NOVA OBZORJA FIZIKE

Srečko Šorli

Ko sem dobil v roke knjigo Nova obzorja fizike, sem doživel neke vrste prelep šok.

Tisto, kar sem sam doživel v stanju, ki ga je svetovno znani psiholog Abraham Maslow poimenoval vrhunska izkušnja (peak experience), je Srečko Šorli natančno ubesedil, razčlenil in utemeljil na način, ki je enostavno genialen. Končno si je nekdo drznil spojiti fizikalno in duhovno vedenje o svetu in življenju v njem. Kot vsako pionirsko delo, bo tudi ta knjiga najbrž deležna marsikatere kritike s strani

"stroke", vendar si upam trditi, da bo njena splošno priznana vrednost v bodočnosti samo naraščala. Dobili smo temeljno delo o razumevanju sveta.

Jan Cvitkovič

Vsak pogled na svet kakor tudi vsaka fizikalna teorija nam daje določeno sliko sveta, ki je sama sebi omejitev, kajti seže le do svojih obzorij. Z osebno rastjo širimo naša obzorja, vidimo in doživljamo več in globlje, podobno je v fiziki: vsaka nova teorija razširi obzorja našega razumevanja in doživljanja vesolja in življenja nasploh.

V življenju večkrat ovržemo stari pogled in ga nadomestimo z novejšim, takšnim, ki nam bolje ustreza, nam omogoča naš razvoj, lepota fizike pa je v tem, da starih teorij največkrat ne ovrže, ampak jih umesti v novejše, ki so bolj univerzalne od prejšnjih. Tako na primer »Einsteinova fizika« razloži zakaj planeti pri kroženju okrog sonca prehitevajo, kar »Newtonovi fiziki« ni uspelo razložiti, hkrati pa »Einsteinova fizika« ne negira »Newtonove fizike«, postavlja jo le v večji okvir, razširi njena obzorja. Fizika ima mehanizme stalnega »samo-preverjanja«, vsaka teorija namreč mora biti potrjena z eksperimentom, kjer se določen pojav izmeri z ustreznimi instrumenti. Potem fiziki preverijo ali z meritvami dobljeni rezultati ustrezajo teoretičnim izračunom.

Glavna lastnost vsake fizikalne teorije je, da njena veljavnost vključuje možnost, da bi lahko bila napačna. V fiziki ni »absolutnih resnic«, za vsako teorijo ki opisuje določen pojav, velja, da je le opis pojava, ki je seveda lahko izboljšan.

Določena teorija je veljavna, dokler se z eksperimentom ne dokaže, da za določen pojav ne velja. Takrat začnejo fiziki razmišljati o izpopolnitvi te teorije, ki bi razširila obzorja in opisala s svojim izpopolnjenim matematičnim modelom tudi novi pojav. Konec 19. stoletja so fiziki odkrili, da ima svetloba konstantno hitrost: če se od svetlobnega vira oddaljujemo ali približujemo, ostane hitrost svetlobe nespremenjena. Newtonova fizika ni zmogla opisati te izredne lastnosti svetlobe.

Fiziki so začeli razmišljati o novem matematičnem modelu, ki bi opisoval tudi konstantnost svetlobne hitrosti. Nemški matematik Hermann Minkowski je razvil 4 dimenzionalno geometrijo, kjer je četrta dimenzija X4 produkt časa in svetlobne hitrosti, Einstein pa je ta model uspešno uporabil za opis hitrosti svetlobe kot konstante za mirujoče in gibajoče se opazovalce. Fizika je slavila novo zmago, pojavilo pa se je nerazumevanje, namreč, fiziki so začeli dojemati čas kot četrto dimenzijo prostora, čeprav sam matematični model Minkowskega jasno pove, da je četrta dimenzija produkt časa in svetlobne hitrosti in ne čas sam. V začetku 20.

stoletja je v fiziki prevladalo mnenje, da je prostor-čas osnovna »arena«, v kateri se dogaja vesolje. Ideja časa kot četrte dimenzije prostora ni bila nikoli preverjena z eksperimentom, to drži ali ne, o tem večina fizikov še danes ni pripravljena razmišljati.

Stoletje po Einsteinu sem postavil nov model časa, kjer je čas le numerični red, se pravi zaporedje sprememb v vesolju. Za osnovno »areno« vesolja je izbral tri dimenzionalni kvantni vakuum, ki ga je zasnoval že pred stoletjem nemški fizik Max Planck. Po Plancku je vesoljni prostor sestavljen iz majhnih tri dimenzionalnih volumnov prostora, lahko si to predstavljamo, kot da je prostor sestavljen iz zelo majhnih mehurčkov, ki se med seboj povezujejo. V kvantnem vakuumu je čas, ki ga merimo z urami le zaporedje sprememb, se pravi le matematična količina.

Avtor ne zanika obstoja časa, daje mu le nov pomen: čas ni več četrta dimenzija prostora v kateri se dogajajo spremembe, čas je le matematično zaporedje sprememb, ki se dogajajo v tri dimenzionalnem kvantnem vakuumu. To novo pojmovanje časa je izredno razširilo obzorja fizike, uspešno opisuje vrsto pojavov, ki jih model prostor-časa ni uspel vključiti v svoj okvir. O tem bo še veliko govora v nadaljevanju.

S tem novim pogledom postaja čas matematična količina, ki obstaja v vesolju neodvisno od fizikov in njihovih meritev. Nekateri fiziki 21 stoletja razmišljajo, kot na primer ameriški fizik Max Tegmark, da matematika obstaja v vesolju neodvisno od človekovega uma in da se materialno vesolje giblje in razvija po zakonih matematičnega vesolja. Takšno razmišljanje resnično širi obzorja fizike, saj predvideva, da obstoj »matematičnega vesolja« ne temelji na materiji ali energiji, ki ju današnja fizika priznava kot edini možni obliki v vesolju. Razvil sem model časa, kjer le-ta ni materija, niti energija, pa vseeno obstaja. Za fizike in tudi za ljudi, ki niso fiziki, je to presenetljivo, ker smo naučeni, da je vse kar obstaja oblika energije, se pravi materije, kakor nas uči slovita Einsteinova formula E

=mc2. Energija se lahko pretvarja v materijo in obratno. Ko govorimo o energiji, mislimo na celoten spekter elektromagnetnega valovanja. Današnja fizika temelji na dvovalentni logiki: določen pojav je lahko A (materija) ali B (energija).

Trivalentna logika dovoljuje, da je neka stvar lahko A, B ali tudi C. Matematično vesolje je pojav, ki spada v sklop pojavov C.

Kvantni vakuum, ki ga uvajam kot osnovno »areno« vesolja, je energija, ki spada v sklop pojavov B. Ali se lahko spreminja v nam poznano energijo in materijo pa ostaja za enkrat še odprto vprašanje, ki ga bomo obravnavali v nadaljevanju. Model kvantnega vakuuma temelji na osnovnih fizikalnih konstantah, kot so Planckova masa, Planckova razdalja, gravitacijska konstanta, ki so vse izpeljane iz eksperimentalnih meritev in zato odražajo osnovne lastnosti vesolja, so temeljni kamen, na katerem lahko gradimo nova obzorja fizike, medtem ko temelji model prostor-časa le na pomanjkljivo interpretiranem matematičnem modelu Minkowskega.

Menim, da kakor čas, tudi zavest ni eden od tipov energije, ki jih poznamo v fiziki. Nagibam se k modelu vesolja, kjer je osnova zavest, ki preko matematičnega vesolja in kvantnega vakuuma razvija materialno vesolje. Struktura vesolja je sestavljena iz petih elementov: zavest, matematično vesolje, kvantni vakuum, elektromagnetna energija, materialno vesolje. Predstavljeni model je primerljiv z modelom petih elementov v različnih ezoteričnih tradicijah: eter, veter, voda, ogenj in zemlja. Primerljiv je tudi s strukturo človeka, ki tudi ima pet osnovnih elementov. Povezave so sledeče:

zavest - eter - zavest matematično vesolje - veter (zrak) - um kvantni vakuum - voda - čustva elektromagnetna energija - ogenj - volja materija - zemlja - telo Takšen model o vesolju in človeku vključuje možnost, da človek raziskuje zavest neposredno in izkustveno, kajti zavest se v njem udejanja kot zavedanje o matematičnem vesolju in materialnem vesolju v katerih živi. Fizikovo zavedanje o tem, kako deluje njegov razum, je temeljno orodje za raziskovanje in spoznavanje zavesti, ki je kozmična; v vseh ljudeh se ista kozmična zavest udejanja kot njihova možnost zavedanja na umskem in fizičnem nivoju. Takšen model presega model zavesti angleškega fizika Rogerja Penrosa, ki pojmuje zavest kot rezultat delovanja gravitacije na nevrone v možganih, kar je napredno razmišljanje, ker zavesti ne omejuje le na delovanje možganov, kot to predpostavlja večina drugih znanstvenikov.

***********

2

Človekovo zavedanje ima nespremenljivo kvaliteto, namreč, njegove misli, čustva, telo in življenjske situacije se spreminjajo, zavedanje o njih pa je zmeraj isto, zaveda se jih isti subjekt, ista entiteta v nas. Zavest ni podvržena zakonu spremembe, je zmeraj ista in nespremenljiva. V vseh ljudeh deluje po istem principu. Zato je smiselno predpostaviti, da zavest ni del človekove osebnostne strukture, ampak aktivno deluje skozi njo. Osebnost ima sedež v možganih, ki so

»živa spreminjajoča se materija«, zavest pa ni materija ali energija v poznanem pomenu teh pojmov. Ko telo umre, umre tudi um, zavest pa ostane nespremenjena. Prebuditi v sebi zavest pomeni stopiti onkraj smrti v večnost samo, ki je, ne boste verjeli »tukaj in sedaj« v tem trenutku, v katerem berete te vrstice.

S takšnim pojmovanjem zavesti se končuje stari koncept večnosti, ki se razprostira neskončno nazaj v preteklost in neskončno naprej v prihodnost.

