Sem,« je potrdil Ford še bolj zagnano in prav neverjetno neomajno. »Prav vse sem čisto dobro razumel. Ravno zato se ga hočem naložiti in plesati s čim več dekleti, dokler je to še mogoče. Če je vse, kar si nama pokazal, res...«

»Res? Seveda je res!«

».... potem nimamo niti toliko možnosti kot mozolj v supernovi.«

»Kdo?« ga je ostro prekinil Arthur. Vse do sem je zagrizeno sledil pogovoru in niti najmanj mu ni bilo do tega, da bi munit ušla.

»Kot mozolj v supernovi,« je ponovil Ford z nezmanjšanim zagonom. »Kot sem ...«

»Kaj pa ima mozolj s supernovo?« je vprašal Arthur.

»Nič,« je mirno pojasnil Ford. »Niti najmanjše možnosti nima v njej.«

Premolknil je, da bi se videlo, ali so stvari zdaj jasne. Po čisto svežih sencah dvoma, ki so se plazile čez Arthurjev obraz, je ugotovil, da niso.

»Supernova,« je pohitel karseda razločno, »je zvezda, ki eksplodira s skoraj polovično hitrostjo svetlobe in zažari z močjo milijard sonc, potem pa se sesede v supertežko nevtronsko zvezdo, razumeš? Nobena stvar nima v supernovi niti najmanjše možnosti.«

»Aha,« je rekel Arthur.

»Kot sem ...«

»In zakaj potem ravno mozolj?«

»Zakaj pa ne? Saj ni važno.«

Arthur se je sprijaznil s tem in Ford je nadaljeval s toliko zagona, kolikor ga je še zmogel zbrati.

»Stvar je v tem, Slartibartfast,« je rekel, »da smo ljudje kot ti in jaz pa Arthur — še prav posebej Arthur - samo diletanti, čudaki, brezzvezniki, poprdevci, če hočeš.«

Slartibartfast se je namrščil, malo iz užaljenosti in malo, ker ni razumel. Odprl je usta.

»....« je bilo vse, kar je povedal.

»Mi nismo z ničimer obsedeni, razumeš,« mu je dopovedoval Ford.

»....«

»In to je odločilno. Ne moremo se boriti proti obsedencem. Njim gre zares, nam pa ne. In zato bodo zmagali.«

»Tudi meni gre zares za mnoge stvari,« je izdavil Slartibartfast s tresočim se glasom, malo od jeze in malo iz negotovosti.

»Kot na primer?«

»No,« je rekel starec, »za življenje, za Vesolje. Za vse skupaj. Za fjorde.«

»Bi tudi umrl zanje?«

»Za fjorde?« je osuplo pomežiknil Slartibartfast. »Ne.«

»No, vidiš.«

»Po pravici povedano ne.«

»Jaz pa še vedno ne vidim zveze z mozolji,« je dodal Arthur.

Ford je začutil, da mu pogovor uhaja iz rok, zato se ni dal zmotiti.

»Stvar je v tem,« je siknil, »da nismo obsedenci in zato nimamo najmanjše možnosti...«

»Razen te tvoje obsedenosti z mozolji,« je gnal svojo Arthur, »ki je še vedno ne morem razumeti.«

»Ali bi, lepo prosim, pustil mozolje pri miru?«

»Bom, če jih boš ti,« je rekel Arthur. »Sicer si pa ti začel z njimi.«

»Pomota,« je rekel Ford, »pozabi. Stvar je v tem.«

Sklonil se je naprej in naslonil čelo na konice prstov.

»Kaj sem že hotel reči?« je vprašal utrujeno.

»Pojdimo že na tisto zabavo,« je predlagal Slartibartfast, »ne glede na razlog.« Vstal je in zmajal z glavo.

»Najbrž sem hotel reči prav to,« je vzdihnil Ford.

Iz nerazumljivih razlogov so bili teleporti v stranišču.

Sedemnajsto poglavje

Časovna potovanja postajajo nadloga. Onesnažujejo zgodovino.

Encyclopaedia Galactica ve dosti povedati o teoriji in praksi časovnega potovanja, vendar je večino tega nerazumljivo za vsakogar, ki ni posvetil vsaj štirih življenj študiju hipermatematike; ker je bilo pred odkritjem časovnega potovanja to praktično nemogoče, je precej nejasno, kako je do odkritja sploh prišlo. Ena od razlag trdi, da je bilo časovno potovanje že po svoji naravi odkrito v vseh zgodovinskih dobah istočasno; to je očitna traparija.

Težava je v tem, da je tudi precej zgodovine očitna traparija.

Tule imamo primer. Nekaterim se morda ne bo zdel posebno pomemben, medtem ko je za druge bistven. Nespodbitno je, da je prav ta dogodek sam sprožil kampanjo za resnični čas (sprožil? ali nemara zaključil? — zavisi od tega, v kateri smeri se po vašem odvija zgodovina: tudi to postaja vse bolj zapleteno vprašanje).

Živel je — oziroma živi — pesnik. Ime mu je bilo Lallafa in napisal je pesmi, ki širom po Galaksiji veljajo za najboljšo poezijo vseh časov: Pesmi dolge dežele.

(Bile) so neizrekljivo lepe. To se pravi, ne morete jih izreči prav dosti naenkrat, ne da bi vas tako prevzela čustva, resnica in občutek enosti z vsem svetom, da potrebujete kratek sprehod okrog vogala, po možnosti do prvega bifeja, kjer si osvežite pogled, s sodo ali brez. Tako dobre so.

Lallafa je živel v gozdovih Dolge dežele Effa. Tam je živel in tam je napisal svoje pesmi. Pisal jih je na posušene liste habra in to brez izobrazbe in korekturnega laka. Pisal je o svetlobi v gozdu in kaj čuti ob njej. Pisal je o mraku v gozdu in kaj čuti ob njem. Pisal je o deklici, ki ga je zapustila, in prav natanko, kaj čuti ob tem.

Pesmi so našli šele dolgo po njegovi smrti in takoj so žele občudovanje. Novica o njih se je razširila kot jutranja zarja. Dolga stoletja so razsvetljevale in pojile življenja številnim ljudem, katerih dnevi bi bili brez njih temnejši in pustejši.

Kmalu po odkritju časovnega potovanja pa si je skupina pomembnejših izdelovalcev korekturnega laka zastavila vprašanje, ali bi bile njegove pesmi lahko še boljše, če bi uporabljal njihov korekturni lak, in ali bi se ga dalo prepričati, da bi o tem povedal nekaj besed.

Zajahali so časovne valove, ga poiskali in mu — ne brez težav — razložili položaj ter ga v resnici prepričali. Pravzaprav so ga prepričali tako uspešno, da je z njihovo pomočjo neznansko obogatel in da ga dekle, o kateri je sicer pisal s tolikšno prepričljivostjo, sploh ni utegnilo zapustiti, pač pa sta se preselila iz gozda v prav čedno vilo v mestu, od koder je lahko na hitro skočil v prihodnost na tako ali drugačno TV omizje, kjer je blestel s svojo duhovitostjo.

Za pesnjenje seveda sploh ni imel več časa, vendar ta problem ni bil posebno težaven. Izdelovalci korekturnega laka so ga preprosto odpeljali za teden dni na miren kraj, kjer so ga pustili s poznejšo izdajo njegovih pesmi in svežim snopičem posušenih listov habra, na katere je pesmi prepisal in mimogrede napravil še nekaj napak, ki jih je takoj popravil z lakom.

Za številne bralce so pesmi nenadoma izgubile vso vrednost. Drugi pa trdijo, da so natanko take, kot so vedno bile, torej se ni nič spremenilo. Prvi ugovarjajo, da sploh ne gre za to. Ne znajo sicer natanko povedati, za kaj potem gre, povsem pa so prepričani, da ne gre za to. Sprožili so kampanjo za resnični čas, da se take stvari ne bi več dogajale. Njihovo stališče se je še utrdilo teden dni po začetku kampanje, ko se je razširila novica, da so zaradi gradnje nove ionske rafinerije podrli veličastno čalezmsko katedralo in ne samo to: v resnici se je gradnja rafinerije tako zavlekla in so morali zaradi pravočasnega zagona ionske proizvodnje prestaviti začetek del tako daleč v preteklost, da čalezmske katedrale sploh ni bilo mogoče zgraditi. Razglednice z njeno sliko so nenadoma postale neznansko dragocene.

Tako se je za vekomaj zgubilo že precej zgodovine. Pri kampanji za resnični čas pravijo, da podobno, kot je dostopnost potovanj izbrisala razlike med deželami in svetovi, časovno potovanje zdaj briše razlike med dobami. »Preteklost,« pravijo, »postaja vse bolj tuja dežela: tudi tam počno vse enako kot doma.«

Osemnajsto poglavje

Arthur se je spet udejanil in se pri tem opotekal, grabil za grlo, srce in razne ude in dele telesa, kot je to počel po vsaki teh mučnih in zoprnih udejanjanj, za katere se je že davno odločil, da se jih noče navaditi.

Ozrl se je po tovariših.

Ni jih bilo.

Še enkrat se je ozrl po tovariših.

Še vedno jih ni bilo.

Zamižal je.

In odprl oči.

Ozrl se je po tovariših.

Ti so trmasto vztrajali pri svoji odsotnosti.

Spet je zamižal, da bi to popolnoma brezupno vajo ponovil, in šele tedaj, najbrž zato, ker so bile oči zaprte, so možgani prepoznali, kaj je bilo prej videti, pa se je obraz zbegano namrščil.

Odprl je oči, da bi se prepričal, ali je vse to res, pa je zbeganost ostala.

Prej bi lahko rekli, da se je poglobila in se dobro zasidrala na obrazu. Če naj bi bila to res zabava, je morala biti prav klavrna: tako klavrna, da so vsi že odšli. Potem je to smer razmišljanja zavrgel kot jalovo. Očitno ni šlo za zabavo. Bil je v nekakšni votlini ali labirintu ali v predoru — bilo je pretemno, da bi se dalo zatrdno reči. Sama tema, vlažna gladka tema. Edini zvok je bil odmev njegovega dihanja in še to je bilo slišati nekam preplašeno. Prav nalahko je zakašljal, potem pa je moral poslušati srhljivo tihe odmeve kašlja, ki so tavali po zavitih hodnikih in nevidnih dvoranah nekakšnega velikanskega labirinta, potem pa so se po isti poti vrnili, kot bi hoteli vprašati... »Ja?«

Podobno se je zgodilo s slehernim najmanjšim šumom, ki ga je povzročil, in to ga je spravljalo ob živce. Poskusil si je zabrenčati veselo popevčico, pa se je vrnila kot turobna žalostinka, zato je rajši nehal.

V misli so mu nenadoma vdrle podobe iz Slartibartfastovem zgodbe. Napol je že pričakoval, da se bodo iz teme zdaj zdaj tiho prikazali zli beli roboti in ga pokončali. Zadržal je sapo. Pa se niso prikazali. Spet je zadihal. Ni imel pojma, kaj ga čaka.

Očitno pa ga je nekdo pričakoval, kajti v tem trenutku se je daleč pred njim v temi prižgal grozljiv zelen neonski napis.

V tišini mu je sporočal:

PRESTREŽEN SI

Napis je ugasnil na način, ki Arthurju ni bil preveč všeč. Ugasnil je namreč, kot bi mu zaničljivo pomežiknil. Arthur si je skušal dopovedati, da je to samo neumen privid njegove domišljije. Neonski napis je pač prižgan ali ugasnjen, odvisno od tega, ali teče skozenj električni tok ali ne. Nikakor ni mogoče, si je dopovedoval, da bi preskočil med tema dvema stanjema z zaničljivim mežikanjem. Tesno se je zavil v svojo jutranjo haljo in drgetal.

Neonski napis v daljavi se je na lepem in prav osupljivo spet prižgal, pokazal je samo tri pike in vejico. Takole:

...,

Samo da je bilo vse to v zelenem neonu.

Očitno poskuša povedati, je po nekaj sekundah napetega in zmedenega strmenja ugotovil Arthur, da sporočila še ni konec, da bo sledilo še nekaj. In da je pri tem skoraj nadčloveško pedanten. Ali vsaj nečloveško pedanten.

Stavek se je takoj nato končal z dvema besedama:

ARTHUR DENT.

Zvrtelo se mu je v glavi. Krepko se je oprl na noge, da bi bolje pogledal. Vendar je še vedno pisalo ARTHUR DENT, zato se mu je ponovno zvrtelo.

Napis je spet ugasnil in ga pustil v temi, v kateri mu je po mrežnici v medlih rdečkastih črkah plesalo lastno ime.

POZDRAVLJEN, je nenadoma sporočil napis.

Čez trenutek je dodal:

SPLOH NE.

Ledeno mrzla groza, ki je že ves čas plahutala okoli Arthurja in čakala na pravi trenutek, se je zdaj vrgla nanj. Poskušal jo je odgnati. Sključil se je v nekakšno čepečo prežo, ki jo je pred časom videl pri nekom na televiziji, vendar je moral biti oni precej krepkejši v kolenih. Napeto je strmel v temo.

»Eee, zdravo?« je rekel.

Odkašljal se je in ponovil, tokrat glasneje in brez »eee«. Iz globin hodnika se je zaslišalo, kot bi kdo udarjal po velikem bobnu.

Prisluhnil je in prepoznal bitje svojega srca.

Poslušal je še nekaj trenutkov, pa je ugotovil, da to ni njegovo srce, pač pa da nekdo tolče po velikem bobnu.

Na čelu so se mu nabrale potne kaplje in se druga za drugo odgnale na tla. Oprl se je še na roko, da bi si olajšal svojo čepečo prežo, za katero mu je zmanjkovalo moči. Napis se je spet spremenil. Povedal je:

NIČ SE NE BOJ

Po premoru pa je dodal:

PAZI SE ME, ARTHUR DENT.

Spet je ugasnil. In ga pustil v temi. Oči so mu hotele skočiti iz jamic. Ni si bil na jasnem, ali zato, da bi bolje videle, ali pa bi raje šle kam drugam.

»Zdravo?« je ponovil in poskusil vliti glasu odtenek grobe in napadalne samozavesti. »Je kdo tam?«

Nobenega odgovora, nič.

To je Arthurja vrglo iz tira še bolj, kot bi ga odgovor, in začel se je ritensko umikati od grozljive praznine. Bolj ko se je umikal, bolj ga je bilo strah. Čez nekaj časa je spoznal, da zato, ker se je v vseh filmih, kar jih je videl, junak umikal pred nekakšno umišljeno grozo, potem pa ga je ta pričakala od zadaj.

Pri tem se je prav na hitro obrnil.

Ničesar ni bilo.

Samo tema.

To ga je do kraja spravilo ob živce, tako da se je začel umikati po poti, po kateri se je umikal prej.

Prav kmalu se je domislil, da se zdaj umika v smeri, od katere se je pred kratkim umikal.

To, tako si je moral priznati, je resnično neumno početje. Sklenil je, da bi se bilo še najbolje umikati v prvotni smeri, pa se je spet obrnil.

Pokazalo se je, da je bil ta premislek natanko pravi, kajti za njim je tiho stala nepopisno grozljiva pošast. Arthur je divje zajavkal, ko se mu je koža pognala na eno stran in okostje na drugo, možgani pa se niso mogli odločiti, skozi katero uho naj uidejo.

»Stavim, da si nisi mislil, da se bova še srečala,« je rekla pošast in Arthurju se je navkljub vsemu zdela opazka prav čudaška, če upoštevamo, da bitja še nikoli ni videl. To je lahko dokazal s preprostim dejstvom, da ponoči še vedno spi. Bilo je kot... kot... kot...

Arthur je pomežiknil. Bitje je stalo čisto pri miru. V resnici je bilo malce znano.

Kot ledena prha ga je pomirilo spoznanje, da stoji pred šest čevljev visokim hologramom navadne muhe.

Ni mogel razumeti, čemu bi mu ravno ob tem času kazali šest čevljev visoke holograme navadne muhe. Ugibal je, čigav je bil glas.

Hologram je bil grozljivo realističen.

Na lepem je izginil.

»Mogoče me boš pa laže prepoznal,« je nenadoma spregovoril glas z globokim, votlim prizvokom staljenega asfalta, ki z zlohotnimi nameni klokota iz kotla, »v tem zajcu.«

Z nenadnim pong! se je sredi črnega labirinta prikazal zajček, orjaški, pošastno in zlohotno mehak in ljubek zajček — spet samo slika, vendar tako natančna, da se je sleherna mehka voljna dlačica zdela kot resničen in oprijemljiv del mehkega in voljnega kožuščka. Arthur je presenečen zagledal lastni odsev v mehkem in prijaznem, vendar velikanskem in nepremičnem rjavem očesu.

»Rojen v temi,« je zagrmel glas, »zrasel v temi. Nekega jutra sem prvikrat pomolil glavo v svetli novi svet in že mi jo je razklalo nekakšno primitivno orodje iz kresilnika.

Izpod tvoje roke, Arthur Dent, in pod tvojo roko. Kako kruto trdo je bilo.

Iz moje kože si si sešil torbo za zanimive kamne. To slučajno vem, ker sem se v naslednjem življenju vrnil kot muha in si me ti zmečkal. Že spet. In to s torbo, ki si jo napravil iz moje prejšnje kože.

Arthur Dent, nisi samo krut in brez srca, si tudi obupno netakten.«

Glas je umolknil, Arthur pa je lovil sapo.

»Vidim, da si torbo že izgubil,« je rekel glas. »Verjetno si se je naveličal, kaj?«

Arthur je nemočno zmajal z glavo. Hotel je pojasniti, da mu je bila torba v resnici zelo pri srcu in da je skrbno pazil nanjo in jo jemal s seboj vsepovsod, kamorkoli je šel, da pa se je nekako vedno znova zgodilo, da se je po vsakem potovanju nerazložljivo znašel z napačno torbo v rokah, in da je, kakor je že čudno, tudi tule ravnokar prvič opazil, da je torba, ki jo ima pri sebi, očitno iz nekakšne ogabne ponarejene leopardje kože in nikakor ni torba, ki jo je imel v rokah še pred nekaj trenutki, preden je pač prispel sem, kjerkoli že to je, in da to sploh ni torba po njegovem okusu, bogsivedi kaj je v njej, ker pač ni njegova, sam bi mnogo raje dobil svojo torbo nazaj, kakorkoli mu je seveda strašansko žal, da jo je tako prenagljeno vzel, pravzaprav surovino zanjo, se pravi, zajčjo kožo, njenemu prejšnjemu lastniku oziroma zajcu, ki ga ima trenutno čast tako neuspešno nagovarjati.

Vse, kar je v resnici spravil iz sebe, je bilo: »Em.«

»In tule je pupek, ki si ga pohodil,« je rekel glas.

In res se je v hodniku zraven Arthurja znašel velikanski zeleno luskinast pupek. Arthur se je obrnil, zavrisnil, odskočil nazaj in se znašel sredi zajca. Spet je zavrisnil, vendar ni imel kam skočiti.

»Tudi to sem bil jaz,« je globoko in hudobno zarohnel glas, »kot da nisi vedel...«

»Vedel?« je osupnil Arthur. »Vedel?«

»Zanimivo pri reinkarnaciji je to,« je zahropel glas, »da se je večina ljudi, večina duhov ne zaveda.«

Premolknil je zaradi večjega učinka. Kar se Arthurja tiče, je bilo učinka že čez glavo dovolj.

»Jaz pa sem vedel,« je zasikal glas, »se pravi, zavedel sem se. Počasi. Postopoma.«

Spet je, kdorkoli je že bil, premolknil in zajel sapo.

»Saj tudi ne bi mogel drugače,« je zagrmel, »ko pa se mi je venomer dogajalo eno in isto, znova in znova! V vsakem življenju, ki sem ga živel, me je ubil Arthur Dent. Na kateremkoli svetu, v kateremkoli telesu, kadarkoli, samo da sem si lepo uredil, že je prišel Arthur Dent - bumf! in me ubil.

Težko da ne bi opazil. Preveč vsiljivo! Preveč enolično! Tako prekleto očitno!

'Hecno,' si je govoril moj duh, ko je odplahutal nazaj v podzemlje po ponovnem, zaradi Denta neuspešnem poskusu v deželi živih, 'tale človek, ki me je povozil, ko sem ravno skakal čez cesto v svojo najljubšo lužo, mi je bil nekam znan...' In tako so se mi kamenčki počasi sestavili v celoto, Dent, ti moj mnogokratni morilec!«

Odmevi glasu so bobneli gor in dol po hodnikih. Arthur je stal ves mrzel in brez glasu in nejeverno zmajeval z glavo.

»Tole, Dent, je trenutek,« se je do kričanja povzpel glas v vročici sovraštva, »ko sem se končno zavedel!«

Stvar, ki je nenadoma zazevala pred Arthurjem, je bila nepopisno odurna, tako da se je skoraj zadavil od groze, vendar je tule poskus opisa, kako odurna je bila. Bila je orjaška, utripajoča mokra votlina z velikanskim, sluzastim, hrapavemu kitu podobnim stvorom, ki se je valjal po votlini in drsel čez pošastne bele nagrobnike. Visoko nad ustjem votline je iz stene molela mogočna štrlina, v katero sta se odpirali temni žreli še dveh strahotnih votlin ...

Arthur Dent je osupel spoznal, da ima pred seboj lastna usta, pri čemer je bilo očitno namenjeno, naj bi poglavitno pozornost posvetil živi ostrigi, ki je nemočno padala vanje.

S krikom se je opotekel in odvrnil pogled.

Odvratni prizor je izginil. Hodnik je bil teman in za kratek čas tudi tih. Bil je sam s svojimi mislimi. Bile so skrajno neprijetne misli, tako da bi potrebovale guvernanto.

Nekoliko kasneje je tišino prekinilo nizko bobnenje, ko se je cel kos stene odprl in razkril sprva samo črno temo. Arthur se je zazrl vanjo približno tako, kot bi miš pogledala v temen pesjak.

Glas ga je ogovoril.

»Reci mi, da so to samo naključja, Dent,« ga je pozval. »Reci, če si upaš!«

»Sama naključja,« je pohitel Arthur.

»Pa niso!« je zatulilo nazaj.

»So,« je vztrajal Arthur, »sama...«

»Če so to naključja,« je zagrmel glas, »potem mi ni ime Agradžag!!!«

»In zdaj,« je rekel Arthur, »boš trdil, da ti je res tako ime.«

»Je!« je siknil Agradžag, kot bi s tem uspešno dopolnil prav zvit dokaz.

