Polona Glavan

NOČ V EVROPI

Vsebina

Prvič

Drugič

Tretjič

Četrtič

Petič

Epilog

Hvala

staršem za brezmejno podporo,

Andreju Blatniku za vse nasvete in spodbudo,

evropskim železnicam z željo,

da nikoli ne ukinejo interrailk.

Prvič

V sredo, je pomislila Andrinne. Umrla bom neke srede. Bila je sreda in nič ni bilo prav. V kampu so bili pozni. Avtobus je bil pozen. Podzemeljska je bila pozna. Vse je bilo pozno in onadva sta morala priti pravočasno. Morala je teči. Ni se ji ljubilo teči.

»Kje sva?« je zahropla v miren, razgret avgustovski večer.

»Blizu,« je navrgel Christian, ne da bi se ozrl. Pariz je kljub mraku, ki se je spustil čezenj, puhtel iz vsake razpoke v asfaltu. Ljudje so se premikali počasi, tako se je vsaj zdelo iz njune zadihane, bežeče perspektive. Andrinne je stisnila zobe in se zgrabila za debele naramnice nahrbtnika. Pot ji je lil po čelu in ji od obrvi pronical proti vekam. Izprožila je jezik. Zrak je imel slan, škripajoč okus.

»Koliko še?« je zasopla in pomislila, prekleto, če spet reče za naslednjim vogalom, se ne premaknem niti koraka več. Natikače je imela mokre, slutila je žulje, ki jih bo preštevala v Amsterdamu. V Amsterdamu. Če sploh.

Christian ni rekel ničesar. Njegov hrbet je ritmično poskakoval pred njo. Bil je vsega dva metra stran, vendar se je zdelo, da ga nikoli ne bo mogla doseči.

»Jebemti, koliko še?« je zavpila. »A bi mi povedal, prosim?«

»Tam sva, če ti rečem,« je zarenčal Christian. »Minutko, dve. Če misliš težiti, bova itak zamudila.«

Andrinne je stisnila zobe.

»A sploh morava v ta prekleti Amsterdam?« je zaječala. »Pa saj bi lahko še malo ostala tukaj. Tako ali tako imava čas.«

Christian se je na kratko ozrl čez ramo.

»Tako ali tako sva bila predolgo v tem zajebanem mestu,« je zavpil. »Dva dni več, kot sva mislila, če se še spomniš. In to na tvojo ekskluzivno željo. Mislim …«

Zajel je sapo. Hiše so se počasi pomikale mimo. Prepočasi.

»Mislim, kaj pa je sploh takega tukaj? Predrago, prevroče in prenatrpano. Japoncev, kot bi jih naklel. Arogantni domačini, pivo brez okusa, kamp pa nikakršen. Mislim, sanjsko.«

Andrinne se mu je spačila za hrbtom.

»Hvalabogu, da niso namesto Japoncev Norvežani,« je siknila na robu zmogljivosti. »V tem primeru bi se pa res rade volje spravila drugam.«

Christian jo je s težavo preslišal in pogledal na uro. Še dve minuti do vlaka.

»Kje je zdaj ta tvoja postaja?« je zaječala Andrinne. »Že sto let je za prvim vogalom.«

»Daj, zaveži!« je planil Christian. »A sem jaz kriv, da podzemeljske zamujajo? Pritožuj se Chiracu, ne pa meni, ljubica.«

Andrinne je odprla usta, vendar ji je vročina prilepila jezik nekam na nebo. Za to bo še čas. Celo noč, kjerkoli bo že ta minila. Če ne bo prej umrla, je pomislila. Pravzaprav jo je čudilo, da je zdržala do tu.

Potem se je le prikazala Gare du Nord. Tiho je planila izza hiš, siva, ogromna, preluknjana s stekleno kupolo, v kateri so se bleščale luči uličnih svetilk. Christian je pograbil Andrinne za roko in stekla sta mimo nagnetenih avtomobilov, beračev, ki so postopali naokrog, in muslimank, ki so prevažale majhne temnooke otroke na vozičkih za prtljago. Vlak je stal na peronu in nanj so se vzpenjali zadnji potniki v kratkih hlačah in natikačih, skoraj brez izjeme otovorjeni z ogromnimi nahrbtniki. Tekla sta mimo peronov, še pol minute, petnajst sekund, Andrinne so klecale noge, po hrbtu ji je lezla vlaga in njeni gležnji so se zdeli kot kroglični ležaji, ki v ritmu na robu zmogljivosti ponavljajo zdrži, zdrži, zdrži. Sovražim Amsterdam, je še utegnila pomisliti in potem sta bila tam. Na srečo. Christian jo je porinil na vlak, ko se je ta že premikal, in se zadnji hip ujel za ograjo ob stopnicah.

Andrinne se je zrušila na tla ob vratih in v velikih zamahih lovila sapo. Pljuča, je pomislila, kje zaboga sem izgubila pljuča. Srce ji je butalo ob rebra, kot da ji jih bo vsak hip zlomilo in se iztrgalo ter odfrčalo po hodniku med kupeji. Ukradli mi ga bodo, je pomislila in se uspela nasmehniti. Od stopal ji je v gležnje kljuvajoče pritisnila bolečina. Christian je sedel na nahrbtnik in z iztegnjenimi rokami omahnil nad stopala, ki so jih vklepale umazane bele all-starke. Steklenica, je pomislila, izgubil je steklenico. Roke so se ji zatresle v paniki. Gotovo je izgubil steklenico, enkrat med tekom mu je padla iz stranskega žepa in se zakotalila med cigaretne ogorke pod robnikom in voda je ostala tam, na pol izhlapela, onadva pa bosta umrla od žeje med vožnjo v prekleti Amsterdam. Pogledala je proti Christianu.

»Steklenica,« je zahropla. »Voda.«

Christian je napol dvignil glavo. Pokimal je. Zatipal je po stranskem žepu nahrbtnika, odpel zadrgo in iz nje potegnil skoraj polno steklenico Eviana. Andrinne mu jo je izpulila iz rok in se sama vase zarežala od olajšanja. Pila je v kratkih, še vedno zadihanih požirkih. Voda ji je kapljala z brade in ji zmočila majico v višini prsi. Odložila je steklenico in jo podala Christianu.

»Vodo imava,« je rekla in se poskusila nasmehniti. »Bo že kako, ne?«

Giordano je plosko prislonil lakti na steklo in povesil čelo med komolce, da se je mehko dotaknilo s prstnimi odtisi potiskane površine. Vlak iz Marseilla je bil prašen in poten, klimatizacija, kot da ni prodrla tja, kjer bi jo najbolj potrebovali, med puhteče, težko dihanje backpackerjev, trebušastih, premočenih starcev in njihovih zgubanih žena, ki so plašno stiskale plastične vrečke k nogam. Tukaj je bilo na srečo drugače. Pariška predmestja so bežeče osvetljevala topel mrak in daljava je kazala, da bo zdaj zdaj spet začela zbujati upanje. To je bila končno njena edina naloga. Upanje. Še pred urami je namesto tega ležal brezup, nepremičnost toge vročine, ki je za hišami, kamor se je izgubljala železnica, gradila zid, ki ga najbrž nikoli ne bo mogoče prebiti. Tam je Giordano zaprl oči in sklonil glavo, pred zidom, ki je bil prvi korak prisilne pozabe. Nekaj obrednega je bilo v tem, v temi, ki si jo je kljub belemu, razbarvanemu soncu poskušal zgostiti za vekami in iz katere so igrivo, skoraj otroško stopili Azrini ozki gležnji. Azra z ozkimi gležnji in ožganimi rameni. Za zidom. Tam nekje. Azurna, kot jo je prekrstil pri sebi, velika kot južno nebo in skrivnostna kot Sibirija, čeprav je nekaj o njej vedel, vsaj tisto najpomembnejše. Ne smeš, Gio. Ne smeva. Takrat je bil Marseille velika, žareča resničnost, za katero ni ležalo nič, resničnost, tlakovana z umazanim asfaltom, po katerem so drsali mornarji in se s privajeno vihravostjo ozirali za dekleti. Gio. Ne smeva. Ko je izrekla, ji je na dnu glasu zatrepetala bolečina, kradoma se je ozirala okrog sebe, okrog njiju, bolečina, ki jo je verjetno prinesla še od doma, iz majhne vasice v bosanskih planinah, ki je že tri leta ni bilo več. Za oknom je mrak drsel v jasno modro temo. Pariško modra, je pomislil Giordano, najbrž je to to. Zamolkli odtenki severa, ki skuša z resnobnostjo prevpiti radoživost juga, vonje, barve, azur. Azur. Stresel je z glavo. Diego bi se potrkal po čelu, če bi zinil samo besedico, in Simone bi na obraz dobil tisti pregovorno nejeverni izraz. Ljubezen … čakaj malo, platonska? Pa iz katerega časa si ušel, stari, iz srednjega veka? V Amsterdamu uživata ko bog, lahko si ju je predstavljal, iz postelje se prestavita naravnost v najbližji kofišop in od tam v Red Light District pritiskat nosove na debelo šipo, katerokoli, Diego je gotovo podrl polovico žensk v hostlu in Simone je šel pogledat hišo Anne Frank, iz dolžnosti, ker je bil njegov ded Žid. Pa ti, Gio, kaj si počel? Nič, gledal sem ladje. Aja, ladje. Zmeraj si bil malo čudaka, stari. In Azra bi se zasmejala, v svojem žalostnem, vijugastem jeziku bi se prijela za ramena, ožgana ramena, postavila bi predenj sedmi café au lait in on bi ji nagonsko poškilil proti izrezu in ona bi se zasmejala z rameni kot takrat, ko je potem rekel, pravzaprav sem tukaj zabil celo popoldne samo zato, ker bi se rad malo pogovarjal s tabo.

Zbudil ga je zvok drsnih vrat, ki so tlesknila ob podboj. Giordano se je sunkovito ozrl, kot bi ga zalotili pri nečem prepovedanem. Kot bi ga zalotil on, je še utegnil pomisliti. Potem je pod stopali začutil resničnost. Bil je za zidom, na vlaku za Amsterdam. Dobil je družbo. Tako je vsaj kazalo.

Pri vratih je stal svetlolas, kratko ostrižen par. Bila sta prepotena, obuta v opanke, pordelih, sonca očitno nevajenih obrazov. Nekje od zgoraj, je ocenil Giordano. Tudi če ne bi imela nahrbtnikov, ne bi mogla biti nič drugega kot študenta z nekaj potovalnimi čeki in interrailko v žepu.

»Je prosto?« je z oglatim naglasom vprašalo dekle. Bila je potegnjena in suhljata. Bela majica se ji je lepila po ramenih.

Giordano je pogledal nahrbtnik, ki mu je gnezdil na polici nad glavo. Prikimal je. Punca se je nasmehnila, pri čemer so njene prosojno sive oči utrujeno poblisnile. Fant je pokimal proti Giordanu in sunil nahrbtnik z ramen. Giordano je ponovno prikimal, zatipal po žepu za cigaretami in stopil na hodnik.

Andrinne se je z zadovoljnim vzdihom razlezla po sedežu. Vlak je drvel po zatemnjeni ravnini že s polno hitrostjo in njegovo gibanje je dajalo varen, vibrirajoč vtis udobja. Pogledala je skozi vrata kupeja na hodnik. Nikogar ni bilo, niti zvoka. Glasno ameriško čebljanje in široka, raskava španska pesem sta ostala zaprta za vrati drugih kupejev. Andrinne je brcnila opanke z nog in raztegnila hrbet. Pogledala je proti Christianu, ki je natančno nameščal svoj nahrbtnik na polico. Mišice pod robom kratkih hlač je imel napete kot struna. Andrinne je začutila sunek ponosa, majhne nečimrnosti, ki ji je razlezla ustnice v nasmeh.

»Pusti to,« je rekla. »Saj ne bo padel dol.«

»Varnostni ukrepi,« je razložil Christian, ne da bi snel pogled z nahrbtnika. »Saj veš, kako je s tem. Nočni vlaki in to.«

»Pa saj ti menda ne bo nihče ukradel enega navadnega nahrbtnika,« je rekla Andrinne. »Komu se pa da prenašati kaj takega naokrog. Vtakni si denarnico za pas, pa bo.«

»Tukaj je drugače,« je odvrnil Christian. »Vse živo kradejo. Kar spomni se, kako je bilo s Kjetilom.«

»Kjetil je idiot,« je puhnila Andrinne. »Slep kot krt. Po mojem so mu prekleto stvar sunili z ramen, pa je opazil šele naslednje jutro.«

»Bolje preprečiti kot zdraviti,« je rekel Christian, ne da bi prekinil z opravilom.

»A to je tudi rekel Kjetil?«

»Ne, Hipokrat. Ali kdo je že bil.«

Andrinne se je zasmejala.

»Saj sva dva,« je rekla. »Bova že kako. Če ti ukradejo nahrbtnik, boš pač nosil moje obleke. V Amsterdamu pa to ja ni nič takega, ne?«

Christian se je nasmehnil, prvič, odkar sta zapustila kamp v Bulonjskem gozdu. Izpod čela je pogledal k Andrinne.

»Tisto pikčasto kiklo ti sicer rad slačim,« je rekel. »Ampak oblekel je potem vseeno ne bi.«

Andrinne se je žuboreče zasmejala.

»Mi ne bi privoščil tega? Da ti jo enkrat še sama potegnem dol?«

Christian je izpustil nahrbtnik, si obrisal dlani v hlače in sedel poleg nje. Objel jo je čez ramena. Mimo okna se je negibno pretakala noč.

»Kdaj bova v Amsterdamu?« je vprašal. »Ob šestih, pol sedmih?«

»Malo pozneje,« je rekla Andrinne. »Mislim, da okrog sedmih.«

»Devet ur,« je zamomljal Christian. »Kar nekaj. Mogoče se bova pa lahko celo naspala.«

Andrinne se je presedla po sedežu. S hrbtom roke je pobožala Christiana po licu.

»Saj Pariz le ni bil tako slab, ne?« je rekla z znižanim glasom. »Konec koncev sva se imela zelo v redu.«

Upanje ji je na koncu malce privzdignilo glas.

Christian je počasi prikimal.

»Louvre je bil predrag,« je rekel, »in Eifflov stolp je definitivno precenjen. Latinska četrt je komercialna do amena. Ampak drugače je pa okej.«

»Samo da je okej,« je vzdihnila Andrinne. »Sicer pa, kaj misliva početi v Amsterdamu?«

»Najti prenočišče,« je predlagal Christian. »To bo še najteže od vsega.«

»Ma, pusti to,« ga je zavrnila Andrinne. »Tehnika ne šteje. Mislim, potem – ko bova enkrat tam, zares tam.«

»Poiskala bova trgovino in si kupila kaj za zajtrk,« je rekel Christian. »Lačen bom kot zmaj. Mogoče bi šla pa kar v najbližji McDonald’s, kaj praviš? Na vsaki postaji imajo kakšnega.«

»Ne zajebavaj,« je rekla Andrinne. »A si rinil v Amsterdam zato, da bi jedel?«

Vrata kupeja so zacvilila. Giordano je vstopil obotavljivo, skoraj plašno. Andrinne in Christian sta se naenkrat ozrla proti njemu. Andrinne se je nagonsko nasmehnila. Giordano ji je vrnil nasmeh.

Opazoval ju je s kotičkom očesa, kako pokončno sedita drug ob drugem. Trema in neudobnost ob prihodu tretjega, to bi vedel vsak, četudi ni nikoli študiral psihologije. Skandinavca, definitivno sta bila Skandinavca, Šveda, Danca, Norvežana. Njihovih smešnih, poskakujočih jezikov tako ali tako ni ločil. Pa saj tam zgoraj sploh ne govorijo, je enkrat rekla Lucia, nekje pred faksom ali katedralo ali kjerkoli je že bilo, poletje pred tem je bila na Švedskem in stalno je govorila o tem, ne govorijo, Gio, si predstavljaš, samo hodijo eden mimo drugega, njena roka s cigareto je ob tem po zraku narisala krog in v bližini je zatulila sirena, šestič tisto jutro, filozofinja Lucia z opletajočimi prsmi, dvodimenzionalna kot otroška risbica, a bi ti to zdržal, Gio, a bi, postrani, od spodaj je gledala proti njemu, zapeljevala je in premišljeval je, kako bi se ji izognil. Pogledal je par, ki je složno zijal skozi okno. Pa res ne govorijo, Lucia. Vsaj enkrat ti dam prav. Prvič se je spomnil nanjo, prvič po Marseillu, če že ne po Milanu. Ni ji povedal, da gre, in zakaj ji tudi bi. Saj je bila ona tista, ki je hotela na silo prevesti tisto noč pri Marcu v nekaj več. Ji je kdaj naravnost povedal, da ne gre, da naj si najde boljšega, da bi bil samo rad malo sam? Pobrskal je po spominu, vendar se mu je primer, če je sploh bil, vztrajno izmikal. Vzdihnil je sam pri sebi. Pankrt si, Gio, pankrt. No ja, in kaj je še novega?

Sklonil se je k malemu nahrbtniku, v katerem je nosil priročne stvari, pobrskal med steklenico fante in nekaj pari nogavic, ki so se vzele od kdovekod, in izvlekel bel v spiralo vezan zvezek. Platnica je bila malo umazana. Popotni dnevnik je pisalo na njej in malo niže: Če si slučajno ravno ti srečni najditelj, prosim, vrni temu in temu na spodnji naslov zaradi čustvene vrednosti. Po eno pivo za vsako stran, častna. Spodnje je pripisal Diego, večer pred odhodom so šli vsi trije skupaj na pivo in Giordano mu je zadnji hip preprečil, da ni napisal še: Če si punca, se jau rajš men k ponujam več. Zdelo se je, da je bilo pred stoletji, vendar je prvi datum segal komaj slaba dva tedna nazaj. Ventimiglia je pisalo in še: Giordano gre v beli svet. Za njim je bil dan v Nici, potem Lyon in nekaj dni Avignona, kjer je ravno ujel festival. Preden je obrnil stran, mu je roka tesnobno zastala pod njenim robom. Ni hotel še enkrat zagledati imena, zagledati tako, kot ga je videl prvič. Marseille, z velikimi tiskanimi črkami, rahlo nagnjenimi v levo. Enajst petinpetdeset. Razgreta granitna kocka, lahka kot pero je bilo prvo in skoraj edino, kar je napisal. Patetično ko bog. Ampak takrat še najboljše, česar se je lahko spomnil. Sledilo je nekaj standardnih o tem, kako so mediteranske ulice zapletene, hostel pa po pravilu v tisti senčni, najbolj zakotni. In na koncu: Dovolj filozofiranja, gledat grem ladje. Po tistem so beločrtaste strani zijale prazno in prazno so zazijale svetlo prepleskane mizice iz bližine pristanišča, na njih ni bilo niti madeža niti odseva, samo belo sonce, ki se je praznično odbijalo od ladijskih trupov nad robom obrežja. Iz te beline je potem stopila ona, videl je njene boke, kako so se prizibali do njega, prizibali z zapeljivostjo, ki ni razkrivala naučenosti, in šele ko se je čez mizo sklonila proti njemu, ji je pogledal v obraz, v nasmeh, značilen za natakarice v poceni barčkih, tisti nasmeh, ki je rekel, Dan, želite? in se razprl čez niz močnih, belih zob. Nič posebnega ni bil, takrat. Šele čez ure in dneve se je v njem začel čedalje bolj jasno izrisovati svet.

Nasproti njega sta se soseda zapletla v polglasen pogovor. Njune besede so samo v obrisih prodirale čez prehod. Giordano je nagonsko poškilil iznad zvezka. Punca je bila naslonjena na roko, nagnila se je proti fantu in mu nekaj dopovedovala. Fant je pogledal k Giordanu in nato nazaj k njej. Nenamerno, je sklenil Giordano. Spustil je pogled med platnice. Bi tukaj moralo kaj pisati? Čao, Giordano tukaj. Oglašam se z nočnega ekspresa Pariz–Amsterdam, vreme je lepo, kmalu bomo v Belgiji. Ne, pravzaprav nimam pojma, kje smo. Stresel je z glavo. Mogoče bi moral začeti tam, kjer je nazadnje prenehal, se pretvarjati, da vmes ni minila majhna večnost, stisnjena v petih dneh. Ljudje so v redu in ladje tudi. Nekoga sem srečal. Ime ji je Azra in pred tremi leti je prišla iz Bosne. Zanimiva je. Ne lepa, zanimiva. To je bil fosil iz časov, ko se je družil z ljudmi, ki so govorili o velikih stvareh in upirali oči v nebo, včasih v tla, nikoli pa prav vmes. Večere so presedeli v barčkih blizu faksa in razpravljali o Camusu in prvinskosti tretjega sveta, kot da bi si kdaj zares upali stopiti vanjo. Zanje so bile ženske zanimive. Lepota kot da ni obstajala, na nek način so jo izgnali kot pri Kunderi. Absolutnost, Giordano. Zaželel si je, da bi se izmed njih iztrgal prej, kot pa se je, po kakih dveh letih mu je začelo presedati in odločil se je odrasti, odrasti sam zase, brez pripadanja, odrasti okrog otroka, ki je nekje še utripal v njem in govoril, lep obraz lepe prsi lepi gležnji, lépo lépo lépo, grdo nebo, zamišljeno drevo, smešne besede. Pa potem, kaj? Datum naslednjega dne in še naslednjega, Azra pravi, da ne smeva. Ima nekoga in on skrbi zanjo. Azra pravi, da dela samo sezonsko in kdo jo bo preživljal potem. Njeni starši so mrtvi. Pravi Azra. Tako lepe gležnje ima in gledajo ji izpod roba obleke. Njene misli so azurne barve in moje drsijo v belo. V belo. Tudi takrat, ko je ob njej prvič pričakal noč, je z neba kapljala belina, debela, zlovoljna tridesetletnica, ki je delala v isti izmeni kot Azra, je zaklenila vrata, zasopla od mizic, ki jih je pred tem zlagala drugo vrh druge, in ga ošinila s preiskujočim pogledom, in Azra je prišla izza vogala, belega vogala, in si brisala roke v rob krila, bele roke v beli rob belega krila, njene oči so bile temne in ramena so ji zanihala, ko ga je zagledala na nizkem zidu. Živčno je pogledala na uro, ko jo je povabil ven, kar tako, ne da bi načrtoval, pogledala je vanj in spet na uro, beli mesec ji je kot aluminijasta plošča vzhajal nad glavo, bilo je deset in nekaj in rekla je, da jo čakajo. Pokimal je in se ji ponudil, da jo pospremi del poti. Zlagal se je, da tudi sam stanuje nekje tam, kamor je zamahnila z roko. Stopala sva skozi tišino mesta, ki nikoli ne utihne. Govorila mi je o vaseh, ki jih ni več. Pojma nimam, kako sem prišel nazaj. Azra pravi, da bo jutri mogoče imela čas. Ko je odklenila vrata, se je ozrla čez ramo, k njemu, ki je stal na pločniku in dvignil desno roko v zrak, in v njenem pogledu je visel nasmeh, nagajiv nasmeh, prvi znak spogledljivosti, ki ga je pri njej sploh opazil. Vedel je, da bo zjutraj tam, da bo tam zvečer, da bo vedno hotel biti tam, kjer je ona. Asfalt se še nikoli ni svetil tako nedolžno kot nocoj.

Soseda sta se pogovarjala čedalje bolj zavzeto. Punca se je presedla proti oknu in sklenila roke v naročju. Očitno je bila jezna. Fant je nekaj rekel in ona je hlastnila nazaj, že skoraj na glas. Rdečica na njenem obrazu se je začela mešati s tisto, ki ji jo je na kožo vtisnilo sonce. Videti je bilo, da bo zdaj zdaj zakričala.

»Francija je dolgočasna,« se je prvi oglasil Christian, potem ko sta nekaj časa gledala v temo. »Sama ravnina. Pa hiše so povsod iste.«

»Tega pa res ne moreš reči,« je odvrnila Andrinne. »Kar sva videla, je bila mogoče stotina cele države.«

Christian je malo pomolčal. Z očmi je sledil lučem, ki so švigale mimo vlaka.