Večnost je zaobjeta v sedanjem trenutku, čas je le matematično zaporedje dogodkov, ki se nizajo v večnosti. Rodimo se v večnosti, živimo v večnosti, umremo v isti večnosti, ki pa se je skozi življenje le malokdaj zavemo. Z

razumevanjem, da je čas le zaporedje sprememb večnosti, postane jasno, da se vesolje ne dogaja v času. Vesolje je bitje, ki se samo-obnavlja, nima začetka ne konca, vesolje ni ustvarjeno od boga, vesolje je bog. Teoriji velikega poka, ki predvideva, da se je vesolje začelo iz neskončno majhne točke, manjka zdrave logike, edini sprejemljivi model vesolja je ciklično vesolje, ki se širi, na neki točki zaustavi, se začne krčiti in potem ponovno eksplodira v nov veliki pok. Tudi ta model nima trdnih temeljev, predpostavlja namreč, da ima vesolje končni premer raztezanja, se pravi, da je končno. Na vprašanje v čem pa eksistira končno vesolje nima nihče odgovora. Kozmologi se izgovarjajo, da sta Evklidska geometrija, ki opisuje neskončno vesolje in sferična Riemannova geometrija, ki opisuje končno vesolje enakovredni, toda zdrava pamet se bolj nagiba k predstavi, da je vesoljni prostor neskončen. V matematiki pojem »neskončno« ni metrični pojem, ne opredeljuje neke merljive razdalje, neskončna razdalja plus 100 kilometrov je še zmeraj neskončna razdalja. Model neskončnega vesolja je človekovemu razumu bližji, ker jasno pokaže na dejstvo, da je velikost vesolja za človekov razum nedoumljiva. Ko rečemo »Vesolje je neskončno« to pomeni, da dimenzije vesolja presegajo moči našega dojemanja. Da bi razumeli kako deluje vesolje lahko opazujemo je njegov del, ki nam je dosegljiv in iz opazovanj sklepamo, da tudi ostalo vesolje deluje po istih zakonih. Ta pogled je bolj iskren od pogleda, ki predpostavlja končno vesolje. Indijski prijatelj Amin mi je nekoč prišepnil: »Vesolje ni melona«. No on je že vedel zakaj.

Pogoj za razumevanje kako deluje vesolje, je jasna predstava o tem, kaj je masa. V vsakdanjem življenju je vsem jasno, da maso nekega premeta izmerimo s

tehtnico, v fiziki pa je masa kompleksen in zagoneten koncept. Standardni model v fiziki poskuša opisati štiri elementarne sile v vesolju z različnimi elementarnimi delci. Gravitona, ki naj bi bil nosilec gravitacijske sile še niso odkrili, tudi o obstoju Higgsovega bozona, ki naj bi bil odgovoren za maso posameznih delcev, so mnenja različna. Šibka točka hipotetičnega Higgsovega bozona je vprašanje, kdo ustvarja njegovo maso.

V fiziki govorimo o dveh konceptih mase, prva je »vztrajnostna masa« ki nekemu delcu ali materialnemu telesu daje stabilnost, da je na določenem mestu.

Če ga hočemo premakniti, ga moremo potisniti, uporabiti določeno silo. Po drugi strani pa »vztrajnostna masa« pomeni, da ima telo, ki se premika, inercijo, se pravi tendenco, da se bo premikal naprej. Če ga hočemo zaustaviti, rabimo za to določeno silo. »Gravitacijska masa« pa je masa, ki ustvarja okrog določenega telesa gravitacijsko silo in priteguje okoliška telesa. Eksperimenti kažejo na to, da sta vztrajnostna in gravitacijska masa nekega delca ali materialnega telesa popolnoma enaki, njun izvor pa še zmeraj ostaja neznan.

Tukaj sem šel korak naprej, razvil sem model, kjer imata masa in gravitacija izvor v »energijski gostoti kvantnega vakuuma«. Daleč stran od nebesnih teles je gostota kvantnega vakuuma maksimalna, v bližini nebesnih teles pa se na njihovi površini zmanjša za vrednost, ki ustreza velikosti, se pravi masi danega nebesnega telesa. Okoliški gostejši kvantni vakuum z vseh strani pritiska na razredčeni vakuum v bližini telesa in tako ustvarja njegovo »vztrajnostno maso«.

vztrajnostna masa

Ko imamo dve nebesni telesi se okrog njiju ustvari območje manjše energijske gostote kvantnega vakuuma, ki pritiska proti telesoma, ju tišči skupaj, kar imenujemo »gravitacija«.

gravitacijska masa

Dve nebesni telesi se torej ne privlačita neposredno, gravitacijo ustvarjata posredno s tem, ko zmanjšata gostoto kvantnega vakuuma. V praznem vesoljnem prostoru med galaksijami se energija kvantnega vakuuma oblikuje v »kozmične žarke«, kot jih imenuje ameriški fizik Michael W. Friedlander. Kozmični žarki se potem oblikujejo v elementarne delce in naprej v atome. V središču črnih lukenj kjer je gostota kvantnega vakuuma minimalna, pa se materija pretvarja nazaj v energijo kvantnega vakuuma. V vesolju je cirkulacija energije »kvantni vakuum –

materija – kvanti vakuum« stalna, vesolje je sistem v permanentnem dinamičnem ravnovesju.

Predstavljeni model vesolja je logičen in eleganten, v skladu s prvim zakonom termodinamike, ki pravi, da se energija ne more ustvariti in ne uničiti, lahko pa se spreminja v drugo obliko energije. Ni težav niti s stvarnikom, niti s koncem vesolja, moramo pa se navaditi na nov koncept, namreč, vesolja kot ne-ustvarjenega večnega in popolnega sistema, ki deluje po svojih zakonih dinamičnega ravnovesja.

***********

3

Pomembno vprašanje fizike in biologije 20. stoletja je bilo naslednje: »Kako je mogoče, da živ organizem konstantno vzdržuje manjšo stopnjo nereda, rečemo tudi »entropije« od vesolja v katerem se razvija?« Entropija materialnega vesolja se namreč neprestano povečuje, kozmični žarki se tvorijo v elementarne delce, le-ti v preproste atome kot sta helij in vodik, ki predstavljata veliko »proste energije«, potem pa v atome, ki imajo zmeraj večjo atomsko maso, kar pomeni, da je na razpolago zmeraj manj proste energije. Pri živem organizmu pa se dogaja obratno: vsak živ organizem ima veliko več proste energije, ki omogoča rast in razvoj, kot pa organska snov, ki jo organizem zaužije. Organizem spreminja neživo snov v živo snov, je generator, ki zmanjšuje nered, se pravi povečuje red.

Strokovno temu pravimo, da je živ organizem »nega-entropičen« sistem, ki stalno vzdržuje manjšo stopnjo entropije od okolja v katerem se nahaja.

Sredi 20. stoletja je to »čudežno« lastnost življenja opisal belgijski kemik ruskega porekla Ilya Prigogine z modelom »razsipajočih struktur«, ki so poskus matematičnega opisa nega-entropičnosti življenja. Prigogine je za svoje delo dobil Nobelovo nagrado, mehanizmi ki v živih omogočajo nega-entropijo pa še do danes niso bili odkriti.

Model vesolja v dinamičnem ravnovesju, ki ima strukturo »zavest -

matematično vesolje - kvantni vakuum - materija« razlaga nega-entropičnost živih organizmov z lastnostjo kvantnega vakuuma, ki nima entropije. Avtor predpostavlja, da živi organizmi strukturirajo v sebi energijo kvantnega vakuuma in tako uspejo vzdrževati manjšo entropijo od njihovega okolja. Možno je, da je strukturirana energija kvantnega vakuuma lahko nosilec »bio-energije«, v Indiji imenovane »prana«, na Kitajskem »QI«. Opravljeni preliminarni eksperimenti,ki sem jih opravil na Ljubljanski univerzi med leti 1987-1990, kažejo na to, da živ organizem v rastni fazi črpa vase neznano energijo, ki dodatno povečuje njegovo maso. Ta nepoznana energija se ob smrti loči od telesa. Razlog za večjo maso bi lahko bila strukturirana energija kvantnega vakuuma v živem organizmu.

V vesolju dinamičnega ravnovesja je evolucija življenja del kozmične dinamike, življenje ni slučaj, temveč zakonitost. Po celotnem vesolju ima materija tendenco, da se razvija v žive organizme, ki imajo razum in potencialno zavest.

Biologija 20. stoletja je evolucijo razlagala kot rezultat slučajnih mutacij in boja za obstoj, jaz jo razumem kot sestavni del cikličnih faz vesolja, v katerih se materija razvija proti zavesti. Življenje je kozmični pojav, ni pojav, ki bi ga lahko polno razumeli, če ga obravnavamo z »geocentričnega stališča«, se pravi, kot pojav, ki se je razvil na planetu Zemlji. Astronomska opazovanja potrjujejo, da v celotnem opazovanem vesoljnem prostoru obstajajo vse organske molekule, ki so bistvene za razvoj življenja. Na vseh planetih podobnih našemu, se je razvilo življenje, ki ima tendenco spoznanja zavesti. Zagotovo nismo sami v vesolju, možno je, da nas tuje civilizacije obiskujejo in preučujejo, po njihovih merilih smo namreč »kritična civilizacija«, ki ji grozi samouničenje.

Model evolucije življenja kot kozmičnega procesa nam bo omogočil, da bomo lahko sprejeli potencialne tuje civilizacije, ki nas obiskujejo, kot naše

»vesoljne brate in sestre«. Vse civilizacija v vesolju imajo podoben evolucijski cikel: razvoj čustev, misli in govora, razvoj logičnega mišljenja, spoznanje, da nismo le um in telo, ampak tudi zavest, izkustveno raziskovanje zavesti.

Človekov DNK je odslikava zavesti v materiji, s tem, ko se bodo aktivirali vsi geni, se bo tudi človek lahko poglobil v zavest. Kozmična evolucija nas sili, da prerastemo iz »osebne dimenzije« v zavest, ki je zmeraj prisotna v nas, le mi smo v glavnem v umu in je zato ne čutimo. S tem ko začnemo opazovati um, prebujamo zavest. Dolgoletne raziskave potrjujejo, da imajo ljudje, ki so več let meditirali, bolj debelo možgansko skorjo, bolj so odporni priti stresu, možganski in srčni kapi.

Vesolje oblikuje človeka po svoji podobi. Struktura vesolja se udejanja tudi v človeku, imamo 4 osnovne nivoje: zavest, um (matematično vesolje), kvantni vakuum (bio-energija) in telo (materija). Vesoljna igra je zastavljena tako, da imamo ljudje polno odgovornost za svoj osebni razvoj in za razvoj naše civilizacije.

Nimamo svobodne volje, v smislu, da se lahko svobodno odločamo po egoističnih vzgibih, odločati se moramo po naši notranji vesti, ki je odsev zavesti v nas. Naša zahodna civilizacija pojmuje svobodo kot možnost ega, da uresniči vse svoje ideje, na razumemo še, da je »osvoboditev« možna šele, ko se ego potopi v zavest, ko človek postane posoda, v kateri se zavest napolni, se skozi njo izraža in udejanja.