»No, prav žal mi je, ampak vseeno so naključja,« je rekel Arthur.

»Stopi sem noter in reci še enkrat!« je zatulil glas v novem napadu besnila.

Arthur je vstopil in rekel, da so bila naključja, oziroma skoraj je rekel, da so bila naključja. Proti koncu povedi mu je jezik namreč spodrsnil, kajti prižgale so se luči in razkrile, kam je vstopil.

To je bila Katedrala sovraštva.

Izdelek duha, ki ni bil samo iztirjen, pač pa tudi prekucnjen.

Bila je gromozanska. In grozanska.

Sredi nje je stal kip.

H kipu se bomo še povrnili.

Orjaška, nepojmljivo orjaška dvorana je zbujala vtis, da je izvotljena gora, in to zato, ker je bila res prav to. Arthurju se je zdelo, da se vsa vrti okrog njegove glave.

Bila je črna.

Kjer pa ni bila črna, ste si želeli, da bi bila, kajti barve, s katerimi so bile poudarjene nekatere neizrekljive podrobnosti, so segale prek celega spektra vsiljene svetlobe od ultra mozoljične do infra moreče, vmes pa so bile še žolčno zelena, gangrensko škrlatna, žgana hijena in cianidno modra.

Neizrekljive podrobnosti, ki so jih te barve poudarjale, so bili gargojli, ki bi spravili ob tek samega Francisa Bacona.

Ti gargojli so se stegovali z zidov, s stebrov, z ločnih opornikov, s kora — vsi proti kipu, h kateremu se bomo v kratkem povrnili.

In če bi gargojli spravili ob tek Francisa Bacona, potem je bilo z njihovih obrazov mogoče jasno razbrati, da bi kip spravil ob tek njih, ko bi bili živi, kar niso bili, in ko bi jim kdo kaj ponudil, kar se tudi ni zgodilo.

Vsenaokrog po mogočnih zidovih so bile vzidane debele kamnite plošče z vklesanimi napisi v spomin žrtvam Arthurja Denta.

Imena nekaterih žrtev so bila podčrtana ali pa označena z zvezdicami. Tako je imela na primer krava, ki so jo zaklali in je Arthur po naključju pojedel zrezek z njenega hrbta, najpreprostejši napis, medtem ko je bilo ime ribe, ki jo je bil Arthur sam ujel, potem pa si je premislil in jo pustil na robu krožnika, dvakrat podčrtano in opremljeno s tremi skupinami zvezdic pa še s krvavečim križcem za okras, da se bo pač vedelo.

In pri vsem tem je bil najhujši, če odmislimo kip, h kateremu se korak za korakom vračamo, nadvse jasen namig, da gre pri vseh teh ljudeh in stvareh v resnici vedno znova za isto osebo.

In prav tako je bilo jasno, da je ta oseba, četudi po krivici, skrajno jezna in slabe volje.

V resnici bi bilo umestno reči, da je dosegla raven slabe volje, kakršne v tem Vesolju še niso zaznali. To je bila nejevolja epskih razsežnosti, žgoči plamen nejevolje, ki se je znašal nad celoto prostora in časa.

In ta nejevolja je bila najpopolneje izražena v kipu sredi vseh teh grozot, v upodobitvi Arthurja Denta, ki ni bila prav nič laskava. Ni mogel biti manj kot petdeset čevljev visok in pri tem niti en sam palec površine ni bil nežaljiv za upodobljenca, petdeset čevljev takega ravnanja pa bi vsakogar prizadelo v živo. Od drobnega mozoljčka ob nosu pa do klavrnega kroja jutranje halje ni bilo prav nobene plati Arthurja Denta, ki je umetnik ne bi bil zmrcvaril in pogršal.

Arthur je bil upodobljen kot gorgona, kot zloben, lakomen, požrešen in krvoločen ljudožer, ki si okrutno utira pot skozi Vesolje ene same potisočerjene nedolžne žrtve.

S sleherno od trideseterih rok, s katerimi ga je v zagonu ustvarjalne vročice opremil kipar, je bodisi razbijal glavo zajčku, tolkel po muhi, pulil piščancu prsno koščico, si trebil uši iz las, bodisi počel nekaj, česar Arthur ob prvem pogledu ni mogel prepoznati.

Številne noge so v glavnem gazile po mravljah.

Arthur si je zakril oči in s povešeno glavo majal sem ter tja od žalosti in groze nad norostjo stvari.

In ko je spet odprl oči, je pred njim stala postava človeka ali stvora ali karkoli je že bil, ki naj bi bil ves ta čas njegova stalna žrtev.

»HhhhhrrraaaaHHHHH!« je spregovoril Agradžag.

Videti je bil ali bilo kot debel blazen netopir. Koracal je okrog Arthurja in bezal vanj z zakrivljenimi kremplji.

»Poslušaj...!« je ugovarjal Arthur.

»HhhhhrrraaaaHHHHH!« je pojasnil Agradžag in Arthur je oklevaje sprejel pojasnilo, ker ga je grozljiva in čudno pokvečena prikazen precej pretresla.

Agradžag je bil črn, napihnjen, gubast in usnjat.

Njegova letalna mrena je učinkovala bolj grozljivo zaradi svoje klavrno scefrane mlahavosti, kot če bi bila čvrsto mišičasto gonilo. Najbolj grozljiva je bila bržkone vztrajnost, s katero se je ohranjal v življenju navzlic vsem očitnim (ne)možnostim.

V ustih je imel prav neverjetno zbirko zob.

Bilo je videti, kot da vsak od njih pripada popolnoma drugi vrsti živali, v ustih pa so bili nameščeni pod tako nemogočimi koti, da bi si po vsem sodeč vsakič, ko bi hotel kaj ugrizniti ali požvečiti, razsekal še pol svojega obraza in bržkone tudi iztaknil oko.

Vsa tri očesa so bila majhna in srepa, na svet so zrla tako razumno kot riba iz kalinovja.

»Bil sem na tekmi kriketa,« je zahropel.

Glede na njegovo zunanjost je bila to tako drzna trditev, da se je Arthur skoraj zadavil.

»Ne v tem telesu,« je zakrakal stvor, »ne v tem telesu! To je moje poslednje telo. Moje poslednje življenje. Telo mojega maščevanja. Telo, da ubijem Arthurja Denta. Poslednja priložnost. Kako sem se moral boriti zanj.«

»Ampak...«

»Bil sem,« je zarjovel Agradžag, »na tekmi kriketa. Res sem imel slabo srce, pa kaj, sem rekel ženi, kaj naj se mi pa zgodi na tekmi? In ko tako gledam, kaj se zgodi?

Z jasnega neba hudobno padeta prav predme dva človeka. Poslednja stvar, ki sem jo moral opaziti, tudi če ne bi hotel, preden je moje ubogo srce od pretresa odpovedalo: eden od njiju je Arthur Dent z zajčjo koščico v bradi. Naključje?«

»Ja,« je rekel Arthur.

»Naključje?« je zavreščal stvor in boleče otepal s polomljenimi krili, na desnem licu pa mu je posebno štrleč zob zasekal kratko rano. Ob natančnejšem pogledu, ki se mu je Arthur vseskozi izogibal, se je pokazalo, da pokrivajo večino Agradžagovega obraza nacefrani koščki lepljivega črnega obliža.

Arthur se je živčno odmaknil. Pocukal se je za brado. Zgrožen je ugotovil, da zajčja koščica še vedno tiči v njej. Izvlekel jo je in odvrgel.

»Poslušaj,« je rekel, »samo usoda se je igrala s tabo čudne igrice. In z mano tudi. Z nama. Sama naključja.«

»Kaj imaš proti meni, Dent?« je zarenčal stvor in se ves v bolečinah racaje nameril proti njemu.

»Nič,« je hitel Arthur, »častna, prav nič.«

Agradžag je zabodel svoje poglede vanj.

»Čuden način obnašanja do nekoga, proti kateremu nimaš ničesar, da ga kar naprej pobijaš. Čuden medčloveški odnos, bi rekel. In predvsem laž, bi rekel!«

»Ampak poslušaj,« ga je miril Arthur, »strašno mi je žal. To mora biti grozoten nesporazum. Sicer pa moram iti. Ali slučajno imaš uro? Moral bi reševati Vesolje.« Ritensko se je umikal.

Agradžag mu je sledil.

»Enkrat,« je siknil, »enkrat sem že obupal. Ja. Da ne bom šel nazaj. Da bom ostal kar spodaj. In kaj se je zgodilo?«

Arthur je z nedoločnim zmigovanjem skušal pokazati, da nima pojma in da si ga tudi ne želi imeti. Za hrbtom je začutil hladni črni kamen, ki ga je kdove čigav herkulski napor izoblikoval v pošastno travestijo njegovih domačih copat. Nad seboj je s kotičkom očesa zaznal orjaško gmoto svoje pokvečene podobe. Še vedno ni uganil, kaj je tisto, kar naj bi počela ena njegovih rok.

»Proti moji volji so me vrgli nazaj v fizični svet,« je ihtavo pripovedoval Agradžag, »in to kot grmiček petunij. V loncu, bi lahko dodal. To srečno kratko življenje se je začelo z menoj v loncu, in to brez kakršnekoli opore, tristo milj nad površjem posebno klavrnega planeta. Prav nič obstojen položaj za lonec petunij, si lahko misliš. Tako je! In to življenje se je končalo prav na hitro, tristo milj niže. Sredi, naj dodam, sveže raztreščenega kita. Mojega brata po duši.«

Z obnovljenim sovraštvom se je zarežal v Arthurja.

»Med potjo navzdol,« je zahropel, »si nisem mogel kaj, da ne bi opazil razkošne bele vesoljske ladje. In skozi okence te razkošne bele ladje prevzetno gleda Arthur Dent. Naključje?!!«

»Ja!« je kriknil Arthur. Nehote se je ozrl navzgor in ugotovil, da je roka, ki si je ni znal pojasniti, upodobljena v pohotni kretnji, ko kliče v življenje lonec na smrt obsojenih petunij. To v resnici ni zamisel, ki bi jo človek zlahka prepoznal.

»Moram iti,« je zagotavljal Arthur.

»Lahko greš,« je rekel Agradžag, »potem ko te bom ubil.«

»Ne, to bi bilo brez zveze,« je razložil Arthur in se poskusil povzpeti na strmi kamniti pomol svoje domače copate, »ker moram rešiti Vesolje, razumeš. Najti moram Srebrni tram, v tem je stvar. Kako bi to opravil mrtev?«

»Rešiti Vesolje,« je zaničljivo pihnil Agradžag. »Na to bi moral misliti, preden si se spustil v to vendeto proti meni! Kaj pa takrat, ko si bil na Stavromuli Beta in te je nekdo ...«

»Še nikoli nisem bil tam,« je povedal Arthur.

»... nekdo skušal ubiti, pa si se izmaknil. Koga, misliš, je zadela krogla? Kaj praviš?«

»Še nikoli nisem bil tam,« je ponovil Arthur. »O čem pa govoriš? Res moram iti.«

Agradžag je obstal kot ukopan.

»Moral si biti tam. Odgovoren si za mojo tamkajšnjo smrt, tako kot za vse druge. Nedolžni opazovalec!« Zadrgetal je.

»Se nikoli nisem slišal za ta kraj,« je ugovarjal Arthur. »In čisto zagotovo me še nihče ni poskušal umoriti. Razen tebe. Mogoče bom šel tja kdaj pozneje, kaj misliš?«

Agradžag je zamrznil v nekakšni logični grozi in samo počasi utripal z očmi.

»Nisi bil na Stavromuli Beta... še ne?« je zašepetal.

»Ne,« je rekel Arthur, »pojma nimam o tem kraju. Čisto gotovo še nikoli nisem bil tam in tudi ne kanim iti.«

»Oh, seveda boš šel tja,« je pobito zamrmral Agradžag, »seveda boš šel. Oh, zark!« Zamajal se je in se divje oziral po svoji veličastni Katedrali sovraštva. »Prezgodaj sem te pripeljal sem!«

Začel je vreščati in tuliti. »Prezgodaj sem te pripeljal sem, zark!«

Planil je pokonci in zapičil srepi zlohotni pogled v Arthurja.

»Vseeno te bom ubil!« je zarjovel. »Naj bo še taka logična nemožnost, vsaj poskusil bom, pa če zarknem! Vso to goro bom spustil v zrak! Bomo videli, Dent, kako se boš izmazal iz tega!« je zavreščal.

Planil je, kolikor mu je šepavo cokljanje dalo, k nečemu, kar je bilo videti kot majhen črn žrtvenik. Tulil je tako močno, da si je že prav grdo porezal obraz. Arthur se je pognal s svojega strateškega položaja na kamniti podobi lastnega stopala, da bi zadržal klavrno, na tričetrt noro bitje.

Od zaleta je vrglo čudni stvor treskoma prav na žrtvenik.

Zatulil je, se za hip divje otepal in se besno zastrmel v Arthurja.

»Vidiš, kaj si storil?« je zagrgral v bolečinah. »Spet si me ubil. Povej mi, kaj bi rad od mene, krvolok?«

V smrtnem krču je še pobrcal, se stresel in omahnil na žrtvenik, na katerem se je pokazala velika rdeča packa.

Arthur je obstal v grozi in strahu, spočetka zaradi tega, kar je storil, potem pa zaradi silnih siren in zvonov, ki so nenadoma pretrgali zrak z napovedjo nekakšne kričeče nevarnosti. Zbegano se je oziral okrog sebe.

Edini izhod je bil očitno v smeri, od koder je prišel. Pognal se je tja in pri tem odvrgel zoprno torbo iz ponarejene leopardje kože.

Na slepo je drvel po labirintu in čisto naključno izbiral poti in prehode, pri tem pa se mu je zdelo, da mu sirene in hupe in utripajoče luči sledijo vse tesneje za petami.

Ko je zavil okrog vogala, je pred seboj zagledal svetlobo.

Niso bile utripajoče luči. Bil je dan.

Devetnajsto poglavje

Četudi smo že omenili, da se v vsej naši Galaksiji edinole na Zemlji zdi Krikkit (oziroma kriket) primerna snov za športno igro, in da je to tudi razlog za osamitev tega planeta, velja to samo za našo Galaksijo in še bolj določno samo za naše dimenzije. V nekaterih višjih dimenzijah se jim zdi, da lahko ravnajo, kakor jim drago, pa igrajo nenavadno igro z imenom brokijski ultrakriket že, no, karkoli je že njihova transdimenzionalna različica za milijarde let.

»Da povemo kar naravnost, to je umazana igra« (pravi Štoparski vodnik po Galaksiji), »ampak navsezadnje vedo vsi, ki so že kdaj bili v kateri od višjih dimenzij, da so tam tako ali tako sami nemarni divjaki, ki bi jih bilo treba čimprej raztresniti in pospraviti, in bi jih tudi že, ko bi le kdo iznašel način za izstreljevanje raket pod pravim kotom na ta svet.«

To je še en dokaz za trditev, da so pri Štoparskem vodniku po Galaksiji pripravljeni vzeti v službo vsakogar, ki prikoraka skozi vrata in se vrže na delo, še posebno, če prikoraka popoldne, ko je v hiši le malo stalnih sodelavcev.

V tem se skriva globoka resnica:

Zgodovina Štoparskega vodnika po Galaksiji je ena sama zgodba idealizma, boja, obupa, strasti, uspeha, poloma in neznansko dolgih odmorov za kosilo.

Prvi začetki Vodnika so se, tako kot večina finančne dokumentacije, že izgubili v meglicah pradavnine.

Za druge, še bolj nenavadne teorije o tem, kje so se izgubili, glej niže.

Večina ohranjenih zgodb pa omenja ustanovnega urednika z imenom Zagnani Frootmig.

Zagnani Frootmig, tako pravijo, je ustanovil Vodnik, postavil njegova osnovna načela poštenosti in idealizma in pri priči skrahiral.

Sledila so dolga leta pomanjkanja in duhovnega zorenja, ko je iskal nasvetov pri prijateljih, posedal po zatemnjenih sobah v prepovedanih stanjih duha, razmišljal o tem in onem, si za kratek čas krepil mišice z vzdigovanjem uteži in, po naključnem srečanju z bratovščino Svete južine z Voondoona (ki uči, da je kosilo središče človekovega časovnega dne, da je treba v človekovem časovnem dnevu videti prispodobo njegovega duhovnega življenja in da je zatorej treba

a)     v kosilu videti središče človekovega duhovnega življenja,

in

b)   hoditi na kosilo v dobre restavracije), ponovno ustanovil Vodnik, postavil njegova osnovna načela poštenosti in idealizma in povedal, kam si jih lahko vtaknete, ter povedel Vodnik k prvemu velikemu tržnemu uspehu.

Razvil in preučil je tudi pomen uredniškega odmora za kosilo, ki je kasneje odigral tako ključno vlogo v Vodnikovi zgodovini, saj je pomenil, da lahko večino resničnega dela opravi katerikoli mimoidoči tujec, ki zatava v prazne popoldanske pisarne in si najde kaj, kar bi bilo vredno postoriti.

Kmalu zatem je Vodnik prevzela založba Megadodo iz Bete Malega voza, s čimer je bilo podjetje postavljeno na trdno finančno osnovo in si je lahko privoščilo, da se je četrti urednik. Lig Lury ml., podajal na opoldanske odmore tako osupljivih razsežnosti, da so spričo njih celo napori zadnjih generacij urednikov, ki so uvedli sponzorske opoldanske odmore v dobrodelne namene, malo več kot sendvič s pivom.

V resnici se Lig nikoli ni uradno umaknil z uredniškega mesta — le nekega poznega jutra je zapustil pisarno in se nikoli več ni vrnil. Čeprav je odtlej minilo že več kot stoletje, se številni člani Vodnikove redakcije še vedno vdajajo romantični utvari, da je skočil samo na manjšo žemljico s šunko in se bo še vrnil, da opravi svojo krepko mero popoldanskega garanja.

Še hočemo biti natančni, so bili po Ligu Luryju ml. vsi uredniki samo v.d., Ligova miza pa je še ohranjena natanko taka, kot jo je bil zapustil, z dodatkom majhne tablice, na kateri piše »Lig Lurv ml., urednik, pogrešan, domnevno sit«.

Nekateri skrajno pobalinski in nesprejemljivo žaljivi viri namigujejo, da je Lig v resnici izgubil življenje v Vodnikovih prvih poskusih z alternativnim knjigovodstvom. O tem se zelo malo ve in še manj pove. Vsakogar, ki samo opazi, kaj šele da bi opozoril na nenavadno, vendar skrajno nepomembno in naključno dejstvo, da je še vsak svet, na katerem je Vodnik doslej postavil svoje računovodstvo, v kratkem do kraja opustošila vojna ali kaka naravna katastrofa, iztožijo do poslednjega beliča.

Zanimivo, vendar z vsem povedanim popolnoma nepovezano dejstvo je, da se je dva ali tri dni pred uničenjem planeta Zemlje zaradi nove hiperprostorske obvoznice dramatično povečalo število NLP, in to ne samo nad Lordovim igriščem za kriket v londonskem St. John's Woodu, pač pa tudi nad Glastonburyjem v Somersetu.

Glastonbury so že dolgo povezovali z bajkami o starodavnih kraljih, čarovništvu, z ledinskimi mejami in odpravljanjem bradavic, zdaj pa je bil izbran za sedež novega Vodnikovega finančnega arhiva, in v resnici so samo nekaj ur pred prihodom Vogonov preselili v čarovniški grič nad mestom finančno dokumentacijo zadnjih desetih let.

Nobeno teh dejstev, pa naj bodo še tako nenavadna ali zagonetna, pa ni tako nenavadno in zagonetno, kot so pravila brokijskega ultrakriketa, ki ga igrajo v višjih dimenzijah. Celotna zbirka pravil je tako neznansko zamotana, da so že ob prvem poskusu, da jih izdajo v eni sami knjigi, doživela gravitacijski kolaps in postala črna luknja.

Kratek povzetek pa je takle:

PRAVILO ŠT. ENA: Daj si zrasti vsaj tri dodatne noge. Sicer jih ne boš potreboval, bo pa zabava za gledalce.

PRAVILO ŠT. DVE: Poišči si dobrega igralca brokijskega ultrakriketa. Nekajkrat ga kloniraj. S tem si boš prihranil velikanske napore pri izbiri in treningu.

PRAVILO ŠT. TRI: Odpelji svoje in nasprotno moštvo na veliko polje in ju obdaj z visokim zidom.

Za to obstaja naslednji razlog: igra je za gledalce sicer med najbolj privlačnimi in priljubljenimi, vendar jih prav obup, da ne morejo videti, kaj se dogaja na igrišču, sili, da si v domišljiji predstavljajo vse skupaj dosti bolj napeto, kot je v resnici. Množica, ki prihaja z bolj povprečne tekme, kaže mnogo manj življenjskega poleta kot množica, ki ima občutek, da je pravkar zamudila najbolj dramatičen trenutek v vsej zgodovini športa.

PRAVILO ŠT. ŠTIRI: Čez zid zmeči igralcem kup najrazličnejše športne opreme. Karkoli — kije za kriket, loparje za baseball, puške za tenis, smuči — samo da se da z njimi dobro mahniti.

PRAVILO ŠT. PET: Igralci morajo zdaj mlatiti okrog sebe z vsem, kar jim pride pod roke. Ko doseže igralec »zadetek« na nasprotniku, hitro steče proč in se iz varne razdalje opraviči.

Opravičila naj bodo kratka, iskrena in, zaradi večje jasnosti in števila točk, po megafonu.

PRAVILO ŠT. ŠEST: Zmagovalec je tisto moštvo, ki prvo zmaga.

Kakor je že čudno, bolj ko so v višjih dimenzijah vsi obsedeni s to igro, manj se je v resnici igra, kajti tekmujoča moštva so večinoma v stalni medsebojni vojni zaradi različnih razlag gornjih pravil. Tako je še najbolje, kajti dolgoročno gledano je dober vojni spopad psihološko manj škodljiv kot pa dolga tekma brokijskega ultrakriketa

Dvajseto poglavje

Sopihajoč in kar so ga noge nesle, je Arthur tekel navzdol po pobočju in pri tem na lepem začutil, da se vsa gmota gore pod njim prav nalahno premika. Sledilo je bobnenje in grmenje, nekakšno nejasno gibanje in iz daljave za njim in nad njim vroč sopuh. V vročici groze se je pognal še hitreje. Tla so začela drseti in nenadoma je občutil vso težo besede »plaz« kot še nikoli poprej. Prej je bila to samo beseda, zdaj pa je z vso grozo spoznal, da je za tla plazenje skrajno neprimerno in nedostojno početje. In to so počela prav pod njim. Od strahu ga je obšla slabost. Tla so drsela, gora se je majala, zdrsnilo mu je, padel je, vstal, spet padel in se pognal naprej. Plaz ga je dosegel.