»Ma, ne vem,« je rekel. »Kot da bi bilo povsod isto. Sploh si ne morem predstavljati, da so tukaj kakšne gore. Ali pa morje, tisto pravo, modro.«

»Veš, da so,« se je nasmehnila Andrinne. »Azurna obala je spodaj, pa Pireneji in Vogezi. Pa vinogradi, vse to.«

Sledila je njegovemu pogledu.

»Kolikor mi je znano, tudi na Nizozemskem ni nobene vzpetine,« je nadaljevala. »Če je to tisto, kar bi rad.«

»Ne, ne,« je odkimal Christian. »Samo …«

»Kaj?« je zlovoljno vprašala Andrinne.

Christian jo je pogledal.

»Samo … ne vem. Francija se mi je zamerila. Kar tako.«

Andrinne je vzdihnila.

»Pa saj greva stran,« je rekla. »Iz Francije. Ali pa sva mogoče zgrešila vlak in se peljeva kam v Provanso? Ali Šampanjo? A?«

Christian je molčal. Na obraz je dobival nekaj kljubovalnega. Andrinne je poškilila proti sosedu, ki je zrl v prazno in očitno o nečem razmišljal. Pogledala je nazaj h Christianu. Njegove oči so se izmaknile njenim.

»Chris?« je poskusila Andrinne. »A sem kaj takega rekla, Chris?«

Christian ji ni odgovoril. Iztegnila je roko, da bi mu jo položila na ramo, vendar ji je obstala na pol poti.

»Če misliš tisto o Amsterdamu …« je nadaljevala. »No, saj veš, da nisem mislila tako resno. Pravzaprav tudi jaz komaj čakam, da bova tam. Bilo je … no, v afektu, kaj pa vem. Sovražim hitenje, saj veš to.«

Christian jo je na kratko pogledal. Odkimal je.

Andrinne se je zmračil pogled.

»Pa dobro, Chris, kaj je?« je siknila.

»Nič,« je odvrnil Christian. »Samo malo razmišljam, a je prav?«

»Okej, okej,« je rekla Andrinne. »Ti kar. Dobro je za možgane, tako vsaj pravijo.«

Christian je preslišal opazko.

Andrinne se je na kratko ozrla naokrog. Njun sopotnik je gledal v zvezek z belimi platnicami. Ni bral, to se je videlo. Razmišljal je. Kot Christian. Ah, moški, je cinično pomislila Andrinne. Razmišljajoča bitja. Potem jo je prešinilo, da bi sosed utegnil prisluškovati. Na skrivaj ga je premerila. Skoraj bi dala roko v ogenj, da ni Skandinavec, ampak, no ja, nikoli ne veš. Stereotipi, je pomislila in se v mislih krcnila po čelu. Pusti to, punca. Na videz bi ga postavila bolj na jug, v Španijo, Italijo ali pa eno tistih novih držav, ki so zdaj tam, kjer je bila nekoč Jugoslavija. Saj če bi bil Norvežan, bi se verjetno že začel pogovarjati z nama, je pomislila in se takoj nato popravila, ja, pa kaj še. Norvežani da se s kom pogovarjajo? Še če bi sredi amazonske džungle srečala soseda iz bloka, bi ta najbrž samo pozdravil in rekel, tukaj pa je vroče, kaj? Ozrla se je po Christianu. Ni se premaknil. Očitno ga je nekaj mučilo. Moški, drugi del. Če te kaj muči, se zapri čimbolj vase. To ji je šlo na živce, tudi zato, ker je vedela, da bi jo zavrnil, če bi ga vprašala. Ampak bila sta skupaj in probleme je bilo treba reševati sproti. Christiana je poznala dovolj, da je vedela, kako dolgo lahko trajajo njegova tako imenovana razpoloženja. Ure, tudi dneve. Morala je nekaj storiti.

»Chris?« je polglasno poskusila. »Je kaj narobe?«

Ni se odzval.

»Je kaj narobe, Chris?« je ponovila. »Lahko kaj storim zate? Pokličem palčka smejalčka, da te spravi v dobro voljo?«

Palček smejalček so bili prsti, ki si jih v Christianovem primeru žgečkljivo zarinil pod rebra. V njenem si ciljal podpazduhe.

»Ne,« je rekel Christian in dodal: »Prosim.«

Andrinne je začutila, da mora biti precej hudo.

»Oprosti, ker težim,« je rekla. »Ampak nisva v Oslu. Na poti sva, in tukaj je treba stvari urejati bolj kot sicer. Saj razumeš, da me skrbi zate, ne?«

Christian je vzdihnil.

»V Parizu …« je začel.

»Ja, kaj?«

Christian ji je pogledal v oči.

»Kar precej dobre družbe sva imela, se ti ne zdi?«

Andrinne je goreče prikimala.

»Ja, normalno. Tudi zato me čudi, da si zdaj na koncu tak.«

»Kdo ti je bil pa najbolj všeč?«

Andrinne je pogledala malo začudeno. Ne, zdaj raje ne, se je opomnila.

»Rocco je bil v redu,« je rekla. »Pa tista Irka, Joyce. Pa James, on tudi.«

»Iz Manchestra?«

»Ja, on. A je bil še kak drug James? Ne spomnim se.«

Christian jo je topo pogledal. Potem je umaknil pogled v tla.

»James, praviš,« je počasi rekel.

Andrinne je začutila majhen sunek jeze.

»Ja, in? James, ja.«

»Blazno modre oči je imel, ne?«

Andrinne je zajela sapo. Na dolgo je izdihnila.

»Kaj pa vem,« je rekla. »Najbrž res. Glavno je bilo, da sem se mu narežala do amena. Oči niso bistvene. Ampak tisti vic o Vikingu, ki prinese kita domov, je bil pa za crknit, ne?«

»Aha,« je rekel Christian.

Premolknil je.

»A na kaj namiguješ, Chris?« je vprašala Andrinne.

»Ti in James …« je začel Christian.

»Ja, kaj?«

»Enkrat sta bila skupaj pod tušem, ne?«

Andrinne je zamežikala v nejeveri.

»Prosim?« je vzkliknila na robu glasnosti. »Kaj sva?«

»Ko si se šla tuširat, sem šel mimo,« je hladno rekel Christian. »In James je bil tam in slišal sem, kako se pogovarjata. Režala sta se kot zmaja. James si je slačil majico, če se prav spomnim.«

»Ja, in?« je skoraj zakričala Andrinne. »Pa saj so bile kopalnice skupne. A je to kaj čudnega?«

Christian je kljubovalno molčal.

»In ko si šel že ravno mimo, bi šel lahko tudi noter,« je nadaljevala Andrinne. V glas se ji je plazila sled histerije. »In našel bi me v kabini. Samo.«

»Ampak slekla si se pa zunaj, ne?«

»Do majice,« je bevsknila Andrinne. »Če se prav spomnim.«

»Do majice,« je rekel Christian. Gledal je v tla. »A celo do majice.«

Andrinne je vedela, da ji bo šlo kmalu na jok.

»Pa kaj ti je kar naenkrat?« je rekla s prisiljeno mirnostjo. »Na stotine ljudi me je videlo v ubogi majici. Pa v kopalkah tudi, vsaj to. In ti, dragi moj, si videl na stotine drugih. V čem je nenadoma problem?«

Christian je odprl usta, vendar ni rekel ničesar.

»Če hodim s tabo, še ne pomeni, da se ne smem pogovarjati z nikomer drugim,« je rekla Andrinne. »Ali pa, če že vztrajaš, deliti kopalnice z drugimi. Zaradi mene lahko ti počneš isto, pa bom razumela. A ti to ni jasno, Chris? A ti ni?«

»Ja,« je polglasno zamomljal Christian.

»Torej?«

Christian se ni premaknil. Tudi Andrinne je sklenila molčati. Da bi se zamotila, je pobrskala po torbici, ki jo je nosila za pasom, in izvlekla interrailko. PARIZ–AMSTERDAM, je napisala na dno prvega listka, pod Hull, London, Dover in Pariz. 22.05. Christian je vpisal cilj samo, če so to od njega zahtevali na vlaku. Ona pa je dokumentirala vse, najraje bi zapisovala še imena postaj podzemeljske v Londonu, iz katerih je stopala in mežikala v slepeče sonce ali v dež, ki je bil tam prosojnejši kot drugje. Victoria–East Acton, 19.25. Dobro bi se slišalo. Nekaj čarobnega je bilo v tem, v dokončni prisvojitvi mest, ki jih je prej poznala samo z zemljevidov. Glejte, bila sem tam. Ne na Piccadillyju, pod pečinami in na Slavoloku zmage, ampak tam. Obstajala sem. Bolj živo je bilo kot fotografije, dopuščalo je več interpretacij. Interpretacij, a? Kaj ni tega včasih sovražila, v šoli in na faksu in končno pri ljudeh, ko je z leti prihajalo čedalje manj stvari, ki so bile točno take, kot se je zdelo? Bo že res, da se spoznaš na potovanju, je pomislila. Sebe in druge. Tudi to.

»A se ti zdim dolgočasen?« se je oglasil Christian.

Andrinne se je zdrznila.

»A? Kaj?«

»Dolgočasen,« je ponovil Christian. »A se ti zdim tak?«

Andrinne ga je na dolgo pogledala.

»Ne, zakaj?«

Christian je vzdihnil.

»Mogoče bi bila pa raje s kom drugim,« je počasi rekel. »S kom bolj zabavnim.«

»Chris,« je grozeče rekla Andrinne.

Christian je skomignil.

»Kaj pa vem,« je rekel. »S takim, kot je James, na primer. A ne bi bilo fino? Celo pot bi si govorila vice, da bi vaju na koncu bolel trebuh od režanja. Ali pa z nekom, kot je Rudy. Saj on je tudi v redu, ne?«

Andrinne je stisnilo v trebuhu.

»Od kod si pa naenkrat potegnil Rudyja?« je vprašala. »A je bil on tudi v Parizu, ali kaj?«

»Tako vesela si, ko te pokliče,« je rekel Christian. Še vedno ni dvignil pogleda. »Na pijačo hodita in potem govoriš, kako dobro sta se imela, ni res?«

»Z Rudyjem si izmenjujeva zapiske,« je vzdihnila Andrinne. »Moj kolega s faksa je, nič več. Sploh pa ima punco.«

»Tudi jaz sem jo imel,« je pripomnil Christian.

Andrinne je prikimala.

»Ampak to ni isto,« je rekla. »Ti si mi bil všeč. Rudy ni moj tip.«

»Bil, a?« je zategnil Christian.

»Oprosti,« je odvrnila Andrinne. »Ti si mi všeč. Tukaj in zdaj. Ampak očitno nisem blazno prepričljiva, kaj?«

Christian je premolknil.

»Nisem kaj preveč zabaven, ne?« je rekel potem.

Ne, zdajle res nisi, je pomislila Andrinne. Prekleto dolgočasen si, moram reči. In ko bi mi vsaj hotel povedati, zakaj.

Zajela je sapo.

»Poslušaj, Chris,« je počasi začela. »Zame si čisto dovolj zabaven. Poleg tega pa imaš odlične noge in krasno rit. Če me kaj muči, mi skuhaš čaj in poslušaš, kaj ti imam povedati. Tvoje lazanje so prva klasa. Zame si dovolj dober. Dovolj! Razumeš?«

Christian jo je na kratko pogledal. Njegov obraz je bil nespremenjen.

»In sploh,« je nadaljevala Andrinne, »če bi hotela samo nekoga, ki bi me od smeha metal po tleh, ne bi izbrala tebe. Ali pa vsaj ne bi bila s tabo tako dolgo, kot sem. In pozor, s tabo mislim tudi ostati. Če ti je všeč ali ne.«

Upala je, da je zvenelo prepričljivo. Ni lagala, vendar so besede, iztrgane iz spontanosti, delovale malce prisiljeno. Bolj kot za pogajanja je bila razpoložena za kaj drugega, za ugibanje o tem, kakšna neki je pokrajina za mejo svetlobe, ali pa o načrtih za naprej. Ni bilo videti, da bo to kmalu mogoče.

»Ja,« je rekel Christian in se poskusil nasmehniti.

Andrinne si je oddahnila. Ni še mogla reči, da je vse v redu, vendar je vsaj kazalo, da nekoč bo. Presedla se je tako, da je prislonila ramo ob Christianovo roko. Ni se odmaknil. Doslej ni bil še nikoli tak, in … oh, potovanje. Seveda. Potovanje in vlak, ki v hitrem tempu niha skozi Francijo, mogoče Belgijo, in vžiga takšne majčkene napetosti. Pogledala je k sosedu, ki ga je nekako odmislila, in postalo jo je malo sram. Christian bi lahko pomislil vsaj na to, da nista sama. Vendar se sosed ni vznemirjal. Gledal je ven. V šipi sta se njuna pogleda skoraj križala.

Ko je Giordano dvignil pogled od zvezka, je tema za oknom že zdrsnila v mirno, črno monotonost. Niso se še ustavili in tudi kart ni prišel pogledat nihče. Ekspres, drugi razred. Ni bogve kaj, ampak vsaj motili vas ne bomo. Prosimo, razmišljajte v miru. Res je bilo mirno, soseda sta bila tiho in po hodniku so le tu in tam odzveneli koraki, včasih pospremljeni s čebljanjem, ki je bilo predaleč, da bi ga Giordano lahko razbral. Besed je več vrst, je rekla Azra in s pogledom zamišljeno zaobjela zaliv. Bilo je tretjega večera, Azra je zares imela čas, malo časa, in ko sta sedela na terasi nad morjem, so besede drle iz nje kot močan studenec. Besede ene vrste. Ne posluša je, kdorkoli že je, je takrat pomislil Giordano, mogoče je samo zato privolila, ker delujem kot nekdo, ki sam ne govori veliko, in ker bom tako ali tako kmalu šel. Ničesar mi ne bo dolgovala, potem, odšel bom in jo rešil vseh obveznosti, ki jih prinese na hitro zgrajena zaupnost. Gledal jo je, kako govori, njena usta, prste, ožgana ramena za naramnicami bele obleke. Vedno je bila v belem, vedno. Mesec je bil tople barve in drugi je bil v morju in po njem so plula jadra, črna kot nočna mora. Vprašala ga je, ali je bil kdaj na Balkanu. Balkan, je rekla, ne Jugoslavija, svet, ki ga ne pozna nihče, še vsi tisti ne, ki tam živijo. Rekel je, da je bil v Dalmaciji, Črni Gori, tam naokrog, že enkrat davno, ko se še ni vedelo, kje se neha ena in začne druga. Odkimala je in se nasmehnila, težko, prestaro za svoja leta, Azra z mladimi gležnji in azurnimi mislimi, nisi bil zares tam, ti že ne, kajti ko enkrat si, se ga ne rešiš, Balkana. Ne gleda ti iz oči kot gleda meni, ko se zjutraj gledam v ogledalu. S senco smrti, Azra? So bile oči Balkana vedno take? Vprašal jo je, kako se v njenem jeziku reče upanje. Pogledala ga je, na dolgo, temne oči z usodno žalostjo v njih, in odkimala. Rekla je, da ne more, da se tega ne da izreči. Več vrst besed je, je rekla, in vsaka zahteva nekaj zase. Svoj čas zahteva, Gio. Gledala je mimo njega, na zaliv in še naprej, dolgo in lačno, kot da bo s pogledom lahko izvrtala pot skozi temo, tja, kjer se da izreči vse. Potem se je obrnila nazaj k njemu in ga pogledala, zatopila se je v njegov obraz, odmaknjeno, njen pogled je polzel po njegovi koži od roba las preko vek, nosu, ličnic in niže, do tja, kjer jo je zamejila bela majica. Mogoče siva? Nekaj svetlega je bilo. Obletavali so me komarji in njen pogled se je zlival po meni. Pogledala ga je navzgor, v oči, in zdelo se mu je, da ji je ustnice zganila sled nasmeška. In potem sem iztegnil svoje prste, svoje preklete štoraste prste, dvignil sem jih s svojo neveščo dlanjo in jih položil na njene, kot da bi to počel prvič. Ne bom je pozabil, tiste negibnosti, utripajoče negibnosti, kot bi se spodaj kriče rojevala vesolja in črna vesolja iz njenih oči in so kapljala po meni in lépo lépo lépo negibno lépo, in potem se je odmaknila in rekla, še preden so se ji zganile ustnice, je izrekla in se kradoma ozirala naokrog, ne smeš, Gio, ne smeva, in zrak je bil naenkrat poln njega, tretjega, zrak je bil on, ki ni imel obraza in je ni poslušal in ji ni v ogledalu nikoli pogledal čez ramo v oči. Azrine zadnje besede. Ne smeva. Potem se je mahoma spremenila, našobila je ustnice in se obdala v zid spogledljivosti. Prosila ga je za cigareto in poskusila požirek njegovega piva. Ne spadam več sem, je pomislil in poslušal Azro, ki je iz daljave šobila ustnice in govorila o soncu in Arabcih, ki so v pristanišču prodajali ribe v zabojčkih in kričali, kako si nam kaj, sestra, taki te kar nekako spoznajo, je rekla, ljudje, ki so na istem, kot si sam, tisti, ki so zunaj, kot si zunaj ti. Bi bilo kaj drugače, če bi rekel, oprosti, nisem mislil? Bi spet govorila z mano, če bi si odsekal prste, po enega za vsako besedo? Moje nevešče idiotske prste. Tega ni nikoli povedal na glas. In Azra se ni več vrnila. Stisnil je veke in jo zlepil, dokončno zlepil z njim, ki je ni poslušal in ki je ob jutrih pasel po njej svoj vajen lastniški pogled. Tako si je to vsaj predstavljal. Tvoji idiotski prsti, Giordano. Še en dan jo je gledal, njen glas, njene gležnje, našobljene ustnice, vse razen njenih oči, vajen lastniški pogled, postajala je pred mizico, na dolgo, vprašujoče, in smehljal se ji je nekam v brado, povej, Azra, ima raskave roke, ti njegove oči kdaj zatipajo pod kožo, ga kdaj zaboli, senca smrti? Potem je vstal in ji rekel adijo, tako kot je to rekel vsakič, enkrat tukaj in dvakrat pred njenimi vrati, ni je poklical po imenu, ona pa je vseeno zaklicala, adijo, Gio, in dvignila roko v pozdrav in više na ulici se je ozrl in jo videl zadnjič, kako se je sklonila, da bi pobrala kozarec in pepelnik zamenjala s praznim, bela Azra na belem ozadju, ozki gležnji, azurne misli. Enkrat si bom odsekal prste za ta spomin.

Gledal je ven, v temo. Ni bil več tisti pogled. Nikoli ne bo. Noč je izravnala svet v brezčasje in prestavljala stvari onkraj spomina. Giordano je zatipal za cigaretami. Ne bo več dolgo, je pomislil. Še malo in bo nov dan.

»Andrinne?« se je oglasil Christian, ko sta ostala sama.

Andrinne se je ozrla čez ramo. Christianove oči so jo počasi opazovale. Umirjeno. Izpod pordelega čela.

»A?«

Christian se je zazrl predse.

»Si že kdaj pomislila, da je smeh drugačen?«

Andrinne se je vzravnala, tako da sta obsedela vštric.

»Drugačen?« je rekla. »Od česa?«

»Ah, ne,« je odmahnil Christian. »Nisem mislil tako. Drugačen med sabo. Različen.«

Andrinne je pomislila.

»Ja, je,« je rekla potem. »Gotovo.«

»Kako?«

Andrinne je skomignila.

»Ne vem,« je začela. »Vesel, brezbrižen, privoščljiv. Visok, nizek. Histeričen. Pa žalosten, to tudi. V knjigah imaš polno tega. Žalostno se je zasmejal. Ne vem, kje to najdejo. Ne spomnim se, da bi že kdaj slišala kaj takega.«

Christian je premolknil.

»Kako se je smejal James?« je vprašal.

Andrinne se je nagonsko odmaknila.

»Saj veš, kako,« je rekla.

»Ne spomnim se,« je rekel Christian.

»Potem ni važno.«

Pogledala je v šipo. Christianov pogled jo je opazoval čez ramo.

»Se ti spomniš?« je vprašal Christianov odsev, razpet čez zaveso teme.

Andrinne se ni zganila. Še eno tako, je pomislila, in odšla bom ven. Prisedla bom k prvemu, ki bo hotel biti tiho, in zjutraj šla spat v kak samostan. Še dve in skočila bom skozi okno. Še tri in sunila ga bom v sapnik. Lasje so ji spredaj štrleli pokonci. Pogladila si jih je z dlanjo.

»Se spomniš?« je ponovil Christian.

Stisnila je ustnice, da bi zajezila tok besed, ki je hotel pljuskniti v njegov obraz.

»Torej se spomniš,« je rekel Christian. »Ah, saj res. Rekla si, da že vem, kako. Kaj torej sploh sprašujem.«

Andrinne je zaprla oči. Štela je do pet, kot je nekje prebrala. Saj ne, da bi verjela v to. Potem je štela še enkrat, nazaj. Potem se je sunkovito obrnila k Christianu.

»Spomnim se, ja!« je zavpila. »Vsega se spomnim! Vsakega odtenka v njegovem glasu, vseh golobov, ki so nama kdaj posrali šotor, vsakega pokozlanega klošarja na podzemeljski, vsega! Čisto vsega, razen tega, kje prekleto bi lahko bil razlog, da me mučiš s temi neumnostmi. Tukaj sem in taka sem in boljše me ne boš dobil. Vzemi ali pusti! Briga me!«

Obrnila mu je hrbet in zakopala obraz v dlani. Sreda, je pomislila. Je še vedno prekleta sreda? Definitivno bom umrla v sredo. Definitivno.

»Rad bi samo vedel!« je zavpil Christian. »A je to kaj čudnega?«

»Pa kaj bi rad vedel?« je napol zahlipala Andrinne.

»Vse o tebi,« je rekel Christian.

»Tega ne moreš.« Njen glas se je izgubljal med sunki besne žalosti, ki je pritiskala nekje iz nižin. »Ne moreš tega, Chris.«

»Misliš s tem povedati, da mi kaj prikrivaš?«

Andrinne se je stresla in začutila mokroto v dlaneh. Pa saj se ne dogaja, je pomislila. Nočna mora je. Pariz jo hoče prestrašiti, da se bo na koncu z olajšanjem zbudila vanj. Samostan. Okno. Sapnik. Amsterdam.

»Ničesar ti ne prikrivam,« je zamomljala.

»Zakaj pa potem ne morem vedeti vsega o tebi?«

»Ker ni mogoče!« je hripavo zavpila Andrinne. »Nekaj pač moram obdržati zase. Take majčkene, nebistvene stvari. Tako ali tako dvomim, da bi te sploh zanimale.«

»Fantazije?«

Andrinne si je trdo pomela oči.

»Večino jih delim s tabo,« je rekla.

»Torej ne vseh,« je ravnodušno pribil Christian.

Andrinne je molčala.

»Mislil sem, da me ljubiš,« je rekel Christian.

Andrinne je pritisnila čelo na šipo. Mimo je zdrvela postaja. Zdelo se je, da belgijska.

»Malo šibko osnovo imaš za te svoje misli, ne res?« je rekla predse.

»Osnova je pa le.«

»Pojma nimaš.«

Christian se je presedel po sedežu. Je videla v šipi.

»Mi kdaj lažeš?« je vprašal.

»Ne,« je pribila Andrinne z zadnjo senco odločnosti.

»Ampak poveš mi pa ne vsega?«

»Mogoče bi ti morala lagati,« je rekla Andrinne. »Glede na to, kar se greva zdaj, se mi zdi, da resnica ne pride prav dobro skozi.«

Molčala je. Ramena so se ji tresla.

»Nikoli mi ne laži, razumeš?« je rekel Christian.

Ničesar ni rekla. Nalašč.

»Ne laži mi,« je ponovil Christian.

Andrinne se je počasi obrnila k njemu.