Kozmološki model dinamičnega ravnovesja omogoča povezovanje naravoslovnih in družboslovnih znanosti v resnično »holistično« znanost, kjer se vsi pojavi obravnavajo v enotnem modelu. S sodelavcem Fiscalettijem sva pred leti napisala knjigo »Kozmična antropologija«, v kateri sta predstavila možnost celostnega pristopa v raziskovanju človeka in človeške družbe kot sestavnih delov vesolja. Nisva naletela na odobravanje, sociologi, psihologi in antropologi se raje držijo starih varnih poti, ki pa vodijo v prepad, kajti družboslovne znanosti brez povezave z kozmologijo so kakor obravnavati Zemljo kot ravno ploščo, ki ima za obod zvezdno nebo.

V tej kritični situaciji na planetu bi se znanost morala prebuditi in nadomestiti parcialnost z globalnim pogledom na življenje. Vsi vemo, da parcialne znanosti ne vodijo k razvoju, ker so se izgubile v labirintih svoje posebnosti, rešitve so v novem celostnem pogledu na človeka, življenje in vesolje. Skupna rešitev za lakoto, ekonomsko izkoriščanje, vojne, onesnaževanje je sistematično prebujanje zavesti v ljudeh. Razum brez zavesti, je kakor jadrnica brez krmila.

Izobraževalni sistem povsod po svetu mora nuditi poleg razvoja razuma tudi prebuditev zavesti. Človek s prebujeno zavestjo spremeni odnos do sebe, do sočloveka in do narave. Preseže koncept »preživetja«, ki je temeljni problem človeštva, kajti še zmeraj se igramo igro »boja za obstanek«. Na tem planetu je vsega dovolj za vse, le pravično moramo deliti dobrine. Življenje po konceptu

»preživetja« ustvarja manjšino bogatih, ki so prepričani, da pridobivanje denarja pomeni varnost v igri »boja za obstanek«. Ne zavedajo se, da smo vsi prebivalci planeta Zemlje na isti barki. Če se bo podrl finančni sistem, bo njihov denar postal navadni papir. Edina rešitev za današnjo ekonomsko krizo je osveščeni človek, ki ne deluje iz strahu pred smrtjo, ampak iz veselja do življenja.

V človeški družbi je koncept »profita« najbolj nenaraven in razdiralen, kajti v vesolju in naravi teče energija v zaključenih krogih, ni inflacije, ni devalvacije, v vesolju je skupna vrednost energije zmeraj enaka. Inflacija je rezultat nepravičnega bogatenja borznih špekulantov, ki ustvarjajo »fiktivni kapital«, ki ni bil pridobljen z delom. Da bi ta njihov krivično pridobljeni denar lahko dobil vrednost, se mora zmanjšati vrednost denarja, ki je v obroku, temu pravimo

»inflacija«. Današnji bančni in borzni sistemi so uzakonjeni načini kraje, kjer mnogi vlagajo v delnice, profit od vlaganj pa imajo le maloštevilni špekulanti, ki dirigirajo delovanje borze. Koncept, da »denar dela denar« ni v skladu s prvim zakonom termodinamike, kajti denar je v osnovi le menjalno sredstvo Na današnje tokove denarja se je prisesalo veliko pijavk, ki izčrpavajo družbo. Pravni sistem v glavnem varuje velik gospodarski kriminal, politika, sodstvo in ekonomija sta tesno povezani in delujeta v lastnih interesih, ki velikokrat niso v interesu ljudi in narave.

Klasičen primer takšne prakse je gradnja termoelektrarne Šoštanj6. Napredne osveščene družbe bodo sprejele zakone, po katerih bo človek lahko ustvarjal denar samo s konkretnim delom, špekulantom bo odklenkalo. Ohranjanje narave bo postavljeno pred profit. Upajmo, da bo tudi Slovenija med njimi. Za enkrat je vodilna Bolivija, ki je uničevanje narave definirala kot kriminalno delovanje, v njihovih zakonih je narava izenačena s človekom.

V tej čudoviti kozmični igri, je človeku namenjena velika sreča, da bi lahko resnično zaživel in zacvetel, mora sprejeti vesoljno igro, namreč: »Postani tudi zavest, nisi le um in telo, zavest je tvoje središče, izvor tvoje resnične volje, kreativnosti in ljubezni«!

************

4

Fiziki v glavnem raziskujejo zavest na način, kot ga uporabljajo pri raziskovanju elementarnih delcev, atomov in nebesnih teles. Najprej ustvarijo določen model o zavesti, ki ga potem poskušajo preverjati. Klasične raziskovalne metode so dokaj neustrezne pri spoznavanju zavesti, kajti zavest ni objektivni pojav, kot je to elektron, atom ali planet, zavest je predvsem subjektivni pojav.

Raziskovati zavest s klasičnim znanstvenim orodjem, je kakor zajemati juho z vilico ali nožem; ostanemo lačni. Vse obstoječe teorije o zavesti ne odtehtajo ene ure opazovanja uma, ki jih je ustvaril. Z opazovanjem uma krepimo zavest, iz uma prestopamo v zavest, kajti opazovanje uma je funkcija zavesti.

Iskreno znanstveno raziskovanje zavesti zahteva uvid, da je »klasični pristop« nesmiseln, potrebno bo ustvariti nove metodologije raziskovanja zavesti, ki bodo omogočile njeno neposredno doživljanje. Pri raziskovanju objektivnih pojavov doživljamo opazovani pojav preko razuma, ki doživlja svet v okviru linearnega psihološkega časa »preteklost-sedanjost-prihodnost«. Pojav zaznamo z čutili, potem se informacije preko čutil prenesejo v možgane, kjer se »obdelajo« v okviru psihološkega časa, sledi doživljanje pojava. Ko uporabimo zavest kot

raziskovalno orodje se zavemo »razumske obdelave« in doživljamo informacije o nekem pojavu, takšne kot so bile, ko so prispele v čutila.

Razumsko doživljanje je analitično, časovno, kvantitativno, zavestno doživljanje je sintetično, brezčasno, kvalitativno, mistično, kajti odkriva bit vesolja, ki se udejanja v vsaki stvari. Znanost je zavestno doživljanje po krivem označila za

»neznanstveno«, ker ga do danes ni doumela. Tistim bolj brihtnim znanstvenikom je jasno, da je zavestno doživljanje komplementarno razumskemu, da se oba načina med seboj bogatita. Prvi razvija znanost in tehnologijo, drugi razvija samo-spoznanje in s tem veliko odgovornost do sebe, sočloveka in narave. Šele ko se človek zave, da ni le telo in um, ampak tudi zavest, korenito spremeni svoj pogled na življenje. Samo branje knjig o etiki, pravičnosti in miru mu ne more dati zavestne izkušnje sveta, ki je edini temelj za nadaljnji razvoj človeške družbe.

Znanstveni razvoj zavesti temelji na dejstvu, da zavest v človeku deluje kot zavedanje o vsem kar se dogaja na fizičnem, čustvenem in miselnem nivoju. Ko gremo po cesti in se umaknemo avtomobilu, je zavest, ki nas umakne, ni potrebno razmišljati: »Avto je tu, moram se umakniti«. Zavest zaznava svet skozi čutila neposredno brez »razumske obdelave«. Zato je možno, da v kritičnih trenutkih odreagiramo takoj, brez premišljevanja in razrešimo nevarno situacijo, ki bi lahko vodila v nesrečo.

V procesu evolucije človek najprej razvije um, potem razum in ne nazadnje spozna zavest. Za današnjega človeka je spoznanje zavesti »evolucijska nuja«, ki mu zagotavlja nadaljnji razvoj. Razum, ki je podrejen egoizmu, živalski tekmovalnosti in modelu preživetja vodi človeštvo v kaos, z besedami fizike lahko rečemo: »Sistematični razvoj zavesti vsakega posameznika je edini vzvod za zmanjšanje »družbene entropije«.

Nobena država danes še ne vlaga v razvoj zavesti, kajti tisti, ki so na oblasti vidijo le z »očesom razuma«, njihovo »oko zavesti« še ni spregledalo. Na tem planetu nihče ni kriv ničesar. Vse slabo kar se dogaja, je le posledica ne-zavedanja kdo v resnici smo ljudje na tem planetu: bitja skozi katera se hoče uresničiti zavest.

Pri raziskovanju zavesti je vsakodnevna praksa veliko pomembnejša od teorije. Vseeno podajam nekaj izhodišč in dobronamernih nasvetov: 1. Zavest v nas že deluje kot naša sposobnost zavedanja o gibanju telesa, prisotnih čustvih, mislih in dejanjih.

2. Zavest v nas je tista, ki prevzema odgovornost za naše misli, čustva in dejanja. Zavedanje ni dovolj, potrebno je prevzeti odgovornost za naše misli, čustva in dejanja, šele takrat se zgodi resnična transformacija v kateri izstopamo iz naše »osebnosti« in vstopamo v »zavest«.

3. Ne ustvarjajte si nobene predstave o zavesti, ker bo napačna. Razum nima moči, da bi si predstavljal zavest.

4. Začnite z vajami pozornosti pri gibanju, dihanju, čutenju in razmišljanju.

5. Naj vaša prehrana ne zahteva ubijanja živali, postanite vegetarijanec, začnite uživati več hranil iz semen industrijske konoplje, leče, čičerike, soje in drugih rastlin, ki vsebujejo beljakovine.

6. Naučite se polnega dihanja, prva faza je popoln izdih, sledi vdih s trebušno prepono, ki se nadaljuje z vdihom v srednji in zgornji del pljuč, pri katerima se dvigne prstni koš. Tako boste dobili dovolj kisika in življenjske energije.

7. Vsak dan vsaj 30 minut telovadite, vaje ki so vam všeč, telo naj uživa.

8. Iskreno se vprašajte se vsaj enkrat na dan: »Kdo sem jaz?«. Vprašanje postavlja vaša osebnost, vaša zavest pa se jih zaveda. Odgovori niso toliko pomembni, kolikor je važno, da se jih zavedate. Nikoli jih ne interpretirajte.

Zastavljeno vprašanje vas vodi prosi odkritju zavesti. Vaša osebnost je kakor odsev lune na jezeru, ki misli, da je resničen. Ko pride oblak, odsev izgine, resnična luna na nebu pa ostane. Iskreno zastavljeno vprašanje je kakor oblak, ki izniči odsev lune in vas usmeri proti resnični luni, ki je zavest v vas.

9. Glejte čim manj televizije, preživite čim več časa v naravi, opazujte njene lepote in življenje bo postalo užitek.

10. Vlagajte energijo v prebuditev zavesti, ki edina ima moč transformacije življenja proti miru, pravičnosti in ljubezni. Ne pritožujte se nad svetom, krivicami in trpljenjem.