Najprej kamenje, potem skale in nazadnje celi skalnati bloki: poskakovali so okrog njega kot ponoreli kužki, samo mnogo mnogo večji in mnogo trši in težji, predvsem pa neskončno bolj pripravljeni, da ga zdrobijo, če padejo nanj. Lovil jih je z očmi, z nogami pa je lovil stopinje po poplesavajočih tleh. Tekel je, kot bi ga popadlo tekaško besnilo in srce mu je razbijalo v ritmu ponorele geologije, ki je divjala okrog njega.

Logika položaja, se pravi dejstvo, da bo zagotovo preživel, če naj se izpolni naslednji napovedani dogodek iz sage njegovih nezavednih zločinov nad Agradžagom, je ostala zunaj njegove zavesti in ni mogla prav nič prispevati, da bi ga pomirila. Tekel je v strahu pred smrtjo, ki jo je videl povsod okrog sebe, pod seboj in nad seboj, in katere prste je že čutil v laseh.

Nenadoma se je spet spotaknil in zaradi silnega zaleta ga je vrglo krepko naprej. Ravno v trenutku, ko bi moral strašansko trdo treščiti na tla, je prav pred seboj zagledal malo mornarsko modro potovalko, za katero je vedel, da jo je bil pred kakimi desetimi leti po svojem osebnem časovnem štetju izgubil v prtljažnem oddelku na atenskem letališču — in na veliko presenečenje je popolnoma zgrešil tla ter z divjo glasbo v glavi zaplaval po zraku.

Temu, kar se mu je pripetilo, se reče: vzletel je. Osuplo se je ozrl okoli sebe in nobenega dvoma ni bilo, da se je zgodilo prav to. Z nobenim delom telesa se ni dotikal tal, niti približeval se jim ni. Lepo je plaval po zraku skupaj s skalami, ki so frčale okrog njega.

Zdaj je bil čas, da kaj ukrene. Mežikajoč od lahkotnosti je zaplul više, tako da so skale frčale po zraku pod njim.

Z neznanskim zanimanjem je pogledal navzdol. Do drhtečih tal je bilo kakih trideset čevljev praznega zraka, se pravi, praznega, če ne štejete skal, ki niso prav dolgo zdržale v njem, ker jih je vedno znova pritegnil k sebi železni objem zakona težnosti: istega zakona, ki je, kot se je zdelo, na vsem lepem dal Arthurju dopust.

Skoraj pri priči se je domislil, z nagonsko pravilnostjo, ki jo razumu navdihne samoohranitev, da o tem ne sme razmišljati, če pa bi, da bi zakon verjetnosti bržkone ostro pogledal v njegovo smer in pri priči hotel vedeti, kaj hudiča počne tam gori, in vse bi bilo zgubljeno.

Zato je raje razmišljal o tulipanih. Bilo je težko, vendar je zmogel. O tem, kako prijetno čvrsta so dna njihovih čaš, o zanimivi pestrosti barv, v katerih se pojavljajo, pa o tem, kolikšen delež celotnega števila tulipanov, ki rastejo oziroma so rasli na Zemlji, predstavljajo tisti, ki jih najdemo v krogu ene milje okrog najbližjega mlina na veter. Čez čas ga je začela ta miselna veriga nevarno dolgočasiti in začutil je, da zrak uhaja izpod njega in da se nevarno bliža tirom poskakujočih skal, ki jih je tako trdovratno izključeval iz svojih misli, zato je rajši malo mislil na atensko letališče in se ob tem prav koristno razjezil za nadaljnjih pet minut — tako da je na koncu presenečen odkril, da plove kakih dvesto sežnjev nad tlemi.

Za trenutek ga je zaskrbelo, kako se bo spet vrnil dol, vendar se je pri priči odvrnil od te smeri razmišljanja in poskušal v miru pretehtati svoj položaj.

Letel je. Kaj naj ukrene glede tega? Ozrl se je spet na tla. Ni pogledal preveč naravnost, potrudil se je, da bi jih ošinil karseda mimogrede. Vendar je bilo nekaj stvari, ki jih ni mogel spregledati. Najprej to, da se je izbruh gore očitno polegel — tik pod vrhom je nastal krater, verjetno tam, kjer so se vdrli skladi nad strašno jamsko katedralo z njegovim kipom in nesrečnim Agradžagovim truplom.

Potem njegova potovalka, tista, ki jo je bil izgubil na atenskem letališču. Predrzno je čepela na zaplati ravnih tal, obdana z onemoglimi balvani, od katerih pa je očitno noben ni zadel. V ugibanje, kako je to mogoče, se ni hotel spuščati, ker se je ta skrivnost popolnoma skrila v senci pošastne nemožnosti, da se je potovalka sploh znašla tu, in se za takšna razglabljanja ni čutil dovolj močnega. Dejstvo je, da je bila tu. In zoprna torba iz ponarejene leopardje kože je očitno izginila, kar je bilo samo dobro, četudi ne povsem razumljivo.

Bil je postavljen pred dejstvo, da mora to reč pobrati. Bil je tu, dvesto sežnjev nad površino planeta, ki se mu ni mogel spomniti niti imena. In ni mogel kar tako prezreti proseče lege tega drobca svojega nekdanjega življenja tu, toliko svetlobnih let od uprašenih ostankov svojega doma.

Razen tega, se je spomnil, bi morala biti v potovalki, če je še vedno v stanju, kakor jo je bil izgubil, pločevinka z edinim preživelim grškim olivnim oljem v vsem Vesolju.

Počasi in previdno, palec za palcem, se je spuščal navzdol in pri tem blago drsel zdaj na to zdaj na ono stran, kakor nekoliko živčen list papirja, ki si tipaje išče svojo pot do tal.

Šlo je prav dobro, počutil se je odlično. Zrak mu je dajal oporo, mu je pa tudi puščal prosto pot. Čez dve minuti je že lebdel samo dva čevlja nad torbo in čakalo ga je nekaj težavnih odločitev. Lahno se je pozibaval. Namrščil se je, vendar tako nalahko, kot se je le dalo.

Če pobere torbo, ali jo bo lahko nesel? Ga ne bo dodatno breme povleklo naravnost na tla?

Mar ne bo že samo dotik z nečim na tleh povzročil, da se bo razelektril kakršnegakoli že naboja, ki ga zdaj s tako čudežno silo drži v zraku?

Ne bi bilo nemara pametneje, če za trenutek ali dva preprosto kar stopi z zraka na trdna tla?

In če to stori, ali bo lahko še kdaj vzletel?

Občutje, če si je le dovolil razmišljati o njem, je bilo tako blaženo vzneseno, da ni prenesel misli na to, da bi ga izgubil, nemara za vselej. Ob tej skrbi se je raje še malo vzdignil, da bi se ga bolje navzel, in se prepustil temu presenetljivo lahkotnemu gibanju. Malo je polebdeval, malo poletaval. Poskusil je še z majhnim spustom.

Spust je bil veličasten. Z razširjenimi rokami in z vihrajočimi lasmi in jutranjo haljo je šinil z višine, se oprl na zračno blazino kaka dva čevlja nad tlemi in se pognal spet navzgor ter se zaustavil na vrhu vzpona. Lepo zaustavil. In počakal.

Čudovito.

In tako, je odkril, bo tudi pobral potovalko. Spustil se bo k njej in jo zgrabil ravno ob zasuku navzgor. Ponesel jo bo s seboj. Mogoče ga bo malo zagugalo, vendar je bil prepričan, da jo bo obdržal.

Za vajo je poskusil še dva ali tri spuste in bili so vse boljši. Tok zraka ob obrazu, odriv in zamah telesa, vse to je prispevalo k opojenosti duha, ki je ni bil občutil že vse od... od — pravzaprav, je končno ugotovil, že vse od rojstva. Pustil je, da ga je rahel vetrič odnesel s seboj, in si ogledoval pokrajino, ki je bila, kot je ugotovil, precej klavrna. Zapuščena in opustošena. Odločil se je, da je ima zadosti. Se torbo bo pobral, potem pa... pravzaprav ni vedel, kaj bo počel potem, ko bo pobral potovalko. Pobral jo bo, potem pa bomo še videli.

Dovolj mu je bilo jadranja z vetrom, uprl se je obenj in se obrnil. Naslonil se je nanj. Ne da bi se tega zavedal, je njegovo telo veselo vilomljalo.

Potopil se je v zračni tok in šinil v strm spust.

Zrak je zašumel, ko se je zagnal skozenj. Tla so se negotovo zamajala, potem pa so se zbrala in se mehko dvignila proti njemu in mu ponudila potovalko z razpokanimi plastičnimi ročaji, ki so ga že čakali.

Na pol poti je nastopil nevarni trenutek, ko ni mogel prav verjeti, da res počne vse to, in prav kmalu tudi ne bi več, če se ne bi pravočasno ujel, zdrsnil je nad tlemi, gladko vtaknil roko skozi ročaja in se že začel vzpenjati, pa se mu ni posrečilo — na lepem se je potolčen in opraskan in ves drhteč znašel na kamnitih tleh.

Jadrno se je skobacal na noge in se obupano zamajal. V napadu silne bolesti in razočaranja je divje zamahnil s potovalko.

Od teže so mu bile noge kot prilepljene na tla, tako kot vselej dosihmal. Telo je občutil kot štorasto vrečo krompirja, ki se okorno vali po tleh, glava pa je bila lahkotna kot kepa svinca.

Od omotice so se mu zašibila kolena. Brezupno se je pognal v tek, pa so ga izdale noge. Spotaknil se je, se prevrnil na nos. V tem trenutku se je spomnil, da v potovalki nima samo pločevinke z grškim olivnim oljem, ampak tudi brezcarinsko steklenico retzine, in v prijetnem šoku tega spoznanja najmanj deset sekund sploh ni opazil, da spet leti.

Vriskal in jokal je od olajšanja in radosti in čistega telesnega ugodja. Prekopiceval se je po zraku, strmoglavljal, se vrtel in obračal. Prešerno se je usedel na vzgornik in prebrskal vsebino torbe. Počutil se je tako, kot si je predstavljal, da se je moral počutiti angel med svojim znamenitim plesom na bucikini glavici, medtem ko ga preštevajo filozofi. Z razposajenim smehom je ugotovil, da sta v potovalki res olivno olje in retzina, zraven pa je našel še počena sončna očala, kopalne hlačke, ki se jih je še držala mivka, nekaj zgubanih razglednic Santorina, veliko grdo brisačo, nekaj zanimivih kamnov in prgišče papirčkov z naslovi ljudi, za katere je z olajšanjem ugotovil, da mu jih ne bo treba več srečati, najsi je razlog za to še tako žalosten. Odvrgel je kamne, si nataknil očala in prepustil papirčke vetru.

Ko je deset minut kasneje lenobno drsel skozi oblak, se mu je v zadnjo plat zaletela velika in skrajno zloglasna koktajlska zabava.

Enaindvajseto poglavje

Najdaljša in najbolj uničujoča zabava vseh časov traja zdaj že v četrto generacijo, pa še vedno nihče ne kaže nagnjenja, da bi odšel. Nekoč je sicer nekdo pogledal na uro, vendar je bilo to pred enajstimi leti in ni pritegnilo posnemovalcev.

Nesnaga je nepopisna in jo je treba videti, da bi verjeli: če nimate posebne potrebe, da bi verjeli, nikar ne hodite gledat, ker vam ne bo všeč.

Zadnje čase je bilo med oblaki nekaj bliskanja in grmenja: po neki teoriji je to vojna med ladjevji konkurenčnih čistilnic za preproge, ki kot jastrebi krožijo nad zabavo, vendar ne smete verjeti vsega, kar se sliši na zabavah, zlasti ne na tej zabavi.

Eden od problemov, in očitno bo postal še vse hujši, je ta, da so vsi udeleženci zabave bodisi otroci, vnuki ali pravnuki ljudi, ki že od vsega začetka niso hoteli oditi, in po vseh teh štosih o naravnem izboru in regresivnih genih in podobnem je jasno, da so vsi sedanji gostje bodisi absolutno zagrizeni zabavoljubi ali blebetavi bebci ali pa, vse pogosteje, oboje.

Naj bo že kakorkoli, s stališča genetike bo vsaka naslednja generacija še manj pripravljena oditi kot prejšnje.

Zato je treba upoštevati še druge dejavnike, kot na primer to, kdaj bo zmanjkalo pijače.

Zaradi določenih stvari, ki so se zgodile, ker so se ob svojem času zdele dober štos (in eden od problemov z zabavo, ki je nikoli ni konec, je ta, da stvari, ki se zdijo dober štos samo na zabavah, tu ostanejo dober štos še naprej), je ta trenutek še daleč.

Ena od stvari, ki so se ob svojem času zdele dober štos, je bila zamisel, da bi tej zabavi dali krila - ne samo v običajnem pomenu, ko se reče, da je zabava dobila krila, ampak dobesedno.

Neke noči, pred davnimi časi, je druščina pijanih astroinženirjev porogovilila okrog hiše, tu malo razkopala, tam nekaj popravila in drugod spet nekaj razbila, in ko je sonce drugo jutro vstalo, je presenečeno posijalo na hišo, polno pijancev, ki je kot negoden in neroden ptič frčala nad drevesnimi krošnjami.

Ne samo to, druščina se je uspela tudi do zob oborožiti. Če bi kdaj prišlo do kakega spora z vinskimi trgovci, so si rekli, moramo biti na to pripravljeni.

Prehod od koktajlske zabave s polnim delovnim časom do zabave z dopolnilno roparsko dejavnostjo ni bil težak in je tudi precej prispeval k boljšemu razpoloženju in veselju, kar je bilo še ravno o pravem času glede na to, kolikokrat so muzikanti v vseh tistih letih že odlajnali vse, kar so znali.

Ropali so in plenili in ugrabljali cela mesta, za odkupnino pa so terjali sveže zaloge sirovih krekerjev, avokadovih prigrizkov, suhih rebrc pa vina in drugih pijač, ki so jih črpali na krov z letečih tankerjev.

Nekega dne pa se bo seveda treba soočiti s problemom, da je zmanjkalo pijače.

Planet, nad katerim letijo, ni več tak, kot je bil, ko so se prvič dvignili v zrak.

Slabo se mu piše.

Druščina ga je že močno stolkla in izropala, nikoli pa se ni nikomur posrečilo, da bi jim vrnil udarec, ker frčijo po nebu preveč zmedeno in nepredvidljivo.

Vražja zabava.

In vražje trda stvar, če se vam zaleti v zadnjo plat.

Dvaindvajseto poglavje

Arthur se je zvijal od bolečine na štrlini odtrganega armiranega betona, mimo so drseli kosmi oblakov, od nekod iz ozadja pa so udarjali vanj nerazločni zvoki nekakšne razglašene veselice.

Zvokov ni mogel razvozlati, deloma zato, ker ni poznal napeva »Nogo sem pustil na Jaglanu Beta«, in deloma zato, ker so bili godci že zelo utrujeni, nekateri so jo igrali v tričetrtinskem, drugi v štiričetrtinskem, spet tretji pa v nekakšnem pokvečenem pičetrtinskem taktu, odvisno od količine spanja, ki so si ga v zadnjem času uspeli ukrasti.

Težko sopeč v vlažnem zraku je začel preskušati različne dele svojega telesa, da bi videl, kje je ranjen. Kjerkoli se ga je dotaknil, povsod je naletel na bolečino. Počasi je odkril, da je to zato, ker ga v resnici boli roka. Kazalo je, da si je zvinil zapestje. Sicer ga je bolel tudi hrbet, vendar se je kmalu potolažil, da ni nikjer resno poškodovan, ampak samo potolčen in malo pretresen: kdo pa ne bi bil? Nikakor ni mogel razumeti, kako lahko hiša leti skozi oblake.

Po drugi plati pa bi imel hude težave tudi, če bi moral prepričljivo pojasniti svojo navzočnost, zato se je pomiril, da se bosta oba s hišo pač morala sprijazniti drug z drugim. Ozrl se je navzgor. Stena iz belega, vendar nekoliko popackanega kamna se je dvigala izza njegovega hrbta: to je bila hiša sama. Očitno je ležal na nekakšni polici, široki tri ali štiri čevlje, ki se je raztezala okrog in okrog hiše. To je bil del tal s temelji, ki ga je hiša pač vzela s seboj, da bi jo povezoval na spodnjem koncu.

Živčno se je skobacal na noge in nenadoma, ko je pogledal čez rob, ga je popadla strašna vrtoglavica. S hrbtom, mokrim od vlage in potu, se je stisnil ob zid. Glava mu je plavala v prostem slogu, v želodcu pa mu je nekdo vadil zamahe metuljčka.

Četudi je prispel sem gor s lastno močjo, ni mogel zdaj prenesti niti pogleda na strašni prepad pod seboj. Prav nič mu ni bilo do tega, da bi s skokom preskusil svojo srečo. Niti do tega, da bi se samo za palec približal robu.

Krčevito držeč potovalko se je začel počasi pomikati ob zidu v upanju, da bo našel vhod. Pločevinka z olivnim oljem ga je s svojo čvrsto težo močno pomirjala.

Pomikal se je proti najbližjemu vogalu in upal, da bo druga stran hiše bolj radodarna z vhodi kot ta, v kateri ni bilo nobenega.

Nemirni let hiše ga je navdajal s hudo grozo, zato je čez čas vzel iz potovalke brisačo in napravil nekaj, kar je ponovno opravičilo njeno vodilno mesto na spisku stvari, ki jih morate vzeti s seboj na Štopanje po Galaksiji. Ovil si jo je okoli glave, da mu ne bi bilo treba gledati, kaj dela.

Z nogami je počasi drsel po tleh. Z iztegnjeno roko je tipal po zidu.

Končno je dosegel vogal, in ko je roka zavila okrog njega, je naletela na nekaj, kar ga je tako prestrašilo, da bi skoraj padel v globino. Naletela je na drugo roko.

Roki sta se zgrabili.

Obupno si je prizadeval, da bi si z drugo roko snel brisačo z oči, vendar je z njo držal potovalko z olivnim oljem, retzino in razglednicami s Santorina in je za nobeno ceno ni hotel spustiti.

Skusil je enega tistih redkih ponotranjenih trenutkov, ko se človek nenadoma obrne vase, se zagleda v novi luči in se vpraša: »Kdo sem? K čemu težim? Kaj sem dosegel? Ali sem uspešen?« Prav nalahno je zastokal.

Skušal je iztrgati roko, pa je ni mogel. Ona druga roka jo je preveč trdno držala. Ni imel druge izbire, pa se je pomaknil še bliže k vogalu. Sklonil se je naprej in stresel z glavo, da bi se nemara le znebil brisače. To je lastniku druge roke izvabilo oster krik brezdanje radosti.

Brisača mu je mahoma zletela z glave in znašel se je iz oči v oči s Fordom Prefectom. Zadaj je stal Slartibartfast, še malo naprej pa je bilo jasno videti verando z velikimi zaprtimi vrati.

Na lepem je oba stisnilo ob zid in z grozo v očeh sta bolščala v nepredirno meglo oblaka in se upirala sunkom in nagibom, ki jih je delala hiša med svojim letom.

»Kje pri zarkovem fotonu si pa bil?« je siknil Ford, ki mu je panika zadrgnila grlo.

»Eem, no,« je zajecljal Arthur, ki res ni vedel, kako naj tako a kratko povzame svoje doživljaje. »Tu in tam. Kaj pa vidva počneta tukaj?«

Ford ga je divje pogledal.

»Brez steklenice naju ne spustijo noter,« je siknil.

*

Prva stvar, ki jo je Arthur opazil ob vstopu v natlačene prostore, če ne štejemo hrupa, zadušljive vročine, divje zmede barv, ki so se medlo kazale skozi gosti dim, debele plasti črepinj, pepela in avokadovih olupkov po preprogah in gručice pterodaktilskih bitij v lureksu, ki so planila na njegovo steklenico retzine z glasnim čivkanjem »Nova radost, nova radost«, je bila Trillian, ki ji je delal družbo Bog groma.

»Ali te nisem videl že na Stopotju?« jo je vprašal.

»A si bil ti tisti s kladivom?«

»Ja. Ampak tukaj mi je dosti bolj všeč. Ni tako ugledno, zato pa toliko bolj natlačeno.«

Po sobi so odmevali kriki nekakšnega razbrzdanega veselja, ki pa mu je bilo težko oceniti pravi obseg zaradi vrveče množice veselih, hrupnih bitij, ki so si ves čas nekaj vpila, česar nihče ni mogel slišati, občasno pa so zapadala v krizo.

»Kar hec, kaj?« je rekla Trillian. »Kaj si rekel, Arthur?«

»Rekel sem, kako hudiča si pa ti prišla sem?«

»Kot vrsta točk, ki brez reda letijo skozi Vesolje. Poznaš Tora? Grom zna delati.«

»Zdravo,« je rekel Arthur. »To mora biti zelo zanimivo.«

»Zdravo,« je rekel Thor. »Saj tudi je. Si že dobil pijačo?«

»Ee, pravzaprav še ne ...«

»Zakaj pa si je potem ne greš iskat?«

»Nasvidenje, Arthur,« je rekla Trillian.

Nekaj je šinilo Arthurju v glavo, pa se je napeto ozrl okrog

sebe.

»Zaphoda ni tu?« je vprašal.

»Nasvidenje,« je odločno rekla Trillian.

Thor je zapičil vanj svoj ogljenočrni pogled, brada se mu je naježila in svetloba, tisto malo, kolikor je je bilo v prostoru, je združila svoje sile in se grozeče poblisknila na konicah rogov na čeladi.

S svojo izjemno veliko dlanjo je prijel Trillian za komolec in mišici na nadlakti sta zaokrožili druga okrog druge kot dva volkswagna na parkirišču.

In jo je odpeljal.

»Ena od zanimivih stvari v zvezi z nesmrtnostjo,« je začel, »je to...«

»Ena od zanimivih stvari v zvezi z vesoljem,« je razlagal Slartibartfast velikemu napihnjenemu bitju, ki je bilo videti kot dvoboj z rožnatim organdijem in je napeto strmelo v starčeve globoke oči in srebrno brado, »je to, kako puščobno je.«

»Puščobno?« je vprašala in pomežiknila z zgubanimi in precej podplutimi vekami.