»Prekleti otrok zarukani!« je izbruhnila. »Ti … ti … veliki oznanjevalec resnice! Tukaj jo imaš, to tvojo resnico! Celo, popolno, v enem kosu! Ničesar ne skrivam, pred nikomer. Nič!«

Prijela se je za robove majice in si jo z enim zamahom potegnila čez glavo. Njene prsi v črtastem športnem modrcu so zaplapolale v zanosu. Zgrabila je bel bombaž, ga zvila v kepo in ga vrgla Christianu v obraz. Potem je švignila skozi priprta vrata na hodnik. Njeni koraki so topotajoče odzveneli v tišino.

Christian je nekaj hipov obsedel v šoku. V glavi mu je razbijalo in skozi vonj, ki ga je v majico odtisnilo njeno telo, je prodirala medla bela luč. Potem je iztegnil roko in si potegnil majico z glave. Šla je, je bila prva misel in takoj zatem, kam je šla? Kakšna je šla? Zakaj? Topo je buljil v zrak. Naslednje je udarilo spoznanje. Krivda, je utripnilo za vekami, ko je zamežikal, da bi se zbral. Nimaš prav. Za njo moraš. Ampak kdaj? Kam? Razgrnil si je Andrinnino majico po kolenih in jo skrbno poravnal na robovih. Potem si jo je nesel k obrazu in zarjovel vanjo, nemo, od tam, kjer so se pljuča dotikala srca.

Giordano je za hrbtom začutil piš, ko so se odsunila vrata kupeja. Ni se ozrl. Nekdo je stekel mimo njega po hodniku. Zdelo se je, da je punca. Pred tem sta se prepirala, tega ni mogel preslišati. Njen glas je naraščal in nazadnje je zakričala. Neka univerzalnost je bila v tem, bolečina, ki preseva iz glasu nekoga, ki se mu dogaja krivica. In beg, tudi to. Univerzalnost. Ženskam je to nekako dovoljeno, da bežijo, bežijo do prvega, čeprav namišljenega skrivališča. Začutil je sunek ironije in nekdo v njem bi skoraj rekel, pa ti, Gio, nisi nekam mamljivo brezimen, tukaj v razdalji, tem najbolj začetniškem vseh skrivališč? Pogledal je naokrog. Nikogar ni bilo. Vrata za njim so zijala odprta in izza okna za njimi je vleklo nekam pod noge. Ni se hotel ozreti. Nekdo je bil tam. On je bil tam. Ni šel za njo. Nekaj ni bilo v redu, ampak kdaj je bilo že pri kakšnem prepiru vse v redu? Giordano je pogledal preostali centimeter cigarete med prsti, potegnil dim in frcnil ogorek v režo med stekli. Po grlu ga je stisnila žeja. Nagonsko se je obrnil, da bi stopil v kupe in segel po plastični steklenici, ki je bila zataknjena nekje v nahrbtniku, vendar je v istem hipu obstal. Svetlolasec je zgrbljen ždel na sedežu in tiščal obraz med dlani, ovite v belo majico. Giordano je stal in ga gledal. Ti ubogi norec, je pomislil. Zajebal si. Ampak, no ja, a jaz mogoče nisem? Takole, malo nepopravljivo, recimo? Od nekod se je vzel žarek sočutja, empatije najnižje vrste. Pogledal je stran in se nasmehnil, zdelo se je, da prvič po letih in letih. Obrnil se je nazaj k oknu in iz škatlice izvlekel še eno cigareto. Zdelo se mu je, da bo zdaj zdaj začel pljuvati prah. Tišina se je zdela absolutna. Kot bi naenkrat zaspal cel vlak. Še sunki koles so se preselili nekam drugam, čez črto kakšnega vzporednega sveta. Neskončno dolgo je trajalo. Potem so po hodniku pritopotali koraki. Punca se je vrnila. Ozrl se je po njej. Oblečena je bila v kavbojke in modrc. Njene oči so bile rdeče. Stopila je v kupe, se sklonila k svetlolascu in mu brez besed povlekla majico izmed rok. Potegnila si jo je čez glavo in odšla do Giordana.

»Oprosti,« je rekla. »A imaš kakšen cigaret?«

»Oprosti,« je ponovila punca, ko je nervozno potegnila prvi dim.

Naslonila je komolce na steklo in strmela predse. Njene oči so bile zabuhle, lasje pa razmršeni.

»Zakaj?« je vprašal Giordano.

Punca se ni ozrla.

»Veš, zakaj,« je rekla.

»Prepir?«

Prikimala je.

»Bo že,« je rekel Giordano.

Punca je pogledala k njemu.

»Sram me je,« je rekla. »Najprej se ti vrineva v kupe in potem delava scene. Res me je sram.«

Oči je imela polne rdečih žilic. Cigareto je nosila k ustom v kratkih, odsekanih gibih kot nekdo, ki tega ni vajen.

»Si iz Italije?« je vprašala.

»Ja. Iz Milana.«

»Jaz …« Zamahnila je z roko proti kupeju. Ni pogledala tja. »No, midva … sva z Norveške.«

»Aja.«

Obrnila je obraz nazaj k šipi. Vzdihnila je.

»Veš kaj,« je rekla. »Mislim, da bo najbolje, če se spraviva kam drugam. Rekla mu bom, da se morava presesti. Edino prav bi bilo.«

»Ah, daj no,« je rekel Giordano.

»Res bi bilo pošteno. Pravzaprav sva te čisto izrinila s temi najinimi otročarijami.«

Besede druge vrste, je pomislil Giordano in rekel: »Saj me nista.«

»Ja, pa sva.«

Premolknila je. S kazalci si je pomela oči.

»Jaz sem Andrinne,« je rekla.

»Giordano.«

Nasmehnil se je.

»Pa hodiš kar sam naokrog?« je vprašala.

»Na nek način,« je skomignil. »Zdaj sem bil nekaj časa sam. V Amsterdamu me čakata kolega.«

Izpod oteklih vek mu je poslala radoveden pogled.

»Nisem še videla Italijana, ki bi potoval sam,« je rekla. »Vsi, ki sem jih srečala, so bili v gručah. In blazno veliko so govorili. Kar naprej so nekaj čvekali. Zabavno jih je bilo gledati.«

Potlačila je čik v pepelnik.

»Ah, oprosti,« je rekla. »Saj ne mislim reči, da bi morali biti vsi taki.«

»Pa saj imaš prav,« je rekel Giordano. »Res so taki.«

»Dostikrat kaj prehitro zinem,« je rekla Andrinne. »In potem mi je ponavadi žal. Ampak kaj bi, ne?«

Nasmehnila se je. Videti je bilo dokaj pristno. Giordano jo je premeril s pogledom. Bila je enako visoka kot on.

»Tudi meni se dogaja,« je rekel.

»Kaj?«

»Da kaj prehitro zinem. Ali storim.«

»Pa ti je žal?«

Giordano je skomignil. »Tudi. Včasih. Jasno.«

Andrinne je stresla z glavo.

»Kakorkoli že,« je rekla. »Mislim, da je to vseeno za nekaj dobro. Vsaj meni se dogaja, da potem vedno izvem nekaj novega, spoznam stvari, kot jih sicer ne bi mogoče nikoli.«

Giordano je pomislil. Potem je na hitro pokimal.

»No, saj včasih potem mislim, da bi bilo lepše, če ne bi,« je nadaljevala Andrinne. »Ampak tega bi bilo slej ko prej konec. Resnica bi se že nekje prerinila skozi, ne? Vedno se.«

Na kratko se je zasmejala.

»Oprosti, da težim s tem,« je rekla.

»Če ni hujšega,« je rekel Giordano.

Andrinne se je ozrla čez ramo.

»Nazaj moram,« je rekla.

Pokimal je.

»Nikamor ne hodita, okej?« je rekel.

Pogledala ga je z vprašujočim upanjem.

»Resno mislim,« je rekel Giordano. »Tako ali tako ni nikjer niti prostorčka. Nobenega smisla ne bi imelo.«

Obrnila se je in mu poslala širok nasmeh.

»In poleg tega,« je spontano zinil Giordano, »poleg tega mislim, da mu lahko odpustiš. Če seveda hočeš.«

»Hvala, Giordano.«

»Ni za kaj,« je rekel in točno to tudi mislil.

Christian se je zdrznil, ko je skozi počasne korake začutil Andrinnino prisotnost. Dvignil je pogled. Stala je pred njim in se raztezala nekam visoko gor, skoraj do stropa. Ramena so se ji tresla in čelo se ji je gubalo nad očmi. Iztegnila je prste proti njemu.

»Chris,« je polglasno rekla.

Christian se je vzravnal. Prijel jo je za roko in jo potegnil k sebi.

»An,« je zamomljal. »Oprosti, An.«

Objel jo je. Andrinne mu je zarinila nos pod ključnico. Christian ji je zakopal prste v lase in se ji z ustnicami dotaknil ušesa.

»Oprosti,« je ponavljal. »Oprosti. Oprosti. Nikoli več ne bom. Zaslužiš si …«

Andrinne je zahlipala.

»Nikoli več ne reci, kaj si zaslužim,« je izdavila. »Ali koga. Chris.«

»Ne bom,« je rekel Christian. »Obljubim. Nikoli več.«

Stisnil jo je okrog hrbta in se skupaj z njo nalahno pozibaval v ritmu koles. Andrinne se je počasi umirjala. Potem je dvignila pogled.

»Kaj bova počela v Amsterdamu, Chris?«

Christian se je nasmehnil. Poljubil jo je na veke, tja, kamor se ji je zarisal rdeč rob. Njegova topla sapa jo je požgečkala po trepalnicah.

»Imela se bova tako dobro, da se ne bo dalo verjeti,« je rekel.

»Še kaj?«

»Ja,« je rekel. »Imela se bova najboljše na svetu.«

»In spoznala najboljše ljudi.«

»To pa sploh.«

Andrinne se je nasmehnila.

»Chris,« je rekla. »Naj te spomnim, da nisva sama.«

»Ja,« je pokimal Christian. »Saj vem. In pravzaprav sem razmišljal, če ne bi bilo bolje iti kam drugam. Saj veš … po vsem tem …«

Andrinne je odkimala.

»Je že v redu,« je rekla. »Vem to.«

»Rad bi se opravičil,« je rekel Christian. »Če se sploh lahko.«

»Po mojem že,« je rekla Andrinne.

Stopila je do vrat.

»Giordano,« je rekla. »Pridi noter, prosim.«

Giordano se je predramil v sivem polmraku, ki je najavljal jutro. Prevalil se je proti robu sedeža, da bi osvobodil levo roko, ki se mu je med spanjem sploščila v hromo mravljinčasto gmoto. Zgrabil jo je z desno in si jo ponesel k očem. Kazalci so megleno oznanjali pol sedmo. Sedel je, si nataknil očala in pogledal skozi okno. Mimo so se pomikale ravnice, prepredene s kanali in posejane z ozkimi koničastimi hišami iz rjavega kamna. Skoraj vsakih sto metrov so ob progi visele zapornice in za njimi se je gnetla vrsta avtomobilov z rumenimi tablicami. Sever, strogi sever, gomazeč že pred sončnim vzhodom. Segel je po steklenici in naredil nekaj dolgih požirkov. Andrinne in Christian sta spala, naslonjena drug na drugega. Andrinne je imela usta napol odprta, Christianu pa je glava visela na prsi. Delovala sta izmučeno. Bilo je kakih pol dveh, ko so ugasnili luč, vendar se je Giordano počutil sveže in naspano. Vstal je, previdno prestopil Christianove iztegnjene noge in stopil na hodnik. Pred oknom je iztegnil roke vsaksebi, daleč, kolikor je le mogel. V hrbtu mu je zaškrtalo. Koliko ur je minilo, trideset, dvaintrideset? Vzhodno nebo je oranžno prebijala slutnja sonca in hiše ob progi so se zgoščale. Nad njimi se je izrisal Azrin obraz. Oh, Azra. Prva misel. Kdo ve, kaj počne zdaj in kje je tisti pogled, pogled, ki jo začrta, definira, vsako jutro, znova in znova. Nekoč bo moja druga misel in nato tretja in stota in milijonta. Ampak vedno bo tam nekje. Vedno. Giordano je široko razklenil veke. Izza vrat kupejev se je širilo čebljanje, vzkliki in zvok ljudi, ki so nekam namenjeni. Noči je bilo konec. Pod oknom se je začenjalo predmestje. Skoraj so že prispeli. Potlačil je cigareto in odšel v kupe. Iztegnil je prste. Previdno se je dotaknil Andrinnine rame. Andrinne se je zdrznila.

»Zbudita se,« je šepnil Giordano. »Prišli smo.«

Andrinne je zamežikala. Potem ji je v oči planila budnost.

»Oh, ja. Ja. Hvala.«

Dregnila je Christiana in mu nekaj rekla. Christian je planil pokonci.

»Jutro,« je rekel Giordanu.

»Jutro.«

»Koliko je ura?«

»Deset do sedmih.«

»Okej. Še dosti časa imamo.«

Giordano je potegnil nahrbtnik s police in ga naslonil na sedež. Pobral je steklenico, cigarete in svinčnik in jih vtaknil v stranski žep. Na koncu je dvignil dnevnik in ga za hip podržal v rokah. Potem ga je porinil v mali nahrbtnik in zapel zadrgo.

Vlak je zaviral in hodnik se je napolnil z ducati topotajočih korakov. Giordano, Andrinne in Christian so si zadegali nahrbtnike na rame in se postavili k vratom.

»Midva greva kampirat v neki park,« je rekel Christian, ko so čakali na izstop. »Pa ti?«

»Ne vem še,« je skomignil Giordano. »Poiskal bom prijatelje in potem bomo videli.«

»Veliko sreče,« je rekla Andrinne. »Amsterdam je menda zaseden sto na uro.«

»Tudi vama.«

»Ja.«

Na peron so skočili med zadnjimi, najprej Andrinne, za njo Christian in Giordano. Nad njimi se je bočila kupola iz sivega stekla. Povsod je vrvelo od ljudi.

Andrinne je iztegnila roko.

»Adijo, Giordano. Lepo te je bilo srečati.«

»Tudi vaju, ja.«

»Mogoče se pa še kaj vidimo kje v Amsterdamu,« je rekel Christian.

»Zakaj pa ne,« je odvrnil Giordano. »Če ne drugega, nas bosta slišala.«

Andrinne se je zahihitala. Prijela je Christiana pod roko.

»Čao,« je rekla.

»Čao,« je odvrnil Giordano. Dvignil je roko v pozdrav. Andrinne in Christian sta odšla proti stopnicam. Potem sta se izgubila v množici.

Giordano se je napotil proti telefonski govorilnici, ki je visela na enem od stebrov. Še dobro, da se je v Parizu spomnil zamenjati nekaj drobiža v guldne. Telefon je pozvonil petkrat, glasno in zategnjeno. Potem je na drugem koncu kliknilo.

»Ja?« se je oglasil napol buden Diegov glas.

»Čao, stari, Giordano tukaj.«

»A, ti si, Gio.« Diego je oblikoval besede, kot bi mu nekaj paraliziralo ustnico. »Kaj je?«

»Tukaj sem.«

»V Amsterdamu?«

»Ja. Kje sta?«

Diego je zazehal.

»V Vondelparku.«

»Kje?«

»V-o-n-d-e-l-p-a-r-k. Koliko je pa sploh ura?«

»Sedem,« je rekel Giordano. »In nekaj.«

»Idiot zarukani,« je zagolčal Diego. »Pred dvema urama sem šel spat.«

»Samo povej mi, kje je to, pa te pustim pri miru.«

»Center,« je zamomljal Diego. »Ne moreš zgrešiti. Vsak butec ve, kje je to.«

»Pa hostel?«

»Zaveži,« je zahropel Diego. »Zbudil boš ljudi.«

»A ga bom našel?«

»Jasno, da boš,« je bevsknil Diego. »Ne moreš faliti.«

»Okej. Pridem.«

»Gio?«

»Ja?«

»Ne hodi pred dvanajsto, okej?«

»Okej. Ne bom. Čao.«

»Čao.«

Giordano je odložil slušalko. Zgrabil je za naramnice nahrbtnika in se obrnil proti stopnicam. Stopal je mimo glasov in vonjev zgodnjega jutra, mimo ljudi, ki so se gnetli proti izhodu in na perone, mimo trgovinic s cvetjem, rogljički in s kavo po gulden in pol. Stopil je skozi južni izhod, tisti, ki se je odpiral stran od morja. Mirno je bilo. Na trgu pred Amsterdam Centraal so se tlakovci tiho bleščali. Nad kanali je vzhajalo sonce.

Drugič

Pripeljal je vlak. Končno. Nina je dvignila brado iznad nahrbtnika, ki ga je objemala z rokami in stegni. Še vedno je bilo vroče, čeprav malo manj kot takrat, ko je prišla in ji je Gare du Nord puhnila v obraz sapo, težko in razbeljeno kot hlapi litega železa. Od tega je minilo skoraj šest ur, ki pa so se ob tempu, ki ji je v zadnjih štirinajstih dneh tako samoumevno zdrsnil v kri, zdele podobne brezbrižni, dolgočasni večnosti. Še posebej, ker je bilo vse skupaj tako nesmiselno, prekleti ultraluksuzni vlak, ki je Bruselj približal Parizu bolj kot kadarkoli in kjer je morala kljub interrailki napisati predzadnji potovalni ček pred napol opravičujočim pogledom sprevodnika, katerega diskretnost je bila najbrž všteta v ceno, žal nam je, mademoiselle, ampak tole bo dva tisoč frankov doplačila. Vzamemo tudi kartico. Dva tisoč prekletih frankov. Polovica preostalega proračuna. Po tistem je lahko samo še pobrskala za papirnatimi robčki in pomislila, takole, očitno mi je v tretje dano zares zasovražiti Pariz. Nazaj, je bilo prvo, kar ji je odzvenelo v utrujenih možganih, ko je stopila na umazan beton, in se odmeglilo v motno sliko trebuha velemesta. Ko si je obrisala oči in nos, je šla najprej pogledat, kdaj peljejo vlaki v Amsterdam. Nazaj. Šla je na kavo v McDonald’s, zato ker je bilo najceneje. Posedala je pred postajo, na nizkem zidu, kjer je ravno tedaj visela zaplata sence. Tudi tam je bilo vroče, vendar se je v zraku vsaj dalo zaznati kisik. Še šestkrat je pogledala na vozni red, šla za vsak primer vprašat, če je vlak ob dvaindvajset nič pet res brez doplačila. Zanalašč ni gledala tja, kjer je pisalo Avignon. Gotovo se boš krasno imela, ji je v Antwerpnu prerokoval Michel z dreadlocksi, dišalo bo po sivki in slikarji te bodo peljali plesat. Drugič, Michel, je pomislila, in prekleto žal mi je, da zdaj nisem tam, kjer si ti. Kako uro se je pogovarjala z mladim Arabcem, ki za kavo in škatlico cigaret ni pričakoval ničesar. Potem je vseeno rekla, da bi bila raje sama. Na zidu je bingljala z nogami in zvijala cigarete iz zadnje vrečke tobaka, ki ji je ostala iz Belgije, in zraven srkala vodo iz postajnega WC-ja. Za njenim hrbtom je glasno, a prazno brbotal Pariz. Nalašč se ni hotela obrniti k njemu. Pogledovala je na uro, kar naprej je pogledovala na uro, kot bi jo leni čas prisilnega brezdelja hotel prelisičiti, ha, punca, zamudila si, še eno noč boš tukaj, še osem ur. Gledala je, kako zahaja sonce, s kričečim, kičastim leskom na steklih, in kako se izpod njega, skozi dvojna vrata, usipajo ljudje. Od zdaj naprej bom vsem govorila, da sovražim Pariz. Mesto, ki kriči, a ne reče ničesar. Tako nesmiselno je vse skupaj. Ko se je začelo mračiti, si je oprtala nahrbtnik in odšla nazaj noter. Sedla je na tla in opazovala mladce, ki so poganjali rumene čistilne stroje sem ter tja, prepoteni in zlovoljni, s končki cigaret v kotičku ust. Zalite ženske s črnimi rutami so posedale po plastičnih stolih čakalnic in zasople mirile rjavopolte otroke, ki so se kriče podili okrog stebrov. Njihovi klici so za hip obviseli v zraku, potem pa jih je vsrkala počasna tišina, lebdeča med traverzami visokega stropa. Nina je naslonila čelo na vrh nahrbtnika. Za hip si je zaželela, da bi odletela tja gor. Majica se ji je prozorna od potu oprijemala telesa in torbica z denarjem in dokumenti, ki jo je že od Poljske naprej nosila privezano za pasom hlač, je bila premočena z obeh strani. Potem je pripeljal vlak. Končno.

Nina je vstala in si z dlanjo nekajkrat plosknila po zadnji strani kavbojk. Vlak je zaviral. Vzdolž perona se je ravnala dolga, nepregledna vrsta nahrbtnikov. Nina se je sklonila in počasi pobrala napol polno plastično steklenico, tobak, papirčke in vžigalnik. Trdno si je zavezala jopico okrog pasu in s kratkim, zasoplim stokom dvignila nahrbtnik na ramena. Potem je zlagoma odšla proti množici hlač, odrezanih nad kolenom, in v superge zataknjenih kratkih nogavic. Pogled je upirala stran od obrazov. V Parizu tako ali tako ne moreš srečati nikogar zanimivega, ne res? Z očmi je spremljala vagone, da bi izsledila tistega brez prečrtane cigarete. Nikogar zanimivega ni v Parizu. Ampak kaj me briga. Saj grem vendar stran. Nasmehnila se je predse, ko je čakala, da se tik pred njo vkrca japonski par. Nazaj grem. Rešena sem. Nazaj grem.

Zapodila se je po hodniku, kolikor ji je omogočala njegova širina. Večina kupejev je bila še praznih. Izbrala je drugega po vrsti. Puščal je malo manj možnosti, da kdo prisede. Vsekakor si ni želela, da bi kdo prisedel, čeprav se bo temu najbrž težko izogniti. Večina tistih, ki so poleti gomazeče preplavili Evropo, je potegnila črto London–Pariz–Amsterdam. Samota bi bila razkošje, zadnje, ki bi si ga privoščila pred povratkom. Nekaj časa je pa le preteklo, je pomislila. In spremenilo tok stvari. V začetku je bila vesela vsakogar, ki je prišel blizu. Potem je začela ljudi rešetati, jih premerjati z daljšimi pogledi, tiste, ki so prisedali po kupejih, ob šankih, pred televizijo v hostlu ali k mizam, kjer se je v kampih zajtrkovalo, bi te zares potrebovala, tebe in tvoje besede, ti hipi, japijevka, zagnani študent, kdorkoli že si? Mi imaš kaj povedati? Me lahko začneš zanimati, tako da bi me zamikalo iti, kamor greš ti? Nekateri so vseeno ostali, tudi po tistem, ko je število obrazov lezlo v stotine in so se dnevi prevešali v tedne. Julio, ki je ob kavi govoril o rodnem Santiagu. Četica Slovakov, ki so se v svoji pojoči govorici veselili, da so v Münchnu našli delo za celo poletje. Amy s svojimi metri piva, ki so druge spravljali pod mizo. Luca in Marco, pa Pieter in Efraim, dva para popotniških dvojčkov, ki sta se dopolnjevala tja do pik na koncu stavkov. Tom. In Erik.

Nina je segla k plastični zaponki, ki je s silo tiščala skupaj jermene nahrbtnika okrog pasu. Snela je naramnice in zavalila nahrbtnik na sedež. Ni se ji ga dalo vzdigniti na polico. Za to bo še čas. Odvezala je rokave jopice in si potegnila rob majice iz hlač. Hlepela je po vodi, skoraj tako kot takrat, ko je izstopila v Antwerpnu, po dveh dneh in eni noči potovanja iz Krakova. Obrisala si je čelo. Vročina je pritiskala naprej, z obeh strani polodprtega okna, kot bi vlak pred tem obrnili od znotraj navzven in ga pustili stati na soncu. Ko se premaknejo, bo najbrž bolje. Zapah na vratih je kliknil.

»Sori,« je rekla dolgolasa temna glava, ki je pogledala noter. »A je …«

Nina je odprla usta. Nekje s konca vagona je odjeknil klic. Temnolasec se je ozrl in dvignil roko.