11. Bodite potrpežljivi. Ne padite v vlogo učitelja in ne smetite umov drugih ljudi z vašimi idejami o zavesti…..vemo, vse so napačne. Šele ko resnično odkrijete zavest, bo ona sama začela delovati skozi vas.

**************

5

Prebujena zavest deluje v fiziku in seveda v vsakem drugem znanstveniku kot »opazovalec«, ki vidi v kolikšni meri je nek znanstveni model, ki ga je ustvaril znanstveni razum, v skladu z resničnim svetom. Sedaj ko znamo uporabljati zavest in vemo, da deluje tudi kot opazovalec našega uma, si lahko na primeru Einsteinove Specialne Teorije Relativnosti ogledamo uporabo zavesti kot znanstvenega raziskovalnega orodja. Zavest takoj vidi, da Specialna Teorija Relativnosti ni »fizikalna teorija« ampak »matematična teorija«. Newtonova teorija gravitacije na primer je fizikalna teorija, kajti vsi elementi, ki nastopajo v formuli za gravitacijo so izmerjeni v fizikalnem svetu: gravitacijska sila F med dvema masama je enaka produktu dveh mas m1 in m2 in gravitacijske konstante G, deljeno s kvadratom razdalje r med središči obeh mas. V Specialni Teoriji Relativnosti pa je četrta dimenzija X4 produkt časa t, svetlobne hitrosti c in imaginarnega števila i, pri čemer je i na kvadrat minus 1. Nihče ne ve, čemu eksaktno v fizikalnem svetu ustreza četrta dimenzija X4, večina fizikov verjame v njen fizični obstoj. V fiziki pa »verjeti« ni dovolj, vsako trditev je potrebno potrditi z eksperimentom. Med Specialno Teorijo Relativnosti in fizikalnim svetom ni

»adekvatne preslikave«, kjer vsak element v teoriji ustreza natančno določenemu elementu v naravi, kakor je to v Newtonovi teoriji gravitacije.

Specialna Teorija Relativnosti, ki jo je Einstein objavil leta 19.05, napoveduje, da tečejo ure počasneje v hitrem letalu, kot na površini Zemlje. V

šestdesetih letih prejšnjega stoletja je bilo to eksperimentalno dokazano. Večina fizikov misli, da ure tečejo počasneje, ker se čas, kot četrta dimenzija skozi katero leti letalo, krči. Nihče še ni razložil, kako krčenje časa vpliva na urne mehanizme.

Razvil in objavil sem model Specialne Teorije Relativnosti, kjer temelji »relativna hitrost ur« na energijski gostoti tri dimenzionalnega kvantnega vakuuma. Letalo se giblje skozi kvantni vakuum, ki ustvarja tri dimenzionalni kozmični prostor in ne skozi štiri dimenzionalni prostor-čas. Kinetična energija letala (energija, ki jo ima zaradi gibanja) zmanjša energijsko gostoto kvantnega vakuuma, kar povzroči zmanjšanje hitrosti urnih mehanizmov, kakor tudi zmanjšanje hitrosti vseh drugih fizikalnih pojavov v letalu.

Za zavest ima Specialna Teorija Relativnosti še druge pomanjkljivosti, prva je krčenje objektov v smeri gibanja, ki vodi v protislovje. Če bi imeli v letalu fotonsko uro, kjer foton potuje v smeri letenja med dvema vertikalnima ogledaloma in ena pot fotona med ogledaloma pomeni en »tik«, bi se ta ura skrčila in »tik-takala« hitreje od enake fotonske ure, ki bila postavljena tako, da bi foton potoval vertikalno glede na smer letenja. Ta druga fotonska ura se namreč ne bi skrčila. Specialna Teorija Relativnosti predvideva, da imajo vse ure v letalu isto hitrost. V mojem modelu ni dolžinskega skrčka, horizontalno postavljena fotonska ura ima isto hitrost kot vertikalno postavljena fotonska ura. Tečeta pa obe počasneje, ker kinetična energija letala dodatno zmanjša energijsko gostoto kvantnega vakuuma, kar povzroči, de se svetloba giblje z zmanjšano hitrostjo.

Zmanjšanje hitrosti svetlobe se zgodi tudi pri potovanju svetlobe v kozmičnem prostoru z povečano gravitacijo, kjer je prav tako zmanjšana energijska gostota kvantnega vakuuma. Eksperimenti opravljeni v 20. Stoletju dokazujejo, da se zmanjša hitrost svetlobe, ko le-ta potuje med planeti Zemlja, Merkur in Venera.

Model kvantnega vakuuma, ki je energijska osnova kozmičnega prostora je

»fizikalna teorija«, medtem ko je model prostor-časa »matematična teorija«. V

nadaljevanju bomo videli, da se tudi precesija planetov elegantneje opiše v modelu kvantnega vakuuma kakor v modelu Einsteinove Splošne Teorije Relativnosti. Newtonova fizika ni uspela opisati zakaj planet Merkur pri svojem kroženju okrog sonca prehiteva, vsako leto je na krožnici malo naprej kot predvideva Newtonova teorija in v 100 letih je to prehitevanje (rečemo tudi

»precesija«) z zanesljivostjo merljivo. Na kroženju okrog sonca prehitevajo vsi planeti, le da je z oddaljenostjo od sonca prehitevanje manjše. Einstein je uspel natančno opisati precesijo Merkurja s sklopom enačb, s Fiscalettijem pa sva dobila identične rezultate z enačbami, ki opisujejo precesijo kot rezultat gibanja kvantnega vakuuma okrog sonca. Kvantni vakuum okrog sonca, ki se vrti okoli svoje osi, je kakor njegovo podaljšano telo in se vrti z njim. Vrtenje kvantnega vakuuma »potiska« planete v smeri njihovega gibanja, zato prehitevajo.

V tridesetih letih 20. stoletja se je Einstein preselil iz Evrope v Ameriko v znanstveno središče Princeton. Tudi avstrijski matematik in največji logik 20.

stoletja Kurt Gödel je odšel v Princeton. Z Einsteinom sta prijateljevala in seveda veliko razmišljala o fiziki. Gödel je po svoje razvil enačbe Splošne Teorije Relativnosti in ugotovil, da dopuščajo potovanja v preteklost, kar je seveda protislovje, saj bi lahko nekdo potoval v preteklost, ubil babico in se potem ne bi mogel roditi. Gödel je bil prvi, ki je našel v Splošne Teorije Relativnosti protislovje.

Večina fizikov ga nikoli ni razumela, njegove izpeljave enačb si še danes razlagajo, kot dokaz, da je čas fizikalna količina, ki omogoča potovanja v preteklost. V

Gödlovem vesolju obstajajo »zaključene časovne linije« skozi katere je teoretično mogoče potovati. Gödlov namen je bil opozoriti na to protislovje potovanja v preteklost in izboljšati Splošno Teorijo Relativnosti, jo iz matematične teorije razviti v fizikalno teorijo, katere lastnost je, da nima protislovij, kajti izgrajena je na podlagi konkretnih opazovanj resničnega sveta, kjer so vsi ključni parametri, ki nastopajo v enačbah, pridobljeni z meritvami.

V modelu kvantnega vakuuma lahko potujemo le po vesoljnem prostoru in čas je numerično zaporedje našega potovanja. Potovanja skozi čas kategorično odpadejo, kajti ne vzdržijo preprostega dejstva, namreč, da je lahko materialni objekt samo na enem mestu, ne more biti na dveh mestih hkrati. Vzemimo, da zamudimo v Ljubljani vlak proti Mariboru, ki je odpeljal ob 6.00 zjutraj. Pohitimo s taksijem na letališče Lesce in odletimo z vesoljsko ladjo skozi Gödlovo časovno linijo v preteklost za dve uri. Priletimo nazaj na Lesce, gremo v Ljubljano, ura je 5.30, imamo še čas za čaj. Tudi če bi opravili to potovanje v preteklost, bi vlak, ki je odpeljal proti Mariboru, še zmeraj nadaljeval pot v isti smeri. Ob 6.00 se ne bi pojavil na Ljubljanski postaji. Podobno lahko naredimo regresijo in doživimo dogodek iz preteklega življenja, ne moremo pa tega dogodka spremeniti. Vlak potuje, naša pretekla in bodoča življenja se dogajajo v brezčasnem kvantnem vakuumu, kjer je čas le numerično zaporedje sprememb.

Ameriški fizik Sean Carroll je napisal knjigo »Od večnosti do tukaj«

(originalni naslov je »From Eternity to Here”), v kateri med drugim razmišlja, da ni možno potovati v prihodnost, možno je potovati le v preteklost, ne moremo pa ničesar spreminjati. Za preprosto mislečega človeka je njegovo razmišljanje dokaj absurdno, Carroll je očitno obremenjen z Gödlovimi »zaključenimi časovnimi linijami«. Z idejo, da je možno potovati v preteklost, ne moremo pa ničesar spreminjati je celo zadevo še bolj zakompliciral in jo naredil še bolj protislovno.

Pisal sem mu pismo, mu razložil moj pogled in se pošalil, da bi njegova knjiga lahko imela naslov »Večnost je tukaj« (»Eternity is Here«), pa mi ni odpisal. Fiziki so velikokrat vase zagledani ljudje, ki mislijo, da so njihovi pogledi na svet najbolj pravilni. Zavest pa ve, da je stalni dvom v neko teorijo, največji preizkus njene veljavnosti.

Matematične teorije 20. stoletja so uspele opisati nekatere fizikalne pojave, hkrati pa so fizikom zmanjšale smisel za realno razmišljanje, vezano na resnični svet. Fiziki danes razmišljajo na »matematičen način«, preko matematičnih formul in modelov. Pred očmi nimajo več konkretnega pojava, ki ga raziskujejo, ampak njegov model. Uporaba zavesti kot raziskovalnega orodja postavlja ponovno v ospredje »fizikalni način« razmišljanja, kjer ločimo mod pojavom in modelom, ki pojav opisuje. Klasičen primer »matematičnega razmišljanja« v fiziki je, kako v angleški fizik Stephen Hawking razloži veliki pok. V njegovi knjigi »Kratka zgodovina časa« razlaga, da je energija materije v vesolju pozitivna, gravitacijska energija (v kontekstu te knjige »gravitacijska energija« pomeni »energija kvantnega vakuuma«) pa je negativna. Vsota obeh energij v vesolju je zmeraj nič, kar lahko zapišemo kot: Em + Eg = 0. V prvih trenutkih velikega poka se obe energiji pomnožita, njuna vsota pa ostane nič. Podobno kot je -1 + 1 = 0, -2 + 2 =0

in tako dalje. Če v matematiki drži, da je vsota dveh enakih celih števil, od katerih je prvo pozitivno, drugo pa negativno nič, to še ne pomeni, da se energija v vesolju lahko ustvarja iz nič. Naslednji »šolski primer« matematične fizike, ki je izgubila stik s fizično realnostjo, je teorija strun, ki v 30 letih razvoja ni dala niti enega rezultata, ki bi bil potrjen s strani eksperimentalne fizike.