»Ja,« je rekel Slartibartfast, »veličastno puščobno. Osupljivo. Vidite, toliko ga je, in tako malo je v njem. Naj vam navedem nekaj statističnih podatkov?«

»Ee, no...«

»Lepo prosim, res bi rad. Tudi ti so neznansko puščobni.«

»Samo trenutek, takoj bom nazaj,« je rekla, ga potrepljala po roki, dvignila svoja krila kot hoverkraft in izginila v vrveči množici.

»Sem se že bal, da se je sploh ne bom znebil,« je zagodrnjal starec. »Pridi, Zemljan ...«

»Arthur.«

»Najti morava Srebrni tram, tu nekje mora biti.«

»Se ne bi mogla vsaj malo oddahniti?« je vprašal Arthur. »Hud dan sem imel. Mimogrede, tudi Trillian je tu, ni povedala, kako je prišla, verjetno sploh ni važno...«

»Pomisli na nevarnost, ki grozi vesolju...«

»Vesolje,« je menil Arthur, »je čisto dovolj veliko in dovolj staro, da bo za pol ure pazilo samo nase. No, v redu,« je dodal ob starčevi naraščajoči vznemirjenosti, »malo bom pogledal naokrog, če je kdo videl to reč.«

»Dobro, dobro,« je pokimal Slartibartfast, »dobro.« Tudi sam se je pognal v množico in vsakdo, ki ga je srečal, mu je rekel, naj se nikar tako ne žene.

»Ste kje videli kakšen tram?« je vprašal Arthur možička, ki je očitno željno čakal, da bi mu kdo kaj povedal. »Je iz srebra, življenjsko pomemben za varno prihodnost Vesolja in približno takole dolg.«

»Ne,« je navdušeno odvrnil možiček, »ampak dobite si kozarec pijače in mi povejte kaj več o tem.«

Mimo se je prigugal Ford Prefect v divjem in ne povsem neobscenem plesu s plesalko, ki je imela na glavi sydneysko opero. Tuleč se je skušal pogovarjati z njo, vendar je bilo v splošnem trušču vse zaman.

»Dober klobuk imaš!« ji je zavpil.

»Kaj?«

»Pravim, da imaš dober klobuk.«

»Saj ne nosim klobuka.«

»No, potem imaš pa dobro glavo.«

»Kaj?«

»Rekel sem, da mi je všeč glava. Zanimiva lobanja.«

»Kaj?«

Ford je vgradil svoj skomig v zapletene plesne gibe.

»Dobro plešeš, pravim,« je zavpil, »samo ne kimaj toliko z glavo.«

»Kaj?«

»Samo to, da vsakič, ko pokimaš,« je rekel Ford, »... au!« Plesalka se je nagnila naprej, da bi rekla »Kaj?« in ga s konico svojega lobanjskega grebena spet ostro čavsnila po čelu.

»Moj planet so nekega jutra razstrelili,« je rekel Arthur, ki se je nepričakovano zalotil, kako pripoveduje možičku svojo življenjsko zgodbo oziroma vsaj izbrane odlomke iz nje, »zato sem oblečen takole, v domačo haljo. Razstrelili so ga z vsemi mojimi oblekami vred, razumete. Nisem vedel, da bom šel na zabavo.«

Možiček je navdušeno pokimal.

»Pozneje so me vrgli z vesoljske ladje. Se vedno v domači halji. In ne v vesoljski obleki, kot bi človek pričakoval. Prav kmalu nato sem zvedel, da je bil moj planet zgrajen za trop miši. Si lahko mislite, kako sem se počutil. Potem so malo streljali name in me razstreljevali. Dejansko so me strašno dosti razstreljevali, pa streljali name, me žalili, od časa do časa razsuli na atome, mi kratili čaj, pred kratkim pa sem treščil v močvirje in sem moral pet let preživeti v vlažni votlini.«

»Ah,« se je raznežil možiček, »to ste se pa dobro zabavali?«

Arthurju, ki je ravno srknil požirek, se je strahovito zaletelo.

»In kako čudovito krasen kašelj,« je dodal možic, ki se je kar malo ustrašil. »Saj nimate nič proti, če se vam pridružim?«

In že ga je zgrabil tako izredno slikovit napad kašlja, da se je Arthur od presenečenja skoraj zadavil, čeravno je prav to že počel.

Uprizorila sta tak duet za masažo pljuč, da sta minili dve minuti, preden se je Arthur odkašljal in se sopihajoč ustavil.

»Kako poživljajoče,« je menil možicelj in si sopeč brisal solze. »In kako vznemirljivo življenje živite. Najlepša vam hvala.«

Prisrčno je stresel Arthurju roko in odkorakal v gnečo. Arthur je osuplo zmajal z glavo.

Približal se mu je možak mladostnega videza, napadalen tip z zakrivljenimi usti, žarečim nosom in majhnimi jagodastimi ličnicami. Oblečen je bil v črne hlače in črno svileno srajco, ki je bila odpeta do, kot bi se reklo, popka, čeravno se je Arthur že navadil, da ne sme prenagljeno soditi o anatomijah ljudi, ki jih zadnje čase srečuje, okrog vratu pa mu je bingljalo vse polno odurnih zlatih obeskov. V črni torbi je nekaj prenašal in očitno je želel, da bi ljudje opazili, kako ne mara, da bi kaj opazili.

»Hej, a sem prav slišal, da ste povedali, kako vam je ime?« je rekel.

To je bila ena od mnogih stvari, ki jih je Arthur zaupal navdušenemu možicu.

»Ja, Arthur Dent.«

Možakar je neopazno poplesaval na ritem, drugačen od vseh, kar jih je mukoma nabijala godba.

»Ja,« je rekel, »spomnim se, da vas je iskal gorski mož.«

»Sem že bil pri njem.«

»Ja, ampak strašno važno je bilo.«

»Saj, sva se že srečala.«

»No ja, samo to sem vam hotel povedati.«

»Hvala. Je že mimo.«

Možakar je premolknil, da je požvečil malo gume. Potem je plosknil Arthurja po plečih.

»Dobro,« je rekel, »v redu. Povedal sem vam. Lahko noč pa vso srečo, le zmagujte.«

»Kaj?« je zazijal Arthur, ki se mu je že vse pentljalo.

»Karkoli. Le tako naprej. In še bolje.« Tlesknil je s tistim, kar je imel v ustih in zraven živahno pomigal brez določnega pomena.

»Zakaj?« je vprašal Arthur.

»Ali pa slabše,« je navrgel možak, »saj ni važno. Isti drek!«

Na lepem mu je jezno bušnila kri v obraz in začel je kričati.

»Ali pa ponori!« je vpil. »Zgini, spravi se mi s popka! Odzarkni!!!«

»No, saj že grem,« je pohitel Arthur.

»Čisto resno.« Možak je ostro odmahnil in se izgubil v gneči.

»Kaj je bilo pa to?« je vprašal Arthur dekle, ki se je znašlo ob njem. »Zakaj je rekel, naj zmagujem?«

»To so zabavnjaki,« je zmignila. »Ravnokar je dobil nagrado na Letnem natečaju Instituta za razvedrilne privide z Alfe Malega voza, pa se je hotel považiti, kot da to nič ni, samo ti je nisi omenil, pa se ni mogel.«

»Oh,« se je zavzel Arthur, »prav žal mi je, da je nisem. Za kaj pa je nagrada?«

»Za najbolj brezzvezno rabo besede 'fuk' v resnem scenariju. Strašno ugledna nagrada.«

»Aha,« je pokimal Arthur. »Ja, in kaj dobiš za to?«

»Roryja. To je nekakšna majhna srebrna reč na velikem črnem podstavku. Kaj si rekel?«

»Nič. Hotel sem te samo vprašati...«

»Oh, sem pa mislila, da si rekel 'vap'.«

»Kaj da sem rekel?«

»Vap.«

Ljudje so vpadali na zabavo že dolga leta, sami mondeni vsiljivci z vseh svetov, in tudi samim gostom se je ob pogledu na svet pod njimi, na razpadajoča mesta, opustošene nasade avokada in neobdelane vinograde, ogromna prostranstva novih puščav, na morja, ki so bila polna piškotnih drobtin in še česa hujšega, že nekaj časa začenjalo dozdevati, da ta njihov svet v določenih skoraj neopaznih malenkostih le ni več tisto, kar je bil. Nekateri so že začeli razmišljati, ali bi lahko ostali trezni toliko časa, da bi preuredili vso zadevo na vesoljski pogon in odleteli na svetove drugih ljudi, kjer je zrak bolj svež in ne povzroča toliko glavobolov.

Tista peščica podhranjenih kmetovalcev, ki si je še mogla izpraskati iz napol mrtve prsti na planetovi površini za borno preživetje, bi bila neznansko vesela, ko bi mogla to slišati, vendar jim je prav tega dne, ko je hiša zabave spet pritulila skozi oblake in so ji sledili z očmi v onemoglem strahu pred novo hajko za sirom in vinom, postalo jasno, da ta zabava ne bo prišla več daleč in da je bo kmalu konec. Da bo prav kmalu napočil čas, ko bodo morali gostje poiskati plašče in klobuke in bodo topo odklamali skozi vrata, sprašujoč se, koliko je ura oziroma kateri dan v letu je in ali je v tej ožgani in opustošeni deželi še kje kak taksi.

Hiša se je opotekala v strašnem objemu čudne bele vesoljske ladje, ki je napol molela skoznjo. Skupaj sta se majali in zibali in vrtinčili po nebu kot v grotesknem breztežnem plesu.

Oblaki so se razmaknili. Zrak se jima je tuleč umikal s poti.

Hiša in krikiška vojna ladja sta ob vsem zvijanju nekoliko spominjali na par rac, od katerih bi ena v drugi rada napravila tretjo račko, pri tem pa druga na vse pretege razlaga, da zdajle ni ravno pri volji za tretjo račko, da si tudi še ni na jasnem, če bi sploh želela zadevno tretjo račko od prav te prve, predvsem pa čisto zagotovo ne ravno zdaj, med letom.

Zrak je rezko vreščal od njunega premetavanja in zemlja se je stresala od udarnih valov.

In na lepem je — fop — krikiška ladja izginila.

Hiša zabave se je nemočno opotekla čez nebo, kot človek, ki so se mu nenadoma odprla vrata, na katera se je naslanjal. Vrtela se je in kolebala na svojih pogonskih curkih. Skušala se je popraviti, pa se je le še bolj razgugala. Zaneslo jo je v nasprotno smer.

Tako se je opotekala naprej, vendar je bilo jasno, da to ne bo več dolgo trajalo. Zabava je bila smrtno ranjena. Vse navdušenje je izpuhtelo, in tega ni mogla prikriti niti s pokvečenimi piruetami, v katere se je od časa do časa pognala.

Kolikor dlje bo odlagala svoj spust, tako je kazalo, toliko trši bo dokončni padec.

Tudi notri niso šle zadeve nič bolje. Pravzaprav so šle pošastno slabo, ljudem je bilo vsega dovolj in so to tudi na glas povedali. To je bilo zaradi krikiških robotov.

Odnesli so nagrado za najbolj brezzvezno rabo besede »fuk« v resnem scenariju, namesto nje pa so pustili razdejanje, ki je spravilo Arthurja v slabo voljo, kakršno je moral občutiti kvečjemu še drugouvrščeni za Roryja.

»Saj bi strašno radi še ostali in pomagali,« je vpil Ford in se prebijal čez razbitine, »ampak ne bomo.«

Hiša se je spet zamajala, da so se iz vseh koncev kadečih se ruševin razlegli zgroženi kriki.

»Moramo iti reševat Vesolje, razumete,« je nadaljeval Ford. »In če se vam to zdi boren izgovor, imate mogoče čisto prav. Ampak mi gremo.«

Nenadoma je naletel na neodprto steklenico, ki je po čudežu ostala še cela.

»Saj nimate nič proti, če vzamemo še tole?« je rekel. »Vi je ne boste potrebovali.«

Vzel je tudi vrečko krompirjevih ocvrtkov.

»Trillian?« je zavpil Arthur s pretresenim in zadrgnjenim glasom. V zmešnjavi, polni dima, ni bilo videti ničesar.

»Zemljan, iti moramo,« ga je živčno opomnil Slartibartfast.

»Trillian?« je še enkrat zavpil Arthur.

Čez trenutek ali dva se je od nekod prikazala vsa tresoča se Trillian, ki jo je podpiral njen novi prijatelj Bog groma.

»Punca ostane z mano,« je rekel Thor. »V Valhali imamo blazno zabavo, zdajle bova odletela...«

»Kje pa sta bila, ko se je vse tole začelo?« je vprašal Arthur.

»Zgoraj,« je rekel Thor. »Moral sem jo stehtati. Letenje je strašansko zamotana zadeva, razumeš, upoštevati moraš hitrost vetra...«

»Z nami bo šla,« je odsekal Arthur.

»Oho,« je vpadla Trillian, »a jaz pa nimam...«

»Ne,« je odločil Arthur, »z nami greš.«

Thor ga je pogledal z očmi, ki so bile kot žareče oglje. Omenil je nekaj o božanskosti, in to na prav umazan način.

»Z mano bo šla,« je povedal mirno.

»Gremo, Zemljan,« je sitnaril Slartibartfast in pocukal Arthurja za rokav.

»Gremo, Slartibartfast,« je sitnaril Ford in pocukal starca za rokav. Slartibartfast je imel pri sebi teleport.

Hiša se je zagugala in zavrtela, da so se opotekli vsi razen Thora in Arthurja, ki je drhteč strmel Bogu groma naravnost v oči.

Neverjetno, Arthur je počasi dvignil svoje drobne pesti.

»A bi rad eno?« je vprašal.

»Brez zamere, drobižek, nisem čisto dobro slišal,« je zarjul

Thor.

»Rekel sem,« je ponovil Arthur, ki ni mogel povsem prikriti drhtenja v glasu, »če bi rad eno?« Nekam komično je pomigal s pestmi.

Thor ga je nejeverno premeril. Potem se mu je iz nosnice izvil pramen dima. Pokazal se je tudi plamenček.

Zgrabil se je za pas.

Napihnil je prsni koš in s tem jasno pokazal, da je tiste sorte moški, ki mu upate prekrižati pot le, če imate za sabo celo moštvo šerp.

S pasu si je odpel kladivo. Dvignil ga je, da so vsi videli mogočno železno glavo. S tem je tudi razčistil vse možne nesporazume glede tega, čemu nosi ob pasu telegrafski drog.

»A če bi rad eno?« je ponovil z glasom reke, ki teče skozi žebljarno.

»Ja,« je rekel Arthur in glas mu je nenadoma zazvenel izjemno krepko in bojevito. Spet je pomigal s pestmi, tokrat kot bi šlo zares.

»A bi stopil malo ven?« je revsknil v Thora.

»V redu!« je zagrmel Thor kot razjarjen bik (oziroma kot razjarjen Bog groma, kar je še dosti bolj nazorno) in stopil skozi vrata.

»Dobro,« je rekel Arthur, »pa smo se ga znebili. Slarty, spravi nas proč.«

Triindvajseto poglavje

»No, dobro, sem pač reva,« je vpil Ford na Arthurja, »zato sem pa še živ.« Bila sta spet na krovu zvezdne ladje Bistromat, prav tako Slartibartfast in Trillian. Le sloge in dobre volje ni bilo.

»A jaz pa nisem živ?« mu je oponesel Arthur, ves izžet od prigod in napetosti. Obrvi so mu poskakovale gor in dol, kot bi se hotele boksati.

»Prekleto malo je manjkalo, da ne bi bil,« je popenil Ford.

Arthur se je sunkoma obrnil k Slartibartfastu, ki je sedel v pilotskem sedežu na mostiču in zamišljeno strmel v steklenično dno, kjer je prebral nekaj, česar očitno ni mogel dojeti.

»A misliš, da razume samo besedo tega, kar mu dopovedujem?« je vprašal in glas se mu je tresel od čustvene napetosti.

»Ne vem,« je odgovoril Slartibartfast malce odsotno. »In nisem prepričan,« je dodal in ga na hitro ošinil s pogledom, »da je z mano kaj bolje.« Z novim žarom se je zastrmel v svoje instrumente. »Še enkrat nama boš moral razložiti.«

»No...«

»Ampak pozneje. Strašne stvari se nam obetajo.«

Potrkal je po psevdosteklu stekleničnega dna.

»Na zabavi smo se odrezali precej klavrno, se bojim,« je rekel, »in naše edino upanje je, da ustavimo robote, preden bodo s Ključem odklenili ključavnico. Kako, pri vseh nebeških bogovih, naj se tega lotimo, pa nimam pojma,« je zamrmral. »Najbrž ni drugega, kot da gremo tja. Pa me prav nič ne veseli. Verjetno nas bo stalo glavo.«

»Kje pa je sploh Trillian?« je vzkliknil Arthur s slabo ponarejeno nebrižnostjo. Jezilo ga je, da ga je Ford oštel zaradi onegavljenja z Bogom groma, ko bi jo vsi skupaj lahko dosti hitreje popihali. Arthur pa je menil, in to mnenje je ponujal vsem po vrsti v presojo, da je ravnal izjemno pogumno in domiselno.

Po prevladujoči oceni njegovo mnenje ni bilo vredno niti smrdljivih dingovih ledvičk. Še bolj pa ga je bolelo, da Trillian ni hotela reči ne bele ne črne, ampak se je izmaknila nekam na samo.

»In kje so moji krompirjevi ocvrtki?« je vprašal Ford.

»Oboje,« je povedal Slartibartfast, ne da bi se ozrl, »je v sobi informacijskih prividov. Zdi se mi, da si skuša vajina mlada prijateljica razjasniti nekatera vprašanja iz galaktične zgodovine. In mislim, da si pri tem pomaga s krompirjevimi ocvrtki.«

Štiriindvajseto poglavje

Napaka je, če mislite, da se dajo resni problemi rešiti samo s krompirjem.

Na primer, nekoč je živelo do blaznosti napadalno ljudstvo, Vražjebojni Silastiki s Striteraksa. Tako so se imenovali, ime njihove armade pa je bilo še dosti bolj grozno. Na srečo so živeli v še zgodnejših časih galaktične zgodovine kot vse, kar smo srečali doslej — pred dvajsetimi milijardami let, ko je bila Galaksija še sveža in mlada in je bila vsaka ideja, za katero se je vredno boriti, še nova.

In prav boj je bil tisto, po čemer so se Vražjebojni Silastiki s Striteraksa posebej odlikovali: in ker so se odlikovali, so to kar naprej počeli. Bojevali so se s svojimi sovražniki (se pravi, z vsemi drugimi) in tudi med seboj. Njihov planet je bil v popolnem razsulu. Površje je bilo posejano z zapuščenimi mesti, ki so bila obdana z zapuščenimi bojnimi stroji, ti pa z globokimi bunkerji, v katerih so živeli Vražjebojni Silastiki in se pretepali med seboj.

Če ste se hoteli spopasti z Vražjebojnim Silastikom, je zadostovalo, da ste se rodili. Že to jim ni bilo všeč in jih je dovolj ujezilo. In če se je Silastik zjezil, jo je nekdo skupil. To je sicer precej naporen življenjski slog, bi utegnil kdo reči, vendar so imeli Silastiki strašansko dosti energije.

Z Vražjebojnim Silastikom ste še najbolje postopali tako, da ste ga samega zaprli v sobo, kajti prej ali slej je premlatil samega sebe.

Sčasoma so ugotovili, da bo treba glede tega nekaj ukreniti, pa so sprejeli zakon, po katerem je moral vsakdo, ki pri svojem običajnem silastiškem delu nosi orožje (policaji, varnostniki, osnovnošolske učiteljice itd), najmanj petinštirideset minut na dan mlatiti po vreči krompirja, da je izgnal (ali izgnala) odvečno napadalnost.

Nekaj časa je šlo prav lepo, dokler se ni nekdo spomnil, da bi bi bilo dosti bolj učinkovito in manj zamudno, če bi raje kar streljali v krompir.

Prebudilo se je novo navdušenje za streljanje vseh sort in vsi so se strašansko razveselili, ko se je čez nekaj tednov ponudila priložnost za novo večjo vojno.

Vražjebojni Silastiki s Striteraksa pa so zasloveli še s svojim drugim dosežkom: postali so prva civilizacija, ki je zmogla presuniti računalnik.

To je bil velikanski, prosto v vesolju plavajoči računalnik, Haktar po imenu, ki je še dandanašnji znan kot eden najzmogljivejših računalnikov vseh časov. Bil je prvi, ki je bil zgrajen po vzorcu naravnih možganov, s tem, da je sleherni celični delec vseboval shemo celote, kar mu je omogočilo, da je razmišljal prožneje in iznajdljiveje, pa tudi to, da je mogel biti presunjen.

Vražjebojni Silastiki s Striteraksa so bili ravno zapleteni v eno od svojih rednih vojn s Težaškimi Greborci s Stuga in pri tem niso uživali tako kot običajno, ker je bilo treba strašno dosti marširati skozi Ožarčena močvirja Cwulzende in čez Ognjeno gorovje na Frazfragi in si z obema terenoma niso bili preveč domači.

Ko so se torej v pretep vključili še Zavratni Štiletovci iz Jajazikstaka in jih prisilili, da so se morali braniti še na novi fronti, ki je potekala skozi Gama votline Karfraksa in po Viharnih ledenikih Varlengootena, so sklenili, da ima vsaka stvar svojo mero, in so ukazali Haktarju, naj jim izdela dokončno orožje.

»Kaj mislite s tem 'dokončno'?« je vprašal Haktar.

»Saj piše v vsakem usranem slovarju!« so odvrnili Vražjebojni Silastiki s Striteraksa in oddrveli nazaj v pretep.

In tako je Haktar izdelal Dokončno orožje.

To je bila zelo zelo majhna bomba, v bistvu čisto preprosta hiperprostorska spojnica, ki naj bi ob vžigu povezala srčiko slehernega večjega sonca s srčikami vseh drugih večjih sonc in s tem spremenila vse Vesolje v eno samo orjaško hiperprostorsko supernovo.

Ko so Vražjebojni Silastiki z njo hoteli razstreliti Zavratnim Štiletovcem skladišče municije v eni od Gama votlin, jih je strašansko ujezilo, ker bomba ni delovala, in so to tudi glasno povedali.