»Je že v redu,« je rekel, »’dijo.«

Nina se je nasmehnila. Temnolasec je zaloputnil vrata in zdirjal naprej. Nina je sedla in potegnila za vezalke superg. Pomigala je s prsti na nogah. Vrgla je stopala od sebe, kolikor je dosegla, in zgrabila za ročaj plastične vrečke. Izvlekla je steklenico, tobak, papirčke, vžigalnik in dnevnik ter jih drugega za drugim pazljivo polagala na mizico. Za tehtnice je značilno, da povsod vtisnejo svoj pečat. Tudi majavo kolibo bi znale spremeniti v prijeten dom. Tudi v Parizu, je pomislila Nina. Celo v Parizu. Na dnu vrečke so se gnetli čudaški, a pristni spominki. Vstopnica za Neuschwanstein. Prospekt Brechtove hiše. Delčki Berlinskega zidu, tako, zaradi lepšega. Podstavek za pivo z naslovom nekoga, ki ga je spoznala v Krakovu. Plakat z amsterdamske stene, na katerem so se črke tako zanimivo nagibale. Listek z navodili za pot, ki ji ga je pred odhodom slovesno izročila Juju. Izpolnila je samo prvega, tistega s podpisi ljudi iz sedmih različnih držav ob skupnem pivu. Štiri antwerpenske razglednice, ki jih je spet pozabila oddati. In dve pesmi, ki ji ju je podaril Tom. Prijela ju je in poravnala. Potem ju je vtaknila pod spodnjo platnico dnevnika. Koraki na hodniku so se redčili, čebljanje se je umikalo za vrata in izza stene se je zaslišal top udarec nahrbtnika, ki ga je nekdo zavalil na polico. Skozi okno je poškilila na postajno uro. Kazala je dvaindvajset in tri minute. Luči so bile prižgane. Polegala je tišina. Bili so pripravljeni na odhod.

Nina je upognila hrbet navzven. Počutila se je izmučeno, bolj kot od poti, žalosti in sonca od praznine popoldneva, ki jo je tako nevešče premagovala. Spati, je pomislila. Se zbuditi. Izstopiti, kjerkoli že to bo. Ponujal se je Antwerpen, nekje na tričetrt poti, ob petih in nekaj. Najlepše presenečenje cele poti, razposajeni pisani kraj, od koder je prišla in kjer je obljubila, da se vrne. Nekje zadaj pa je še vedno utripal Berlin. Mesto, resnično mesto. Kraj, kjer so ljudje znali s podobami. Z besedami. In s tišino. Štirikrat je bila tam in vsakič je bilo enako domače. Gledala je, kako so ljudje vešče polagali roke na prečke v podzemeljski in kako je vsak nov svit naplavil generacijo pesnikov, ki so mežikali in pregibali ustnice predse, asfaltu in nebu. Njej ni bilo treba govoriti. S cigareto v roki je drsala po stopnicah in pločnikih, vdihovala vonj, ki se je dvigal od postaj, in se čudila, kako preprosto je obstajati. Berlin. Zamežikala je. Bila je drugje, bila je daleč. Čeprav je zrak okrog nje utripal od pričakovanja in obljubljal, da se bo zdaj zdaj sprevrgel v gibanje, je bila še vedno v Parizu. Skozi okno je toplo potegnilo. Nekdo je odprl vrata.

»Prosto?« je v tihi francoščini vprašal mlad, zamolkel ženski glas. Brezbrižno. Samoumevno. Brez vprašaja.

Nina je pokimala. Ozrla se je. V kupe je stopila majhna temnopolta postava z dolgimi, svedrastimi lasmi, ki jih je za vratom stiskala sponka. Imela je največ dvajset let in veke, zasenčene s svetlo modro. Osemnajst, se je popravila Nina, ko ji je nagonsko pogledala v oči. Punca je odložila torbico na sedež in sedla k oknu nasproti Nine. Prekrižala je noge, ki so bile videti nekam na silo zatlačene v čevlje s tankimi podplati in visoko peto. Ni se nasmehnila. Nini je pogled ušel skozi šipo. Urin kazalec je padel na šesto zarezo. Vlak se je stresel in potegnil. Nina je poševno pogledovala postajo, ki je začela drseti mimo, svetlobo in obraze, ki so se začeli zlivati drug v drugega. Vlak je ujel hitrost in pljusknili so v temo, prebodeno z razsvetljenimi okni prvega, drugega, desetega okrožja. Poskušala se je odmisliti, v samoto, tja, kjer jo je prekinila njena neprostovoljna sopotnica. Ampak najprej je čakalo privajanje na dejstvo, da si z nekom, ki gleda, gleda kot tujec, v tišini, preiskujoče in jasno. Že od nekdaj je bila njena največja mora življenje pred zidom iz oči, budnih oči, ki mehanično, a prežeče spremljajo vsak njen gib. Z leti se je poskusila tega odvaditi, daj no, ti krava, ravno briga jih, kaj počneš, sami imajo dovolj težav s sabo, z drugimi, s tvojim pogledom, ki pada po njih, čez čas je zares pomagalo, ampak prvi impulz je ostal in z bojaznijo hromil začetne gibe, premik pogleda, telesa, besed, dotik vžigalnika, karkoli je že bilo. Mala Francozinja je iz torbice izvlekla cigareto. Vžigalnik je tenko kliknil. Nina si je malce oddahnila. Odpadla je vsaj ena skrb, spraševanje o tem, ali je v redu, če kadi tukaj, ali pa naj gre vseeno raje na hodnik. Segla je po zavojčku s tobakom. V žepu je sicer imela še nenačeto škatlico cigaret, ki ji jih je v postajni kavarni podaril Arabec in ob tem rekel, ne, je že v redu, z nonšalanco nekoga, ki mu gre po lastnem mnenju dovolj dobro, da lahko pomaga drugim. Nekaterim drugim. Pustila jih je za pozneje, za kakšen večer ob pivu, ko bo spet enkrat kadila hitreje, kot se ji bo ljubilo zvijati. Nasmehnila se je ob spominu na dneve, oddaljene komaj za teden, ko sta jo Pieter in Efraim učila te spretnosti in se smejala njenim nerodnim prstom. Hlastne, zategnjene misli je mislila. V ozadju se je nasmihal Erik. Antwerpen se je zibal v vročinskem valu in Šelda je lagodno lučala kepe vlažnega zraka nad pristanišče. Erik se je nasmihal, migal je s prsti po pesku, tam, kjer je svoje stopalo malo pred tem podrsala ona, in mrmral pesmi o nekom, ki bi rad vsaj še enkrat v življenju videl katedralo in Grote Markt. Barvit in oddaljen je bil kot vitraž pod konico strehe in Nina ga je gledala čez skodelico kave kot bi ji to ukazal on sam, z razdalje, iz bližine, ki je v tistih nekaj dneh pač morala nekam zrasti, saj ne, da bi se hotela še enkrat zaljubiti, res ne, ampak tukaj bom še kaki dve uri in potem te lahko tudi pozabim, samo pridi malo bliže in se me dotakni od blizu od daleč dotakni, Erik pa je izpod priprtih vek škilil mimo, v ljudi, ki so hodili po cesti in bi jih morala morda poznati, in v očeh je nosil motno nebo. V Avignon greš, ne, je rekel potem, izpod nasmeha, s svobodo, ki bi jo zavidal veter, ostal je tam in slavil teden brezdelja, v Avignon, lepo. Ti bo kaj žal po Antwerpnu? Prikimala je, ja, pa še kako, nekega dne gotovo spet pridem. Erik je pokimal. Če bi ji rekel, naj ostane, bi ostala, brcnila bi čevlje z nog za preostanek večnosti, ki jo je zamejeval datum na interrailki, izmislila bi si način preživetja in se trdno, neizbrisno zlila v flamsko razvezano stvarnost. Erik pa je molčal. Imel je svoj čas. Med njima ni bilo ničesar razen toplih večerov zavezništva, ko sta najprej vzneseno, potem pa prijetno privajeno hodila skupaj ven, ob pivu in smehu vzporejala misli in se nazaj grede dotikala s komolci. K njima so prisedali potegnjeni Erikovi prijatelji in pod zavihanimi kotički ust spraševali, ali je njegova punca, in prijateljice so ju cmokale po licih in govorile o življenju in sreči, žalosti in sreči, sreči in sreči. Med njima pa ni bilo ničesar. Erik je včasih stegnil prste k njej, brezmejen in topel kot vrhnja plast morja, a jih potem vsakič pustil nekje v zraku, gostem od besed in sivomodrega dima, in njo v trdno stkanem krogu prijateljev, ki jih ima rad, a nanje posebej ne misli. Vsako noč, ko sta šla pod stopnicami vsaksebi, je dobila poljubček na lice in šibke izmenične misli, če bi se zdajle nagnila malce bolj proti levi, iztegnila roko po njegovi, bi se odmaknil, bi se? Simptomatično je bilo, na nabrežju Šelde je včasih zadišalo po starih časih v Brabantu in oklenila se je železnega stebrička, ki je čakal na ladje, in pomislila, da bi morala nekaj storiti. Na koncu je vstala in prhnila predse, jebeš usodo, tako ali tako bom spet morala iti, in se čez pol ure šalila z novimi znanci o tem, ali bi se kdo z njo poročil. Juju bi jo krcnila po čelu, koketo, in pripomnila, da se resnico govori tistim, ki jo zaslužijo. Ampak Juju je bila drugje, v navadnem, enodimenzionalnem času. Gibanje je resnico plastilo drugače.

Punca nasproti Nine je zakašljala. Nina se je ozrla v prostor.

»Haag?« je rekla mala.

»A?« je zinila Nina.

Mala je zajela sapo.

»Haag … a stojimo?«

Nina je nagubala čelo. Potem se je nasmehnila.

»Ja,« je rekla.

»Okej.«

Na njenih golih, napetih ustnicah se je za hip pokazal nasmeh. Nina si ga ni razložila kot znak za začetek pogovora. Segla je po steklenici in si na hitro zmočila usta. V kotiček očesa se ji je zataknil nehotno poželjiv pogled. Obrnila se je in podala steklenico čez prehod. Punca je sramežljivo povesila oči.

»Vzemi, daj.« Besede je oblikovala počasi in pozorno kot na urah fonetike. Dolgi, ozki eee. Kratki a. Pazite na intonacijo, to lahko vodi k nesporazumom. Mala je iztegnila prste in vzela steklenico. S hrbtom roke je obrisala vrat. Nagnila je plašno in kratko in izmrmrala francosko zahvalo.

»Ni za kaj,« je v istem jeziku odvrnila Nina in upala, da je prav. Sopotnica se je kratko, živčno nasmehnila in pogledala v šipo. Nina jo je premerila malce bolj na dolgo, a še vedno kradoma. Njene oči so topo strmele ven in na čelu nad njimi so se drobceno bočili mozolji, ki jih je tja verjetno zanesel umazan pariški zrak. Zares jih ni mogla imeti več kot osemnajst. Nina je pomislila na samo sebe pred petimi leti, na bledo našobljeno bitje, ki se je izogibalo pogledov bolj samozavestnih od sebe in se namesto tega tesno ovijalo v avro samozvane nerazumljenosti. Ob spominu se je nasmehnila, v zadregi, kot bi imel ves svet nenadoma vpogled v tisti čas, v njeno edino obdobje namišljene vsevednosti, ki jo je delala staro, tako neskončno staro. Ko se je bližala dvajsetim, je imela nočne more. Zdaj pa si je želela edino to, da se ne bi nikoli premaknila od tod. Mala je verjetno na istem, je pomislila Nina. Pusti me, stara, ne razumeš me. Svet je iztrošen in majhen. Ne razumeš me. Mimo okna so mežikale luči, oranžne kot popoldnevi v Antwerpnu. V Antwerpnu je bilo vedno popoldne, živo in utripajoče je viselo nad mestom kot roka velikana, ki skozi prste škili na bele gobaste sončnike in si želi spet postati otrok. Nasprotno je Berlin udomačil noč, kot bi zbežala vanj iz vseh drugih mest na svetu in tam, med Potsdamom in Oranienburgom, razgrnila ves svoj šepetajoči šarm. Pridite v Berlin, bi lahko pisalo v kaki turistični brošuri. Videli boste noč. Ne teme, samo noč. Na drugi strani šipe se je svetloba vztrajno menjavala. Antwerpen. Berlin. Antwerpen. Berlin. A, B, A, B. Vedno znova. Zaželela si je, da bi bila z njo Marco in Luca in ji rekla, povej. Fino bi se imeli, kot so se imeli fino kjerkoli, podajali bi si pločevinke piva in se pačili v šipi in se smejali iz razlogov, ki so jih razumeli edino oni sami. Nekaj te muči, bi slej ko prej ugotovila, naenkrat, kot vsi, ki so jih zbližale tirnice in neprespane postaje, in ona bi narejeno nevedno skomigala z rameni, dokler ne bi njuna zvedava, smejoča pogleda končno izvlekla iz nje skrivnosti, ma, nič ni, samo pojma nimam, kako naj se odločim. Vprašala se je, kje sta zdaj, teden dni po tistem, ko ju je v sivem krakovskem jutru še napol speča poljubila v slovo. Poslala jima bo razglednico na Sicilijo. Iz Antwerpna. Iz Berlina. Kako dober občutek bi bil napisati, Spet sem tukaj, točno to je, kar mislita, vajina Nina Vélika. Nina Vélika, tako sta jo klicala že od prvega večera v Berlinu, ko se je v kampu počutila osamljeno in je prisedla k njima ob ognju, velika popotniška sestra, čeprav je bila le za spoznanje starejša in bolj izkušena od njiju. Povej, Nina Vélika, povej. Stisnila je ustnice. Pravzaprav si je želela spregovoriti. Postavica poleg nje je naslanjala stopala na radiator in gledala predse. Njena temna usta so bila ohlapna in ravna, kot da jih ne bi še nikoli uporabila. Reci Antwerpen. Reci Berlin. Reci karkoli. Pomagaj mi.

Nina je zakrožila z rameni in se pomaknila nekaj centimetrov od okna. Proti vratom je enakomerno zanašalo mlačen zrak. Nina je porinila prste v vrečko s tobakom. V dveh dneh je prišla že čez polovico. Za zdaj si je sklenila odpustiti, saj veste, cel dan sem že na nogah in od tega večinoma v šoku, samo da se stvari malce umirijo, obljubim. Juju bi rekla, ostani v Amsterdamu, tako ali tako boš kmalu doma, posedaj v kofišopu in se prazno reži, karkoli. Juju je bila taka, praktična, avanture zanjo niso obstajale in ljudje, ki so imeli zveze na daljavo, so se ji potihem zdeli naivni. Nina je z jezikom potegnila po robu papirčka. Za nohtoma palcev je imela tanko črno črto. Razlika med nekadilci in kadilci je ta, da prvi umrejo bolj zdravi. Splošna samoobrambna modrost, ciničen pozdrav usodi. Usoda, tudi to je bila domena Juju. Včasih se je obnašala protislovno. Že ni bilo tako mišljeno, je rada rekla, ko so šle stvari narobe. Nina se je temu navadno smejala in namesto tega govorila o naključjih. Navadno. Zdaj jo je potek stvari silil, da je v njem našla nekaj usojenega. Ne bi smela v Krakov. Ne bi smela v Pariz. Morala je drugam. Dim cigarete je za nekaj hipov lenobno postal v zraku in nato planil skozi režo, ki je delila temo in luč. V ušesih jo je stisnilo. Spustili so se v nekakšen predor. Vonj po katranu, ki je komaj zaznavno zaplapolal po kupeju, je pustil vtis podzemeljske, podzemeljske v Berlinu in širokega usnjenega sedeža, na katerega so se stisnili z Luco in Marcom. Pelji naju ven, Nina Vélika. Pokaži nama noč v Berlinu. Vso pot sta jo učila pesmi, ki sta jih prinesla od doma, tiščali so roke v naročju in se široko nasmihali ljudem, ki so vstopali in nagonsko obračali glave k njim. Postaja na Oranienburger Tor je bila široka in topla kot pozna pomlad, in pognali so se po stopnicah, kot bi jih od zgoraj vlekla neznana sila, skrivnostni nadtlak ulice. Nina je upala, da se stvari niso spremenile, kot je upala vsakič, ko jo je znova in znova zanašalo sem, v občutek, da se mora imeti dobro, že samo zato, ker se je potrudila priti blizu, kot pri ljubimcu je zadaj tičala majhna moreča možnost, da bo enkrat razočarana, da se ji bo življenje nenadoma izmuznilo in se tiho prelilo drugam, v odmaknjene, neodkrite dele in v senco dvoma, da je nekoč res bilo. Nedeljski večer je nad vzhodni Berlin poslal prevleko spokojnosti, ki je visela v zraku kot vonj po ljudeh, ki so odšli prijetno utrujeni. Marco in Luca sta jo zgrabila vsak pod eno ramo in jo vsake toliko spontano zalučala v zrak, hihitajočo, s petami naprej, prešerno in vsemogočno kot vsakokrat, ko je čutila, da jo ima kdo rad kar tako, brez posebnega vzroka. Oranienburger Strasse se je pred njimi odvijala kot rdeča preproga, srečali so nekaj ljudi iz kampa, klepetali z njimi in se pred nekim zanimivo razpadajočim pročeljem našobili v fotoaparat, ki jim ga je pol metra pred obrazi držal Luca. Potem je pred njimi kot v slovesnem pozoru vstala Tacheles. Ni se mogla spomniti trenutka, ko so se znašli pred njo, niti tistega, ko so sklenili vstopiti. Pred tem spominom je nagonsko upočasnila tok misli. Kot bi iz koluta polagoma vlekla posnet film in škilila skozenj proti svetlobi, jih je vodila po temnem širokem stopnišču, po milimetrih, mimo slik in grafitov, ki so zasenčeno sevali od strani, tesno so se ovijali v življenje in šli drug za drugim, navzgor, kjer je izza nekih vrat pronicala glasba. Potem je bilo sekvence mahoma konec in nekje iz polmraka se je vzel Tom. Spominjala se je prvih besed, banalnih, o tem, da žal ne morejo noter, ker gre za stvar zaprtega tipa, in da bo pač treba kam drugam. Potem sta kar naenkrat klepetala, o samih krasnih malih stvareh, o Berlinu in smrtnikih z velikimi spomeniki, Luco in Marca si je odmislila nekam za hrbet in se zalotila pri skrivnem zijanju v njegov nasmeh, ki se je zdel tako vrojen. Že čez sekunde je spogledljivo gestikulirala in strateško upirala pogled v tla, menda sta preskočila na poezijo, na lepoto, spomnila se je, da je morala prižgati cigareto in se začela bati trenutka, ko se bo morala posloviti in se opravičiti za vdor v njegovo intimo. Za Tomovim hrbtom se je gnetel svet, do vrha napolnjen z umetniki in tistimi, ki so se zanje imeli, in želela si je, da bi si upala stopiti vanj, z rokami v bokih in pogledom uprtim navzgor, da bi imela pokazati dovolj, da bi se zavrnitvi upirala z golimi dlanmi. Namesto tega je gledala v tla, mimo njegovih oči, ki so modro in nasmehljano tipale po prostoru. Bila je popotnica, prekleta turistka, ki je prišla blizu zaradi veselja, morda nostalgije, v katero je včasih nasilno tlačila svoj obstoj. Najboljši časi so bili zanjo vedno drugje, tudi takrat, ko so se dogajali tukaj in zdaj. Zadnji je bil spomin na željo, željo po dotiku, namernem, mimobežnem, neobstoječem. Neobstoječem. Potem so z Marcom in Luco nenadoma hodili naprej, nekje so pili pivo in Marco in Luca sta rekla grande personalità, na nočnem avtobusu so si sproti izmišljali pesmi in na videz se ni nič spremenilo. Naslednji dan je polovico popoldneva presedela ob jezeru v Teglu. Strmela je v ravno rjavkasto površino, od katere se je tu in tam odbilo sonce, in mislila na svet, oddaljen eno noč in par postaj podzemeljske, svet, katerega privlačnost in morebitno zlaganost bi šele morala odkriti. Imelo jo je, da bi naenkrat naredila milijon stvari, odšla do Tacheles in potem stekla v zgornje nadstropje, brez sape dahnila, prišla sem na kavo, okej, hlastno, še preden bi si utegnila premisliti, ali pa bi izstopila postajo pozneje, pri Berliner Ensemblu, in se na klopci pred Brechtovim kipom naredila za delček prijetne, malce posmehljive spokojnosti, ki jo je še v bronu seval njegov obraz. Premikanje je glavna naloga sveta, bi verjetno rekel skozi njene misli. Bil je zadnji dan v Berlinu, dan, predvsem to, Nina je bingljala z nogami nad vodo in držala cigareto pod zamišljenim kotom, na razkrito kožo so se ji vtiskale predstave Tomovih dlani, kot po aortah je po njih teklo mesto in vedela je, da ne bo storila ničesar, da bo odšla. Od vseh možnosti na svetu je bila ta edina, ki je vedno obstajala.

Nina je stegnila roko po vodi, katere gladina je na polovici steklenice komaj opazno, spokojno trzala v ritmu koles. Punca na sedežu nasproti nje je imela oči priprte. Nina je poskusila uganiti, koliko časa je minilo. Morda pol ure, morda dve. Tema za šipo je bila gosta in lepljiva. Mogoče so bili že v Belgiji. Nina je vedela, da bodo v Antwerpnu ob pol šestih. Morda bo izstopila. To bi bilo nekaj novega, prazna postaja v praznem jutru, v mestu, ki je ravnalo vmesni prostor med zadnjimi ponočnjaki in prvimi delavci. Počasi bi šla, zelo počasi, in na glavni ulici bi naročila prvo kavo pri kakem Maročanu, ki bi se ga držal postan spanec čisto tako kot nje. Prikradla bi se skrivoma in s spokorniškim izrazom kot nekdo, ki je šel nekoč iskat lepše čase in se nato vrnil, s praznimi rokami in z upi na odpuščanje. Tudi iz Antwerpna je na nek način pobegnila, drugače kot iz Berlina, vendar vsaj tako, kot je nekoč, pred tedni, ki jih je relativen popotniški čas razpotegnil v mesece, pobegnila iz Ljubljane. Javno, na očeh. Na bolje. In z nedoločenim upanjem, da bo njena odsotnost tam, kjer jo je nazadnje naredila vidno, nekaj spremenila.

Nina je izbočila hrbet in potegnila pas na hlačah više proti rebrom. Shujšala je vsaj za tri kilograme. Lahko bi kaj pojedla, čeprav posebne lakote ni čutila. Morda bi lahko prižgala naslednjo cigareto ali pa odšla na WC. Hotela je vedeti, koliko je ura. Zaželela si je majhne, minljive vednosti, ki se ji je za hip zazdela bistvena. Kritična. Neizogibna. Obrnila je glavo proti sopotnici. V obraz je bila videti, kot da drema, vendar je njena drža izdajala budnost.

»Oprosti,« je z ostanki srednješolske francoščine poskusila Nina. Njen glas je bil malce hripav. Odkašljala se je.

»Ja?« je dvignila brado Francozinja.

»Mogoče veš, koliko je ura?« je rekla Nina. Na obrazu je začutila spontan, spodbuden nasmešek, ki jo je včasih proti njeni volji naredil pokroviteljsko.

Mala je pokimala. Potegnila je torbico na kolena, pobrskala po njej in izvlekla ročno uro, ki ji je na eni strani manjkal pašček. Dvignila si jo je pred obraz. »Pol dvanajstih.«

»Hvala,« je rekla Nina. Podržala je pogled v zraku. Francozinja se je malce nasmehnila.

»Greš v Haag?« je vprašala Nina.

Mala je pokimala.

»Na počitnice?«

»Ne,« je rekla punca. »Noseča sem.«

»A…ja,« je zategnila Nina. V glasu ji je narahlo zatrepetal šok. Pogled ji je nehote zdrsnil navzdol, na trebuh, ki ji je sedel nasproti in se je pod oprijeto modro majico zdel raven in brezbrižen. Potem ga je premaknila navzgor. Votle črne oči v svetlo rjavem obrazu so brezizrazno strmele predse. Nina je začutila, kako se krči, postaja vedno manjša na svojem sedežu, na svetu, ki je bil drugačen, iztrošen in majhen, nerazumljiv. Hotela je nekaj reči. Morala je nekaj reči. Ničesar ni imela reči.