************

6

Kvantni vakuum v katerem je čas le matematično zaporedje gibanja elegantno razloži znameniti »Einstein-Podolski-Rozen« eksperiment (imenovan tudi »EPR eksperiment«). Trije znanstveniki so v začetku prejšnjega stoletja predpostavili, da so kvantni delci med seboj informacijsko povezani na način, ki jim omogoča takojšnje informiranje. Na primer, če merimo smer v kateri se vrti en delec, se bo drugi zmeraj vrtel v nasprotni smeri, v fiziki pravimo, da bo imel

»spin« v drugi smeri. V prejšnjem stoletju so fiziki velikokrat opravili EPR

eksperiment in ugotovili, da drži: vzemimo na primer dva delca, ki sta najprej skupaj, nato ju pošljemo tako, da potujeta v različnih smereh. Delca se zmeraj bolj oddaljujeta, toda, ko izmerimo spin prvega delca in je »desni«, bo drugi delec takoj imel »levi« spin. Po Specialni Teoriji Relativnosti je lahko največja hitrost, s katero potuje informacija, svetlobna hitrost. V EPR eksperimentu pa je prenos informacije takojšen, tako da je le-ta ne more razložiti. V modelu kvantnega vakuuma je vakuum sam direktni nosilec informacije med delcema. Kvantni vakuum enostavno »ve« za spin prvega delca in tako sporoča drugemu delcu kako se naj vrti. EPR eksperiment kaže na to, da ima vesolje tendenco razvoja simetričnosti in harmonije, nasprotni spini delcev so določena simetrija.

Po strukturi vesolja »zavest - matematično vesolje - kvantni vakuum -

materija« je prenos informacij v matematičnem vesolju in kvantnem vakuumu takojšen, v velikostnem razredu fotona, pa se informacija širi s svetlobno hitrostjo. V velikostnem razredu atomov in molekul je hitrost širjenja informacij zmeraj manjša od svetlobne. Razumeti pa moramo, da zavest ni informacija.

Zavest je čisto bivanje, ki se preko matematičnega vesolja, kjer uporablja matematiko kot informacijo, izraža v materialnem svetu.

V tem kontekstu tudi človekova misel ni »energijski pojav« v smislu, da bi bil elektromagnetno valovanje, misel je pojav, ki spada v sfero »kvantnega vakuuma«. Ko se misel pojavi v umu, je takoj prisotna po celotnem vesolju. Zato ima mišljenje takšno moč, vsaka misel »prepoji« celotni kvantni vakuum vesolja, ki je izvorna energija pojavnega vesolja. Z mislimi in vizualizacijo lahko odpravimo določene fizične težave v telesu, lahko »kreiramo« naše življenje. Ko je um povezan z zavestjo, ustvarjamo harmonične misli, kom je um podvržen egoizmu, ustvarjamo destruktivne misli. Čustva so »energijsko/snovni« pojav, vezana na izločanje hormonov, na človekovo fiziologijo. Imajo moč, da lahko ustvarjajo določene misli, po drugi strani pa misli zmeraj botrujejo določeni čustvom.

zavest……………………………………………kozmično bivanje

matematično vesolje…………………polje kozmičnih informacij, matematičnih formul, po katerih delujeta mikro in makro kozmos

kvantni vakuum…………………………..polje misli

človekovo telo……………………………..polje čustev

Ruski znanstvenik Grigorij Grabovoij je odkril, da določene kombinacije števil, ki jih ponavljamo, pomagajo pri zdravljenju določenih bolezni. Te kombinacije so zmeraj obstajale v matematičnem vesolju, znanstveni um Grigorija Grabovoija je tako subtilen, da jih je uspel »prizemljiti« in zapisati. Znano je, da nekateri mojstri borilnih veščin uspejo povečati njihovo težo in jih tudi več nasprotnikov ne more premakniti. Najbrž gre za to, da ima njihov um sposobnost, da zmanjša gostota kvantnega vakuuma okoli telesa in tako poveča njegovo težo.

Telepatija poteka preko kvantnega vakuuma kot direktnega informacijskega polja med dvema ali več ljudskih umov. Tudi pri intuiciji je kvantni vakuum medij preko katerega dobimo informacije o psiho-fizičnem stanju nekega človeka ali na splošno neki situaciji v materialnem svetu. Za to trenirani ljudje so preko kvantnega vakuuma sposobni videti kaj se dogaja na drugem koncu planeta ali na drugih planetih, mogoče tudi osončjih.

Materialno vesolje je tri dimenzionalno, matematično pa je multi-dimenzionalno, kajti v matematiki lahko imamo tudi prostor z neskončnim številom dimenzij. Ko so matematiki odkrili večdimenzionalne prostore, se začeli nekateri fiziki misliti, da je tudi materialni svet lahko večdimenzionalen. Niso razumeli, da matematika ni niti energija, niti materija, je pojav, ki obstaja onkraj snovnega vesolja. Matematika ni produkt nevronskih procesov v možganih, ki so snovni in tri dimenzionalni. Če bi temu bilo tako, bi matematiki lahko razvili le modele tri dimenzionalnega prostora. Futuristični pisatelji so prišli na ideje

»paralelnih svetov«, kjer naj bi paralelno našemu vesolju obstajala tudi druga vesolja, ki so v drugih dimenzijah in jih zato ne moremo opazovati. Takšna razmišljanja so plod nerazumevanja o dejstvu, da je materialno vesolje tri dimenzionalno in ne dopušča obstoja paralelnih vesolj.

Model tri dimenzionalnega kvantnega vakuuma daje novo razumevanje tudi za »dvojno naravo svetlobe«, ki se včasih obnaša kot delec in včasih kor val.

Dvojna narava svetlobe naj bi bila rezultat načina opazovanja, ko jo opazujemo kot val, se obnaša kot val, ko jo opazujemo kot delec, se obnaša kot delec. V moji viziji je foton hkrati delec in val. Oddaja ga elektron pri prehodu iz nižjega na višje energetsko stanje. Ko na primer segrevamo železo, to začne žareti in sproščati fotone. Fotoni se od železa širijo v vseh smereh in potujejo po kvantnem vakuumu. Potovanje fotona pa vakuumu ustvarja val v vakuumu samem.

Rezultat te hkratne »valovno/delčne« narave fotona potrjuje eksperiment z dvema luknjicama. Fotoni imajo svoj izvor (spodaj na sliki označen z a). Iz izvora a izstreljujemo posamezne fotone. Ko le-ti izmenično potujejo skozi levo in desno luknjico (spodaj na sliki označeni z b in c) se ustvarja na zaslonu (spodaj na sliki označen z F) značilni interferenčni vzorec. Ko potujejo fotoni le skozi levo luknjico b, dobimo isti interferenčni vzorec, kajti valovi fotonov potujejo tudi skozi desno luknjico c. Fiziki še niso dokončno pojasnili tega pojava, gre pa za to, da valovi posameznih fotonov potujejo zmeraj skozi obe luknjici.

Drugi zanimiv pojav, ki ga današnja fizika ne zna natančno opisati, je zmanjšana hitrost svetlobe, ko potuje med nebesnimi telesi, kjer je gravitacija močnejša, v primerjavi z njeno hitrostjo, ko potuje skozi vesoljni prostor daleč stran od vesoljnih teles. Izmeril jo je ameriški astrofizik Irwin Shapiro leta 1964

Meril je hitrost svetlobe, ko potuje med Zemljo, Venero in Merkurjem. Poskus je bil pozneje večkrat ponovljen, dobljeni so isti rezultati. Fiziki razlagajo zmanjšano hitrost svetlobe kot »gravitacijski časovni zaostanek«, torej v močnejši gravitaciji se čas kot fizikalna količina skrči, svetlobi, ki potuje skozi čas, se zato zmanjša hitrost. Ni razloga, da bi se zaredi krčenja ene od prostorskih dimenzij, skozi katero potuje svetloba, zmanjšala njena hitrost. Pri dosedanji razlagi

»gravitacijskega časovnega zaostanka« gre le za matematični opis pojava, ki ima globlje vzroke. Hitrost svetlobe se namreč zmanjša, ker se giblje skozi kvantni vakuum, ki ima manjšo energijsko gostoto. Na splošno je hitrost svetlobe odvisna od energijske gostote kvantnega vakuuma.

Frekvenca svetlobe pa je povezana s porabo energije, ki jo foton porabi za gibanje. Fotonom, ki so pripotovali iz oddaljenih galaksij, se zmanjša energija, ker so jo porabili, ko so se »trgali« iz močnih gravitacijskih polj galaksij. Temu pojavu pravimo v astronomiji »gravitacijski premik k rdečemu spektru«. Tudi ti fotoni so potovali z nekoliko zmanjšano hitrostjo.

prazen vesoljni prostor brez gravitacije………….hitrost svetlobe je konstantna gravitacijske polja……………..................................hitrost svetlobe je zmanjšana močna gravitacijske polja……………………………….hitrost svetlobe in njena frekvenca sta zmanjšani, valovna dolžina je povečana

V šestdesetih letih je veljal »premik k rdečemu spektru« glavni dokaz za širjenje vesolja, danes pa je v astronomiji sprejeto, da ima okoli 60% premika k rdečemu spektru izvor v močni gravitaciji skozi katero se giblje opazovana svetloba. To je en dokaz več za zmanjševanje »popularnosti« ideje širjenja vesolja, ki ima v zadnjih letih vse manj zagovornikov. Zmeraj bolj prevlada model dinamičnega vesolja brez začetka in konca, se pravi vesolja, ki za svoj obstoj ne rabi »Stvarnika«, ampak se ustvarja samo.

****************

7

Konec 19. in začetek 20. stoletja je bilo za fiziko prelomno obdobje.

Ameriška fizika Michelson in Morley sta leta 1887 opravila eksperiment, ki je pokazal, da svetloba ni valovanje etra. V fiziki 19. stoletja je veljalo, da je vesoljni prostor napolnjen z etrom, medijem, ki nima mase, je v popolnem mirovanju in je prisoten

po

celotnem

vesolju.