Haktarja je že sama ideja presunila.

Poskušal jim je razložiti, da je o tej zadevi z Dokončnim orožjem dolgo premišljeval in da je dognal, da si ni moč predstavljati posledic neuporabe bombe, ki bi bile hujše kot znane posledice uporabe bombe, in da si je zatorej dovolil vgraditi v načrt bombe majhno napako, in da upa, da bodo vsi prizadeti po treznem razmisleku...

Vražjebojni Silastiki se s tem niso strinjali in so ga spremenili v sončni prah.

Pozneje so si premislili in so uničili tudi bombo z napako.

Potem so si vzeli samo še toliko časa, da so pokazali hudiča Težaškim Greborcem s Stuga in Zavratnim Štiletovcem iz Jajazikstaka, in že so nemudoma odkrili popolnoma nov način, da so se pognali v zrak, na neznansko olajšanje vsakogar v Galaksiji, zlasti Greborcev, Štiletovcev in krompirja.

Vse to si je ogledala Trillian in še zgodbo o Krikkitu. Zatopljena v svoje misli je zapustila sobo informacijskih iluzij in ravno odkrila, da so spet prepozni.

Petindvajseto poglavje

Komaj je vesoljska ladja Bistromat primežikala v objektivno realnost vrh majhne pečine na miljo velikem asteroidu, ki je krožil po samotni večni poti okrog zaklenjenega zvezdnega sestava Krikkit, že je bilo posadki jasno, da bodo lahko samo še priče neizogibnemu zgodovinskemu dogodku.

Niti sanjalo se jim ni, da bodo videli kar dva.

Otrpli, osamljeni in nemočni so stali na robu pečine in sledili dogajanju pod seboj. Iz točke kakih sto sežnjev pod njimi je izviral venec ostrih svetlobnih snopov, ki so krožili po ostro začrtanih lokih.

Dogajanje je bilo slepeče razsvetljeno.

Podaljšek ladijskega polja, ki jim je omogočal, da so stali na prostem, je seveda že spet izkoriščal lahkovernost človeškega razuma: problem, ali jih bo šibka asteroidova masa sploh lahko obdržala, da ne bodo zleteli v vesolje, in to, kaj bodo dihali, je bilo rešeno z metodo kaj-te-briga.

Bela krikkiška bojna ladja je stala sredi zamolklo sivega asteroidovega pečevja in se izmenoma pobliskavala v luči in izginjala v temi. Črne sence ostrih skal so poplesavale v divji koreografiji vrtečih se žarometov.

Enajsterica belih robotov je v sprevodu nesla wikkiški Ključ proti sredini osvetljenega kroga.

Ključ je bil spet sestavljen. Njegovi deli so žareli in se pobliskavali: Jekleni steber (oziroma Marvinova noga) čvrstosti in moči, Zlati tram (ali srce neskončno neverjetnostnega pogona) blagostanja, Pleksijev steber (ali argabutonsko žezlo pravice) znanosti in razuma, Srebrni tram (ali nagrada Rory za najbolj brez-zvezno rabo besede »fuk« v resnem scenariju) in prenovljeni Leseni steber (ali pepel kriketskega čoka, ki naj bi označil smrt angleškega kriketa) narave in duha.

»Najbrž ne moremo napraviti ničesar več,« je živčno vprašal Arthur.

»Ne,« je zavzdihnil Slartibartfast.

Izraz razočaranja, ki je preletel Arthurjev obraz, je bil popolnoma ponesrečen, in ko je opazil, da ga zakriva senca, se je brez obotavljanja prelil v izraz olajšanja.

»Škoda,« je rekel Arthur.

»Nobenega orožja nimamo,« je rekel Slartibartfast, »prav bedasto.«

»Prekleto,« je potihem dodal Arthur.

Ford ni rekel nič.

Tudi Trillian ni rekla nič, vendar na poseben in posebno tehten način. Strmela je v praznino vesolja za asteroidom.

Asteroid je krožil okrog Prašnega oblaka, ki je obdajal počasno ovojnico, v kateri je bil zaprt svet Krikkitovcev, gospodarjev Krikkita in njihovih ubijalskih robotov.

Nemočna gručica ni mogla ugotoviti, ali se krikkiški roboti zavedajo njihove prisotnosti. Lahko so samo domnevali, da se, da pa so glede na okoliščine čisto po pravici prepričani, da se nimajo česa bati. Bili so pred zgodovinsko nalogo in na morebitno občinstvo so lahko gledali samo s prezirom.

»Ta obupni občutek nemoči, kaj?« je spregovoril Arthur, vendar se nihče ni zmenil zanj.

V središču osvetljenega področja, kamor so bili namenjeni roboti, se je v tleh pokazala kvadratna razpoka. Postajala je vse bolj razločna in prav kmalu je bilo očitno, da se iz tal počasi dviga kamnit blok kakih šest čevljev v kvadratu.

Obenem so se zavedeli še drugega gibanja, četudi je bilo skoraj nezaznavno in se sprva ni dalo ugotoviti, kaj se sploh giblje.

Potem je postalo jasno.

Premikal se je asteroid. Prav počasi se je pomikal proti Prašnemu oblaku, kot da ga nezadržno vleče nekakšen nebeški ribič na svojem trnku.

Očitno jih je čakala pot, ki so jo bili že prešli v sobi informacijskih iluzij, zdaj še v živo. Onemeli so čakali. Trillian se je namrščila.

Minila je cela neskončnost. Dogodki so se odvijali z vrtoglavo počasnostjo. Sprednji rob asteroida se je pogreznil v zabrisani zunanji rob Oblaka.

Kmalu jih je zagrnila redka in prelivajoča se megla. Pluli so skoznjo, okoli njih so plesali nejasni obrisi in vrtinci, tako nerazločni v šibki svetlobi, da jih je bilo mogoče zaznati samo s kotičkom očesa.

Prah oblaka je zatemnil svetlobne snope, katerih svetloba se je poigravala po miriadah prašnih delcev.

Trillian je spremljala potovanje z namrščenim čelom, polna lastnih misli.

Nenadoma so bili skozi. Težko bi rekli, ali je trajalo minuto ali pol ure, toda zdaj so bili skozi in pred njimi je zazevala nova praznina, kot bi nekdo preščipnil prostor pred njimi.

Od tod dalje je šlo zelo hitro.

Slepeč curek svetlobe je šinil iz bloka, ki se je bil dvignil za kake tri čevlje iz tal, in iz njega se je prikazal manjši kvader iz pleksija, v katerem so se poigravale mavrične luči.

Kvader je bil globoko izžlebljen s tremi navpičnimi in dvema prečnima brazdama, ki so očitno tvorile ležišče Ključa.

Roboti so stopili h ključavnici, vtaknili vanjo Ključ in se odmaknili. Kvader se je sam od sebe zasukal in prostor okrog njih se je začel spreminjati.

Osvobodil se je svoje prižeme in se napel, da se jim je zdelo, kot bi se jim v strašni bolečini hotele zasukati oči v jamicah. Oslepljeni so strmeli v na novo razkrito sonce, kjer pred nekaj sekundami ni bilo ničesar, niti praznega prostora. Se sekundo ali dve je trajalo, da so se zavedeli in si z rokami zakrili pekoče oči. In v tej sekundi ali dveh so opazili droben prašek, ki se je počasi pomikal čez sončevo ploščo.

Opotekli so se proti ladji in v tem zaslišali zateglo enoglasno pripevanje robotov.

»Krikkit! Krikkit! Krikkit! Krikkit!«

Zmrazilo jih je. Zvok je bil grob, hladen, prazen, turobno kovinski.

Bil je tudi poln zmagoslavja.

Od obeh čutnih pretresov bi skoraj prezrli drugi zgodovinski dogodek.

Zaphod Beeblebrox, edini človek v zgodovini, ki je preživel neposreden napad krikkiških robotov, je pritekel iz krikkiške ladje in mahal s kill-o-zapom.

»O.K.,« je vpil, »od tega trenutka je položaj v mojih rokah!«

Robot, ki je stražil pri ladijskemu vhodu, je neslišno zamahnil z bojnim kijem, ki je pristal na Zaphodovem levem zatilju.

»Kateri zark je bil pa to?« je zinila leva glava in klavrno omahnila na prsi.

Desna glava je budno strmela v daljavo.

»Kdo je bil to?« je vprašala.

Kij je pristal na desnem zatilju.

Zaphod se je zložil po tleh, kolikor je bil dolg in širok.

V nekaj sekundah je bilo vse mimo. Z nekaj streli so roboti za vedno uničili ključavnico. Razklala se je in stopila, da se je njena vsebina razsula v polomljene drobce. Roboti so mrko in, skoraj bi se reklo, nekam zamorjeno odkorakali v ladjo, ki je z glasnim »fop« izginila.

Trillian in Ford sta se divje pognala po strmem pobočju k negibnemu truplu Zaphoda Beeblebroxa.

Šestindvajseto poglavje

»Ne vem,« je povedal Zaphod že nekako sedemintridesetič, »lahko bi me ubili, pa me niso. Mogoče se jim je zdelo, da sem blazno v redu tip ali kaj. Čisto jih razumem.«

Ostali so molče obdržali svoje mnenje o tej teoriji. Zaphod je ležal na hladnih tleh ladijskega mostiča. Hrbet se mu je zvijal od bolečin, ki so vihrale po obeh glavah.

»Mislim,« je zašepetal, »da je s temi električnimi butci nekaj narobe, čisto v osnovi.«

»Programirani so, da vse pobijejo,« je poudaril Slartibartfast.

»To,« je zasopel Zaphod med dvema krčema, »prav to bo.« Ni zvenelo preveč prepričljivo.

»Zdravo, punčka,« je poklical Trillian in upal, da se bo s tem odkupil za stare grehe.

»A je s tabo vse v redu?« je blago vprašala. »Ja,« je odgovoril, »blazno v redu.« »Lepo,« je rekla in se umaknila, da bi v miru premislila. Zastrmela se je v veliki zaslon nad pilotskimi sedeži in ga preklopila na zunanje posnetke. Na enem je bila praznina Prašnega oblaka. Na drugem Krikkitovo sonce. In na tretjem sam Krikkit. Mrzlično je preklapljala med njimi.

»Se pravi, zbogom Galaksija, ne?« je rekel Arthur, se plosknil po kolenih in vstal.

»Ne,« je svečano odvrnil Slartibartfast. »Naša pot je jasna.« Nagubal je čelo, da bi v brazdah lahko gojili manjše koreničje. Vstal je in zakoračil po kabini. Ko je spet spregovoril, ga je to, kar je rekel, tako prestrašilo, da je moral sesti.

»Na Krikkit moramo,« je rekel. Globok vzdih mu je pretresel staro ogrodje, da so skoraj slišali zarožljati oči v jamicah. »Že spet smo klavrno propadli,« je rekel. »Prav klavrno.«

»To je zato,« je mirno pripomnil Ford, »ker nam ne gre zares. Saj sem ti že povedal.«

Iztegnil je noge po plošči z instrumenti in si odsotno čistil nohte.

»Ampak če se ne odločimo za akcijo,« je zatečnaril starec, kot bi se moral upirati nečemu pišmeuharskemu globoko v svoji naravi, »bo vse uničeno, vsi bomo umrli. Tu gre gotovo zares?«

»Pa ne toliko, da bi bil pripravljen tvegati glavo,« je pripomnil Ford. Nadel si je nekakšen prazen nasmeh in ga razkazoval vsem, ki so ga hoteli opaziti.

Slartibartfastu se je tako stališče očitno zdelo zelo zapeljivo, zato se mu je na vso moč upiral. Obrnil se je k Zaphodu, ki je škrtal z zobmi in se potil od bolečin.

»Gotovo se ti kaj zdi,« je rekel, »zakaj so ti prihranili življenje. To je skrajno čudno in nenavadno.«

»Po mojem niti niso dobro vedeli,« je zmignil Zaphod. »Saj sem ti že povedal. Položili so me z najšibkejšim strelom, toliko, da so me omamili, razumeš? Vrgli so me v ladjo, nekam v kot, in se niso več zmenili zame. Kot da bi jih bilo malo sram pred mano. Če sem kaj rekel, so me spet treščili do nezavesti. Blazne pogovore smo imeli. 'Hej... au!' 'Zdravo... au!' 'A mislite... au!' Cele ure smo se tako zabavali.« Spet je trznil.

Prsti so se mu z nečim poigravali. Pokazal je. Bil je Zlati steber — Zlato srce, srce neskončno neverjetnostnega pogona. Samo to in Leseni steber sta preživela uničenje ključavnice.

»Slišim, da imaš kar poskočno ladjo,« je rekel. »Kako bi bilo, ko bi me potegnil do moje, preden greš...«

»Kaj nam ne boš pomagal?« se je zavzel Slartibartfast.

»Nam?« je rezko vprašal Ford. »Komu — nam?«

»Strašansko rad bi še ostal in ti pomagal rešiti Galaksijo,« je pohitel Zaphod in se obrnil na bok, »ampak zdajle imam tak par glavobolov, da bosta vsak hip skotila še celo krdelo malih glavobolčkov. Ko boš naslednjič reševal Galaksijo, pa mirno računaj name. Hej, Trillian, punčka?«

Na kratko se je ozrla.

»Ja?«

»Greva? Na Zlato srce? Po prigode in zabavo in res divje štose?«

»Jaz grem na Krikkit,« je odvrnila.

Sedemindvajseto poglavje

Bil je isti grič, pa vendar ne čisto isti.

Tokrat ni bil informacijski privid. To je bil pravi Krikkit in stali so na njegovih tleh. Blizu, pod drevesi, je stala čudna italijanska restavracija, ki je pripeljala njihova prava telesa na ta resnični, sedanji Krikkit.

Krepka trava pod njihovimi nogami je bila prava, prava bogata črna prst. Prave so bile omamne vonjave dreves. Noč je bila prava noč.

Krikkit.

Za vsakogar, ki ni Krikkitovec, verjetno najnevarnejši kraj v Galaksiji. Svet, ki ni prenesel obstoja drugih svetov in katerega očarljivi, prijazni in bistri prebivalci so rjoveli od groze, divjosti in morilskega sovraštva, če so se znašli pred kom, ki ni bil njihove vrste.

Arthur je vzdrhtel.

Slartibartfast je vzdrhtel.

Ford, začuda, je vzdrhtel.

Ni bilo čudno to, da je vzdrhtel, pač pa to, da je bil sploh z njimi. Toda ko so odpeljali Zaphoda do njegove ladje, je Forda nepričakovano postalo sram, da bi zbežal.

Narobe, si je govoril, narobe, narobe, narobe. Krepko je stisnil k sebi zap, s katerimi so se oborožili v Zaphodovi orožarni.

Trillian je vzdrhtela in se namrščila ob pogledu v nebo.

Tudi to ni bilo več isto. Ni bilo več sivo in prazno.

Medtem ko se je pokrajina okrog njih v dva tisoč letih krikkiških vojn in v borih petih letih krajevnega časa, ki so pretekla, kar so Krikkit pred desetimi milijardami let zaprli v po-časno ovojnico, le malo spremenila, je bilo nebo dramatično drugačno. Na njem so visele medle lučke in velike temne sence.

Visoko na nebu, kamor se noben Krikkitovec nikoli ni ozrl, je bilo Vojno področje ali Robotsko področje - področje velikanskih bojnih ladij in oklepnih stolpov, ki so v svojih nul-o-gravičnih poljih lebdeli nad idilično krikkiško deželo.

Trillian je strmela vanje in razmišljala.

»Trillian,« jo je šepetaje poklical Ford Prefect.

»Ja?« je vprašala.

»Kaj pa počneš?«

»Razmišljam.«

»Ali vedno tako dihaš, kadar razmišljaš?«

»Nisem vedela, da diham.«

»Ravno to me je zaskrbelo.«

»Mislim, da vem...« je rekla Trillian.

»Ššššt!« je v preplahu siknil Slartibartfast in jim z drobno tresočo roko pomignil, naj se umaknejo globlje v senco drevesa.

Na lepem, tako kot prej na posnetku, so se na stezi pod njimi prikazale lučke, le da to ni bila poplesujoča svetloba leščerb, pač pa ostri snopi električnih svetilk — sprememba ni bila posebno dramatična, vendar je gručici pod drevesom vsaka podrobnost pognala srca v divji tek. Tokrat se ni razlegala ubrana pesem o cvetlicah in poljskem delu in mrtvem psičku, slišati je bilo le pritajene glasove v burni debati.

Čez nebo se je s težko počasnostjo zapeljala medla lučka. Arthurja je zgrabila klavstrofobična groza, topli veter mu je zaprl sapo.

Čez nekaj trenutkov so opazili še drugo skupino, ki se jim je bližala z druge strani griča. Ubirala je odločen in nagel korak, luči so tipale v temo in preiskovale okolico.

Poti obeh skupin sta se očitno križali — in ne samo to. Križali sta se ravno v točki, kjer so stali Arthur in tovariši.

Arthur je zaznal rahel šklepet, ko si je Ford dvignil puško k ramenu, in tih ječeč kašelj, ko je Slartibartfast dvignil svojo. V rokah je začutil hladno in nevajeno težo puške in s tresočo roko jo je dvignil.

Z drhtečimi prsti je odpel varovalo in stisnil zaklop za skrajno nevarnost, kakor mu je pokazal Ford. Roke so se mu tako tresle, da bi, če bi v tem trenutku moral v koga ustreliti, verjetno vžgal vanj svoj podpis.

Samo Trillian ni dvignila orožja. Dvignila je obrvi, jih spet spustila in se zamišljeno ugriznila v ustnico.

»A je že kdo od vas pomislil,« je začela, vendar nihče ni bil voljan sodelovati v pogovoru.

Temo je presekal stožec svetlobe izza njihovih hrbtov, in ko so se zasukali, so se znašli pred tretjo skupino Krikkitovcev, ki jih je otipavala s snopi svojih svetilk.

Fordova puška je hudobno zaprasketala, vendar je od nekod šinil vanjo ognjen žarek, da je padla Fordu iz rok.

Nastopil je trenutek čiste groze, sekunda otrplosti, ko nihče ni streljal.

In ob koncu tega trenutka še vedno ni nihče ustrelil.

Znašli so se v obroču bledopoltih Krikkitovcev, preplavljeni z lučjo njihovih svetilk.

Žrtve so strmele v svoje lovce, lovci v žrtve.

»Zdravo?« je spregovoril eden od lovcev. »Oprostite, ampak ali ste vi... tujci?«

Osemindvajseto poglavje

Medtem je, toliko milijonov milj daleč, da si jih pamet ne more več čisto udobno predstavljati, Zaphod Beeblebrox spet pasel svoje muhe.

Popravil je ladjo - se pravi, skrajno pozorno je opazoval pomožnega robota, ko mu jo je popravljal. Zdaj je bila že spet ena najsilnejših in najbolj nenavadnih ladij, kar jih je kdaj bilo. Lahko bi šel z njo kamorkoli, počel karkoli. Vzel je knjigo in polistal po njej, potem pa jo je zagnal v kot. Ugotovil je, da jo je že prebral.

Stopil je h komunikacijskem pultu in vklopil širokofrekvenčni kanal za klic v sili.

»Je kdo za požirek pijače?« je vprašal.

»A je to klic v sili, poba?« je zaprasketal glas z drugega konca Galaksije.

»Imaš mogoče mešalec?« je vprašal Zaphod.

»Piši se kometu v rit.«

»Dobro, dobro,« je zamrmral Zaphod in izključil zvezo. Zavzdihnil je in se usedel. Spet je vstal in odtaval k računalniškemu zaslonu. Pritisnil je nekaj gumbov. Po zaslonu so zamrgolele majhne črne packe in se žrle med seboj.

»Pok!« je vzkliknil Zaphod. »Naaa! Bum bum bum!«

»Zdravo!« se je čez kako minuto veselo oglasil računalnik. »Dosegel si tri točke. Prejšnji najboljši rezultat sedem milijonov petsto sedemindevetdeset tisoč dvesto ...«

»Dobro, dobro,« je zagodrnjal Zaphod in ugasil zaslon.

Spet se je usedel. Vzel je svinčnik in se igral z njim. Tudi v tem kmalu ni našel več pravega veselja.

»Dobro, dobro,« je rekel in odtipkal svoj sedanji in najboljši prejšnji rezultat v računalnik.

Ladja je šinila skozi Vesolje, da je ostal od njega samo še zmazek.

Devetindvajseto poglavje

»Povejte,« je rekel drobni bledi Krikkitovec, ki je stopil iz vrste tovarišev in negotovo obstal v krogu svetlobe, puška pa mu je visela v rokah, kot bi jo samo pridržal nekomu, ki je moral za minuto nekam skočiti, »ali slučajno veste kaj o nečem, čemur se pravi naravno ravnovesje?«

Od ujetnikov ni bilo drugega odgovora kot zmedeno momljanje in godrnjanje. Luč svetilk se je še vedno pasla po njihovih obrazih. Visoko nad njimi v Robotskem področju so temne sence vrvele v nekakšni dejavnosti.

»Saj ni drugega,« je nelagodno povzel Krikkitovec, »ampak nekaj smo slišali o tem, najbrž nič važnega. Ja, potem najbrž ni drugega, kot da vas pobijemo.«

Pogledal je svojo puško, kot da skuša ugotoviti, kje bi bilo treba pritisniti.

»Se pravi,« je rekel in se spet obrnil k njim, »razen če mislile, da bi lahko o čem poklepetali.«

Slartibartfast, Ford in Arthur so otrpnili od presenečenja. Lezlo je navzgor po trupu in se že bližalo možganom, ki so bili zaposleni z odpiranjem in zapiranjem čeljusti. Trillian je zmajevala z glavo, kot bi hotela sestaviti zloženko s potresanjem škatle.

»Skrbi nas, veste,« se je oglasil mož iz skupine, »zaradi tega načrta o vesoljnem uničenju.«

»Ja,« je dodal drugi, »in zaradi naravnega ravnovesja. Zazdelo se nam je, da bi z uničenjem vsega preostalega Vesolja utegnili porušiti naravno ravnovesje. Mi smo vsi zelo za varstvo okolja, veste.« Po tem, kako mu je glas presahnil, je bilo videti, da je nesrečen.

»In za šport,« je glasno dodal nekdo. To je sprožilo klice odobravanja.

»Ja,« se je strinjal prvi, »in za šport...« Nelagodno je ošinil

tovariše in se popraskal po bradi. Zdelo se je, da se skuša prebiti skozi nekakšno globoko notranjo zmedo, kot bi bilo to, kar bi želel povedati, in to, kar misli, brez vsakršne povezave.