»To je … to je … slabo,« je rekla Nina.

Punca je prikimala. Spet se je nasmehnila, delno, kot pred trenutki. Kot pred Tem. Nini se je zdelo, da jo pomiluje. Videti je bilo zasluženo. Kaj boš naredila, bi mogoče lahko rekla. Kot da ne bi vedela. Kot da ne bi bilo prekleto jasno.

Namesto nje je spregovorila mala.

»Kam greš pa ti?« je vprašala.

Nina je skomignila.

»Iz Pariza,« je rekla.

Mala jo je gledala s sploščenim pogledom. Nina se je uspela nasmehniti.

»Zajebali so me,« je pojasnila. »Na Thalysu. Toliko sem morala doplačati, da mi ni ostalo skoraj nič. Sicer sem pa mislila v Avignon.«

Drobcena postava je sočutno prikimala.

»Škoda,« je rekla. »Avignon je lep.«

»Ja. Verjamem.«

»Si iz Amsterdama?«

Nina se je nasmehnila sama vase in se takoj zatem zavedla krivičnosti početja. Ti bi pa vedela, anede. Ja, to pa sploh. Nekdo se z razočaranim obrazom vrača iz Pariza v Amsterdam in takoj mora biti jasno, da je doma par tisoč kilometrov stran. Zaveži.

»Iz Slovenije,« je rekla potem.

»Aja.«

Nina ni bila čisto prepričana, da mala ve, kje je to. Vseeno se ni trudila z razlago. Vlekla je na pokroviteljstvo, ki se ga je najraje odrekla vnaprej.

»Pa ti?« je vprašala. »Iz Pariza?«

»Ja.«

»Pariz je kul,« je previdno poskusila Nina. Zdelo se ji je, da bi bila resnica v teh trenutkih res odveč. »Ampak preveč turistov imate,« se je potem le pomaknila proti odkritosti.

Deklica je samoumevno prikimala. Nasmehnila se je, zares, tudi z očmi in robom lasišča, ki se ji je rahlo privzdignil. Dosegli sta najnižji skupni imenovalec. Vsi sovražimo Amerikance v Parizu, ne? Nina se je vprašala, če je tisto prej sploh kdaj izrekla.

Vlak je malce zavrl. Nina se je ozrla na levo, da bi prebrala ime postaje. Vendar pa so takoj nato pospešili. Luči ob progi so odsevale z ravnine. Belgija. Definitivno so bili v Belgiji.

»Si že bila kdaj v Belgiji?« je vprašala čez prehod.

»Ne,« je odkimala deklica.

»V redu je,« je rekla Nina. »Zanimiva.«

»Si se tam naučila francosko?«

Nina je zategnila ustne in očesne kotičke navzgor.

»Ne,« je rekla. V šoli.«

»Dobro govoriš.«

»Pa kaj še. Razumem še kar. Ampak govorim ...« Dvignila je roke predse in zanihala z razprtimi dlanmi. »Tako tako.«

Zahihitala se je. Njen smeh se je pretočil v prostoru kot povsem na novo odkrita razsežnost. Slišala ga je. Slišala se je. Od nekod se je vzela želja po govorjenju, izrekanju besed, hlastnem, nebrzdanem gobcanju. Ampak kaj bi lahko sploh povedala. Kaj. Izpod stropa so zamigljale Tomove oči. Kadarkoli se lahko oglasiš, je rekel. Stoprocentno je to rekel. Kadarkoli. Nekje nad njo, nad betonskimi tlemi. Pa ti? Kako je bilo s tabo? Zakaj si ...?

»Na Poljskem so me oropali,« je zinila Nina.

»A?« Glas nasproti je zazvenel osuplo.

Nina je pogoltnila slino. Potem je vseeno zajela sapo.

»Ja,« je rekla. »Šli smo iz Berlina v Krakov. Trije smo spali v kupeju, dva prijatelja iz Italije in jaz. Zjutraj smo se zbudili in našli premetano prtljago. Moja denarnica je bila prazna. Nihče ni ničesar slišal. Si predstavljaš?«

Deklica je pokimala. Na njenem obrazu je vzklilo sočutje. Nina se je zavedla neumnosti svojega početja. Napol v zadregi je odmahnila z roko.

»Bo že,« je rekla. »Bo že.«

S tremi prsti je zgrabila steklenico in naredila dolg požirek. Ko je pomolila njen vrat proti mali, je ta odkimala. Nina je z eno potezo privila pokrovček do konca. Nagonsko je segla k tobaku. Potem si je premislila in raje zatipala za škatlico v žepu. Potegnila je za plastično nitko, da je tenko zašelestelo. Obred odpiranja, pogleda navznoter je vsakič pustil vtis premiernosti. Izvlekla je srebrni papirček in ga prepognila čez pol. Povej, je v redu? Ga ljubiš? Te je pospremil do postaje ali vsaj na metro? Pa zdaj? Te muči tesnoba? Te je strah? Si olajšana? Je okej, da sem vesela, ker nisem v tvoji koži? Lahko kaj storim zate? Lahko kaj storim zate?

Pritaknila je vžigalnik k cigareti in pihnila dim navzgor. Juju bi izrekla, gotovo bi. Besede je odmerjala natančno in premišljeno kot kako potencialno nevarno zdravilo. Nekdo je enkrat rekel, da bi bila odlična zasliševalka. Juju se je temu smejala. Njej bi mala gotovo povedala vse, tudi podrobnosti. Morda bi v Haagu celo izstopila skupaj z njo, ji pomagala najti kliniko in jo celo pot držala pod komolcem. Morda. Zagotovo pa ne bi rekla Antwerpen. In ne bi rekla Berlin.

Mala je bila tiho. Zaprla je oči in naslonila glavo v kot med sedežem in naslonjalom za glavo. Noge je prekrižala v gležnjih. Ni si sezula čevljev, čeprav se je zdelo, da jo tiščijo. Lahko kaj storim zate? Lahko ti spravim te grozne salonarje z nog. Nina je zavila z očmi nad lastnimi mislimi. Ura je morala biti okrog polnoči. Enkrat zdaj bi lahko odšla na WC, za vsak primer. Potem bo mogoče poskusila spati. Zdaj, ko je na to pomislila, je začutila ščemenje v zrklih in težo, ki je vlekla trepalnice navzdol. Gotovo ima rdeče oči. Noben jok na svetu ni mogel narediti toliko rdečih žilic kot utrujenost, posebej po naporih, ki so ostajali onkraj meje kakršnegakoli smisla. Potlačila je zadnjo četrtino cigarete v pepelnik. Potem si je nataknila superge, ne da bi zategnila vezalke. Ko je priškrtnila drsna vrata, se ji je v hrbet uprl rahel piš.

Na hodniku ni bilo nikogar. Njeni koraki so votlo odzvanjali, narejeno odločni in zato težji kot sicer. Poigravanje z mislimi na to, kaj počnejo ljudje po kupejih, tisti mirni, utrujeni, raznobarvni, drug drugemu pripadajoči ljudje, je že pred dnevi pustila za seboj. Premikajo se, je sklenila takrat, premikajo in kmalu pozabijo na to. Iz točke A v točko B. Kot bi bil vlak Zemlja, njegovo gibanje pa nekaj, na kar se tako ali tako ne da vplivati. Porinila je vrata WC-ja za sabo, da so se zaprla s ploskim zvokom. Mlečno steklo je prežarčilo noč v svetlo modro, amorfno snov. V ogledalu je bil Ninin obraz bled, njene oči pa so s skoraj škrlatno barvo delovale zabuhlo. Ima kdo kaj kokaina? Nasmehnila se je. Na bradi se je napovedoval mozolj. Multivitamini torej niso bili vsemogočni, čeprav jim je bila v mnogih trenutkih hvaležna za to, da je sploh lahko stala pokonci. Privzdignila je ovratnik majice in podenj vtaknila nos. Zdelo se je, da deodorant ne bi imel nobenega smisla več. Lahko pa bi si umila zobe. Pozneje. Če se bo spomnila.

Ko je potegnila vodo, se je iz navade ozrla navzdol, tja, kjer se je odsunila loputa na dnu školjke. Zaporedje pragov, ki se je razkrivalo spodaj, je ustvarilo občutek premikanja, tistega pravega premikanja, ki pušča stvari za seboj. Nikoli ne stopiš dvakrat na isto progo. Vendar pa se zdaj ni dalo videti ničesar. Nekdo je poškropil železnico s temo, je pomislila Nina, gosto, koncentrirano temo, tako, ki odvzame težnost in razdalje. Potovanje od večera do jutra. Položila je desno stopalo nazaj na tla in z dvema prstoma tlesknila pokrov na školjko. Notranjost je bila spet nedotaknjena, izolirana, edina. Omejena s steklom, ki je zastiralo pogled od zunaj. Nina si ni mogla predstavljati, da bi sploh kdaj lahko stopila iz nje.

Preden se je vrnila v kupe, je postala pred vrati na hodniku. Rutinsko, hipno se je nasmehnila fantu, ki je kadil dve okni pred njenim. Položila je dlani na boke in iztegnila vrat vznak. Lasje so jo zaščegetali po koži nad izrezom. V prvih trenutkih intimnosti z nekom je vedno segla tja, porinila nohte pod korenine las, na utrip aorte, ki je priletel nasproti konicam njenim prstov, kot da bi bila to njegova edina naloga. Tokrat je začutila lastnega, kako se ji je razlil pod kožo lasišča in naprej, ko je vrgla glavo proti steklu, do zrkel in šarenic, da so na frfotajoči črni podlagi zamigljale zvezdice v vseh barvah bele. Na hodniku za njenim hrbtom so se vrstila uniformirano zadrgnjena vrata. Izpod njih je v ritmu koles pljuskala lenobnost. Zdajle bi bila lahko na Ku-dammu in si naredila dan, legla bi na travo ozkega parka, ki je obrobljal spomenik združitvi države, naslonila bi se na komolce in vrgla stopala daleč proč, tja, kjer se s puhtečo asfaltno vročino najavlja Alexanderplatz. Ali pa bi ujela podzemeljsko do zidu, do razpoke, skozi katero si se lahko zrinil le bočno, in narahlo položila nožne prste na zaraščeno zemljo tam zadaj, da bi jo nekje čez sredino telesa iluzorično poščegetal vzhodno-zahodni princip. Ob Šeldo bi legla, na trdo nabrežje, v katerega se je za ped globoko vtisnilo veliko oceansko sonce, in se režala gor v zvezde, dokler je ne bi zapekle na jeziku. Za nekaj časa bi bila sama. Sama.

Vrata je odrinila nalahno, z dvema prstoma, kot bi njen odhod narekoval sopotnici, da mora medtem zaspati. Kot mlada, neizkušena mati, ki preverja, ali njen otrok še diha. Otrok. Posmehljivo se je slišalo. Deklica je imela zaprte oči. Glavo je postrani naslonila na sedež in dihala plitvo kot preplašen kanarček, ki ga narahlo stisneš v dlan. Nina je počasi stopila mimo nje. Pobrala je črni plastični nahrbtnik s sedeža in ga zalučala v levo. Morala bi kaj napisati. Nedorečenost se je zdaj ponujala še bolj očitno, legala je vse naokrog, med Pariz in Antwerpen in Pariz in Berlin in Berlin in Antwerpen in nazadnje Ljubljano. Sreda, enajsti avgust. Na svetu je veliko bolj nesrečnih od mene. Izprožila je noge, previdno, da se ne bi dotaknila dekličinih stopal, roba tiste druge samote, ki je zagomazela med njima, nerazložljiva in nepoklicana kot žužki po sobah, ki jih dolgo niso pospravljali. Se boš potem vrnila k njemu in bosta ostala skupaj? Morala je misliti na kaj drugega. Če bi na poti v Krakov bolj pazila na denarnico, bi bila zdaj kje drugje? In če bi v Amsterdamu našla kakšno posteljo? Bi bil Avignon razočaranje ali pa boljši kot karkoli? Kako že postaviš besede v nemščini, če hočeš reči, zato, da obstajam? Pesem o Berlinu, ki jo je obljubila Tomu. Poskusila si je predstavljati utrip Oranienburgerstrasse, vzklike ljudi in šum prometa tri nadstropja niže, pod njegovim oknom, pod njegovimi prsti, pod njegovimi ustnicami, bi se dal vrvež tam spodaj označiti kot seksi, celo kot erotičen, morda vznesen, bi lahko skupaj z majico odvrgla držo vseenosti, ki ji je čisto do trenutka popolne gotovosti oklepala kožo kot tankovska barikada, se razpustila v besedah, v hihitanju, bi lahko? Bi se je Erik znal dotakniti, tako da bi postalo vseeno, kaj reče v naslednjem trenutku? Še vedno je lahko izstopila, odšla ven. Svoboda se je oklepala njenih zapestij, trdo in strogo, in ji lučala prekleto pravico odločanja v obraz.

Zaprla je oči. Mogoče bi lahko ugasnila luč. Mala verjetno ne bi imela nič proti. Nina je zabingljala z zapestji nad plišastim robom sedeža. Ni se ji ljubilo vstati. Za vekami so se ji utrinjali barvni krogi, postajali čedalje svetlejši, bolj in bolj bleščeči, manj in manj vsiljivi, dokler se niso kapljajoče zlili v nekakšno ultravijolično enotnost. Pred njenim pogledom se je kot v tridimenzionalni slikanici razprl Trafalgar Square, razgret od avgustovskega sonca in siv od prhutanja golobov, sedela je na robu vodnjaka v svoji najtanjši in najbolj pisani poletni oblekici in migala z nožnimi prsti po vodi. Ljudje za njenim hrbtom so bili razdrapana mavrična kulisa in nekako je vedela, da ni zares v Londonu, da bi prišla na Kongresni trg, če bi zavila na levo, in na Dam, če bi se obrnila na desno. Potem se je od nekod vzela Juju, vrtela se je na peti in lizala sladoled, hladna kot prva jesenska slana, Juju jo je prijela pod komolcem in jo peljala skozi nekakšen prehod, rekla je, da jo tam čaka mama, ker ji je od doma prinesla oblačila za zimo. Tvoja mama ve, da te še dolgo ne bo nazaj, je rekla Juju. Nenadoma sta hodili čez neka polja, ravna in neskončna kot oblačno nočno nebo, Nina je imela težke noge, težke kot kri, mukoma se je plazila za Juju in se z rokami navzkriž oklepala ramen. Potem je začel nekdo stokati, s tihim, turobnim zvokom, začel in spet utihnil, začel in utihnil, Nina se je ozrla okrog sebe in videla, da je ostala sama, da se je nebo znočilo, da ne pozna poti. Tisti nekdo pa je stokal naprej. Kot bi jo hotel zvabiti v budnost.

Nina je hlastno odprla oči. Mala je zrla vanjo s širokim, preplašenim pogledom. Roki je imela sklenjeni na trebuhu, njena usta pa so bila spačena od težke, neme groze. Bolečine, se je zavedla Nina, še preden ji je od sanj razmočene možgane popolnoma razklala budnost. Od bolečine je. Ona je bila. Stokala je. Nekaj je narobe. Bolečina.

»Kaj je?« je vzkliknila Nina, z glasom, ki ga je spanje vsakič znova potisnilo proti hripavosti.

Mala je odprla usta, vendar jo je presekal nov krč. Stisnila je veke in se ugriznila v ustnico. V obraz je bila sivkasta kot hrastovo lubje. Nina je začutila, kako so se ji stresle dlani.

»Te boli?« je poskusila.

Mala je prikimala. Priprla je ustnice in nekajkrat plitvo zadihala. Nina je mrzlično brskala za francoskimi besedami, ki bi jih morala imeti zložene nekje v svojem spominu, po glagolih, samostalnikih, frazah, kot lične skladovnice polen za kako posebej hudo zimo. Zdaj, ko bi jih res potrebovala, so ji letele v obraz kot meteorski dež, nagrmadene in nepregledne, neuporabne, neuporabne.

»Vse bo v redu,« je izvrgla v angleščini. »Ne skrbi. Vse bo v redu.«

Potegnila je nahrbtnik s police, da je z vso silo priletel na sedež. Odpirala je zaponke in vlekla za vrvico, hlastno, kot bi šlo za sekunde. Grabila je brisače, puloverje, majice in jih metala predse, da so z ubitim zvokom zadevali ob plišaste prevleke. Toaletna torbica je bila, jasno, čisto pri dnu. Na srečo ni dostikrat potrebovala aspirinov. Mali je ušel še en stok.

»Izvoli,« je rekla Nina in ji podala škatlico. Ozrla se je po steklenici. Voda je segala samo še nekaj centimetrov nad dno. Ampak bila je vsaj tukaj. Odvila je pokrovček in pomolila steklenico proti deklici. Opazila je, kako se ji trese roka.

»Ni ne vem kaj,« je rekla z glasom, ki je želel zveneti spodbudno. »Ampak mogoče bo pomagalo.«

»Hvala,« je šepnila mala in se trudila nasmehniti. Ko je vzela vodo, je od njene roke zaneslo hlad. Zares je bilo nekaj narobe. Nekaj je bilo hudo narobe. Nina ji je hotela položiti roko na čelo, ji poslati dotik nezavednega zaščitništva. Namesto tega si je zarinila prste globoko v dlan, med spanec, ki je še polegal tam nekje in lomil svetlobo na majcene modre pike. Ni vedela, koliko časa je minilo. Tema se je vijoličasto lepila na šipo in dajala vtis, kot da vse stvari obsoja na razdaljo. Pariz, Antwerpen, Amsterdam, Haag. Nič od tega ni moglo biti blizu.

Mala je zahropla.

»Kri,« je rekla. »Kri.«

»A?« se je zdrznila Nina.

Mala je gledala vanjo. Kri, je nekam avtomatično pomislila Nina. Saj je rekla kri, ne? O jebemti. Kri.

»A si …« je rekla Nina. »Mislim, a …?«

Položila si je dlani na trebuh. Mala je prikimala, tako se je vsaj zdelo. Pa saj tako ni moglo biti dvoma. Dogaja se, je tistikrat rekla Nataša, sedeli sta na terasi, od katere se je odbijalo vztrajno aprilsko sonce, pili sta kavo in Nataša je rekla, naravnost v Ninine široko razprte oči, dogaja se, veš, kar naprej, tako rekoč vsaki, verjemi. Teden dni prej je bila Nataša naročena za splav, Nini je bilo hudo zanjo in ponudila se je, da gre z njo, vendar je Nataša rekla, da bo že. Potem ji je povedala, da ni bilo treba, spontano je bilo, veš, je rekla in se olajšano nasmehnila, to je tako neprimerno boljše, čista sem, brez tiste podzavestne krivde. Dogaja se, Nina, kar naprej se dogaja. Dogajalo se je in Nina je bila tam, kar tako, po blaznem naključju je bila tam. En kupe prej in ničesar ne bi vedela. En vlak prej in bila bi drugje. Eno stoletje prej in imela bi polne roke dela s svojimi petimi otroki. Nobene priložnosti junaštva, ne pravega ne naključnega. Nagonsko se je nasmehnila. Uboga mala. Kako ji je sploh ime? Uboga mala.

Nina se je ozrla po stvareh, ki jih je malo prej nametala po sedežu, in jih prerešetala s pogledom. Zelenomoder plastičen zavitek. Z belim napisom. Moral bi biti tam nekje. Zakopala je glavo v nahrbtnik in ga izsledila pri dnu. Mala je bila mirna. Njeno dihanje je postalo globlje in Nina je za hrbtom začutila nekakšno upanje. Obrnila se je in se sama sebi zazdela neskončno bleda in velika.

»Pridi,« je rekla. »Pomagala ti bom.«

Vtaknila je stopala v superge, ne da bi izgubljala čas z vezalkami. Mala je počasi vstala. Nina jo je prijela za komolec in si vrgla njeno dlan čez ramo. Vzravnana ji je segala do nosu. Bila je majhna, še manjša kot pa se je zdela ob prihodu. Njena koža je bila suha in hladna. Ni bila težka, kljub temu, da je Nina čutila, kako jo vleče k tlom.

»Boš lahko?« je vprašala Nina.

»Ja,« je rekla deklica. Bolečina se ji je izgubila iz glasu in Nini se ni zdelo vredno, da bi v njem poskusila izslediti strah.

Nina je odrinila vrata na hodnik. Gotovo mora biti še kaj več, je pomislila. Ne morem ji ponuditi samo ušivega vložka in misliti, da je problem rešen, ne res? Nekaj drugega mora biti, nekaj, o čemer se nikoli ne govori, kar pa vseeno vejo vsi. Vse ženske. Razen mene. Po umazanih tleh sta drsali po centimetrih, z obotavljivo počasnostjo. WC je bil na srečo prost. Par metrov pred njim je mala trznila.

»Boli?« je rekla Nina.

»Malo. Ja.«

Nina ji je odsunila vrata.

»Vzemi si čas,« je rekla. »Počakala te bom.«

Mala se je plaho nasmehnila. Nina je ohrabrujoče pokimala.

»Saj tako nimam pametnejšega dela,« je rekla in dekličin nasmeh se je za spoznanje razširil. Potem je zaloputnila vrata.

Nina se je naslonila na okno. Po kupejih ni bilo luči in nekateri so imeli zavese zagrnjene. Tišina je mezela od vsepovsod. Nikjer še ni bilo sledu svitanja, svetlobe, namiga novega dneva, novih korakov, spominov na včeraj. Tako sami smo, je pomislila Nina. Z vsemi temi kilometri, tako sami. Pomislila je, da bi prižgala cigareto. Po grlu jo je škripajoče stisnila žeja. Vedela je, da je vode samo še nekaj kapljic, da bi se ji razpršila po jeziku in poniknila že nekje pred grlom, med nebo in jezik, brez sledu, kot se ji je nekje med snom in lučjo, ki jo je zaščemela po zrklih, izgubljala tista pomembna, nedavna preteklost. Pred njo je bil edino Amsterdam, v četrtek, dvanajstega, najbrž zgodnjejutranji in lep kot takrat, ko ga je videla prvič, skupek majčkenih svetov, ki so jih delili kanali. Amsterdam s potmi, ki se cepijo. Zravnala je hrbet ob šipi. Šla bo na kavo, je sklenila, to bo prvo, kar bo storila, stresla bo sladkor v plastični lonček in z robom žličke odrivala belo mlečno peno, s primesjo čudenja kot vsakič, ko stvari premikaš nazaj v večnost prvega. Nasmehnila se je z robom vek. Še vedno je bilo toliko stvari, ki se jih je dalo veseliti. Še vedno se je dalo preprosto obstajati. Zajezila je tok misli, še preden se ji je lahko razširil na Berlin in od tam, nezadržno, na Antwerpen. Jutri. V novem dnevu.

Vrata so škrtnila. Nina se je zdrznila. Deklica je stopila na hodnik in se z dlanjo naslonila na podboj.

»Hvala,« je rekla in ji podala zavitek.

Nina je stresla z glavo.

»Kar obdrži jih,« je rekla. »Najbrž boš potrebovala še kakšnega. Jaz jih za zdaj ne bom. Verjemi.«

Mala je pokimala.

»Hvala,« je rekla še enkrat.

»Ni za kaj.«

Gledali sta se. Dekličina koža je izgubila nekaj sivkastega odtenka. Čelo se ji je svetlikalo, vendar to ni bil več pot, temveč voda iz pipe na pedal. Nina je začutila, kako jo je preplavilo olajšanje.

»Si v redu?« je rekla. »Ti pomagam nazaj?«

Deklica je odkimala. »Saj bo šlo. Bo šlo.«

»Okej.«

Nina ji je sledila v kupe. Deklica je stopala mirno, zanesljivo. Bilo je za njo. Nič več hudega se ni moglo zgoditi. Stopala je naprej. Dobesedno. Nina se je zavalila na svoj sedež in brcnila razvezane superge z nog.

»Pozno je že, a ne?« je rekla s smehljajem v glasu.