Vidna

svetloba

in

celotni

spekter

elektromagnetnega valovanja naj bi bilo valovanje etra. Z Michelson-Morleyevim poskusom je bila teorija etra zavržena, mogoče tudi po krivem, saj je njun poskus dokazal le, da svetloba ni valovanje etra, ni pa dokazal, da eter ne obstaja. Z

objavo Specialne Teorije Relativnosti, je prevladalo mnenje, da svetloba potuje skozi prazen prostor, fiziki so pozabili, da tudi prostor mora imeti svoj energijski temelj, da je vesoljni prostor oblika energije. Ideja Maxa Plancka, da je temelj vesoljnega prostora kvantni vakuum, ni prišla v ospredje. Fiziki so se navdušili nad idejo praznega prostora, v katerem mrgoli elementarnih delcev in atomov. Iz te

»osnovne juhe« se poraja fizični svet. Razlog za takšno mišljenje je bil tudi v tem, da fiziki niso upoštevali raziskav nemškega fizika in filozofa Immanuela Kanta, ki je že v 18. stoletju dokazal, da sta prostor in linearni čas osnovni kategoriji človekovega uma, skozi katere le-ta doživlja svet. V vesolju lahko zaznavamo le razdalje med objekti, ki jih potem doživljamo v »prostoru«, kateri obstaja le kot miselni model. Nujno je torej, da materialni objekti obstajajo v nekem mediju.

Zato sva s Fiscalettijem pri gradnji fizikalnih modelov izbrala tridimenzionalni kvantni vakuum kot osnovno areno vesolja. Nekateri razlogi za to so opisani v prejšnjih poglavjih, v nadaljevanju pa bom predstavil tudi ostale.

Najprej »problem delovanja na razdalji«, ki si ga je Einstein zastavil leta 1917, eno leto po objavi Splošne Teorije Relativnosti, ki je bila triumf fizike.

Einstein je »geometriziral gravitacijo«, opisal jo je namreč s sferično geometrijo nemškega matematika Riemanna. Geometrijski opis gravitacije Einsteina ni popolnoma zadostil, kljub temu, da je bil začetnik »matematičnih teorij« je imel velik čut za koherentnost matematičnega modela s pojavom, ki ga model opisuje.

Einstein je imel direktne izkušnje zavesti, ki so ga navdihovale pri njegovem raziskovanju. Zavest pa ve, da geometrija kozmičnega prostora ne more ustvarjati gravitacijske sile, izvor gravitacije mora biti konkreten fizikalni pojav. Da bi zadostil gravitacijskemu »delovanju na daljavo«, je Einstein začel razmišljati o obstoju

»gravitonov« delcev, ki so podobni »fotonom« in so odgovorni za prenos gravitacije med materialnimi telesi. Za fotone je bilo že v začetku 20. Stoletja znano, da jih materija oddaja in sprejema, da so nosilci svetlobe in celotnega spektra elektromagnetnega valovanja, gravitonov pa do danes še nihče ni opazoval, ostali so hipotetični delci, katerih fizikalni obstoj je pod vprašajem.

V drugem poglavju smo pokazali, da je gravitacijo možno opisati z energijsko gostoto kvantnega vakuuma, ki ne predvideva obstoj gravitona, se pravi gravitacijskega valovanja. Fiziki še danes razmišljajo, da se gravitacijski valovi širijo po vesoljnem prostoru s svetlobno hitrostjo. Že 60 let jih poskušajo zaznati z zelo občutljivimi instrumenti, za enkrat še brez uspeha. Zavest ve, da jih ne bodo našli, zato ker jih ni. Italijanski fizik Angelo Loinger je dokazal, da so gravitacijski valovi v protislovju z originalno verzijo Splošne Teorije Relativnosti, no večina fizikov se ni pustila prepričati in jih išče naprej. Uspeli so jih tudi dokazati, ne neposredno, ampak posredno, kar je metodološka in proceduralna napaka, kajti obstoj nekega delca in fizikalnega pojava nasploh se lahko pojmuje za obstoječega šele, ko je direktno opazovan.

Ameriški fizik J. H. Taylor je s svojo raziskovalno skupino opazoval binarni nevtronski zvezdi PSR19.16 + 16. Opazili so, da se vrtilne hitrosti binarnih zvezd okoli njune osi zmanjšujejo. To je res odličen rezultat, njegova interpretacija pa je vprašljiva. Vzrok za zmanjšanje vrtilne hitrosti nevtronskih zvezd so pripisali zmanjševanju njunih mas. Proceduralno napako so storili, ko so zmanjševanje mas pripisali gravitacijski radiaciji. Binarne zvezde naj bi oddajale gravitacijske valove, pri čemer se masa pretvarja v energijo gravitacijskih valov in to povzroča zmanjševanje vrtilne hitrosti. Bilo bi bolj iskreno, če bi objavili članek o zmanjšani vrtilni hitrost zvezd in pustili, da nadaljnja opazovanja priskrbijo več podatkov, na podlagi katerih bi se lahko sklepalo na vzrok zmanjšanja vrtilne hitrosti.

Velikost nevtronskih zvezd je blizu velikosti črnih lukenj, možno bi bilo, da se v središču nevtronskih zvezd materija podobno kot v središču črnih lukenj pretvarja v energijo kvantnega vakuuma. Pretvorba materija povzroči zmanjšanje mase zvezd in s tem zmanjšanje njune vrtilne hitrosti.

Model prostor-časa kot osnovne arene vesolja zagotovo ne bo mogel opisati vseh astronomskih in kozmoloških odkritij, preprosto zato, ker je le matematična teorija in ne fizikalna teorija, kakor je to kvantni vakuum. Če bi se Einstein pred objavo Specialne Teorije Relativnosti leta 1905 predhodno posvetoval s Maxom Planckom in bi razpravljala o relacijah med nastajajočo Specialno Teorijo Relativnosti in fizikalnimi lastnostmi kvantnega vakuuma, bi najbrž prišla na idejo, da je relativna hitrost fizikalnih pojavov odvisna od gostote kvantnega vakuuma. V fiziki že stoletja velja pravilo, da ima energija vsakega sistema lastnost homogene razporejenosti. Za vesolje to pomeni, kjer je prisotna materija, je gostota vakuuma manjša, skupna energijska vrednost prisotne energije vakuuma (Ekv), energije materije (Em) in elektromagnetne energije (Eel) ostane nespremenjena, konstantna (K), kar lahko zapišemo z naslednjim formalizmom: Em + Ekv + Eel = K. Iz takšne slike vesolja sledi, da je hitrost fizikalnih pojavov odvisna od gostote kvantnega vakuuma, ki je zmanjšana zaradi prisotnosti vesoljnih teles: manjša je gostota kvantnega vakuuma, manjša je hitrost pojavov. Tudi prisotnost elektromagnetnega valovanja, se pravi svetlobe, zmanjšuje energijsko gostoto kvantnega vakuuma. Foton je brez-masni delec, ampak vseeno zmanjša energijsko gostoto kvantnega vakuuma zaradi njegove

kinetične energije. Natančen matematični opis tega modela je dokaj preprost, s Fiskalettijem ga bova objavila letos v ameriški reviji »Physics Essays« (Eseji fizike).

**************

8

Specialna Teorija Relativnosti še dandanes ni popolnoma razumljena. V

vseh učbenikih fizike lahko najdete sliko spodaj, ki ponazarja, kako vidi mirujoči opazovalec na postaji horizontalno postavljeno fotonsko uro, ki se giblje mimo njega v vagonu mimoidočega vlaka.

Ker se fotonska ura v vagonu za mirujočega opazovalca na postaji premika, le-ta vidi, da se foton med ogledaloma giblje cik-cak, kot vidimo na sliki. To je res in temu nihče ne oporeka. V učbenikih piše, da teče za mirujočega opazovalca fotonska ura počasneje, kot za opazovalca v vagonu poleg ure. Navedeni razlog je ta, da vidi mirujoči opazovalec daljšo pot fotona, kot opazovalec poleg ure, toda daljša pot je zanj le optična prevara zaradi gibanja fotonske ure in ne more vplivati na hitrost ure. Če bi dejstvo optične prevare lahko spremenilo hitrost fotonske ure, bi to bila za fiziko nerazložljiva »magija«. Če bi mirujoči opazovalec imel moč upočasniti gibajočo se fotonsko uro bi tudi to bila »magija«. Nič od tega ni res, le fiziki še ne razumejo, da je hitrost fotonskih ur ista za oba opazovalca. Zaradi gibanja vlaka in njegove kinetične energije se energijska gostota kvantnega vakuuma v vlaku nekoliko zmanjša glede na energijsko gostoto na postaji in to povzroči, da je hitrost svetlobe manjša na vlaku kot na postaji. To povzroči, da fotonska ura na vlaku teče za oba opazovalca malo počasneje od fotonske ure na postaji. Zmanjšanje energijske gostote kvantnega vakuuma zaradi kinetične energije vlaka je v primerjavi z zmanjšanjem zaradi mase planeta Zemlje resnično majhno, zato se v Specialni Teoriji Relativnosti privzame, da je hitrost svetlobe nespremenjena v vseh gibajočih se sistemih. Leta 1964 je ameriški astrofizik Irwin Shapiro izmeril, da ima svetloba, ki potuje med planeti Zemlja, Venera in Mars, manjšo hitrost, kot če bi potovala skozi medgalaktični prostor daleč stran od nebesnih teles. Razlog za minimalno zmanjšane hitrosti svetlobe je v zmanjšani energijski gostoti kvantnega vakuuma, ki povzroči zmanjšano prevodnost za svetlobo in s tem zmanjša njeno hitrost. Posledica je zmanjšana hitrost ur, tudi fotonskih, v območjih z zmanjšano energijsko gostoto kvantnega vakuuma, in velja za vse opazovalce.

V Specialni Teoriji Relativnosti obstaja tudi nejasnost o tem, kako tečejo ure za prvega opazovalca (1) na postaji in drugega opazovalca (2) v vagonu.

Opazovalec 1 je na postaji in ima ob sebi precizno atomsko uro, opazovalec 2 je v vlaku in ima ob sebi enako precizno uro. Specialna Teorija Relativnosti ima v tem določenem primeru štiri čase, dva koordinatna časa (čas kot četrta dimenzija prostora) X4 in X4', in dva lastna časa t in t', ki določata hitrost ur. Koordinatna časa X4 in X4' obeh opazovalcev veljata za oba opazovalca, lastna časa t in t' pa naj bi veljala le za posameznega opazovalca, namreč za opazovalca 1 lastni čas t in za opazovalca 2 lastni čas t'. To ne bo držalo, vzemimo, da imata oba opazovalca mobilni telefon. Eno uro potem ko je vlak vozil mimo postaje se pokličeta in si povesta koliko kažeta njuni uri. Razlika ur je enaka za oba opazovalca, kar pomeni, da veljata lastna časa t in t' za oba opazovalca.