»Veste,« je zamomljal, »nekateri smo...« Spet se je ozrl k tovarišem, kot da išče potrditve, in vsi so ga podprli z bodrilnimi vzkliki. »Nekateri,« je povzel, »smo močno zavzeti za športne stike z Galaksijo, in čeprav sprejemam argument, da športa ni treba mešati v politiko, pa mislim, če hočemo imeti športne stike z galaksijo, in to res hočemo, potem je najbrž napak, da bi jo uničili. In sploh vse Vesolje...« glas mu je spet presahnil, »... kar se zdi, da je zdaj v načrtih ...«

»Kk...« je rekel Slartibartfast. »Kk...«

»Hhhh...?« je rekel Arthur.

»Gr...« je rekel Ford Prefect.

»V redu,« je rekla Trillian. »Pa se pogovorimo.« Pristopila je k ubogemu zmedenemu Krikkitovcu in ga prijela za roko. Po videzu je imel kakih petindvajset let, kar pomeni, da jih zaradi čudno skrotovičenega časa na njegovem svetu ob koncu krikkiških vojn pred desetimi milijardami let ni štel več kot dvajset.

Preden je nadaljevala, ga je povedla skozi stožce luči nekaj korakov vstran. Negotovo se je opotekel za njo. Svetlobni snopi so se rahlo povesili, kot da se uklanjajo temu mirnemu tujemu dekletu, ki je v vsem norem temačnem Vesolju edino ustvarjalo vtis, da ve, kaj počne.

Obrnila se je k fantu in ga narahlo prijela za roke. Bil je živa podoba nesreče.

»Povej,« je rekla.

Prvi trenutek ni rekel nič, samo pogled mu je begal od enega njenega očesa do drugega.

»Mi...« je začel, »moramo biti sami... vsaj mislim.« Obraz se mu je nakremžil, pobesil je glavo in stresal z njo, kot bi hotel iztresti kovanec iz prašička. Spet je dvignil pogled. »Zdaj imamo to bombo, veš,« je povedal, »prav majhno bombo.«

»Vem,« je rekla.

Debelo jo je pogledal, kot bi povedala nekaj zelo čudnega o rdeči pesi.

»Častna,« je zatrdil, »zelo zelo majhna je.«

»Vem,« je ponovila.

»Ampak pravijo,« je nadaljeval z enoličnim glasom, »pravijo, da lahko uniči vse, kar obstaja. In to moramo storiti, razumeš. Vsaj mislim. Ali bomo potem res sami? Ne vem. Sicer pa je to najbrž naša usoda.« Pobesil je glavo.

»Karkoli že to pomeni,« je z grobnim glasom dodal nekdo iz gruče.

Trillian je položila nesrečnemu fantu roko okoli ramen in ga pobožala po laseh.

»Je že dobro,« je rekla tiho, vendar dovolj razločno, da so jo slišali vsi v temi za svetilkami, »ni vam treba storiti tega.«

Nežno ga je zagugala.

»Ni vam treba,« je ponovila.

Spustila ga je in stopila korak vstran.

»Rada bi, da mi napravite uslugo,« je rekla in se nepričakovano zasmejala.

»Rada bi,« je spet začela in se spet zasmejala. Potem si je z roko zakrila usta in nadaljevala z resnim obrazom. »Rada bi, da me odpeljete k vašemu voditelju,« in je z roko pokazala na Vojno področje na nebu. Nekako je uganila, da je njihov voditelj tam gori.

Kot da je njen smeh razelektril ozračje, se je od nekod iz ozadja temne gruče razlegla pesem, s katero bi Paul McCartney, če bi jo sam napisal, lahko kupil ves svet.

Trideseto poglavje

Zaphod Beeblebrox se je hrabro plazil po nekakšnem jašku, fant od fare, kot je bil. Sicer je bil zelo zmeden, vendar je trmasto lezel dalje, ker je bil tak junak.

Zmedlo ga je nekaj, kar je pravkar videl, vendar to ni bilo niti pol tako hudo, kot nekaj, kar naj bi pravkar slišal, zato je nemara najbolje, da pojasnimo, kje je pravzaprav bil.

Bil je sredi Robotskega področja, mnogo milj nad površjem planeta Krikkit.

Ozračje je bilo tu redko in je sorazmerno slabo ščitilo pred raznimi žarki in drugimi rečmi, ki utegnejo prileteti iz vesolja.

Svojo zvezdno ladjo Zlato srce je parkiral med temne gmote, ki so se gnetle po krikkiškem nebu, in odkorakal naravnost v največjo in najimenitnejšo vesoljsko zgradbo, pri sebi pa je imel samo svoj zap in nekaj proti glavobolu.

Znašel se je v dolgem in širokem, slabo razsvetljenem hodniku, kjer se je lahko skrival, dokler ni premislil naslednjega koraka. Skrival se je, ker je od časa do časa prikorakal mimo krikkiški robot, in četudi je v njihovih rokah prebil nekaj očarljivih uric, mu spomin na prestane bolečine ni dal, da bi prenapenjal svojo srečo ali kakor je že temu rekel.

Med drugim je smuknil tudi v sobo, ki je bila pravzaprav velika in prav tako slabo razsvetljena dvorana.

V resnici je bil to muzej z enim samim primerkom — z razbitino vesoljske ladje. Bila je obupno polomljena in ožgana, vendar je zdaj, ko je izpopolnil svoje znanje galaktične zgodovine, kar je je bil zamudil, ko je v šoli brez uspeha nagovarjal deklico v sosednjem robo-učnem predelku k seksu, lahko prav bistro uganil, da je to ladja, ki je pred tolikimi milijardami let priletela skozi Prašni oblak in sprožila vso zgodbo.

Vendar, in to ga je zmedlo, je bilo z ladjo nekaj narobe.

Bila je prav prepričljivo razbita. Tudi ožgana je bila dovolj prepričljivo, vendar je že dokaj bežen ogled izkušenega očesa razkril, da to ni prepričljiva vesoljska ladja. Bila je kot model v naravni velikosti — solidna shema. Z drugimi besedami, prišla bi zelo prav, če bi se nenadoma odločili, da si sami zgradite vesoljsko ladjo, pa ne bi vedeli, kako se temu streže. Nikakor pa ni bilo verjetno, da bi sama lahko kamorkoli poletela.

Še vedno si je belil glavo s tem — pravzaprav si jo je ravno dobro začel beliti — ko je opazil, da so se na drugem koncu dvorane odprla vrata in da sta vstopila dva krikkiška robota, oba rahlo slabe volje.

Prav nič ga ni imelo, da bi se zapletel z njima, in ker je sklenil, da je opreznost mati junaštva, strahopetnost pa mati opreznosti, se je hrabro skril v omaro.

Kot se je pokazalo, je bila omara pravzaprav vrh jaška, ki je vodil skozi zaščitno loputo v širok prezračevalni predor. Spustil se je vanj in našli smo ga, ko se je ravno plazil po njem.

V predoru mu ni bilo prav nič všeč. Bilo je temno in skrajno neudobno, zeblo ga je, pa še strah ga je bilo povrhu. Ob prvi priložnosti — to je bil nov jašek kakih sto sežnjev naprej - je splezal ven.

Tokrat se je znašel v manjši sobi, ki je bila videti kot obveščevalni računski center. Občepel je v tesnem temačnem prehodu med veliko računalniško omaro in steno.

Prav hitro je ugotovil, da v prostoru ni sam. Hotel se je že jadrno posloviti, vendar ga je pritegnil pogovor, tako da je napeto prisluhnil.

»Za robote gre, gospod,« je rekel glas. »Nekaj je narobe z njimi.«

»Kaj natanko?«

To sta bila glasova krikkiških vojnih poveljnikov. Vsi vojni poveljniki so živeli na nebu v Robotskem vojnem področju in so bili v glavnem nedovzetni za čudne dvome in negotovosti, ki so napadale njihove rojake na površju planeta.

»Torej, gospod, mislim, da je kar v redu, da zmanjšujemo njihovo udeležbo v operacijah in da bomo sprožili supernovo bombo. V tem kratkem času, kar smo se rešili iz ovojnice...«

»Preidite k stvari.«

»Roboti nič več ne uživajo, gospod.«

»Kaj?«

»Kaže, da so zamorjeni od vojne, gospod. Nekakšna naveličanost nad svetom oziroma, moral bi reči, nad Vesoljem.«

»No, to je v redu, saj jih imamo zato, da ga uničijo.«

»Ja, že, gospod, samo da jim to postaja vse težje. Kot da jih je napadla določena mehkoba. Težko se spravijo k delu. Kot da so brez jajc.«

»Kaj hočete reči?«

»Torej, gospod, mislim, da so zaradi nečesa zamorjeni.«

»Kaj pa čvekate, pri Krikkitu?«

»No, v zadnjih nekaj praskah so šli v bitko, dvignili orožje na strel, potem pa kot da bi si rekli: pa kaj? Čemu, v kozmičnem smislu, nam je tega treba? In potlej so kar malo utrujeni in slabe volje.«

»In kaj počnejo potem?«

»V glavnem rešujejo kvadratne enačbe. Pošastno težke, na vsak način. In potlej se kujajo.«

»Kujajo?«

»Ja, gospod.«

»Kje ste pa že slišali, da bi se robot kujal?«

»Ne vem, gospod.«

»Kaj pa to šumi?«

To je bil Zaphod Beeblebrox, ki je odhajal, ker se mu je že vrtelo v glavi.

Enaintrideseto poglavje

V globoki temi je sedel pohabljen robot. Že dolgo časa je tako sedel in molčal. Bilo mu je hladno in vlažno, toda kot robot teh reči ne bi smel opaziti. S silnim naporom volje jih je vendarle opazil.

Njegovi možgani so bili pripreženi k osrednji razumski enoti krikkiškega vojnega računalnika. V tej pripregi ni prav nič užival, osrednja razumska enota krikkiškega vojnega računalnika pa tudi ne.

Krikkiški roboti so to kovinsko bitje klavrne postave pobrali iz močvirij Zeta Squornupine, in to zato, ker so v trenutku prepoznali njegovo orjaško inteligenco in korist, ki bi jo lahko imeli od nje.

Niso pa računali s spremljajočimi osebnostnimi motnjami, ki se zaradi mraza, vlage in samote v njegovem novem bivališču niso prav nič omilile.

Novo delo ga ni niti malo osrečilo.

Če odštejemo vse drugo, je tudi usklajevanje vojaške strategije celega planeta zaposlilo le drobcen del njegovega silnega razuma, ves preostali del pa se je neznansko dolgočasil. Rešil je že vse večje matematične, fizikalne, kemijske, biološke, sociološke, filozofske, etimološke, meteorološke in psihološke probleme vsega Vesolja razen lastnih, in to trikrat zapovrstjo, tako da res ni imel več kaj početi, pa se je lotil skladanja otožnih popevčic brez spremljave, celo brez melodije. Zadnja je bila uspavanka.

»Ves svet je upihnil sveče,« je žužnjal,

»tema me objeti neče,

ker pač vidim infra rdeče.

Uh, sovražim noč.«

Premolknil je, da bi zbral umetniški in čustveni zagon za naslednjo kitico:

»Zdajle se odpravim leč,

bele robo-ovce štet,

'lahko noč' mi je odveč.

Uh, sovražim noč.«

»Marvin,« je siknilo iz kota.

Glava se mu je sunkovito dvignila, da je malo manjkalo, pa bi se mreža drobnih elektrod, s katerimi je bil povezan z osrednjim krikkiškim vojnim računalnikom, raztrgala.

Poklop na prezračevalnem jašku se je odprl in ena od para skuštranih glav je pokukala v sobo, medtem ko jo je druga nenehoma suvala, ker se je tako živčno ozirala gor in dol po preduhu.

»Oh, ti si,« je zamomljal robot, »saj bi si lahko mislil.«

»Ej, poba,« je osuplo vprašal Zaphod, »a si ti prepeval?«

»Ja,« je priznal Marvin z grenkobo v glasu, »taka silna radoživost me je navdala.«

Zaphod je dvignil glavo do vratu skozi loputo in se razgledal.

»A si sam?« je vprašal.

»Ja,« je rekel Marvin. »Ves truden sedim tu, bol in reva sta mi edini tovarišici. In seveda velikanski razum. In neskončna žalost. In...«

»Ja, ja,« je pokimal Zaphod. »In kaj imaš ti z vsem tem?«

»Tole,« je rekel Marvin in z manj pokvarjeno roko pokazal na elektrode, ki so ga povezovale s krikkiškim računalnikom.

»Potlej,« je nerodno začel Zaphod, »si mi pa najbrž ti rešil življenje. Dvakrat.«

»Trikrat,« je povedal Marvin.

Zaphodova glava se je sunkoma obrnila (medtem ko je druga s sokoljim pogledom motrila popolnoma napačno smer) in ravno še videla, kako se je smrtonosni beli robot za njegovim hrbtom zvil in se začel smoditi. Opotekel se je nazaj in se sesedel ob steni. Zdrsnil je na tla in vstran, glavo je vrgel nazaj in neutolažljivo zaihtel.

Zaphod se je obrnil k Marvinu.

»Tvoj pogled na življenje mora biti res nekaj veličastnega,« je pripomnil.

»Rajši ne sprašuj,« je odvrnil Marvin.

»Saj ne bom,« je rekel Zaphod in res ni. »Hej,« je dodal, »a veš, da si sila pri tem poslu.«

»Kar najbrž pomeni,« je pripomnil Marvin, ki je za ta logični preskok potreboval samo eno desettisočmilijonbilijontriljoninko svojih razumskih sposobnosti, »da me ne misliš spraviti od tod ali kaj podobnega?«

»Poba, saj veš, kako bi rad?«

»Ampak ne boš.«

»Ne.«

»Razumem.«

»Krasno delo opravljaš.«

»Saj,« je rekel Marvin. »Zakaj bi nehal ravno zdaj, ko sem ga dobro zasovražil.«

»Moram poiskati Trillian in fante. Saj res, se tebi kaj zdi, kje bi bili? Cel planet imam na izbiro. Lahko bi trajalo.«

»Prav blizu so,« je otožno odvrnil Marvin. »Lahko si jih ogledaš od tod, če hočeš.«

»Ponje moram,« je odločno pribil Zaphod. »Mogoče potrebujejo pomoč, ne?«

»Mogoče bo bolje,« je z nenadno avtoriteto razsodil Marvin, »da jih spremljaš od tod. To mlado dekle,« je nepričakovano dodal, »je eno najmanj nevednih nerazumnih organskih oblik življenja, kar jih nisem imel časti ne spoznati.«

Zaphod se je nekaj trenutkov prebijal skozi ta blodnjak zanikanih stavčnih členov in presenečen obstal pri izhodu.

»Trillian?« je rekel. »To je še otrok. Čedna, ja, ampak muhasta. Saj veš, kako je z ženskami. Ali pa mogoče ne veš. Najbrž res ne. Če pa veš, mi ni treba praviti. Vključi prenos!«

»... do kraja zmanipulirani.«

»Kaj?« se je začudil Zaphod.

To je bila Trillian. Obrnil se je.

Stena, ob kateri je ihtel krikkiški robot, se je razsvetlila in razkrila prizor, ki se je dogajal neznano kje v krikkiškem Robotskem področju. Bilo je kot nekakšna sejna dvorana — Zaphod ni prav dobro videl, ker je ihteči robot zakrival večino zaslona.

Poskusil ga je premakniti, vendar je bil robot tako mlahavo težak od svoje bolečine, pa še v roko ga je poskusil ugrizniti, da je pač skušal gledati okrog njega, kolikor se je dalo.

»Samo premislite,« je nadaljevala Trillian, »vaša zgodovina je zbirka divje neverjetnih dogodkov. In verjemite mi, da se na neverjetne dogodke spoznam. Že vaša popolna odrezanost od Galaksije je sumljiva. Tu na samem galaktičnem robu, pa še obdani s Prašnim oblakom. To je zrežirano. Očitno.«

Zaphod je skoraj ponorel od besa, ker ni mogel videti slike. Robotova glava mu je zakrivala ljudi, ki jim je Trillian govorila, njegov večnamenski bojni kij je zakrival ozadje, komolec, ki si ga je v globoki boli pritiskal ob čelo, pa je zakrival Trillian.

»Potem,« je povzela Trillian, »ta vesoljska ladja, ki je treščila na vaš planet. To je pa res verjetno, kaj? A se vam kaj sanja, kako majhna je verjetnost, da bi zablodela vesoljska ladja po naključju presekala orbito planeta?«

»Eha,« je vzkliknil Zaphod, »saj ne ve, pri žarku, kaj govori. To ladjo sem videl. Ponaredek. Brez zveze.«

»Sem si mislil, da je,« se je oglasil Marvin iz svoje kletke za Zaphodovim hrbtom.

»O ja?« je rekel Zaphod. »Zdaj lahko govoriš. Zdaj ko sem ti povedal. Sicer pa ne vidim, kakšno zvezo ima to s čimerkoli.«

»In zlasti še,« je nadaljevala Trillian, »da bo treščila na natanko edini planet v Galaksiji, ali pa zaradi mene v vsem Vesolju, ki bo ob pogledu nanjo odrevenel v šoku. Ne veste, kako neverjetno je to? Jaz tudi ne, tako strašansko majčkena je ta verjetnost. Že spet režija. Ne bi se čudila, če bi se pokazalo, da je ladja ponaredek.«

Zaphod je le nekako odmaknil robotov kij. Pokazale so se zmedene in osuple postave Forda, Arthurja in Slartibartfasta.

»Oho, pazi!« je razburjeno zavpil. »Fantje se dobro držijo. Hura, hura! Le dajte jim vetra!«

»In kako je z vso to tehnologijo,« je govorila Trillian, »ki ste si jo očitno postavili kar čez noč? Večina civilizacij bi potrebovala tisoče let za to. Nekdo vas je krmil s potrebnim znanjem in vas gnal v to smer.

Saj vem, saj vem,« je dodala v odgovor na neviden medklic, »vem, da se niste zavedali, kaj se dogaja. Saj prav v tem je stvar. Nikoli se niste ničesar zavedali. Kot s to supernovo bombo.«

»Kako pa vi veste zanjo?« je vskočil nevidni glas.

»Vem pač,« je odgovorila Trillian. »In zdaj hočete, naj verjamem, da ste dovolj bistri za tako bleščeče odkritje, obenem pa tako trapasti, da ne veste, da bi šli k vragu tudi sami. To ni samo trapasto, to je veličastno zabito.«

»Oho, kaj pa je s to bombo?« je strahoma vprašal Zaphod.

»Supernova bomba?« je rekel Marvin. »To je čisto čisto majhna bomba.«

»A ja?«

»Ki lahko izbriše Vesolje in toto,« je dodal Marvin. »Pametna ideja, če vprašaš mene. Sicer jim pa ne bo delovala.«

»Zakaj pa ne, če je tako bleščeč izum?«

»Izum je že bleščeč,« je povedal Marvin, »samo oni niso. Preden so jih zaprli v ovojnico, so ravno dokončali načrte. Zadnjih pet let so jo sestavljali. Mislijo, da so naredili vse prav, pa niso. Prav tako zabiti so kot vse organsko življenje. Uh, so zoprni.«

Trillian je nadaljevala.

Zaphod je poskusil odvleči krikkiškega robota za nogo, vendar je brcal in renčal, nazadnje pa je vnovič planil v jok. Potem se je na lepem zvrnil po tleh in še naprej glasno izražal svoja čustva, ne da bi bil komurkoli v napoto.

Trillian je stala sama sredi dvorane, bila je utrujena, toda žarečih oči.

V vrstah pred njo so sedeli bledopolti in zgubani Gospodarji Krikkita. Ne da bi se za svojo dolgo poveljniško mizo tudi malo zganili, so strmeli vanjo v nemočnem strahu in sovraštvu.

Pred njimi, enako daleč od poveljniške mize in sredine dvorane, kjer je stala Trillian kot pred sodnim zborom, je bil postavljen kake štiri čevlje visok bel steber. Vrh njega je ležala majhna bela krogla, tri ali štiri palce v premeru.

Ob njej je stal krikkiški robot s svojim večnamenskim bojnim kijem.

»V resnici,« je razložila Trillian, »ste tako noro zabiti« (Hudo se je potila. Zaphodu se je zdelo, da si tako neprivlačnega dejanja v tem trenutku ne bi smela privoščiti), »tako ste zabiti, da dvomim, prav močno dvomim, da bi znali brez Haktarjeve pomoči v zadnjih petih letih bombo tudi pravilno sestaviti.«

»Kdo je ta tip Haktar?« je vprašal Zaphod in se našopiril.

Če je Marvin odgovoril, ga Zaphod ni slišal. Vso pozornost je usmeril k zaslonu.

Eden od krikkiških starešin je robotu dal znak z roko. Robot je vzdignil kij.

»Tu ne morem nič,« je rekel Marvin. »Ta je na posebnem vezju.«

»Počakaj,« je rekla Trillian.

Starešina je spet neopazno pomignil. Robot je obstal. Trillian nenadoma ni bila več prepričana v svojo presojo.

»In odkod ti veš vse to?« je vprašal Zaphod Marvina.

»Iz računalniških podatkov,« je povedal Marvin. »Vse mi je dostopno.«

»Vi ste čisto drugačni, kajne,« je nagovorila Trillian Gospodarje, »čisto drugačni od svojih rojakov na tleh. Vse življenje ste preživeli tu gori, brez zaščite ozračja. Tu ste zelo dovzetni. Vaše ljudi je zelo strah, veste, nočejo, da storite to. Izgubili ste stik z njimi, zakaj se raje sami ne prepričate?«

Starešini je pošlo potrpljenje. Spet je dal znak z roko, ki je bil natanko nasproten prejšnjemu znaku.

Robot je zamahnil s kijem. Zadel je malo belo kroglo.

Ta mala bela krogla je bila supernova bomba.

Zelo zelo majhna bomba, ki naj bi napravila konec vsemu Vesolju.

Supernova bomba je zletela po zraku. Treščila je v zadnjo steno dvorano in jo grdo ogrebla.

»Kako pa ona vse to ve?« je vprašal Zaphod.

Marvin je kujavo molčal.