»Aha,« je prikimala mala. »Pol štirih.«

»Zaspi,« je rekla Nina. »Najbrž si utrujena.«

Deklica je odkimala. Njene oči so prvič, odkar je prišla, dobile odtenek živosti.

»Ne morem spati. Strah me je, da bom prespala Haag.«

»Ne boš. Reci sprevodniku in te bo zbudil.«

»Ne morem spati,« je ponovila deklica.

»V redu,« je rekla Nina.

Obmolknili sta. Zunaj je še naprej ležala neprebojna tema.

»Te je strah?« je nenadoma vprašala Nina.

Deklica se je zdrznila.

»Strah? Ja … Malo. Ja.«

Mala jo je gledala. Njene oči so bile v resnici žive. S tako prebujenim pogledom se je Nini zdela skoraj lepa, čeprav jo je modra senca na vekah nekoliko kazila. Morda bo nekoč spoznala, da je za temno kožo primernejša zemeljska barva, terakota ali pa na primer opečna. Vse takšne majhne, nepomembne podrobnosti. Ogromno časa ima še, je pomislila Nina.

»Pomagali ti bodo,« je rekla Nina. »Nič hudega ne bo.«

»A veš to?« je vprašala mala. »A si bila …«

Nina je odkimala.

»Ugibam,« je rekla. »No, pa povedali so mi. Prijateljice. Nič ne more iti narobe. Najbrž te bodo samo pregledali in to bo vse.«

»Aha,« je rekla mala.

»Po mojem bo hitro konec,« je rekla Nina. »Najbrž boš zvečer že doma. Ničesar se ne boj.«

»Rada bi šla domov,« je rekla mala. »Ne maram Nizozemske.«

»Si že bila tam?«

»Ne. Ampak je vseeno ne maram. Mislim, da je ravna in čudna.«

Nina se je nasmehnila.

»Ja, prav imaš,« je rekla. »Tudi meni se zdi ravna in nekako čudna … no ja, prej bi rekla, da je smešna.«

»Smešna? Kako?«

»Kaj pa vem,« je skomignila Nina. »Ogromno ljudi je tam in govorijo, kot bi se stalno odkašljevali. Vsi zvijajo cigarete in ko jim pogledaš v oči, se nasmehnejo. Nekaj mora biti res narobe z njimi, se ti ne zdi?«

Deklica jo je gledala trenutek, dva, tri. Potem si je dala roko pred usta in se visoko zahihitala.

»Ne verjamem ti čisto. Ampak sliši se dobro.«

»Verjemi,« je z narejeno resnostjo poudarila Nina. »Tudi v Haagu bo tako. Same široke režeče face. Zgodaj zjutraj pa sploh. Za umret.«

Mala se je še kar smejala. Krčevito je odkimala.

»Rajši imam Pariz,« je rekla potem. »Tam sem doma.«

Nina je prikimala. Diplomatsko je molčala.

»Veš, v Parizu je dosti kotičkov, kamor ne zaide noben turist. Takih, najboljših. Najbolj romantičnih. Če boš še kdaj prišla, ti jih bom pokazala.«

»Potem bom pa zagotovo še kaj prišla,« je rekla Nina. »Če tako praviš.«

»Ja.«

Mala je pogledala skozi okno. Mimo so švigale luči majhne postaje, katere imena se ni dalo razbrati. Nina je preračunala, da se bližajo Bruslju. Uro in nekaj do Antwerpna, tri in nekaj do Amsterdama. Kakih petnajst do Berlina. Zdaj, ko je minila napetost, ko so se njeni gibi umirili in so besede poniknile na drugo stran tišine, je prišla utrujenost. Izpod priprtih vek je opazovala madež svetlobe na tleh, ki je bil videti kot majhna luna in ki se je komaj zaznavno tresel v ritmu koles, v tem prostoru, na tem vlaku, tukaj, zdaj, zdaj, vedno in samo zdaj. Nobena tema na svetu ga ne bi mogla požreti. Še ko je spustila veke, ji je zamigetal pred očmi, topel in domač, kot bi ji ga nekdo že ob rojstvu vtetoviral na notranjo stran pogleda.

Zbudila se je, ko je vlak zaviral. Po kupeju je valovalo jutro, hladno in oddaljeno je razkrivalo resničnost tal in sten in sedežev. Ob oknu so se vrstili nizi sivkastih hiš. Amsterdam, je prešinilo Nino. Tukaj smo. Zaspala sem. Pozna bom. Skočila je pokonci. Nekaj je bilo narobe, drugače kot sinoči, nekaj je manjkalo. Sedež nasproti nje je bil prazen. Mala, se je zavedla Nina. Haag. Klinika v Haagu. Seveda, izstopila je. Ozrla se je naokrog in se zavedla, da ima vsebino nahrbtnika še vedno razmetano po sedežu zraven sebe. Čakaj, a te niso enkrat že oropali, vsega par dni nazaj? Čestitke, punca, čestitke, je pomislila. Zgrabila je nahrbtnik in hlastno metala vanj stvari. Vlak je zapeljal na postajo. Brez panike, si je dopovedovala, končna postaja je, nikamor več ne gremo, počakali me bodo, brez panike. Zategnila je vrvico na vrhu, si navlekla jopico in oprtala nahrbtnik. Stegnila je roko po steklenici. Ko jo je dvignila, je izpod nje padel prepognjen črtast list in zaplaval proti tlom. Pobrala ga je in razgrnila. HVALA je pisalo z oglato, malce otroško pisavo. Nasmehnila se je. Trikrat je prepognila list in ga vtaknila v žep kavbojk. Vlak se je ustavljal in po hodniku je vrvelo. Slišala je, kako se odpirajo vrata na peron in nato težke zvoke tistih, ki so se poganjali nanj. Pogledala se je v ogledalo nad sedežem. Lase je imela težke in njihov lesk je bil zamolkel. Še danes si jih bom umila, je sklenila, kjerkoli že bom, s komerkoli. Ampak to bo potem. Najprej je morala v Amsterdam.

Betonskih tal se je dotaknila malce negotovo, kot bi se ji hotela izmakniti, jo žrtvovati gibanju za še en dan, še eno noč. Počasi je stopala proti stopnicam, za množico drugih nahrbtnikov, prepotenih teles, umitih smehljajev pod težkimi vekami. Sonce, ki je s prvimi močmi prodiralo skozi steklo kupole, je bilo drugačno kot v Parizu, manjše in prijaznejše, rumeno in nedolžno. Ustavila se je pred kioskom, kjer so prodajali kavo. Pobrskala je po žepu in izvlekla pest drobiža. Odbirala je guldne med markami, franki in zloti ter jih zlagala na levo dlan. Prodajalec se ji je nasmehnil. Sem ti rekla, mala, ne? Pomočila je konico jezika v lonček, da jo je vanj grenkosladko zaščemela kava. Vrgla je nahrbtnik z ramen in sedla nanj. Nekajkrat je zaokrožila z glavo in rameni. Noč je bila za njo, odšla je, kot da je sploh ne bi nikoli bilo, z vso močjo pozabe se je nanjo navesil dan. Dve stopnišči naprej je pisalo Antwerpen. ANTWERPEN–BRUSELJ, 7.15. Postajna ura je kazala sedem in šest minut. Nina je stisnila plastični lonček v dlaneh. Ozrla se je za hrbet. ZÜRICH. ROTTERDAM. UTRECHT. HANNOVER. Hannover. Sedem trideset. Vedela je, da od tam vozijo vlaki v Berlin, stalno, verjetno vsako uro dneva. Nina je prižgala cigareto. Gledala je ljudi, ki so hodili mimo, mirni in brezbrižni, kot je bila brezbrižna ona, v mestu, ki je bilo v drugo bolj domačno in pol manj privlačno kot pred dnevi. Enkrat bo spet prišla sem in takrat bo seveda drugače, minilo bo leto ali več, poznala bo več stvari, kot jih zdaj, s širokim nasmehom na ustnicah bo vstopila in morda bo že čisto pozabila na trenutek, ko je sedela nekje pod postajo in vedela, da mora drugam. No, čisto pozabila ga verjetno ne bo, samo priklicati si ga ne bo mogla v kaj več kot dvodimenzionalni podobi, ne bo več razumela vonja po daljavah in slutnje pričakovanja, vsega tega. Nina je vrgla glavo nazaj. Potrebovala bi vodo, je pomislila. Ampak saj se jo da dobiti zgoraj na peronu, ne? Ni se ji dalo vstati. Počasi je srkala kavo in razmišljala, kaj neki te dni počne Juju. Morda si je našla ljubimca ali pa cele dneve klepeta s prijateljicami ob neskončnih skodelicah kave. Morda študira, gleda v strop, se dolgočasi, spi. Spi, je sklenila. Sanja. In pika. Vstala je z nahrbtnika in usločila hrbet daleč nazaj. Počasi si ga je dvignila na ramena. Potlačila je cigaretni ogorek pod podplatom superge in na hitrico zlila vase ostanek kave. Potem je pogledala na desno. Ura je kazala sedem in dvanajst minut. Stekla je.

Tretjič

»Jaz pravim pet minut,« je rekel Dave, ko je vrgel roke čez naslonjala in iztegnil stopala predse. »Deset čez deset. Najpozneje.«

»Več,« je rekel Mike.

»Koliko?«

Mike si je šel s prsti skozi lase.

»Deset. Mislim, ob četrt čez. Najmanj.«

»Okej.«

Dave se je ozrl v kot.

»Ray?«

Temnolasec je gledal v kartonček, ki je imel na hrbtu narisan oranžen Eifflov stolp. Konico jezika je narahlo stiskal med zobmi.

»Ray,« je ponovil Dave.

»Ja?«

»Zamuda,« je rekel Dave. »Koliko?«

»Vseeno.«

»Ni vseeno. Stavimo.«

Pokazal je z roko na poličko, kjer so bile razpostavljene tridecilitrske pločevinke piva. Oblikovane so bile v trikotnik s stranicami po tri. Ena je stala v sredini.

»Stavimo za deseti pir. Koliko zamude bo? Jaz pravim pet ali manj, Mike pa deset ali več. Pa ti?«

Temnolasec je mlačno skomignil.

»Hitro, Ray. Da ne bomo prej šli.«

»Koliko pa je sploh ura?«

Dave se je nagnil proti oknu. Poševno je pogledal na peron.

»Dve do desetih.«

Ray je ponovno skomignil.

»Nič,« je rekel. »Točni bomo.«

Mike se je zasmejal.

»Pa kaj še,« je rekel. »Saj smo ja v Evropi. Izgubil boš.«

»Tak si kot kak preklet Japonec,« je rekel Ray. »Kdo pa pravi, da v Evropi vse zamuja. Mogoče pa ne bomo. Mogoče bomo pa šli celo prej.«

»Ja, pa kaj še,« je rekel Dave. »Kdo bi pa potem dobil tisto pivo?«

Mike se je zasmejal.

»Dali bi ga sprevodniku,« je rekel. »In bi skupaj nazdravili temu, da se trudijo biti točni.«

»Ali pa bi ga prihranili do Amsterdama. Za miss Red Light Districta.«

»Mogoče bi nam potem dala popust.«

Zarežala sta se. Ray je pogledal skoznju.

»Saj je vseeno, kdaj gremo,« je rekel potem. »Čas imamo. Tudi če zamudimo pet ur. Amsterdam ne bo šel nikamor.«

»Okej, okej.« Mike je pogledal k Daveu in se skremžil v vprašujoči grimasi. Dave si je položil dlan čez ustnice. Skomignil je.

»Samo šaliva se, stari,« je rekel Mike.

»Ja,« je prikimal Dave. »Na teh vlakih človek tako nima kaj početi. Vsaka neumnost pride prav.«

Ray je pokimal. Pogledal je v kartonček, ki ga je držal v roki. Obrnil ga je med palcem in kazalcem. Potem ga je ponesel bliže k očem.

»Kaj gledaš?« se je oglasil Dave. »Ti je katera dala telefonsko, pa ne veš, kam je izginila?«

Ray ga je pogledal izpod čela.

»Gledam, kako ta reč deluje,« je rekel. V njegovem glasu je bilo nekaj naveličanega. »Nikjer nobenega čipa ali česa podobnega. Pa nas je vseeno tri dni spuščala v metro. Nevidženo.«

Podržal je kartonček proti stropu, da se je Eifflov stolp ubito uprl v luč.

»Ni. Ničesar ni. Noro.«

»Daj še meni,« je iztegnil roko Mike. Ray se je oprl na desno dlan in se nagnil proti njemu. Mike si je ponesel kartonček tik pred konico nosa.

»Pa res ni ničesar,« je rekel. »Stvar očitno deluje telepatsko.«

Dave je vzdihnil.

»S čim vse se ljudje obremenjujejo,« je rekel. »Kot da ni prekleto vseeno. Delovalo je, pika. Kaj bi še.«

»Vseeno je zanimivo,« je rekel Mike. »Poglej.«

Dave je odmahnil z roko.

»Pusti to. Saj gremo, ne? Še malo in nas ne bo več v Parizu. Vrzi no to reč stran.«

Ray je brez besed vzel kartonček in ga porinil v zadnji žep kavbojk. Zazrl se je pod strop, kjer sta se na polici gnetla rdeč in zelen nahrbtnik. Vprašal se je, če je kaj pozabil. Gotovo je nekaj pozabil.

Z desne strani je topo priletela pločevinka. Sunkovito se je iztegnil za njo in jo uspel ujeti, tik preden se je zakotalila po tleh. Bila je hladna in spolzka.

»Na zdravje,« je rekel Dave. Zarežal se je od strani.

»Živjo,« je odvrnil Ray. Zgrabil je za pokrovček in ga porinil naprej, da se je izpod njega udrla gosta pena. »Na Amsterdam.«

»To,« je vzkliknil Mike. »Na Amsterdam!«

»Na Amsterdam.«

Nagnili so. Tekočina je obotavljivo zaklokotala, preden se je prelila preko roba do ust. Zunaj je nekdo zakričal, polglasno, iz daljave, ki jo je med kupejem in peronom potegnila debela šipa. Vlak je potegnil.

»Jebemti!« je zaklical Dave. »Premikamo se.«

»A že?« je rekel Mike. »To ni mogoče. Prezgodaj je še.«

Dave je skočil pokonci in prislonil nos na šipo.

»Šest čez deset!« je vzkliknil. »Šest čez deset! Zmagal sem!«

»Lažeš,« je rekel Mike, a vseeno vstal še sam. Sklonil se je, da se mu je modra majica prepoteno prilepila na hrbet. Prislonil je dlani k očem. Vlak je drsel po postaji, zlagoma, komaj zaznavno, a čedalje hitreje.

»Ne morem verjeti,« je rekel Mike.

»Zmagal sem,« je rekel Dave.

»Ne vem, če šteje. Ena minuta vendar ni nič. Povej mu, Ray.«

Ray je skomignil. »Vseeno mi je.«

Dave se je zarežal.

»Si nevoščljiv, ne? Prav ti je. Kaj pa stalno trdiš, da imajo vsi vlaki v Evropi zamudo.«

»Se spomniš Madrida? Petdeset minut, a?«

»To ni Madrid. To je Pariiiiz. Totalna civilizacija.«

Zasmejala sta se. Dave se je zavalil na sedež, vzel pločevinko s sredine in jo potegnil na svojo stran mizice. Vlak se je izvil iz postajne zgradbe. Za šipo je zamigljal mrak. Mike je še naprej pritiskal nos na steklo.

»No, pa gremo,« je rekel Dave. »Pa pa.«

Nagnil je pločevinko. Mike se ni premaknil.

»Kaj zijaš?« je vprašal Dave.

»Kar tako,« je navrgel Mike, ne da bi se ozrl. »Dober razgled je. Lepe barve.«

Dave se je nagnil proti oknu.

»Nobene barve ne vidim,« je rekel. »Samo črno.«

»Ni črna. Modra je. Taka malo vijoličasta. Pa luči so. Blazno oranžne.«

»Oranžna je tvoja rit,« je odvrnil Dave.

»Ne, res. Drugače je. Po mojem ima vsako mesto drugo barvo noči. Kaj misliš?«

Dave je vzdihnil.

»Pusti poezijo,« je rekel. »V Amsterdam gremo. Pivo se ti bo segrelo zaradi tega tvojega kvačkanja o barvah.«

»Če ti rečem,« je vztrajal Mike. »V Barceloni je bilo tako … tako … kaj pa vem. Nekako bolj rdeče ali kaj. V New Hampshiru pa spet … no …«

»New Hampshire je itak črna luknja. V Barceloni pa nisem opazil drugega kot ženske. In vse so bile barve seksa.«

Mike se je obrnil. Zarežal se je.

»Kul,« je rekel. »Barve seksa. S tem se pa definitivno strinjam.«

Sedel je. Vzmeti sedeža so zacvilile pod težo njegovega telesa.

»Parižanke so bolj tako,« je rekel Dave. »Brezbarvne. Ne?«

Mike je skomignil. »Brezbarvne najbrž ni prava beseda. Kolikor sem videl, se v tem mestu pigmenta kar tre. Posebej pod tistimi … no, kaj so že … muslimanskimi rutami.«

»Kljub temu,« je rekel Dave. »Kljub temu. Prvič sem se zalotil, da gledam hiše bolj kot ženske. Totalni antipod Barceloni.«

Po kupeju je zakapljala pridušena glasba. Mike in Dave sta se ozrla k Rayu, ki je izpod slušalk walkmana s polodprtimi očmi gledal predse. Videti je bil nepremičen, večno nepremičen kot klifi na vetrovnih irskih obalah. Zdelo se je, da je prejšnjo noč premalo spal. Mike je z glavo trznil v njegovo smer.

»Mačkast. Ne?«

Dave je skomignil.

»Pusti ga. Saj veš, kakšen je na vlakih.«

Mike je s kotičkom očesa pogledoval k Rayu.

»Po mojem pa je vseeno pretiraval. Videti je kot pregorela varovalka.«

»Ne spomnim se, da bi kaj preveč pil,« je rekel Dave.

»Se sploh česa spomniš? Od sinoči?«

Dave je pomislil. Nagnil je pločevinko in jo postavil na mizico pod oknom, da je votlo tlesknilo.

»Ja,« je rekel. »Ene stvari.«

Mike ga je vprašujoče gledal.

»Agnieszke,« je rekel Dave.

»Uuu!« Mike je razširil roke. »Ni slab spomin. Sploh ne.«

Dave je prikimal. Naslonil se je nazaj in si potisnil dlani za teme.

»Edina, ki jo je bilo v Parizu vredno pogledati,« je rekel Mike. »Ne res?«

»Zelo vredno,« je pokimal Dave. »Nadvse.«

Mike se je zasmejal.

»Njo bi morali postaviti,« je rekel, »namesto tistih vrat. In tistega stolpa. In kar je še tega. Ne?«

»No ja,« je pripomnil Dave. »Že če bi z zakonom predpisali njeno številko modrca, bi bilo čisto okej.«

Mike je s kazalcem podrsal po robu pločevinke. Med kapljicami rose se je naredila debela gladka črta.

»S Poljske je, ne? Saj je tako rekla?«

»Ja. Iz Krakova.«

»Kje pa je to?«

»Tam, kjer je zraven Auschwitz. Če se prav spomnim.«

»Okej. Saj ni važno,« je sklenil Mike. »Važno je, da je prišla v Pariz.«

»In to ravno takrat kot mi,« ga je dopolnil Dave.

»Ja.«

Premolknila sta. Luči so utripale za oknom. Izza Rayevih ušes so tleskali basi. Mike se je podrgnil po nosu.

»Jezil se boš,« je rekel Dave.

»Zakaj?«

»Nos te srbi. Ne? Moja babica v Massachussetsu pravi, da to pomeni jezo.«

»Je Irka ali kaj?«

»Ja. Na en način. Kako pa veš?«

Mike je skomignil. »Naša soseda tudi vedno pravi take stvari. Pri nas sedi in pije kavo in če se kdo samo premakne, ima že razlago. ‘Dnar uš dubila, Brenda,’ reče, če se mama popraska po roki. Irka je. Zateguje kot pokvarjen motor.«

»Irci so tako vsi isti,« se je strinjal Dave. »Praznoverni. Enkrat je bila babi pri nas na obisku, in ko je stopila iz avta, je mimo prišla črna mačka. Rekla je, da ne gre v hišo, ker se bo gotovo zrušil strop.«

Dvignil je pločevinko, jo stresel in zlil preostanek tekočine po grlu.

»In?« je rekel Mike.

»Nič.« Dave je dvignil roko in si s hrbtom dlani podrsal po ustnicah. »Ni šla. Sedela je zunaj pri plus petih stopinjah in pila čaj in se pritoževala, točno to, kar dela sicer, samo da je bila zunaj. Mama je kar naprej ponavljala, da je maček sosedov in da je njej že milijonkrat prekrižal pot, pa se ni nič zgodilo. ‘Ti se kar delaj norca’, je odgovarjala babi. ‘Ampak jaz bi rada še kakšen dan živela.’ Nismo je spravili noter. Sedeli smo za mizo v kuhinji in se z njo pogovarjali skozi okno, dokler ni odšla.«

»Pa potem?«

»Kaj?«

»Se je kaj zrušilo?«

»Bodi no pameten. Niti omet se ni odkrušil. Pa je tisti maček kar naprej hodil mimo.«

»Irci,« je rekel Mike.

»Irci,« je prikimal Dave, z glasom, ki ga je osem dni popotniškega življenja zdrgnilo do rahle hripavosti. »Nori kot noč. Večino časa. »

»Ampak to je na en način zanimivo, ne?« je rekel Mike. »Ta norost. Čisto določena.«

»Kakšna?«

»Taka … taka …« Mike je skomignil z rameni. »Ma, saj ne vem. Pozitivna.«

Dave ga je zdolgočaseno pogledal.

»Govori to komu drugemu,« je rekel. »O Ircih in norcih lahko govorijo romantično samo tisti, ki jim ni treba živeti z njimi. Verjemi.«

Mike je zmajal z glavo.

»Vseeno me zanima. Misliš, da bi lahko skočili še do Irske?«

»Kdaj?«

»Po Amsterdamu, na primer.«

»Kaj pa vem. Po Amsterdamu gremo menda v München.«

»A moramo?«

»Kaj pa vem. Načeloma imamo načrt.«

Mike se je naslonil nazaj.

»Zakaj pa sploh potrebujemo načrt?« je vprašal.

»Da se ga držimo.«

»Daj no,« je rekel Mike. »Daj no. Ne bi šli malo na Irsko? Na enega guinnessa? Pogledat vse tiste norce tam zgoraj, ki se bojijo hoditi pod lestvami? Skakat v posteljo k Molly Bloom in to?«

Dave je odkimal.

»Pojma nimam, o čem govoriš. Kdo je ta Molly Bloom? Tvoja bivša? Si mogoče potreben, pa se ti je stožilo po njej?«

Mike ga je lopnil po glavi.

»To je tista ženska iz Uliksesa, budala. Simbol. Vara moža in si vmes izmišljuje čudne zgodbe.«

»Ničesar ne štekam.«

»Tradicija, stari. Miti. Zgodovina.«

»Raje bi se nalival s pivom pod kakim bavarskim hrastom,« je rekel Dave. »To je vsa tradicija, ki jo potrebujem.«

»Malo izobrazbe ti ne bi škodilo.«

»Daj, bodi no pameten,« je rekel Dave. »Irska vendar stane. Trajekt in to. Nimamo denarja.«

»Ampak saj smo vendar v Evropi. Kdo ve, kdaj bomo naslednjič tukaj.«

Dave je vzdihnil.

»Prekleto mi je žal, da sem omenil tiste Irce. Naslednjič bom raje govoril o vremenu. Ali pa o politiki, kot menda tukaj vsi počnejo.« Povzdignil je glas v falzet. »Predsednik pravi, da bodo stranki nezdravljenih alkoholikov spet znižali proračun. Ajaj.« Zgrabil je naslednjo pločevinko. Zamašek je topo kliknil. »V Amsterdam gremo, stari. V Amsterdam! Pozabi že na vse tiste čudne kraje. Ajd, živeli!«

Mike je sprožil roko predse, da je pločevina topo zazvenela.