Problem nejasnosti glede hitrosti ur za različne opazovalce je v tem, ker Specialna Teorija Relativnosti pojmuje čas kot fizikalno količino v kateri tečeta uri, mi pa vemo, da se vlak giblje v kvantnem vakuumu in da je čas le numerično zaporedje »tik-takanja« ur in velja za vse opazovalce. Potujoči opazovalec se stara počasneje od mirujočega opazovalca, oba se ne starata v času, ampak le v kvantnem vakuumu, hitrost staranja gibajočega se opazovalca je manjša od hitrosti staranja mirujočega opazovalca. Takšna je enosmiselna interpretacija Specialne Teorije Relativnosti, ki z uvedbo gostote kvantnega vakuuma postane fizikalna teorija očiščena nepotrebnega matematičnega formalizma četrte dimenzije, ki je prepreka za popolnejše razumevanje pojava relativnosti v realnem svetu. Newtonova fizika časa ne podaja, kot fizikalne količine v kateri tečejo spremembe, pravi le, da čas teče z isto hitrostjo povsod po vesolju, pri čemer misli seveda na hitrost fizikalnih pojavov. Čas je pridobil lastnost fizikalne količine v kateri se dogajajo fizikalni pojavi šele s Specialno Teorijo Relativnosti, kar je, po mojem mnenju največja pomanjkljivost fizike 20. stoletja.

V fiziki je opazovalec sestavni del eksperimenta, o tem, kdo opazovalec je, pa fizika ne razmišlja veliko. Zavest ima funkcijo opazovanja, po mojih osebnih izkušnjah in izkušnjah tisočerih ljudi, ki so življenje posvetili meditaciji, je opazovalec zavest sama. Skozi čutila vsakega človeka opazuje svet ista zavest.

Večina ljudi doživlja svet v polju njihove osebnosti, zavest deluje le kot opazovalec, za katerega se ne ve izvora. Ko pa v sebi prebudimo zavest, spoznamo, da je opazovalec funkcija zavesti. O tem ni eksperimentalnih dokazov v smislu klasične metodologije. Opazovanje in zavest sta subjektivna pojava, na tisoče ljudi ima izkušnjo, da je opazovalec zavest sama. Ta subjektivna izkušnja mnogih posameznikov ima svojo verodostojnost in nam daje sigurnost, da je resnično tako.

Opravimo prepričljiv eksperiment: poglejte vašo dlan. Vi veste, da je to vaša dlan, brez da bi o tem razmišljali, ker zavest opazuje dlan in ve da pripada vašemu telesu. Ko zamižite, lahko vaš um ustvari predstavo vaše dlani, zavest pa se te predstave zaveda. Vaš um lahko ustvari določeno vsebino o predstavi vaše dlani, na primer: imam lepo oblikovano dlan. Zavest se zaveda te misli.

Naše misli se menjavajo, občutki se spreminjajo, zavest o njih pa ostane zmeraj ista, nespremenljiva. Zavest ni del spreminjajočega se sveta. Posebna lepota zavest je v tem, da lahko opazuje in spozna tudi sebe. Bolj ko se zavedate vašega telesa in uma, bolj se zavest prepoznava v vas. Na določeni točki postane zavest osnovna posoda, v kateri doživljate vaše telo, misli in čustva. Osebnostni nivo postane medij skozi katerega se zavest izraža in udejanja v svetu. Če ste imeli radi črno čokolado pred spoznanjem zavesti, jo boste imeli tudi, ko boste odkrili zavest, le čokolada bo mnogo slajša.

Ko bo fizika začela raziskovati zavest na izkustveni subjektivni način, se bo opazovalec zavedel sebe in začel uporabljati zavest kot raziskovalno orodje za ugotavljanje adekvatnosti znanstvenih modelov s svetom samim. Na fakulteti pridobljeno znanje bo obogateno z avtorefleksijo, ki bo omogočilo njegovo uporabo za miroljubni razvoj naše družbe v skladu s kozmičnimi zakoni.

Spoznanje, da je opazovalec le funkcija zavesti, ki skozi človekova čutila in njegovo osebnost opazuje svet, je spektakularno. Opazovalec je v vsaki točki prostora, ko se naše telo giblje, ostaja opazovalec nepremičen. Opazovalec je edini referenčni sistem v vesolju, ki se ne premika in se ne spreminja. To spoznanje daje dodatni smisel in eleganco Teoriji Relativnosti in fiziki nasploh.

Izhodišče fizike in njenega raziskovanja postaja opazovalec/zavest. On opazuje vesolje, on nadzira razum, ki gradi modele sveta, on preverja njihovo ustreznost z eksperimentom. Opazovalec/zavest je isti v vsakem fiziku, kar daje fiziki možnost, da je »objektivna znanost«, ki obstaja neodvisno od človekove osebnosti in njegovega uma.

V tem kontekstu pomeni »subjektivna izkušnja« neko izkušnjo, ki je obarvana z osebnostjo, se pravi mislimi in čustvi določene osebe. »Objektivna izkušnja« pa pomeni izkušnjo zavesti same, ki je neodvisna od osebnostnega nivoja. Zavestni opazovalec je temelj za razvoj znanosti, ki bo tudi subjektivni izkušnji zavesti pripisala objektivnost. Drugače povedano, objektivno in znanstveno ni le kar lahko izmerimo, objektivno je tudi kar doživimo kot zavestni opazovalec. Znanosti 21. stoletja je namenjeno, da bo vase integrirala duhovnost očiščeno vseh religioznih in zgodovinskih predznakov, duhovnost, ki temelji na izkušnji in jo postavlja pred branje svetih knjig. Bog/zavest je že v nas samih in edino v sebi ga lahko odkrijemo.

******************

9

V 20. stoletju smo še živeli v svetu verovanja in iskanja pomoči od boga, 21.

stoletje pa prelaga vso težo odgovornosti na nas. Zavest/bog v nas že deluje, na nas je, da mu razširimo prostor delovanja. Ko pogledamo vase, je znotraj nas kup idej, prepričanj, konceptov in pravil, kako je treba živeti, ustvarjati, se obnašati v družbi in državi. Vsaka država ima dodelan sistem zakonov, ki se kršijo po pravilu, sodni sistem pa potem preganja in kaznuje kršilce. Očitno nekaj ne deluje. V čem je problem današnje družbe? Z vidika prebujenega opazovalca/zavesti je edini problem, da delujemo preveč iz ego/osebnostnega nivoja, ki je še poln strahu pred smrtjo, boja za obstanek in koncepta preživetja. Še zmeraj doživljamo drugače verujoče, pripadnike drugih narodov in druge barve kože, kot naše živalske nasprotnike, ki so nam nevarni in jih je treba uničiti, da bi mi lahko preživeli. Ideja bratstva med narodi in zlivanja različnih kultur ni in ne more uspeti zato, ker so različne kulture primarno zasidrane v umih ljudi, ki pa so preveč različni, da bi se lahko resnično povezali in skupno zaživeli. Klasičen primer je zadnja »Balkanska vojna« v devetdesetih letih prejšnjega stoletja, ko so se med seboj bojevali pravoslavni Srbi, katoliški Hrvati in Muslimani. Pred vojno je obstajalo na tisoče mešanih zakonov, ljudje so živeli v miru in blaginji. Par politikov/psihopatov, ki so sanjali o »Veliki Srbiji« je uspelo razdeliti ljudi, uničiti prijateljstvo, aktivirati živalske strahove v ljudeh in zanetiti štiri leta trajajočo vojno, ki je razdejala Balkan. Če bi ljudje na Balkanu bili globlje povezani z zavestjo, bi tistih nekaj politikov/psihopatov zaprli v umobolnice in živeli naprej v miru.

Ko človek odkrije zavest postane resnično samostojen, se ne odloča več po pisanih etičnih pravilih, ukazih družbe ali države, temelj njegovega delovanja je zavest sama. Državni sistem, politiki, ki vodijo državo, se tega zavedajo in seveda nimajo interesa, da bi se ljudje osvestili, kajti to bi pomenilo konec njihovega življenja na račun dela drugih. Politiki krojijo življenja davkoplačevalcem, kateri z delom ustvarjajo energijo, od katere politiki živijo in to veliko bolje kot davkoplačevalci sami. Ta zgodba se končuje, v zadnjih letih vidimo, da manj kot 50

% ljudi pride na volišča, kar je znak, da obstoječi sistem gre h koncu. Nadomestilo ga bo a-politično vodenje države, kjer bodo za to sposobni ljudje vodili državo in bili za to pravično plačani. Politične stranke in različni politični programi so čista prevara, ki ohranja politike na oblasti. Isti ljudje celo življenje sedijo v parlamentih, solijo pamet davkoplačevalcem in živijo na njihov račun. Z a-političnim vodenjem države se bodo stroški vodenja zmanjšali vsaj za polovico, hkrati pa bo vodenje veliko bolj učinkovito.

Prebuditev zavesti v množicah bo korenito spremenila državni in družbeni ustroj. Manj bo zakonov, manj bo kršitev zakonov, stvari bodo veliko bolj jasne in tekoče. Ne bo več borz in trgovanja z vrednostnimi papirji, denar bo dobil nazaj svojo izvirno funkcijo menjalnega sredstva. Čas je, da tisti, ki imajo vajeti držav v rokah, začnejo iskreno izstopati iz igre tako, da načrtno pospešijo prebuditev zavesti najprej v sebi in potem v ljudeh. Tako bodo postopoma odšli ponosno in z dobrim občutkom, če bodo vztrajali v igri, ki jo igrajo, jih bodo naveličane množice kmalu na silo vrgle iz parlamentov. Zavest je izvir kreativnosti za trajnostni razvoj, za pravičnost in blagostanje. Pred vsakim sestankom bi v parlamentu morali meditirati pol urice in se uglasiti z zavestjo. Sestanki bi bili veliko bolj učinkoviti, krajši in prijetnejši za vse sodelujoče.

Vprašanje ni, ali je kapitalizem boljši od komunizma, vprašanje je, kako oblikovati družbo, da bo delovala v skladu s kozmičnimi zakoni. Ko prebudimo zavest posameznika, ki je osnovni element družbe, s tem ustvarimo kanal skozi katerega deluje zavest in preoblikuje družbo. Ne vemo, kako bo s privatno lastnino v »zavestni družbi«, vemo pa, bodo vsa razmerja med ljudmi harmonična in pravična. Z vidika fizike lahko rečeno, da bomo z načrtnim osveščanjem ljudi zmanjšali družbeno entropijo, ki se odraža v količini odpadkov, prometnih nesreč, bolezni in kriminala. Dejstvo, da v »razvitih družbah« porabimo največ pitne vode za spakovanje naših iztrebkov kaže na to, da smo »zavožena družba«, ki se mora prebuditi. Živim na kmetiji, kjer uporabljamo kompostno stranišče, z našimi iztrebki obogatimo zemljo, nimamo kanalizacije, imamo le ekološki čistilni bazen za odpadne kuhinjske vode. Entropija »moderne družbe« je ta trenutek večja od entropije narave, ki družbi daje možnost obstoja. Cilj trajnostnega razvoja je, da zmanjšamo družbeno entropijo na raven entropije narave. Večini strokovnjakov, ki se ukvarjajo s trajnostnim razvojem še ni jasno, da je ključ razvoja prebuditev zavesti v ljudeh.