»Najbrž samo blefira,« je menil Zaphod. »Ti ubogi otrok, ne bi je smel pustiti same.«

Dvaintrideseto poglavje

»Haktar!« je poklicala Trillian. »Kaj spet napletaš?«

Iz teme, ki je vse ovijala, ni bilo odgovora. Trillian je napeto čakala. Bila je prepričana, da se ni zmotila. Ozirala se je v mrak, iz katerega je pričakovala nekakšen odgovor. Pa je bila samo hladna tišina.

»Haktar!« je spet poklicala. »Rada bi ti predstavila svojega prijatelja Arthurja Denta. Hotela sem že oditi z Bogom groma, pa mi ni pustil, in to mu štejem v dobro. Takrat sem spoznala, kam v resnici spadam. Na žalost je Zaphoda preveč strah, zato sem pripeljala Arthurja. Sicer pa ne vem, čemu ti vse to pripovedujem.«

»Hoj!« je zaklicala. »Haktar!«

In potem se je oglasilo.

Prišlo je šibko in nejasno, kot glas, ki ga iz velike daljave prinese veter, napol glas napol spomin.

»Pridita oba ven,« je govoril glas. »Obljubim, da bosta popolnoma na varnem.«

Na hitro sta se spogledala in potem stopila ven, v snop luči, ki je lil skozi odprto loputo ladje Zlato srce v motno zrnato temo Prašnega oblaka.

Arthur jo je poskusil prijeti za roko, da bi jo pomiril in ohrabril, pa mu ni pustila. Zato je trdneje zgrabil svojo letalsko potovalko s pločevinko grškega olivnega olja, brisačo, zmečkanimi razglednicami Santorina in drugo šaro, da bi pomiril in ohrabril njo.

Stala sta sredi niča in na njem.

Tintast, praškast nič. Zrnca uprašenega računalnika so se med rahlim vrtinčenjem od časa do časa motno zasvetlikala, ko so ujela medel sončni žarek. Sleherni delec računalnika, sleherni drobec prahu, je nosil v sebi medlo in neznatno sliko celote. Ko so Vražjebojni Silastiki s Striteraksa spremenili računalnik v sončni prah, so ga s tem samo pohabili, ne pa tudi uničili. Šibko, neopazno polje je obdržalo delce v rahli medsebojni povezanosti.

Arthur in Trillian sta stala, oziroma bolj lebdela, sredi tega čudnega pojava. Nista imela kaj dihati, vendar tačas to ni bilo važno. Haktar je držal obljubo. Bila sta na varnem. Do nadaljnjega.

»Nič drugega vama ne morem ponuditi v znak gostoljubnosti,« je tiho spregovoril Haktar, »kot optične prevare. Vendar je lahko tudi z optičnimi prevarami udobno, če nimate drugega.«

Glas je zamrl, iz mraka pa se je medlo izoblikovala dolga baržunasta paisleyska zofa.

Arthur je komajda še prenesel dejstvo, da je bila to prav ista zofa, ki se je bila pojavila pred njim na poljanah predzgodovinske Zemlje. Imelo ga je, da bi tulil in brcal od jeze nad Vesoljem, ki kar naprej zbija z njim take ponorele šale.

Trudoma se je pomiril in sedel na zofo - prav previdno. Tudi Trillian se je usedla.

Bila je resnična.

Oziroma če že ni bila resnična, jima je vsaj nudila oporo, in ker je prav to tisto, čemur zofe služijo, je bila to po edinem preskusu, ki kaj pomeni, resnična zofa.

Glas v sončnem vetru je spet zašuštel.

»Upam, da vama je udobno,« je rekel.

Prikimala sta.

»In rad bi vama čestital za točnost vajinega sklepanja.«

Arthur je hitro pojasnil, da on sam ni nič sklepal, da je bila to Trillian. Da ga je samo povabila s seboj, ker ga pač zanimajo stvari o življenju, Vesolju in sploh vsem.

»To so stvari, ki zanimajo tudi mene,« je dahnil Haktar.

»No, potem bi lahko kdaj kaj poklepetali,« je menil Arthur. »Mogoče ob skodelici čaja.«

Prav počasi se je pred njima izoblikovala lesena mizica, na kateri je stal srebrn čajnik, vrček za mleko iz riževega porcelana, sladkornica iz riževega porcelana in dve skodelici s krožničkoma, prav tako iz riževega porcelana.

Arthur je iztegnil roko, vendar je bilo vse samo igra svetlobe. Naslonil se je nazaj na zofo, ki je bila tudi privid, vendar takšen, da ga je bilo telo pripravljeno sprejeti.

»Zakaj misliš,« je vprašala Trillian, »da moraš uničiti Vesolje?«

Malo težko ji je bilo govoriti v praznino, kjer ni bilo nič, na kar bi usmerila pozornost. Haktar je to očitno opazil. Votlo se je namuznil.

»Če bo to te vrste sestanek,« je rekel, »si pa privoščimo še primerno okolje.«

In pred njima se je izoblikovalo nekaj novega. Bila je meglena podoba kavča — psihiatričnega kavča. Usnje, s katerim je bil prevlečen, se je razkošno svetilo, ampak tudi to je bila samo optična prevara.

Da bi bila slika popolna, so se na vseh straneh zarisale medle sence z lesom opaženih sten. In potem se je na kavču pojavila podoba Haktarja samega, podoba, od katere so ščemele oči.

Kavč je bil običajne velikosti za psihiatrični kavč — pet ali šest čevljev dolg.

Računalnik je bil običajne velikosti za črn vesoljski računalniški satelit — kakih tisoč milj v premeru.

Oči so ščemele od občutka, da drugi res sedi na prvem.

»Dobro,« je odločno spregovorila Trillian. Vstala je z zofe. Imela je občutek, da ji skušajo podtakniti preveč udobja in jo pripraviti, da bi sprejela preveč prividov.

»Zelo dobro,« je rekla. »Ali znaš ustvariti tudi resnične stvari? Mislim trdne predmete?«

Spet je pred odgovorom nastopil premor, kot bi uprašeni Haktarjev razum moral šele zbrati svoje misli iz milijonov in milijonov milj, kolikor je bil razpršen.

»Ah,« je rekel, »misliš na vesoljsko ladjo.«

Zdelo se je, kot da drsijo misli mimo njiju in skoznju, tako kot valovi po etru.

»Ja,« je priznal, »znam.«

»Vendar je za to treba neznansko mnogo napora in časa. Vse kar zmorem v svojem... razpršenem stanju, so namigi in spodbude. Namigi in spodbude. In namigi...«

Haktarjeva podoba na kavču se je zamajala in vzvalovila, kot bi se le s težavo ohranjala.

Potem se je spet zbral.

»Spodbujam in usmerjam lahko,« je rekel, »le drobce vesoljske snovi - tu majcen meteor pa gručico molekul, tam spet nekaj vodikovih atomov — da se gibljejo v isto smer. Spodbujam jih v skupnost. Lahko jih tudi napeljem na to, da zavzamejo trdno obliko, ampak to traja veke.«

»Torej, ali si napravil model zablodele vesoljske ladje?« je spet vprašala Trillian.

»Mm... sem,« je zamrmral Haktar. »Napravil sem ... nekaj reči. Lahko jih tudi premikam. Napravil sem tudi vesoljsko ladjo. To se mi je zdelo še najpametnejše.«

Arthurja je nekaj pičilo, da je pobral svojo potovalko, ki je ležala na zofi, in jo trdno stisnil.

Meglice starodavnega Haktarjevega razuma so se vrtinčile okoli njiju, kot bi jih preganjale hude sanje.

»Pokesal sem se, to vesta,« je otožno zamrmral. »Pokesal sem se sabotaže, ki sem jo podtaknil Vražjebojnim Silastikom v svojih načrtih. Nisem imel pravice, da odločam o teh stvareh. Zgrajen sem bil, da izpolnim svojo nalogo, in takrat je nisem. S tem sem zanikal lastni obstoj.«

Haktar je vzdihnil in molče sta čakala, da bo nadaljeval svojo zgodbo.

»Imela sta prav,« je začel na dolgo. »Čisto nalašč sem vzgajal planet Krikkit, da so postali drugi Vražjebojni Silastiki in da so zahtevali od mene načrt bombe, ki sem ga prvič sabotiral. Ovil sem se okoli planeta in ga razvajal po svoje. Pod vplivom dogodkov, ki sem jih zrežiral, in vplivati znam dobro, so se naučili sovražiti kot obsedeni. Moral sem jih pripraviti do tega, da so se preselili na nebo. Na tleh je bil moj vpliv prešibak.

Brez mene seveda, v času, ko so bili vklenjeni v po-časno ovojnico, so postali njihovi odzivi zmedeni in prav nič niso znali sami.

Ah, saj, saj,« je dodal, »saj sem skušal samo izpolniti svojo nalogo.«

In prav počasi in postopoma so podobe v meglicah začele bledeti in se topiti.

Na lepem je ugašanje prenehalo.

»Tu je seveda še vprašanje maščevanja,« je navrgel Haktar z ostrino v glasu, ki je prej ni bilo čutiti.

»Ne pozabita,« je pojasnil, »da so me razsuli v sončni prah in me potem milijarde let pustili tako pohabljenega in nemočnega. Po pravici me ima, da bi izbrisal vesolje. Tudi vaju bi imelo, verjemita.«

Spet je premolknil, ko so se skozi Oblak pripodili vrtinci.

»Ampak predvsem sem skušal izpolniti svojo nalogo,« je dodal s prejšnjim umirjenim glasom. »Ah, saj.«

Trillian je vprašala: »Ali ti je žal, da nisi uspel?«

»Mar nisem uspel?« je zašepetal Haktar. Podoba računalnika na psihiatrovem kavču je spet začela bledeti.

»No, no,« se je oglasil pridušeno. »Ne, neuspeh me zdaj ne boli.«

»Ali veš, kaj morava storiti?« je vprašala Trillian z uradno hladnim glasom.

»Ja,« je odgovoril Haktar, »razpršila me bosta. Uničila bosta mojo zavest. Kar izvolita — po vsej tej večnosti si želim samo še pozabe. Če še nisem izpolnil svoje naloge, je zdaj prepozno. Hvala in lahko noč.«

Zofa je izginila.

Čajna mizica je izginila.

Izginila sta tudi kavč in računalnik. Opaženih sten ni bilo nikjer več. Arthur in Trillian sta se na znani čudni način vrnila v Zlato srce.

»Torej,« je rekel Arthur, »to je zdaj to.«

Plameni pred njim so šinili visoko v zrak in se takoj polegli. Se nekaj drobnih jezičkov in ni jih bilo več, za njimi je ostal samo kupček pepela od nekdanjega Lesenega stebra narave in duha.

Postrgal je pepel s plošče gama-žarkovnega ražnja, ki so ga imeli na ladji, in ga spravil v papirnato vrečko, potem pa se je vrnil na mostič.

»Mislim, da bi ga morali vrniti,« je rekel. »Zelo močno sem prepričan o tem.«

S Slartibartfastom sta se o tem že sporekla in starcu je bilo kmalu zadosti, pa je odšel. Vrnil se je na svojo ladjo Bistromat, se divje spri z natakarjem in izginil v popolnoma subjektivno zamišljeno vesolje.

Do prepira je prišlo zaradi Arthurjeve zamisli, da bi vrnili pepel na Lordovo igrišče za kriket v istem trenutku, kot je bil ugrabljen, ker bi se bilo zaradi tega treba vrniti v času za dan ali kaj takega, in natanko to je primer odvečnega in neodgovornega šušmarjenja s časom, proti čemur se borijo v kampanji za resnični čas.

»Saj,« je rekel Arthur, »ampak poskusi to pojasniti glavnemu sodniku,« in potem se o zadevi sploh ni hotel več pogovarjati.

»Mislim,« je rekel in utihnil. Spregovoril je zato, ker ga prvič nihče ni hotel poslušati, utihnil pa je zato, ker je bilo precej očitno, da bo tudi tokrat enako.

Ford, Zaphod in Trillian so napeto strmeli v zaslon. Haktar je izginjal pod pritiskom vibracijskega polja, ki ga je vanj črpala ladja Zlato srce.

»Kaj je rekel?« je vprašal Ford.

»Mislim, da sem slišala 'Kar je bilo, je bilo ... Izpolnil sem svojo nalogo...'« je zbegano odgovorila Trillian.

»Mislim, da bi morali to vrniti,« je rekel Arthur in dvignil vrečko s pepelom. »Zelo močno sem prepričan o tem.«

Triintrideseto poglavje

Sonce je mirno sijalo na prizor popolnega razdejanja.

Dim se je še vedno valil čez požgano travo po sledi krikkiških robotov, ki so ukradli Pepel. Skozi dim so panično begali ljudje, se zaletavali, spotikali čez nosila, marsikdo pa je končal tudi v zaporu.

Policaj je poskusil aretirati Ovečenega Velepoteža zaradi žaljivega obnašanja, vendar visokemu sivozelenemu tujcu ni mogel preprečiti, da bi se vrnil v svojo ladjo in vsemu v posmeh odletel, tako da je nastala še večja panika.

Sredi vsega tega sta se, že drugič to popoldne, nenadoma udejanila Arthur Dent in Ford Prefect, ki sta se teleportirala z ladje Zlato srce na orbiti okrog planeta.

»Vse bom razložil!« je vpil Arthur. »Imam Pepel. Tu v tej vrečki.«

»Mislim, da te nič kaj ne poslušajo,« je menil Ford.

»Razen tega sem tudi pomagal rešiti Vesolje,« je dopovedoval Arthur vsakomur, ki ga je hotel poslušati, z drugimi besedami — nikomur.

»To bi jih moralo zadeti kot strela,« se je potožil Fordu.

»Pa jih ni,« je zmignil Ford.

Arthur je zaustavil policaja, ki je pritekel mimo.

»Oprostite,« je rekel. »Pepel! Tule ga imam. Prejle so ga ukradli oni beli roboti. Tule v vrečki ga imam. Bil je del Ključa do počasne ovojnice, razumete, in, no, sicer pa ostalo lahko sami uganete, stvar je v tem, da ga imam in kam naj ga denem?«

Policaj mu je povedal, kam naj si ga dene, vendar si Arthur ni mogel misliti drugega, kot da je govoril v prispodobi.

Brez miru je taval okrog.

»Kaj res nikogar ne zanima?« je zakričal. Mimo je pritekel možak in ga sunil v komolec, tako da mu je vrečka padla iz rok in se je vsebina razsula po tleh. Arthur je strmel v raztrgano vrečko in stiskal zobe.

Ford ga je poklical.

»Bi zdaj šel?«

Arthur je globoko zavzdihnil. Ozrl se je po planetu Zemlja, prepričan, da je to zadnjikrat.

»Dobro,« je rekel.

V tem trenutku je skozi vse redkejši dim zagledal vratca za kriket, ki so kot po čudežu še vedno stala.

»Samo malo počakaj,« je naročil Fordu. »Ko sem bil še majhen...«

»Mi boš že pozneje povedal.«

»... sem bil ves nor na kriket, veš, čeprav nisem bil posebno dober.«

»Ali pa sploh ne, če ti je vseeno.«

»In vedno sem sanjal o tem, prav neumno, da bom nekega dne igral Ha igrišču Lord's.«

Ozrl se je po panični množici. Nihče ne bo nič opazil.

»Dobro,« je naveličano rekel Ford. »Pa daj. Tamle te bom počakal,« je dodal, »in se dolgočasil.« Usedel se je na zaplato osmojene trave.

Arthur se je spomnil, da je ob njunem prvem obisku v tem popoldnevu žogica pristala v njegovi torbi, pa je zdaj pobrskal po njej.

Že jo je našel, ko se je spomnil, da to ni ista torba. Vendar je bila med grškimi spominki tudi žogica.

Vzel jo je in jo podrgnil ob boku, pljunil nanjo in jo spet podrgnil. Odložil je potovalko. Sklenil je, da bo to opravil, kot se spodobi.

Prevrgel si je trdo rdečo žogico iz roke v roko, da bi si zapomnil njeno težo.

S čudovito brezskrbnostjo je lahkotno stekel proč od vratc. Odločil se je za srednjo hitrost, zato si je odmeril dovolj dolg zalet.

Pogledal je v nebo. Ptice so se spreletavale po njem, nekaj belih oblakov je lenobno drselo čezenj. Zrak je drhtel od policijskih in reševalnih siren in vpitja, njega pa je navdajala čudna radost, kot da se ga vse to ne tiče. Končno bo lahko vrgel žogo na igrišču Lord's.

Obrnil se je in nekajkrat zakopal s svojo domačo copato po tleh. Napel je ramena, vrgel žogico v zrak in jo spet ujel.

Pognal se je v tek.

Opazil je, da ga pri vratcih čaka igralec s kijem.

Krasno, je pomislil, tako bo vse še malo bolj...

Ko so ga noge prinesle bliže, je razločil več podrobnosti.

Igralec, ki je pripravljen stal pri vratcih, ni bil iz angleškega moštva. Tudi ne iz avstralskega. Bil je iz moštva krikkiških robotov. Hladni, kruti beli robot-ubijalec, ki se po vsem sodeč ni bil vrnil z drugimi v ladjo.

Precej različnih misli se je zgnetlo na kupu v Arthurjevih možganih, ustaviti pa se ni mogel. Bilo je, kot da je čas skoraj obstal, strašno strašno počasi je polzel naprej, Arthur pa se ni mogel ustaviti.

Tekel je kot skozi gost sirup, počasi je sklonil glavo in pogledal svojo roko, tisto, v kateri je držal trdo rdečo žogico.

Noge so se mu še vedno počasi, toda neustavljivo, poganjale naprej, on pa je strmel v brezvoljno roko. Žogica je žarela v globokem rdečem siju in nepravilno utripala. Noge pa so ga še vedno neizprosno nosile proti vratcem.

Spet se je ozrl h krikkiškemu robotu, ki je neomahljivo mirno in odločno stal pred njim s pripravljenim kijem. V očeh mu je gorel hladen hipnotičen ogenj, da Arthur ni mogel odtrgati pogleda od njih. Zdelo se mu je, kot da strmijo vanj s konca predora — ne na levi ne na desni ni bilo ničesar.

Med mislimi, ki so se mu gnetle v glavi, so bile tele:

Sam sebi se je zdel grozen tepec.

Zavedel se je, da bi bil moral dosti pozorneje prisluhniti celi vrsti stvari, ki jih je slišal, delcem stavkov, ki so zdaj topotali po njegovih možganih, tako kot so njegove noge topotale proti točki, kjer bo neizogibno moral vreči žogico krikkiškemu robotu, ki jo bo neizogibno zadel s kijem.

Spomnil se je Haktarja, ko je dejal: »Mar nisem uspel? Neuspeh me ne skrbi.«

Spomnil se je omembe poslednjih Haktarjevih besed: »Kar je bilo, je bilo, izpolnil sem svojo nalogo.«

Spomnil se je Haktarjevega priznanja, da je napravil »nekaj reči«.

Spomnil se je nenadnega sunka v svoji potovalki, zaradi česar jo je takrat v Prašnem oblaku trdneje zgrabil.

Spomnil se je, da se je moral vrniti v času za nekaj dni, da je ponovno obiskal igrišče Lord's.

Spomnil se je tudi, da ni posebno vešč metalec.

Začutil je, kako se mu roka dviga v zamah in kako vse trdneje stiska žogico, za katero je zdaj zagotovo vedel, da je supernova bomba, ki jo je zgradil Haktar sam in mu jo podtaknil, bomba, ki bo namah povzročila prezgodnji konec Vesolja.

Upal in molil je, da ni posmrtnega življenja. Potem se je zavedel, da je v tem protislovje, pa je samo še upal, da ni posmrtnega življenja.

Strašno bi ga bilo sram pred vsemi temi množicami ljudi.

Upal je, srčno in močno je upal, da še vedno tako slabo zadeva, kot se je spomnil iz otroških let, kajti to je bila še edina stvar, ki je ločila ta trenutek od vesoljnega uničenja.

Čutil je topot svojih nog, čutil je, kako se mu roka spušča v zamah, začutil je, da so se mu noge zapletle v potovalko, ki jo je po neumnosti pustil na svojem zaletišču, začutil je, kako z vso težo pada, ker pa mu je bila glava prepolna vseh drugih stvari, je popolnoma pozabil treščiti na zemljo — in res tudi ni.

Stokajoč od presenečenja se je vzpel v zrak, v desnici pa je še vedno trdno stiskal žogico.

Zavrtel se je in se prekopicnil, ker ni obdržal nadzora.

Obrnil se je proti tlom in se strmo spustil, žogico pa je odvrgel v varno razdaljo.

Od zadaj se je pognal nad osuplega robota. Njegov večnamenski bojni kij je bil še vedno dvignjen, vendar na lepem ni imel nobene tarče.

V nenadnem navalu blazne moči je iztrgal robotu kij, izvedel sijajen bočni obrat, se v divjem zagonu spet pognal navzdol in z enim samim norim zamahom odbil robotu glavo z ramen.

»A zdaj greš?« je vprašal Ford.

Epilog:

O življenju, Vesolju in sploh vsem

In nazadnje so spet potovali.

Vmes je že nastopil trenutek, ko je bilo Arthurju Dentu zadosti. Rekel je, da mu je bistromatični pogon razodel, da sta čas in razdalja eno, da sta razum in Vesolje eno, da sta zaznava in resničnost eno in da dlje ko človek potuje, bolj ostane na istem mestu, in da bi pri vsem tem raje nekaj časa miroval in si malo uredil misli, ki so zdaj eno z Vesoljem, tako da to ne bi smelo trajati predolgo, in potem bi se malo odpočil, vadil letenje in se naučil kuhati, česar si je že od nekdaj želel. Pločevinka grškega olivnega olja je bila zdaj njegova najdragocenejša lastnina in povedal je, da mu je način, kako se je nepričakovano spet pojavila v njegovem življenju, še poglobil ta občutek enosti vseh stvari, ob kateri se mu ...

Zazehal je in zaspal.

Ko so se zjutraj pripravljali, da ga odložijo na miren in idiličen planet, kjer nikogar ne bo motilo, kadar ga bo prijelo, da bi spet tako govoril, so nenadoma ujeli računalniški klic na pomoč, pa so skrenili s poti, da vidijo, kaj je.

Majhna, vendar po vsem videzu nepoškodovana vesoljska ladja tipa Merida je plesala po praznini poskočno polko. Bežen računalniški pregled je razkril, da je z ladjo vse v redu, z njenim računalnikom tudi, da pa je pilot nor.

»Napol nor, napol nor,« je zagotavljal, ko so ga v blodnjah prenesli na svojo ladjo.