»Na prvo luštno Nizozemko, ki nam bo prekrižala pot.«

»Ja. Pa naj bo samska.«

»In nimfomanka.«

Dave je pogoltnil požirek. Zasmejal se je.

»Poznaš Ala?«

»Tistega, ki hodi s Premaknjeno Kelly?«

»Ne. Tistega čudaka z zgodovine.«

Mike je pomislil. Potem je prikimal.

»Al-eluja. Saj misliš njega, ne?«

»Ja.«

»Kaj je z njim?«

Dave se je zarežal izpod čela.

»Enkrat mi je razlagal, da je bil v Amsterdamu.«

»Ja, in?«

»No …« Dave je vtaknil prst v odprtino na pločevinki in zaokrožil z njim. »Menda je srečal neko … neko … žensko.«

»Le kje?« se je posmehnil Mike. »V Red Light Districtu? Ali pa mogoče v cerkvi?«

Dave je zavihal ustne kotičke navzgor.

»No, in ta ženska je …«

Izbruhnil je v krohot.

»Daj, povej,« je rekel Mike. »Kaj je?«

Dave je nekajkrat zamahnil z dlanjo po zraku, medtem ko ga je zvijal nezadržen smeh. Mike ga je nekaj časa gledal, potem pa je smeh prijel še njega.

»Daj, povej, no,« je izdavil čez nekaj časa. »Povej že.«

Dave je sedel pokonci. Poskusil se je zresniti, čeprav so ga še naprej prebadali sunki režanja.

»Torej, Al in ta ženska …« Pokril si je usta z dlanjo. »No, onadva … Okej.«

»Je bila v resnici moški ali kaj?«

»Ne … ne.« Dave je zgrabil pločevinko s palcem in kazalcem in si jo ponesel k ustom. »Onadva sta, torej… no, nekako sta se našla – pa ne sprašuj me, kako – in potem ga je ona odpeljala domov in ga … o, ne!«

Glava mu je padla na kolena. Njegov tenki smeh je odmeval po kupeju in se mešal z zvokom koles na tračnicah.

»Kaj ga je?« je smeje se vprašal Mike.

Dave je dvignil glavo.

»Použila, če veš, kaj mislim.«

»Kaj? Sta seksala?«

Dave je v smehu odkimal. »Ne, ne. Ali pa morda tudi, ne vem. V glavnem, Al je rekel, da je vzela kozarec nutele in …«

»Ne!« je vzkliknil Mike.

»Ja!« je zahlipal Dave. »Točno to! Namazala mu ga je z nutelo in mu ga polizala do čistega. Točno to je rekel. Do čistega.«

Mike je nejeverno izbuljil oči, da so se mu modrikasto zalesketale.

»Aleluja? Ni šans!«

»Oja, so. Tip, kot je on, si ne bi izmišljeval. Moral bi ga videti, ko je to govoril. Kot bi predstavljal referat o srednjeveški arhitekturi. ‘Polizala mi ga je do čistega, David.’ Komaj sem se zadržal, da se nisem poscal.«

Mike se je prijel za trebuh.

»Je povedal še kaj o njej? Ti je dal njen naslov?«

Dave je odkimal.

»Po mojem bi mi ga, če bi ga imel. Zanj je bilo to itak isto kot cerkve ali pa tisti muzej, kjer imajo Rembrandta. Pojma nima, kakšno srečo je imel.«

»Idiot.«

»Ja. ženska, ki gre z Alom, ne bi odrekla niti Notredamskemu zvonarju.«

»Da ji ni slučajno še plačal?«

»Če bi, bi to gotovo omenil. Ubogi pankrt. Butast kot vol.«

Mike je položil dlani na stegna in se zagledal proti stropu.

»Vzemi še eno pivo,« je rekel Dave in potisnil polno pločevinko proti njem. Mike je odsotno prikimal in na slepo iztegnil prste. Za nekaj hipov sta obmolknila. Kolesa vlaka so ritmično udarjala in na zunanji strani so se zaplate teme izmenjavale z zaplatami luči. Mike je še naprej zrl v strop. Dave je vstal, potegnil s police zelen nahrbtnik in izbrskal modro bombažno majico z dolgimi rokavi. Vrgel si jo je čez rame. Pogledal je proti Rayu, ki je dremal v kotu. Njegove dolge tanke noge so bile naslonjene na nasprotni sedež. Dave ga je dregnil s konico superge. Ray je napol privzdignil veke.

»Kaj je?«

»Umakni se,« je rekel Dave. »Scat moram.«

Ray je dvignil roke in si počasi potegnil slušalke walkmana iz ušes.

»Kaj si rekel?«

»Scat moram,« je ponovil Dave. »Na vece. Mimo tebe.«

»Okej, okej.« Ray je potegnil stopala proti sebi. Dave je oddrsal mimo njega. Nasmehnil se mu je.

»Je bilo prehudo?« je vprašal. »Sinoči?«

Ray je odmahnil z roko.

»Nič huje kot za vaju dva. Rad bi se samo malo naspal. V Parizu je bilo preveč prekletega sonca.«

»Prav,« je rekel Dave. »Ampak luč bi imela še nekaj časa prižgano.«

»Mhm,« je zamrmral Ray in spustil veke nazaj na nos. Dave je odrinil vrata in stopil na hodnik.

»Boš še eno pivo, Ray?« je vprašal Mike.

»Ne,« je odvrnil Ray, ne da bi odprl oči. »Kar vidva ga dajta. Potrebna sta ga.«

Mike se je zasmejal.

»Kakor hočeš. Ampak Dave bi prej rekel, da sva potrebna česa drugega.«

Ray se je namuznil pod vekami.

»Prej sta nekaj omenjala Agnieszko, ne?«

»Ja,« je prikimal Mike. »Zakaj?«

»Nič. Dobra baba. Ne?«

»Najboljša.«

Ray je molčal. Še naprej se je smehljal, ne da bi odprl oči. Mike se je presedel.

»Zakaj sprašuješ?«

»Kar tako.«

»Zakaj se pa potem režiš?«

»Kar tako.«

Mike ga je dvomljivo pogledal.

»Ne zajebavaj, Ray. Nekaj skrivaš.«

Ray je skočil pokonci in na široko razprl oči. Zasmejal se je.

»Ničesar ne skrivam. Samo – samo … no, hecno se mi zdi. Trije različni osebki smo in potem pride ženska in vsi postanemo malo nori nanjo. Samo to.«

»Ja, in?« je rekel Mike.

»Nič, če ti pravim.«

Mike je odmahnil z roko.

»Pojdi nazaj spat. Očitno te res še muči časovna razlika.«

»Prav,« je skomignil Ray. »Ti bom pa potem povedal celo zgodbo.«

Mike je vzdihnil.

»Ne teži.«

»Prav,« je ponovil Ray. »Zbudita me v Amsterdamu, okej?«

»Do Rotterdama te bova pustila. Zanalašč.«

»A ni to že prej?«

»Prav, pa do Moskve.«

»Zmenjeno.«

Ray se je naslonil nazaj in si zatlačil slušalke v ušesa. Potem se je z vzdihom ugodja razpustil po sedežu in zaprl oči. S hodnika so se privlekli Daveovi koraki.

»Prekleti evropski veceji,« je zamomljal, ko se je zrinil mimo Raya. »Še obrniti se ne moreš v njih. Da ne govorim o čistoči. Po mojem dobiš dvanajst neozdravljivih bolezni že, če približaš rit školjki za trideset centimetrov. Še dobro, da nisem punca, one morajo …«

»Ray nama je odstopil svoje pivo,« je rekel Mike.

»Kul,« je rekel Dave. Plosko se je vrgel na sedež. »Kaj mu pa je?«

»Časovna razlika.«

»Potem pa nima pojma,« se je zasmejal Dave. Dvignil je načeto pivo in ga potežkal v roki. »Mene je tole ozdravilo že po parih minutah.«

»Živeli,« je rekel Mike in tlesknil s svojo pločevinko ob njegovo.

Dave je pogledal skozi okno.

»Se ti kaj sanja, kje smo?«

Mike je skomignil.

»Blizu Belgije.«

Dave je prikimal.

»To je tam, kjer imajo tako radi otroke, ne?«

»Ja.«

Dave se je nasmehnil.

»Veš, s čim se Belgijci najraje prevažajo?«

»Ne.«

»S šolskimi avtobusi. Kaj pa tisti: dva Belgijca se pogovarjata in eden reče drugemu: ‘Ti presneti otroci, kar naprej mi hočejo zbežati.’ ‘Prav ti je,’ reče drugi, ‘kaj pa izbiraš take, ki že hodijo.’«

»Nehaj,« je rekel Mike. »Nagravžen si.«

»Okej. Bom pa raje povedal kakšnega o Poljakih.«

Mike se je nasmehnil.

»O Poljakih, a?«

»Ja,« je pokimal Dave. »A veš tistega, ko …«

Utihnil je in se lopnil po čelu.

»Aha,« je rekel. »Razumem.«

»Samo, da razumeš.«

Dave je pomislil.

»Ampak nekaj od tega je pa gotovo res, ne?«

»Od česa?«

»Od vicev. Mislim, če o nekom obstaja deset tisoč vicev, je nekaj od tega gotovo res.«

Mike je pokimal. »Nekaj. Vse pa gotovo ne.«

Dave se je naslonil nazaj in s tremi prsti zgrabil svoje pivo.

»Vzemiva tistega –« Nagnil je pločevinko, pogoltnil in glasno rignil. Zarežal se je. »No, vzemiva … hipotezo, da je poljska devica punca, ki teče hitreje kot njen brat.«

»To ni nobena hipoteza,« je rekel Mike.

»Kako da ne? Vse, kar si kdo izmisli, je hipoteza. Treba jo je dokazati, edino to.«

»In kako boš ti dokazal svojo?« je brezbarvno vprašal Mike.

Dave je skomignil. »Rekel bom, da je res.«

»Saj ni.«

»Kako veš? Si kdaj katero vprašal?«

»Ne.«

»No, vidiš.«

Mike je vzdihnil.

»Daj no, Dave,« je rekel. »Ne moreš kar tako sklepati. Kako, na primer, veš, da gremo ravno v Amsterdam? Si že bil tam?«

Dave je odkimal. »Nisem. Ampak saj so bili drugi, ne? Skupaj so pa že nekako ugotovili, da je to Amsterdam.«

»Ali pa ne,« je rekel Mike. »Mogoče so se samo zmenili, da bodo rekli, da je Amsterdam. Mogoče je v resnici, kaj pa vem, Tel Aviv.«

Dave je zdrsnil po sedežu za nekaj centimetrov. Naveličano je vzdihnil.

»Če se vsi zmenijo, da bodo nekemu mestu rekli Amsterdam, potem to tudi je Amsterdam,« je rekel. »Tudi če je bil prej Tel Aviv. Ne?«

»Ni nujno. Dalo bi se …«

Dave ga je prekinil z dvigom roke.

»Okej, okej. Oprosti, da sem žalil tvojo drago Agnieszko. Poljska devica ni punca, ki teče hitreje kot njen brat. Zmenjeno?«

Mike je hlastno odprl usta. Potem jih je zaprl nazaj.

»Zmenjeno.«

Dave je pokimal. Mike je izprožil stopala predse in se z brado naslonil na komolec. Pogledal je skozi okno. Rayev walkman se je s klikom izključil in Ray ni iztegnil prstov, da bi obrnil kaseto. Za dolg, postan trenutek je v kupe zasekala tišina. Dave je potegnil nahrbtnik k sebi. Pobrskal je po njem in izvlekel debelo modro knjigo, ki je na mehkih platnicah že kazala prve znake prepogoste uporabe. Polistal je po njej, našel, kar je iskal, in se zatopil v branje. Potem se je zarežal s prodornim, hripavim smehom. Mike se je ozrl od okna.

»Poglej, kaj tukaj piše,« je rekel Dave, ne da bi snel smeh iz glasu. »‘Nizozemci na oknih ponavadi nimajo zaves. Pričakujte kulturni šok.’ Kul, ne?«

Mike je skomignil.

»Pri Anni Frank so jih po mojem že imeli.«

Dave je vzdihnil. Zaprl je knjigo, tako da je s kazalcem zaznamoval stran.

»A moraš zmeraj vlačiti kaj takega noter? Okej, holokavst, pedofilija, take stvari, saj to so zares problemi. Ampak zdaj smo vendar v Evropi! Kaj, ko bi vsaj enkrat vzel vse skupaj kot zabavo? Saj se svet zato ne bo podrl.«

Mike je še enkrat skomignil. Stegnil je roko k pločevinki.

»Oprosti,« je rekel. »Razmišljal sem.«

»O čem?«

Mike je z glavo pomignil proti Rayu, ki je bil videti pogreznjen v litoželezen spanec.

»O Rayu?« Dave je dobil v glas posmehljiv odtenek. »Kdo na svetu pa sploh lahko misli nanj? Razen njegove velecenjene mame, ki najbrž ravno razmišlja, če si njen sin redno preobuva nogavice?«

Mike je stresel z glavo.

»Ne, ni to. Briga me, če uporablja kondome in take stvari. Samo prejle … ti si bil ravno na sekretu … no, nekaj je rekel, nekaj – kaj pa vem. Čudnega.«

»Aja.«

Mike je pogledal v strop. Nasmehnil se je.

»Pravzaprav sploh ni bilo čudno. Samo vprašal je, zakaj toliko omenjava Agnieszko.«

»Pa kaj?« Daveov izraz je bil brezbrižen. »Kakšna taka, kot je ona, je pač vredna omembe. Po mojem jo omenjajo, kjerkoli se pojavi.«

Mike je skomignil. Prekrižal je prste okrog pločevinke, ki jo je pestoval v naročju.

»Mislim, da nekaj prikriva.«

»Kaj? Njeno telefonsko?«

»Ne … Ja. Ne vem. Po mojem sta kaj imela.«

Dave je na dolgo pogledal Raya, ki je nepremično dihal dva sedeža stran. Usta je imel rahlo odprta. Lasje so mu lezli na čelo. Zares se je dalo verjeti, da je zaspal.

»Ne nori,« je vzkliknil Dave. Odkašljal se je in za nianso znižal glas. »Angieszka in … Ray? Saj to bi bilo isto, kot če bi šla Cindy Crawford z Billom Gatesom. Ali pa, kaj pa vem, Pamela Anderson in … in …«

»In tisti frankenstein, s katerim je tako ali tako.« Mike se je zasmejal. Potem je povesil ustne kotičke nazaj v hladno ravno črto. »Ne, res. Ničesar ni hotel povedati. Razen tega, da bo mogoče povedal pozneje.«

»Zajebaval se je,« je ugotovil Dave. »Stoprocentno te je nategnil.«

»Ne vem,« je rekel Mike. »Kolikor ga poznam, ni tip, ki bi govoril kar nekaj v tri dni.«

»Bog, si naiven,« je vzdihnil Dave. »Vsak lahko naklada v tri dni. Čisto vsak. Ray te je hotel narediti malo ljubosumnega. To je vse.«

»Zakaj pa?«

Dave je potegnil prst iz knjige in jo odložil na sedež.

»Zakaj pa ne?«

Mike je nagubal kožo nad nosom.

»Prav,« je zategnil z zlovoljnim glasom. »Prav. Me je pač nategnil. Pa kaj. Nobeden od naju ni zaradi tega ničesar izgubil. Ali dobil. Prihrani svoje pridige za takrat, ko mi bo kdo za sto dolarjev prodal luno ali kaj podobnega.«

Dave se je nasmehnil in ga spravljivo potrepljal po rami.

»Oprosti, stari. Samo …« Ozrl se je k Rayu. »Agnieszka in … tole. Nemogoče. Saj mi ne moreš zameriti, ne?«

Mike je komaj opazno skomignil. »Kakor hočeš. Jaz še vedno verjamem. Ne morem pomagati.«

»Poglej ga vendar,« je nejeverno poskusil Dave. Postrani si je ogledoval Raya. »Brez mišic. Z nemogočo frizuro. In ta … ta … izraz ali kar že je. Ne vem, no. Le kako bi lahko …«

»Nekatere ženske imajo to rade,« je pripomnil Mike. »Kar spomni se, kako ti je tista prekla Thompson speljal Liso.«

»Liso bi slej ko prej postavil na hladno,« je zamomljal Dave in zapičil pogled nekam nizko k tlom. »Thompson je bil enostavno pri roki.«

Mike se je zarežal sam vase.

»Ljubosumen si,« je zmagoslavno rekel. »Kar priznaj.«

»Nisem,« je skozi zobe izcedil Dave in se izmikal njegovemu pogledu. »Nisem. Samo …«

»Seveda si,« je rekel Mike. »Ne bodi no otročji. Saj ljubosumje ni nič takega. Tudi jaz sem ljubosumen. Zakaj pa ne.«

Dave ni rekel ničesar. Njegov molk je imel nekako pritrdilen prizvok.

»Kar lepo priznaj,« je s kančkom zmagoslavja v glasu nadaljeval Mike. »Zavist. Foušija. Zelenooka pošast. Karkoli. Poznam občutek.« Pogledal je v pločevinko v roki in na hitro zvrnil zadnji požirek piva. Bil je mlačen od njegove dlani. Stresel se je. »Pojavi se ženska, s katero hočejo spati vsi, in tisti, ki mu to nazadnje uspe, je po naključju ravno tvoj prijatelj. Buuuu. Za znoret.« Postavil je prazno pločevinko na tla in s stopalom pritisnil nanjo, da se je sploščila. »Vsaj za hip si zaželiš, da bi imel pod svojim čevljem njega. Namesto pločevinke. Kot uš bi ga sploščil, srečneža. Ne?« Sklonil se je, pobral ostanke pločevinke in jih vrgel v posodo za odpadke, da je tenko zacingljalo.

»Okej,« je rekel Dave. »Okej! Sem! Samo nehaj že!«

»Sva že dva,« je prikimal Mike. »Vidiš, kako je to preprosto.«

Dave je pogledal navzgor k njemu.

»Še vedno nisem prepričan,« je rekel. »Glede Raya, mislim. Saj v bistvu ni ničesar priznal, a je? Mislim, možno je že, ampak … no, možno je tudi, da si enostavno domišljaš.«

Mike je skomignil.

»Ja,« je rekel. »V bistvu imaš prav.«

Dave je pogledal Raya, ki je nepremično in neslišno dihal skozi napol odprta usta.

»Samo en način je, da ugotoviva,« je rekel.

Mike je odkimal.

»Pusti ga, Dave. Vem, kako je, če ti kdo teži, ko bi rad spal.«

»Misliš tisto od Madrida do Barcelone?«

»Ja.«

»Oprosti. Ne vem, kaj mi je bilo takrat.« Dave se je nedolžno, razorožujoče nasmehnil. Stekelca očal so mu poblisnila v mlečni svetlobi. »Bil sem še mlad in neumen.«

»In zdaj si star in neumen?«

»Zdaj je drugače,« je odkimal Dave. »Zdaj imam razlog.«

Mike je pogledal niže.

»Kar sam ga budi,« je rekel. »Jaz se ne grem.«

Dave ga je pogledal kot krščanski mučenik, ki moleduje za usmiljenje.

»Zakaj pa ne?« je zateglo vprašal.

»Zato,« je rekel Mike. »Bujenje ljudi iz brezzveznih razlogov se mi zdi nerazumljivo.«

»Moj razlog ni brezzvezen.«

»No ja.«

Dave je vzdihnil.

»Ampak človek, saj je vendar dolgčas!« je vzkliknil. »Na vlaku smo! Kdo ve, koliko je še do Amsterdama in kaj naj do takrat še počnemo? Piva bo enkrat zmanjkalo, žensk ni, zakonov pa se mi tudi ne ljubi kršiti.« Zgrabil je pločevinko in na hitrico zvrnil požirek. Prijel ga je majhen napad kašlja. Mike ga je potolkel po hrbtu.

»Počasi, stari,« je spravljivo rekel. »Sam praviš, da je do Amsterdama še daleč. Vsaj piješ lahko bolj umirjeno.«

Dave je lovil sapo in si s kazalci podrsal čez notranje kotičke oči.

»Hvala,« je rekel.

»Ni za kaj. Vedno bom imel dober nasvet zate.«

»Mislim, za pomoč,« je rekel Dave. »Če sem čisto iskren, tvojih nasvetov ne prenašam. Pravzaprav mi povzročajo alergijo.«

»Ampak saj lahko …«

»Zaveži!« je zavpil Dave.

Mike je odprl usta. Potem jih je zaprl in se zvonko zasmejal. Dave se je priključil s svojim prodornim režanjem.

»No, vidiš,« je rekel, ko sta prišla do sape. »Očitno se boš po dobrem tednu Evrope končno začel zabavati.«

»Ampak saj se …«

Mike je umolknil in se plosknil po čelu.

»No, vidiš,« je z nonšalanco zmagovalca ponovil Dave. »Pa si le dojel, kar ti poskušam povedati že ves čas.«

Mike je pokimal. Obrnil se je k mizici in z nje vzel eno od preostalih polnih pločevink.

»O tem, kdo se tukaj zabava in kako, se ne bi prepiral s tabo,« je rekel. »Ampak pustiva to.« Izprožil je palec in ga potisnil pod obroček na vrhu, da se je upognil proti robu. »Pustiva to.«

»Agnieszka!« je vzkliknil Dave.

Mike je sunkovito dvignil brado.

»Agnieszka? Kje? Kaj?«

»Njo oponašaš, a ne?«

Mike ga je dvomljivo premeril.

»Oponašam? Kako? S čim? Če misliš na odpiranje piva, potem oponašam vsaj milijardo. Zakaj ravno njo?«

»Ne ne.« Dave je odmahnil z roko. Zasmejal se je. »Punce kot je ona, itak ne pijejo piva, ali pač? Govoril si kot ona, to sem mislil. Pustiva to. Pustimo to. Kar naprej je to govorila. Ne?«

»A je res?« Mike je nagubal čelo. »Ne spomnim se.«

»Ja!« je vzkliknil Dave. »Pustiiiva to. Tako hecno je bilo, ko je zategovala tisti i. Tako … no …«

»Seksi?« je predlagal Mike.

»No, vidiš,« je rekel Dave. »Saj se spomniš.«

»Pravzaprav ne,« je rekel Mike. »Ugibal sem. Na Agnieszki bi že težko našel kaj, kar ne bi bilo seksi.«

»Oooh …« Dave je dobil v oči zasanjan odtenek. »Če se samo spomnim. V kopalnici. Umival sem si zobe, ko je prišla pod tuš. Bila je v neki dolgi majici in pod njo je imela samo hlačke, bele z nekim roza vzorčkom, totalno deviško varianto. Stopila je mimo mene in se malo sklonila, čisto malo, ravno toliko, da se je dalo videti. Kmalu bi požrl krtačko. Po mojem sem kar stal tam in zijal, ne da bi to sploh opazil. Kot idiot sem moral zijati, Mike. Ona je nekaj rekla, nekaj brezzveznega, o vremenu ali kaj. Nisem bil sposoben odgovoriti. Potem se je zasmejala in rekla, že dobro, pustiva to. Pustiiiva to. In se je lepo odmajala pod tuš. Takoj, ko sem prišel k sebi, sem zbežal iz kopalnice, s peno okrog ust in z vsem.«

»Ja, se spomnim,« se je zarežal Mike. »Stekli Dave. Prizor za bogove.«

»Ne, res,« je s smrtno resnim glasom nadaljeval Dave. »Bal sem se, da bom drugače vdrl v tisto kabino. Ti se kar reži. Resno mislim. Bilo je kot nočna mora. Najlepša punca v Parizu, napol gola pred tabo. In ti nekako veš, da se je ne smeš dotakniti. Groza.«

»Groza,« se je strinjal Mike. »Čeprav ne vem, če ne bi bil rad na tvojem mestu.«

»Ja?« je rekel Dave. »Precenjuješ moč svoje volje?«

Mike se je nasmehnil. »Moč volje prepuščam menihom,« je rekel. »Ampak vseeno, konec koncev si le imel srečo.«

»Možno, ja.« Dave je skomignil. Zatipal je proti mizici. Mike mu je podal pivo. »Srečo, ja,« je zamomljal med odpiranjem. »Škoda, da te vedno zaloti nepripravljenega. Namesto da bi kaj naredil, stojiš in buljiš kot mongoloid. Jebeš to. Res je nekaj čudnega na tej sreči. Nisem prepričan, če mi je sploh všeč.«

Mike je dvignil pločevinko.