Tehnologija ni problem, problem je, da jo napačno uporabljamo. Nekateri mislijo, da je rešitev družbe v vrnitvi v naravo in odpovedi tehnologiji. Potem bi bili spet tam, ker smo bilo pred tisoč leti, vrnili bi se v čas »boja za obstoj«.

Tehnologijo lahko uporabimo v skladu s harmoničnim so-bivanjem z naravo, omogoča nam, da ni treba delati deset ur na dan za preživetje, delamo lahko le pet ur, ostali čas pa porabimo zase, za naše bližnje. V zavestni družbi se bo čas dela za denar in dela za svoj lastni užitek in razvedrilo močno prepletel, živeli bomo na ravni čaščenja in uživanja življenja, postali bomo Bogovi v pravem pomenu te besede. Pot do tja je zelo kratka, par centimetrov navznoter proti notranji globini človeškega srca. Bog je tam in čaka, da mu odpremo vrata.

Glavni problem religij danes je, da so obstale v umu, vztrajajo na preživetih konceptih, ki nikomur ne koristijo, najmanj njim samim. Na primer določilo, da katoliški duhovnik ne more biti poročen in imeti ženske ob sebi. Seksualna energija je močna, posebej pri mladih ljudeh, zagotovo je veliko duhovnikov, ki so bili seksualno pravilno naravnani, »normalni«, toda prepoved seksa z žensko jih je napeljala na zlorabo otrok, čeprav tega niso imeli v mislih, resnično si tega niso želeli. Katoliška cerkev s svojimi pravili ustvarja nevzdržne nenaravne pogoje, v katerih osebnostno zdrav duhovnik lahko zaide na stranpot.

Veliko se govori o povezovanju in integraciji različnih religij in kultur, ampak na koncu vsak ostane pri svojih prepričanjih in dogmah. Skupni imenovalec vseh religij in kultur je zavest, vsi začetniki religij so imeli globoko izkušnjo zavesti, vsa velika znanstvena odkritja in umetniški dosežki, so navdih, ki prihaja iz globin zavesti. 21. stoletje je čas, ko se bomo poslovili od naših pritlikavih egoizmov in se poglobili v neskončno zavest, ki je osnovna nit v tkanini vesolja in bo tudi osnovna nit bodoče družbe.

**************

10

Politika se danes vpleta tudi v znanost. »Globalno segrevanje« kot posledica človekove industrijske aktivnosti in večjega izpusta ogljikovega dioksida v ozračje je »politična teorija«. Ideja globalnega segrevanja je vzniknila v Ameriki, kot prefinjen načrt, da se nerazvite države Afrike in Azije ne bi mogle industrializirati.

V astronomiji je znano že vsaj sto let, da je povečano segrevanje Zemljine atmosfere rezultat povečane aktivnosti sončnih peg, se pravi vročinskih izbruhov na površini Sonca, ki so že leta opazovani z natančnimi in zanesljivimi instrumenti.

Akademsko najbolj priznani klimatologi in astronomi zavračajo politično teorijo globalnega segrevanja, ampak ameriški kapitalisti so uporabili Al Gora kot rešitelja tega planeta. Ko gledamo njegov film z naslovom »Neprijetna resnica«, se nam lahko potočijo solze. Medijska vojna je še enkrat zmagala nad zdravim znanstvenim razumom. Globalno segrevanje je postalo doktrina. Denarja za bazične raziskave, ki posegajo v bit vesolja, narave in človeka ni, če pa želite preučevati, kako globalno segrevanje vpliva na počutje miši, boste denar mogoče tudi dobili.

Na drugi strani pa določeni znanstveni lobiji iščejo graviton in Higgsov bozon že desetletja brez obetajočih rezultatov. Jasno jim je z veliko verjetnostjo (fiziki zelo dobro obvladajo verjetnostne izračune), da jih ne bodo našli, ker ne obstajajo, so le miselne konstrukcije, ki so nastale na pomanjkljivih predpostavkah in ne odslikavajo resničnega sveta. Priznati napako bi bilo ponižujoče, gre pa tudi za ogromno denarja, ki se steka v to iskanje črne miši v črni škatli, v kateri miši ni.

Farmacevtski lobiji delujejo po konceptu »kontinuiranega zdravljenja« ljudi, ni jim v interesu, da bi ljudje ozdraveli, važno jih je zdraviti do zadnjega diha. V

Ameriki so leta 1936 umaknili iz prodaje okoli sto zdravil iz konoplje, ker so bila preveč učinkovita in so ljudi ozdravila, zamenjali so jih z zdravili, ki jih je potrebno jemati do smrti. Biologi pripisujejo življenju »magične lastnosti«, izmislili so si teorijo samoorganizacije, po kateri ima življenje lastnost, da se samoorganizira.

Oboji so izgubili iz vida, da je zavest temelj ohranjanja in krepitve zdravja in osnovni smerokaz, v smeri katerega se razvija življenje. Sociologi so izgubljeni v iskanju najbolj pravičnega socialnega modela in ne razumejo, da je pravica hčerka zavesti. Psihologi se ukvarjajo predvsem s psihološkimi plastmi človeka in so spregledali, da je človek primarno zavest.

Seksologi vidijo strast le kot biološko lastnost, ki jo je težko uskladiti v človekovo čustveno življenje, iz vidika so izgubili »duhovno komponento«

seksualnosti, ki je bližnjica do spoznanja zavesti. Ko vstopimo v seksualni odnos zavestno, se pravi, da se zavemo prisotne strasti, čustev in misli, se življenjska energija postopoma dviguje od trebuha navzgor in preide vrh glave; če nismo izgubili prisebnosti in nas strast ni premagala, imamo veliko možnosti, da se vsaj za nekaj trenutkov potopimo v zavest, onkraj telesne smrti, v večni tukaj in sedaj.

Smrt je v naši družbi postala sovražnik življenja številka ena, nimaš več pravice umreti po naravni poti, medicina te drži na silo pri življenju z vsemi možnimi pripravami. Umrla je babica moje žene Lucije, že ko je bila mrtva, so jo oživljali s srčnim spodbujevalnikom. Ta nenaravni odnos do biološke smrti izhaja iz nepoznavanja zavesti, ki je človekova resnična bit. Oklepamo se našega začasnega bivališča, brez da bi izkoristili možnost in se v njem prepoznali enkrat za zmeraj.

Telo je človeku dano kot instrument za njegov razvoj, kajti šele skozi telo lahko spoznamo zavest.

Človek ima dušo, ki je struktura kvantnega vakuuma. Ta struktura se ugnezdi v zarodek in potem skozi življenje pridobiva izkušnje, ki jo vodijo proti spoznanju zavesti. Na planetu Zemlji se duše ugnezdijo že v najbolj preproste žive organizme in se potem reinkarnirajo v bolj razvite organizme in ne nazadnje v ljudi. Duše kreira zavest sama preko matematičnega vesolja. Takšna je ta vesoljna igra, mi smo del nje in če jo igramo z radostjo nam daje užitek, če se upiramo, nam daje trpljenje. Ko se človek zave zavesti se začne duša zlivati z zavestjo.

Popolno zlitje, kot se je zgodilo pri Kristusu, Budi, Mohamedu, Oshoju in mnogih drugih, omogoča izstop iz kolesa reinkarnacije, kajti zavest sama se ne more ugnezditi v telo, lahko pa polno deluje skozi telo. Budisti imenujejo to stanje popolnega delovanja zavesti skozi telo »osvoboditev«.

Nova obzorja fizike sežejo do najbolj oddaljenih galaksij, v največje globine človekove duše in onkraj. So inspiracija za znanost 21. stoletja, ki bo vse pojave od materialnih do psiholoških in duhovnih obravnavala v okviru enotnega modela sveta. Ta zavest je tudi v tebi dragi bralec in čaka, da polno v tebi polno zaživi in preobrazi to življenje na Zemlji v raj.

Zavzemam se za sistematični razvoj zavesti, kot je predstavljen v tej knjigi, v šolah in na univerzah po vseh državah tega sveta. Sposobnost zavesti, da se zaveda delovanja uma, je znanstveno dejstvo na katerem temelji znanstveni razvoj zavesti. »Narodna zavest« ni zavest ampak je le identifikacija posameznika z določeno večjo skupino ljudi. Na tem planetu bo treba iti »preko sebe«, onkraj religijske, nacionalne, kulturne, cehovske in vseh drugih identifikacij, v samo bit človeka, ki je zavest sama. Tu je izvir resnične kreativnosti, lepote, ljubezni in inteligence.

Odkritje zavesti nam daje možnost avto-refleksivnega čustvovanja, mišljenja in seveda delovanja. V vsaki situaciji se lahko postavimo v položaj »tretje osebe« in doživljamo situacijo nepristransko kot zavest sama. Dva zavestna človeka ne moreta proti v konflikt, ki je zmeraj posledica prevelike različnosti umov. Katoliški in muslimanski um, na primer, sta preveč različna, da bi lahko našla »skupni imenovalec«. Kulturne izmenjave in deklarativno »spoštovanje različnosti« ne dajejo želenih rezultatov. Temelj resničnega medčloveškega in medkulturnega sodelovanja je v skupnem interesu raziskovanja onkraj uma, v neizmerne globine zavesti. Resnični izziv življenja je potovanje onkraj predstav o sebi v še ne odkrite prostranosti bivanja, ki so naša edina »odrešitev«. Kristus se ne bo vrnil da bi nas odrešil, on biva od zmeraj v globinah našega srca in potrpežljivo čaka, da se mu predamo in zaživimo kot Bogovi.

******************

Podatki o avtorju:

Srečko Šorli je soustanovitelj Space Life Inštituta: www.spacelife.si Samostojni raziskovalec, registriran na mednarodnem registru COBISS št. 91689: http://izumbib.izum.si/bibliografije/Y20.120.821131820.-91689.html Zadnji poljudni članki o raziskavah v tujih revijah:

Fiziki nadaljujejo z ukinjanjem časa kot četrte dimenzije prostora: http://phys.org/news/20.12-04-physicists-abolish-fourth-dimension-space.html Brezčasno vesolje:

http://www.dailygalaxy.com/my_weblog/20.12/07/the-universe-is-timeless-a-radical-theory-weekend-feature.html