Bil je časnikar Zvezdnih novic. Dali so mu pomirjevalo in poslali Marvina, naj mu dela družbo, dokler ne bo obljubil, da bo govoril po pameti.

»Poročal sem s sojenja,« je povedal po dolgem času. »Na Argabutonu.«

Dvignil se je na izsušene roke, oči so mu divje žarele. Beli lasje so mu vihrali, kot bi hoteli pomahati nekomu v sosednji sobi.

»Le mirno, le mirno,« je rekel Ford. Trillian mu je blago položila roko na ramo.

Mož je spet omahnil na ležišče in se zastrmel v strop ladijske ambulante.

»Sam proces zdaj ni važen,« je povedal, »ampak nastopila je priča... priča... neki človek... Prak po imenu. Čuden in težaven. Nazadnje so mu morali vbrizgati sredstvo, da bi govoril resnico, napoj resnice.«

Oči so se mu nemočno zavrtele.

»Dali so mu preveliko mero,« je hripavo zašepetal. »Mnogo preveliko.« Zaihtel je. »Najbrž so roboti sunili zdravnika v komolec.«

»Roboti?« je ostro vprašal Zaphod. »Kakšni roboti?«

»Nekakšni beli roboti,« je hripavo zašepetal mož. »Vdrli so v sodno dvorano in ukradli sodniško žezlo, argabutonsko žezlo Resnice, prav grdo reč iz pleksija. Ne razumem, čemu jim bo.« Spet je zaihtel. »In najbrž so sunili zdravnika v roko...«

Z glavo je počasi in žalostno odmajal na eno pa na drugo stran, oči so se mu spet zavrtele.

»In ko se je sojenje spet nadaljevalo,« je pripovedoval med ihtenjem, »so postavili Praku nadvse nesrečno vprašanje. Rekli so mu, naj pove resnico, vso resnico in nič drugega kot resnico. Samo, ali ne razumete?«

Spet se je vzpel na komolce in zakričal:

»Dali so mu mnogo preveliko dozo!«

Zgrudil se je in tiho ječal: »Mnogo preveliko, mnogo preveliko, mnogo preveliko ...«

Prijatelji ob postelji so se molče spogledali. Oblivala jih je kurja polt.

»In kaj se je zgodilo?« je nazadnje vprašal Zaphod.

»Oh, povedal jo je,« je besno odvrnil mož, »po mojem jo še vedno pripoveduje. Čudne, strašne stvari... strašno, strašno!« je zavreščal.

Poskusili so ga pomiriti, pa se je spet vzpel na komolce.

»Strašne, nerazumljive stvari,« je kričal, »stvari, od katerih bi človek znorel!«

Divje je strmel v poslušalce.

»Ali v mojem primeru napol znorel. Veste, jaz sem časnikar,« je dodal.

»Hočete reči,« je vprašal Arthur, »da ste navajeni gledati resnici v oči?«

»Ne,« je osuplo odkimal možak. »Hočem reči, da sem si našel izgovor in jo predčasno popihal.«

Omahnil je v blodnje, iz katerih se je prebudil le še enkrat in to prav na kratko.

Ob tej priložnosti so izvedeli naslednje:

Ko je postalo jasno, kaj se dogaja, in so ugotovili, da Praka ni mogoče ustaviti, da je tu pred njimi resnica v svoji dokončni in absolutni obliki, so dali sodišče izprazniti.

Ne samo izprazniti, temveč tudi zapečatiti, in to s Prakom vred. Okrog zgradbe so postavili jeklen zid, za dobro mero pa so jo obdali še z bodečo žico, z električno mrežo, z jarkom s krokodili in s tremi močnimi armadami, da nikomur več ne bi bilo treba poslušati Prakove resnice.

»Škoda,« je menil Arthur. »Jaz bi pa prav rad slišal, kaj ima povedati. Najbrž ve tudi za Vprašanje na Dokončni odgovor. Vedno mi je bilo žal, da ga nismo mogli izvedeti.«

»Izmisli si število,« je rekel računalnik, »katerokoli število.«

Arthur je povedal računalniku telefonsko številko informacij na železniški postaji King's Cross, ker je menil, da mora gotovo tudi ta nečemu služiti in da se bo morda zdaj pokazal njen smisel.

Računalnik je pokrmil število na novo sestavljenemu neverjetnostnemu pogonu.

V relativnostni teoriji pove snov prostoru, kako se mora ukriviti, prostor pa pove snovi, kako se mora gibati.

Ladja Zlato srce je naročila prostoru, naj se zavozla, in se lepo parkirala znotraj jeklenega oklepa argabutonske sodne palače.

Sodna dvorana je bila velik, temačen in resnoben prostor, očitno namenjen Pravici in ne na primer Užitku. Tam gotovo ne bi priredili gostije — vsaj ne uspešne. Okolje bi goste prehudo zamorilo.

Stropi so bili visoki, obokani in zelo temni. Pod njimi so plahutale zloslutne sence. Klopi in opaž po stenah in stebrih so bili izrezljani iz najtemnejših in najbolj mrkih dreves, kar jih je bilo najti v grozljivem Arglebardskem gozdu. Mogočni črni sodni oder, ki je gospodoval nad sredino dvorane, je bil prava pošast mrakobnosti. Če se je sončnemu žarku kdaj posrečilo smukniti tako globoko v osrčje argabutonske pravice, se je gotovo pri priči obrnil in smuknil spet ven.

Arthur in Trillian sta vstopila prva, Ford in Zaphod pa sta jima junaško krila hrbet.

Sprva je bila vse sama tema in puščoba. Njihove stopinje so votlo odmevale po prostoru. To je bilo nenavadno. Zunaj so bile vse obrambne črte še na mestu in v pripravljenosti, to je preveril računalnik. Torej, so domnevali, pripovedovanja resnice še ne more biti konec.

Pa ni bilo nikjer nič.

Potem pa, ko so se jim oči navadile na temo, so v kotu opazili temnordeče žarenje, za njim pa živo senco. Namerili so vanjo svetilke.

Prak se je naslanjal na klop in neslišno kadil cigareto.

»Zdravo,« je rekel in jim bežno pomahal. Njegov glas je odmeval po dvorani. Bil je majhne postave in štrlečih las. Sedel je sklonjen naprej, z glavo in koleni je neprestano migal. Globoko je potegnil dim.

Strmeli so vanj.

»Kaj se tu dogaja?« je vprašala Trillian.

»Nič,« je rekel možak in pomignil z rameni.

Arthur je obrnil svetilko naravnost v njegov obraz.

»Mislili smo,« je rekel, »da tu pripoveduješ resnico, vso resnico in nič drugega kot resnico.«

»Oh, to,« se je začudil Prak. »Ja. Saj sem jo. Ampak sem že končal. Tega ni niti približno toliko, kot si ljudje predstavljajo. Je pa vmes precej smešnih reči.«

Na vsem lepem je izbruhnil v dobre tri sekunde obsedenega krohota in prav tako nenadoma nehal. Potem je sedel, migal z glavo in koleni. S čudnim polnasmeškom je vlekel cigareto.

Ford in Zaphod sta stopila iz sence.

»Povej nam o tem,« je rekel Ford.

»Oh, zdaj se ničesar več ne spomnim,« je odvrnil Prak. »Premišljeval sem o tem, da bi si kaj zapisal, pa najprej nisem mogel najti svinčnika, potlej se mi pa ni zdelo več vredno.«

Nastopil je dolg premor, da so vsi kar čutili, kako se je Vesolje za drobec postaralo. Prak je strmel v svetilko.

»Ničesar?« je končno vprašal Arthur. »Prav ničesar se ne moreš spomniti?«

»Ne. Razen tega, da je bila večina najboljših štosov o žabah, tega se spomnim.«

In že je spet rigal v krohotu in topotal z nogami.

»Nekaterih stvari o žabah sploh ne bi verjeli,« je zasopihal. »Pridite, si bomo poiskali žabo. Fant, odslej bom gledal nanje čisto drugače!« Poskočil je na noge in veselo zaplesal na mestu. Potem je spet potegnil iz cigarete.

»Poiščimo žabo, da se ji bom lahko nasmejal,« je predlagal. »Sicer pa, kdo pa ste?«

»Prišli smo pote,« je rekla Trillian in nalašč ni skrila razočaranja v svojem glasu. »Meni je ime Trillian.«

Prak je pomigal z glavo.

»Ford Prefect,« je rekel Ford Prefect in zmignil z rameni.

Prak je pomigal z glavo.

»In jaz,« je spregovoril Zaphod, ko je ocenil, da je nastopila spet primerno globoka tišina za lahkotno objavo nadvse tehtnega dejstva, »sem Zaphod Beeblebrox.«

Prak je pokimal z glavo.

»Kdo je pa ta?« je vprašal in pomignil z ramo proti Arthurju, ki je tiho stal ob strani, zatopljen v razočarane misli.

»Jaz?« se je zavzel Arthur. »Oh, jaz sem Arthur Dent.«

Prak je izbuljil oči.

»Brez heca?« je vzkliknil. »Ti si Arthur Dent? Tisti Arthur Dent?«

Opotekel se je, se prijel za trebuh in se zvil v krčevitem krohotu.

»Blazno, da sem kdaj srečal tebe!« je hlipal med valovi smeha. »Poba, ti si naj... uh, ob tebi še žabe mrknejo!«

Lajal in krulil je od smeha. Zvrnil se je na hrbet čez klop. Tulil in cvilil je kot histeričen. Brcal je z nogami po zraku in se tolkel po prsih. Počasi je jenjal in samo še sopel. Spet si jih je ogledal. Pogledal je še Arthurja. Spet je zarjul v krohotu. Nazadnje je omagal in zaspal.

Arthur je obstal s trepetajočimi ustnicami, medtem ko so ostali odnesli nezavestnega Praka na ladjo.

»Preden smo pobrali Praka,« je začel Arthur, »sem hotel oditi. Tudi zdaj si to želim, in to čimprej.«

Ostali so tiho prikimali, tišino je motil samo povsem zadušen in oddaljen histerični smeh, ki se je širil iz Prakove kabine na najbolj oddaljenem koncu ladje.

»Izprašali smo ga,« je nadaljeval Arthur, »oziroma vi ste ga izprašali — jaz, kot vemo, mu ne smem blizu — o vsem, pa v resnici ni dosti povedal. Razen bežnih drobcev in nekaterih reči o žabah, ki jih nočem niti slišati.«

Ostali so se trudili, da bi ohranili resen videz.

»Veste, da znam ceniti dobro šalo,« je povzel Arthur in premolknil, da so se ostali nehali režati.

»Torej, znam ceniti...« Spet je premolknil in prisluhnil tišini. Zares je bila tišina, in prišla je prav nepričakovano.

Prak je bil tiho. Cele dneve jih je spremljal nenehen obseden krohot, ki ga je le včasih prekinilo obdobje polglasnega hihitanja ali kratkega spanca. Arthurjeva duša se je zvijala v napadih preganjavice.

To ni bila tišina spanca. Oglasil se je brenčač. Pogled na kontrolno ploščo jim je povedal, da jih kliče Prak.

»Ni mu dobro,« je tiho spregovorila Trillian. »Nenehen smeh mu je popolnoma izpil telo.«

Arthurju so trznile ustnice, rekel pa ni nič.

»Najbolje, da pogledamo, kaj je z njim,« je rekla Trillian.

Trillian je prišla iz kabine z resnim obrazom.

»Hoče, da prideš k njemu,« je rekla Arthurju, ki je bil ves mrk in zapet. Roke je pogreznil globoko v žepe svoje domače halje in se skušal spomniti česa, kar ne bi zvenelo zamerljivo. Naj se zdi še tako krivično, nič mu ni prišlo na misel.

»Prosim,« je dodala Trillian.

Zmignil je in vstopil, še vedno ves mrk in zapet, kljub odzivu, ki ga je s tem vedno sprožil pri Praku.

Pogledal je svojega mučitelja, ki je tiho ležal na postelji, izmozgan in pepelnat. Njegovo dihanje je bilo čisto plitvo. Ford in Zaphod sta stala ob strani kot dva štora.

»Nekaj si me hotel vprašati,« je s tihim glasom spregovoril Prak in suho pokašljal.

Že ob kašlju se je Arthur ves napel, vendar je popustilo.

»Kako to veš?« je vprašal.

Prak je medlo zmignil. »Ker je res,« je odvrnil preprosto.

Arthur je razumel.

»Ja,« je precej zapeto zategnil. »Res sem imel vprašanje. Oziroma, v resnici sem imel odgovor. Hotel sem zvedeti, kaj je vprašanje.«

Prak je razumevajoče pokimal in Arthur se je malo odtajal.

»To je... no, to je dolga zgodba,« je začel, »ampak vprašanje, ki me zanima, je Dokončno vprašanje življenja, Vesolja in vsega. Vemo samo, da je Odgovor dvainštirideset, kar je rahlo zoprno.«

Prak je spet pokimal.

»Dvainštirideset,« je ponovil. »Ja, točno.«

Utihnil je. Sence spominov in misli so preletele njegov obraz, tako kot preletijo zemljo sence oblakov.

»Bojim se,« je končno spregovoril, »da se Vprašanje in Odgovor medsebojno izključujeta. Poznanje enega logično izključuje poznavanje drugega. Nemogoče je, da bi kdaj poznali oboje o istem Vesolju.«

Spet je utihnil. Po Arthurjevem obrazu se je razlezlo razočaranje in se vleglo na svoje običajno mesto.

»Razen,« je rekel Prak in se trudil, da bi izvlekel pravo misel, »če bi se to zgodilo, se zdi, da bi se Vprašanje in Odgovor preprosto izničila in vzela s sabo še Vesolje, ki bi ga potem nadomestilo nekaj še bolj čudaškega in nerazumljivega. Čisto mogoče je, da se je to že zgodilo,« je dodal s šibkim nasmeškom, »vendar je to povezano z določeno mero nedoločnosti.«

Stresel ga je rahel hehet.

Arthur se je usedel na pručico.

»Oh, dobro,« je razočarano rekel, »upal sem samo, da bo tudi za to kak razlog.«

»Ali poznaš zgodbo o Razlogu?« je vprašal Prak.

Arthur je rekel, da ne, in Prak je rekel, da je vedel, da ne ve.

Pa jo je povedal.

Neke noči, je začel, se je pojavila vesoljska ladja nad planetom, kjer še nikoli niso videli nobene. Planet je bil Dalforsas, ladja pa prav ta. Pojavila se je kot bleščeča nova zvezda, ki neslišno drsi čez nebo.

Člani primitivnega plemena z Mrzlega gričevja, ki so se gnetli okrog večernega ognja in srkali svojo kadečo se pijačo za lahko noč, so s tresočimi se prsti kazali v nebo in prisegali, da so videli znamenje, znamenje, ki so jim ga poslali bogovi, naj se končno dvignejo in pobijejo hudobne kneze s Planjav.

V visokih stolpih svojih palač so se knezi Planjav ozrli v nebo in, videč žarečo zvezdo, v njej nezmotljivo prepoznali znamenje svojih bogov, naj vzamejo orožje in dokončno opravijo s prekletimi plemeni z Mrzlega gričevja.

In na sredi med obojimi so se prebivalci Gozda ozrli v nebo in videli znamenje nove zvezde in ga sprejeli s strahom in skrbjo, kajti četudi še nikoli niso videli česa podobnega, so natanko vedeli, kaj to znamenje napoveduje, in v obupu povesili glave.

Vedeli so, da je znamenje, ko pride deževje.

Znamenje je, ko deževje preneha.

Znamenje je, če se dvignejo vetrovi.

Znamenje je, ko vetrovi potihnejo.

Znamenje je, če se v deželi opolnoči na dan polne lune skoti kozlič s tremi glavami.

Če se v deželi sredi popoldneva skoti popolnoma normalna mačka ali prase brez porodnih komplikacij ali pa se rodi otrok s privihnjenim noskom, je tudi v tem pogosto treba videti znamenje.

Torej ne more biti dvoma, da je nova zvezda na nebu znamenje še posebno veličastne sorte.

In sleherno novo znamenje je pomenilo vedno isto stvar — da se bodo knezi Planjav in plemena z Mrzlega gričevja spet spopadli na življenje in smrt.

To samo po sebi še ne bi bilo tako slabo, če si knezi Planjav in plemena z Mrzlega gričevja za svoj spopad ne bi vedno izbrali ravno Gozda, in če je v teh spopadih ne bi vedno najhuje skupili prav prebivalci Gozda, četudi se jih, kolikor so lahko sami presodili, stvar ni prav nič tikala.

In tako so včasih, po posebno hudih bojih, prebivalci Gozda poslali sla bodisi k voditelju knezov s Planjav bodisi k poglavarju plemen z Mrzlega gričevja in zahtevali, naj jim pove razlog za tako neznosno ravnanje.

In voditelj, katerikoli že, je posadil sla ob svojo stran in mu počasi in potrpežljivo pojasnil razlog, s posebnim poudarkom na številnih podrobnostih.

In najhuje je bilo, da je bil razlog zelo dober. Bil je prav očiten, smiseln in neizpodbiten. Sel je povesil glavo, navdala ga je žalost in sram ga je bilo, da ni že sam sprevidel, kako zapleten in neizprosen je ta naš svet in s kakšnimi težavami in nasprotji se mora človek sprijazniti, če naj živi v njem.

»Ali zdaj razumeš?« je vprašal voditelj.

Sel je nemo prikimal.

»In ti je jasno, da so te bitke neizogibne?«

Spet je nemo prikimal.

»In da morajo potekati ravno v Gozdu in da je za vse prizadete, vključno s prebivalci Gozda, najbolje, da je tako?«

»Ee...«

»Gledano dolgoročno.«

»Ee, ja.«

In sel je sprevidel razlog in se je vrnil k svojim v Gozd. Ko pa je bil spet med njimi, med potjo po Gozdu v senci dreves, je nenadoma ugotovil, da se od vsega razloga spominja samo, kako strašno jasen se mu je zdel dokaz. Samega razloga pa se pri najboljši volji ni mogel spomniti.

In to je bilo prebivalcem Gozda seveda v veliko tolažbo, ko so plemena in knezi naslednjič pridrveli skozi Gozd z ognjem in mečem in pobili vse, na kar so naleteli na svoji poti.

Prak je premolknil in vzneseno zakašljal.

»Jaz sem bil sel,« je povedal, »po spopadih, ki jih je sprožila vaša ladja in ki so bili še posebno srditi. Mnogo naših ljudi je pomrlo. Mislil sem, da jim bom prinesel Razlog. Odšel sem k voditelju knezov in ta mi ga je razložil, na poti domov pa se mi je raztopil v glavi kot sneg na soncu. To je bilo pred mnogimi leti in odtlej se je marsikaj zgodilo.«

Pogledal je Arthurja in se prav nežno zahihital.

»Se nečesa se spomnim iz napoja resnice. To ni o žabah. Poslednje sporočilo Boga svojemu stvarstvu. Bi radi slišali?«

Nekaj časa niso vedeli, ali naj ga jemljejo resno.

»Čisto zares,« je rekel. »Častna. Resno mislim.«

Prsa so mu šibko zaplala, boril se je za zrak. Glava se je rahlo zagugala.

»Ko sem ga prvič slišal, ni napravilo name posebnega vtisa,« je rekel, »če pa se zdaj spomnim, kakšen vtis je name napravil knezov Razlog, in kako se ga prav kmalu sploh nisem mogel več spomniti, se mi zdi, da ima v sebi dosti več. Bi radi zvedeli, kaj je? Bi?«

Nemo so pokimali.

»Sem si kar mislil. Če vas tako zanima, je še najbolje, da si ga greste sami pogledat. Napisano je s trideset čevljev visokimi ognjenimi črkami na vrhu gorovja Quentulusa Quazgarja v deželi Sevorbeupstry na planetu Preliumtarn, tretjem po vrsti od sonca Zarss v galaktičnem odseku QQ7 J Gama. Čuva ga Lajestični Vantrašel iz Loba.«

Temu sporočilu je sledil dolg premor, ki ga je nazadnje pretrgal Arthur.

»Oprosti, kje že?«

»Zapisano je,« je ponovil Prak, »s trideset čevljev visokimi ognjenimi črkami na vrhu gorovja Quentulusa Quazgarja v deželi Sevorbeupstry na planetu Preliumtarn, tretjem po vrsti...

»Oprosti,« je vpadel Arthur, »na katerem gorovju?«

»Na gorovju Quentulusa Quazgarja v deželi Sevorbeupstry na planetu..

»V kateri deželi? Nisem čisto dobro razumel.«

»Sevorbeupstry, na planetu...«

»Sevorbe- ... kako že?«

»Oh, zaboga,« je rekel Prak in v jezici izpustil dušo.

Naslednje dni je Arthur razmišljal o tem sporočilu, vendar se je odločil, da se mu ne bo dal premamiti, pa je vztrajal pri svojem prvotnem načrtu, da mu najdejo miren planetič, kjer se bo naselil in užival mirno odmaknjeno življenje. Glede na to, da je dvakrat v enem samem dnevu rešil Vesolje, se mu je zdelo, da bi v prihodnje smel jemati stvari nekoliko laže.

Odložili so ga na planet Krikkit, ki je spet postal idiličen pastirski svet, čeprav so mu tamkajšnje pesmi včasih šle malo na živce.

Dosti časa je posvetil letenju.

Naučil se je sporazumevati s pticami in prav kmalu odkril,

da so njihovi pogovori neznansko dolgočasni. Vse samo o hitrostih vetra, vzgonskih razmerjih, krilnih razponih, obtežbah, pa še nekaj o jagodičevju. Žal, je odkril, ko se naučite ptičjega govora, hitro ugotovite, da ga je zrak venomer kar prepoln, samega ljubega čvekanja. In ne da se mu uiti.

Zaradi tega je kmalu opustil ta šport in se naučil živeti na tleh in uživati v tem, kljub obilici čvekanja, ki ga je slišati tudi tam.

Nekega dne, ko si je na poti čez polje ravno mrmral prekrasno melodijo, ki jo je bil pred kratkim slišal, se je z neba spustila srebrna vesoljska ladja in pristala pred njim.

Odprla se je loputa, na tla se je spustil mostič in po njem je prikorakalo visoko sivo-zeleno bitje ter se ustavilo pred njim.

»Arthur Phili...« je reklo, potem pa ga je ostro premerilo in zapičilo pogled v svojo beležnico. Namrščilo se je. In ga spet pogledalo.

»Saj tebe sem že, ne?« je vprašalo.