»Na drugo priložnost.«

Dave se je uspel nasmehniti.

»Ja, okej. Živeli.«

»Ej,« je začel Mike, ko je pogoltnil dolg požirek in postavil pločevinko nazaj na mizico. »Ej, Dave.«

»Ja?« je zagolčal Dave, ne da bi umaknil pivo od ust.

»Mogoče je pa punca vse tisto počela namerno. Agnieszka, mislim. V kopalnici.«

Dave je z glasnim tleskom poveznil pločevinko na mizico. Srepo je pogledal k Mikeu.

»Kako misliš, namerno?«

»Tako – no.« Mike je mrzlično iskal prave besede. »Mogoče je nalašč prišla noter ravno takrat, ko si bil tam, ker je hotela …«

Dave je zavil z očmi.

»Da jo gledam? Je to tisto, kar misliš, da je hotela? Saj sem tudi jo. In to kako. Njeno poslanstvo je bilo izpolnjeno. Stopetdesetprocentno.«

»Mogoče je hotela še kaj več,« je poskušal Mike.

»Ja? Kaj pa?« Dave je zvenel naveličano. »Je hotela, da jo zgrabim za rit, zato da me bo potem lahko ozmerjala in sunila s kolenom v jajca? No, kakorkoli, vesel sem, da se ji želja ni uresničila.«

»Ne bodi no debilen!« je vzkliknil Mike. »Dobro veš, kaj mislim. Mogoče je prišla tja namerno, v gatah in vsem tem, ravno zato, da bi jo zgrabil za rit. In ne, v tem primeru te ne bi sunila v jajca, ampak bi stopila bliže in rekla, kaj pa vem, končno. Mogoče si ji bil že ves čas všeč, pa tega nisi opazil. Zakaj pa ne?«

Daveov obraz je nehote preletel samovšečen nasmeh. Hip zatem se je zresnil.

»Ne nori,« je rekel. »Saj ni mogla vedeti, da sem tam ravno jaz.«

»Kaj pa vem,« je skomignil Mike. »Pri ženskah nikoli ne veš. Pri ženskah definitivno nikoli ne veš. Ko sem začel z Michelle …«

»Ma daj,« je rekel Dave. »Če bi ji bil zares všeč, bi že izkoristila kakšno drugo priložnost.«

Mike je skomignil.

»Mogoče je pa poskusila. Mogoče si bil tako slep, da je morala uporabiti kaj bolj radikalnega.«

»Zaveži, no,« je vzkliknil Dave. »Ženske pa ja niso takšne. Sploh pa Poljakinje. Tam imajo vendar papeža in vse to.«

»Še sanja se ti ne, kakšne so v resnici,« je rekel Mike. »Ženske so vedno dva koraka pred tistim, kar si mislimo o njih.«

»Pa dobro, kje si rasel?« je hlastnil Dave. »V ženskem internatu?«

Mike se je nasmehnil.

»Žal ne,« je rekel. »Imam pa bojevito sestro in mamo, ki se je pri štiridesetih začela zavedati svojih pravic. Pri nas doma je pravi feministični center. Pojma nimaš, kaj vse izveš, ko pride kakšna v krizi srednjih let bentit čez svojega dedca. Ko sem na počitnicah, ponavadi sploh ne hodim ven. Doma je stokrat večji žur.«

»Kako pa tvoj stari prenaša vse to?«

»Stoično,« je skomignil Mike. »Čaka pač, da bo minilo.«

Dave se je zasmejal.

»Zdi se mi, da bi res potrebovali obvezen tečaj iz poznavanja žensk,« je rekel. »Da bi vedeli, kdaj se jih sme prijeti, kdaj ne in kdaj se jih mora.« Brcnil je superge z nog, potegnil kolena k bradi in se z rokami oklenil nog. »Kdo ve, kakšno bi bilo moje življenje zdaj, če bi to zatrdno vedel.«

»Pa saj tudi same ne vejo,« je rekel Mike. »Vsaj stoprocentno ne.«

»Kako so pa potem lahko pred nami?«

Mike je skomignil.

»O tem se ne bi spraševal,« je rekel. »So. Pa zdravo. Tretje oko, če hočeš. To je pač ena od tistih resnic, ki jim nikoli ne bomo prišli do dna.«

Dave je odsotno pokimal. Iztegnil je prste proti polički, kjer se je gruča pločevink razredčila na pet. Na pol poti je povesil roko in jo potegnil nazaj h kolenom. Obrnil je glavo proti Rayu.

»Misliš, da je z njim naredila isto?« je vprašal.

»Možno,« je rekel Mike.

»V kopalnici?«

»Kaj pa vem. Že kje. Saj so še drugi načini kot pa poziranje v hlačkah.«

»Nemogoče,« je zaječal Dave z glasom, ki se je trudil izslediti zablodele delčke upanja. »Saj ni mogla … zares.«

Mike se je zarežal.

»Govoriš kot kakšen ljubeč očka, ki izve, da je njegova mladoletna hči noseča.«

Dave mu je poslal srepeč pogled.

»Oprosti,« je nadaljeval Mike. »Ampak res se mi zdi, da pretiravaš. Sprijazni se! Oba sta odrasla in to, kar počneta, je njuna stvar. Bilo je pač in zdaj smo drugje. Naslednjič bo morda on zavidal tebi.«

»Najlepša hvala, gospod Modrec,« je vzdihnil Dave. »Vendar mislim, da bom o vaših besedah razmišljal kdaj drugič.« Iztegnil je roko in hlastno zgrabil pločevinko, ki je lovila ravnotežje na robu mizice. »Trenutno me precej bolj zanimajo okoliščine zgoraj opisanega pripetljaja. Pa brez zamere.« Zanihal je s pločevinko proti Mikeu. Mike se mu je nasmehnil v odgovor.

»Ne, resno, stari,« je rekel Dave, ko je pogoltnil dolg, žejen požirek. »Se spomniš, da bi bil Ray kdaj odsoten?«

Mike je dvignil pogled, s katerim je pred tem diagonalno sekal tla.

»Kako misliš, odsoten?«

»Da ga ni bilo zraven. Tako.«

»Če je imel priložnost? A to misliš?«

»Ja.«

Mike je pomislil.

»Ne,« je rekel potem. »Ne. Kakor vem, smo bili stalno skupaj. Prvo noč v tistem klubu – kaj je že bil? – drugo v kuhinji, pa potem spet v kuhinji … Ja, stalno. Samo scat smo hodili posebej. Ne?«

»Ja!« je rekel Dave. »Točno tako! Pankrt torej ni mogel …«

Utihnil je in se lopnil po čelu.

»O, jebemti,« je rekel. »Pozabil sem. Čisto sem pozabil.«

»Kaj?«

Dave je pomenljivo pogledal Mikea. Obraz mu je zasijal v izrazu razsvetljenja.

»Včeraj!« je vzkliknil. »Točno! Včeraj!«

Mike je malce nestrpno vzdihnil.

»Včeraj smo bili skupaj,« je zategnil, kot bi majhnemu otroku že stotič govoril, naj ga neha nadlegovati pri pomembnem opravku. »Tako ali tako to dobro veš.«

»V kuhinji, to že,« je poznavalsko pokimal. »Kaj pa potem?«

»Spat smo šli,« je nezainteresirano odgovoril Mike. »Pijani smo bili. Vsaj jaz.«

Dave se je zarotniško nasmehnil.

»Spat sva šla jaz in ti,« je rekel s pridušenim glasom, kot bi se zbal, da utegne Ray nenadoma prisluškovati iz kota. »Kaj pa Ray?«

»Tudi?« je poskusil Mike.

»Ja, ampak kdaj?«

»Ne vem. Takoj, ko sem padel na posteljo, sem zaspal kot hlod.«

»Vidiš!« je vzkliknil Dave, kot bi odkril formulo večne mladosti. »Tudi jaz sem v hipu zaspal! Raya pa takrat še ni bilo! Ni ga bilo! Najbrž sem mislil, da si umiva zobe, ampak on … Imam ga, Mike! Imam ga!«

»Odlično, dragi Sherlock!« je posmehljivo odvrnil Mike. »Tako se dela!«

»Ne prekinjaj me. V glavnem, Ray je bil tam, pa Agnieszka – ja.« Dave se je zmagovito nasmehnil. »Vse je na dlani.«

»Samo še policijo pokličeš, pa bo,« je predlagal Mike.

»Madona, si tečen. Pa sem že mislil, da sem te spreobrnil.«

»Tečen si ti,« je odvrnil Mike. »Celo zadevo napihuješ, kot da gre za prihodnost sveta.«

»Saj gre,« je rekel Dave. »Za prihodnost mojega sveta gre.«

»Sprijazni se že s tem, da si zajebal,« je rekel Mike.

»Nisem zajebal,« je rekel Dave.

»Seveda si. Sam si rekel, da si stal tam in zijal vanjo, namesto da bi kaj naredil. Ray pač ni mečkal. Ray je naredil. Pa kaj. Pusti že to bedasto ljubosumje. Zdaj je, kar je.«

»Odjebi,« je rekel Dave.

»No, okej. Potem pa zbudi Raya in mu daj eno na gobec.«

»Ne bom.«

»Kaj pa potem?«

»Te nič ne briga,« mu je zabrusil Dave. »Bom že sam rešil to stvar. Ti si pa lahko za spremembo tudi tiho. Sit sem že tega, da si vedno najpametnejši.«

»Prav,« je rekel Mike. »Temu pač ne morem ugovarjati.«

Dave je hlastno odprl usta. Potem se je obrnil k oknu in se trmasto zagledal skozenj.

Mike je neslišno vzdihnil. Pomigal je s stopali. Zazrl se je v svoje nohte, na katerih je nastajal droben črn rob. Tišina je prijela, kot po vztrajnem zobobolu prime pest aspirinov. S svojo topostjo se je zdela nevarna. Mike je vstal in po prstih stopil na hodnik. Naslonil se je ob okno, ne da bi pogledal levo ali desno. Pritisnil je čelo na šipo. Noč zunaj je bila topla, vibrirala mu je ob koži kot hiter utrip srca. Iz vijoličaste se je poglobila v barvo premoga in po sredini so jo močeradasto prebadale luči. Mike je začutil utrujenost, domačo in prijetno, vabljivo kot notranjost maternice. Zaprl je oči. Najbrž bi vedno lahko ostal tako. Najbrž.

Ko se je vrnil v kupe, se je Dave ob oknu komaj zaznavno zdrznil. Vendar se ni ozrl. Ray je spal v svojem kotu. Glavo mu je zaneslo na skrčeno levo ramo in obraz je imel prevlečen z globoko pozabo. Strašansko utrujen je moral biti. Dave je imel verjetno prav, vsaj glede tega, da je šel spat pozneje od njiju. Ampak kaj ga je konec koncev to brigalo. Kaj.

Mike je sedel in plosko pritisnil hrbet ob naslonjalo sedeža. Nagonsko se je ozrl k oknu, potem pa pogledal v nasprotno smer, mimo Daveove rame. Na polici je ždel njegov rdeči nahrbtnik in nanj je bila pritrjena na tesno zvita spalna vreča. Umaknil je pogled. Ni se mu še dalo spati. Tudi brati se mu ni dalo. Niti razmišljati, razen tako, spontano, po čisti notranji nujnosti. Na sedežu med njim in Rayem je ležala plastična vrečka, v katero so pred odhodom na hitro stlačili nekaj sendvičev. Zazrl se je vanjo in ob tem izsledil nekaj praznine v želodcu. Iztegnil je roko. Zvok pokljajoče plastike je zastrigel v brezpogojno tišino kupeja.

»Dave,« je rekel. »Si lačen?«

Dave ni reagiral. Buljil je skozi okno, kot bi si trudil izpolniti zahtevno dnevno normo negibnosti.

Mike je skomignil. Izvlekel je sendvič s šunko, ga izluščil iz prozorne škatle in zagrizel vanj. Pazil je, da ni cmokal ali na glas požiral. Tišina je takšne stvari potencirala. Tišina je vedno zapletla vse skupaj. Prijel je za napol polno pločevinko in naredil diskreten požirek. Pivo je v njegovih ustih zapustilo privid suše. Pravzaprav bi bolj potreboval vodo. Ampak kdo bi utegnil misliti še na to.

Na njegovi levi se je nekaj premaknilo. Mike se je ozrl in se srečal z omotičnim rjavim pogledom.

»Ray!« je vzkliknil. »Pa saj ti živiš!«

Ray je izpustil nizek, zabrisan zvok. Potem je sedel pokonci, si položil dlani na križ in se nagnil globoko nazaj.

»Ja, za zdaj sem še živ,« je rekel. »Vsaj hrbet me tu in tam spomni na to.« Zravnal se je in se skremžil. »Auč.«

»Kaj si pa počel sinoči?« je rekel Mike.

»Kaj pa vem.« Ray je dvignil desno roko in si pomel oči. »A je že jutro? A smo že tam?«

»Ne, kje,« je odmahnil Mike. »Komaj pol enih je. Ti kar pojdi nazaj spat, če hočeš.«

Ray je pomigal z nogami.

»Pravzaprav moram scat,« je rekel.

»Okej,« je skomignil Mike. »Moj blagoslov imaš.«

Ray se je nasmehnil. Zazehal je, vtaknil noge v superge in vstal. Mike je pobrskal po vrečki. Na dnu se je skrivala pločevinka kokakole. Ušel mu je olajšan vzdih. Zataknil je palec pod pokrovček, potem pa se zdrznil in se z občutkom majčkene, rutinske krivde ozrl k Daveu. Za hip je podržal pogled na njem. Potem se je obrnil nazaj proti vratom, odprl pločevinko in nagnil. Njegova stvar. Sam je prosil za to. Njegova stvar.

Skozi vrata se je na meji neslišnega primajal Ray.

»Živjo, Dave,« je rekel. »A spiš?«

»Ne,« je rekel Dave. Pogledal je k vratom tako, da mu je pogled namenoma padel mimo Mikea. »Samo razmišljam.«

»Okej.« Ray je pogledal po kupeju. »Vama je ostal še kakšen pir?«

»A ga nama nisi odstopil?« je vprašal Mike.

»Ja,« je rekel Ray. »Mislil sem, če ga slučajno ne bi zmogla vidva, bi vama lahko vseeno pomagal. Škoda bi ga bilo metati stran.«

»Že v redu,« je rekel Mike. »Kar izvoli.«

Ray se je iztegnil proti mizici in z nje snel najbližjo pločevinko. Potem se je vrgel na sedež, da so zacvilile vzmeti.

»Prejle si me vprašal, kaj sem počel sinoči, ne?« je rekel, ko je hlastno pogoltnil tretjino vsebine v pločevinki.

»Ja,« je rekel Mike. »Tako si bil skurjen, da se temu vprašanju ni dalo izogniti.«

Ray se je nasmehnil.

»Saj ni kaj povedati,« je rekel. »Ko sta šla vidva spat, mi je enostavno zapasalo še malo pijače. Pa sem ostal. Dobra družba je bila in smo kar potegnili. En dva tri je bila ura pet. Saj veš, kako to gre.«

»Je bila Agnieszka tudi zraven?« je nagonsko zinil Mike.

»Ja,« je rekel Ray. »Zakaj?«

Mike je hlastno pogledal k Daveu. Zdelo se mu je, da mu ramena trzajo.

»Nič,« je skomignil Mike. »Kar tako. Je pač edina punca, ki sem si jo zapomnil.«

»V redu ženska,« je pokimal Ray. »Res v redu. Dosti sva se pogovarjala in moram reči, da kar precej obvlada stvari. Niti približno ni neumna, če se ti je mogoče to zdelo. Na koncu sem jo imel že blazno rad.«

»In?« je pričakujoče zategnil Mike.

»In – kaj? Nič.«

»Nista nič imela?«

»Neee.« Ray je na široko odkimal. »Kje pa. Na to sploh nisem kaj posebej mislil.«

Mike je zapokljal s pločevinko.

»Tega pa skoraj ne verjamem. Po mojem misli na to vsak, ki jo vidi.«

»No, okej,« je s poudarkom rekel Ray. »Saj sem. Malo že. Pa sem raje pozabil. Tako ali tako bi moral enkrat oditi. Se pa že ne bi posebej splačalo. Ali pač?«

»Za boga milega, Ray,« je vzdihnil Mike. »Ko bi bil vsaj na tvojem mestu.«

Ray se je zarežal.

»Ah, kaj,« je rekel. »Ravno tako bi sedel tukaj in jamral. Kaj pa drugega.«

Mike je odprl usta, a jih je zaprl, še preden je iz njih prišel zvok.

»Na koncu bi moral oditi,« je nadaljeval Ray. »Vedno bi moral na koncu oditi. Samo da bi bil pri tem zamorjen do nafte in bi potem zgoraj v New Hampshiru še pol leta cvikal, ali kaj misli nate ali pa si na poti v pozabo. To bi bila edina razlika.«

»Daj no, Ray,« je rekel Mike. »A nisi čisto nič romantika?«

»Po potrebi,« je rekel Ray. »Ampak takole na potovanjih sem še najraje praktičen.«

Mike je skomignil.

»Tudi prav,« je rekel. »Samo ne pridigaj mi, če bom kakšno spoznal v Amsterdamu. Najbrž bom šel naravnost v to.«

»Daj no,« je rekel Ray. »A sem kaj rekel? Počni, kar hočeš. Jaz samo povem, kar se mi zdi.«

»Oba sta ista,« se je oglasilo od okna. »Eden bolj pameten kot drugi.«

Ray in Mike sta se družno ozrla.

»Saj res,« je rekel Ray. »Kako je pa kaj s tabo, Dave?«

»Tako,« je brezizrazno rekel Dave. »V Amsterdam grem. Pa vidva?«

»Daj, ne zajebavaj,« je rekel Mike. »Saj se ja razume, da gremo v Amsterdam. Vsi trije.«

»Ni videti,« je odvrnil Dave. »Vidva še kar visita v Parizu. Nikoli ga ne bo konec, tega Pariza. Vleče se kot prvi dan faksa. Za popizdit.«

Ray in Mike sta hkrati odprla usta.

»Daj no …« je rekel Ray.

»Nehaj!« je vzkliknil Mike.

Umolknila sta. Potem sta se spogledala.

»Okej,« se je prvi oglasil Mike. »Razumem. Pustimo Pariz že enkrat pri miru. Dovolj nas je imel.«

»Meni sicer ni čisto jasno,« je rekel Ray. »Ampak za premirje sem zmeraj.«

Dave si ju je ogledoval. Odpor na obrazu se mu je vidno topil, vendar se še vedno ni hotel nasmehniti.

»Pustimo Pariz pri miru,« je še enkrat poskusil Mike. »Raje se pripravimo na naval seksi Nizozemk. Okej?«

»Okej,« je pokimal Dave.

»Prav,« je pritegnil Ray.

Obmolknili so.

»Bo kdo sendvič?« je vprašal Mike.

»Je kakšen s tuno?« je rekel Dave.

»Ja.« Mike me je zalučal vrečko. »Vzemi.«

»Daš še malo tega?« Dave je pokazal na pločevinko v Mikeovi roki. »Pivo mi že malo škodi.«

»Ja, seveda. Kar dokončaj.«

»Hvala.«

V kupeju je za nekaj hipov zazehala tišina. Prekinjalo jo je samo Daveovo mlaskanje in top zvok klokotanja tekočine v pločevinki. Mike se je obrnil k Rayu.

»Dave je prebral, da v Amsterdamu nimajo zaves na oknih,« je rekel. »Kul, ne?«

»Kul,« se je strinjal Ray.

Mike se je ozrl proti oknu.

»Tudi mi jih pravzaprav nimamo,« je rekel. »Če tako pomisliš, si nas lahko ogleduje pol Evrope. Kdo ve, kaj si mislijo.«

»Nič,« je skomignil Ray. »Komu se pa še da misliti.«

Mike je vzdihnil.

»Pa saj to je vendar Evropa!« je rekel. »Tukaj pa ljudje ja še mislijo! Stvari se dogajajo ves čas. Stvari nekam grejo. Tudi noč se v Evropi kar … kar … premika, se ti ne zdi?«

Ray je pogledal skozi okno. Potem se je topo zazrl v Mikea.

»Preklet romantik si,« je rekel.

Mikeu se je zdelo, da sploh ni spal. To se mu je včasih dogajalo. Bilo je, kot bi dan vzšel iznenada, med enim in drugim mežikom. Kot bi majčkeno spustil veke, čisto malo, samo za hip, in jih spet dvignil na drugi strani sveta. Skozi šipo je pršelo zgodnje jutro, komaj izvaljeno iz sivine. Če bi pogledal v nebo, bi najbrž nekje še zagledal danico. Zakrožil je z glavo in se spravil pokonci. Nasproti je s polodprtimi usti tenko smrčal Dave. Brez očal je bil videti veliko mlajši. Spominjal je na skavta na poletnem taboru, prvič stran od mame. Mike se je nasmehnil. Ray je neslišno dihal v drugem kotu, zgrbljen, kot bi mu na ramenih ležal svet. Mike je pogledal skozi okno. Pokrajina je bila ravna, neizprosno ravna. Kot strelne rane so jo sekali kanali. Mike je prvič videl kaj takega. Nizozemska, je pomislil. Bolj ali manj blizu Amsterdama. Pogledal je na uro. Kazalci so bili pomaknjeni malce čez šesto. Mike se je pretegnil. Rad je imel zgodnja jutra, tista, v katera se je prebudil spontano, brez prisile. Vsako jutro je bilo neodkrita dežela, nedotaknjena, takšna, ki si jo lahko naselil s čimerkoli. Mike se je zastrmel vanjo in se odločil, da jo bo zaenkrat pustil prazno. Kmalu se bo napolnila. S čimerkoli že. Končno ga lahko enkrat tudi preseneti.

Zapeljali so v naselje. Ob progi so se zgostile sivkaste, koničaste hiše in čedalje pogosteje jo je prečkala cesta. Vlak je začel zavirati. Mike se je zdrznil. Pa ja ni že Amsterdam, je pomislil. Ne more še biti Amsterdam, ali pač? Nekje na hodniku so se odprla vrata in po podu so odštorkljali koraki. Za njimi je vlak spet potihnil. Ni šans, je pomislil Mike. Ljudje ostajajo. Ni šans. Prikazala se je postaja. DEN HAAG, je prebral Mike. Oddahnil si je. Gledal je ven v mesto, lepo, urejeno, diskretno obarvano mesto. Videti je bilo kot maketa na kakšni svetovni razstavi. Brezhibno. Vlak je počasi potegnil in ga puščal za sabo. Adijo, Haag, je pomislil Mike. Morda se kmalu spet vidimo.

Vstal je, prestopil Rayeve noge in se odpravil na WC. Pljusknil si je prgišče vode v obraz in se v ogledalu srečal s parom zabuhlih oči. Danes bom še moral kakšno uro odspati, je pomislil. Noč bo dolga. V Amsterdamu so noči pač dolge. Z vlažnimi prsti je potegnil skozi lase. Potem je zazehal, se na dolgo pretegnil in stopil nazaj na hodnik. Naslonil se je na šipo nasproti kupeja in strmel ven, brez cilja, brez misli. Evropa je bila vabljiva in hladna, prazna in brezkončna, kot da ne bi pripadala nikomur. Komaj je čakal, da bo lahko spet stopil vanjo.

Zdramili so ga šele zvoki ljudi, ki so se začeli premikati za vrati kupejev. Topotanje korakov je postajalo vse bolj množično in medenj so se začele motno vpletati besede. Nahrbtniki so topo padali na sedeže. Odprla so se ena vrata in nato druga. Izza njih so na hodnik pronicali bledi, nasmehljani obrazi. Mike je pogledal na uro. Do sedmih je bilo še deset minut. Zapeljali so nekam pod zemljo. Mike je stopil v kupe.

»Pokonci!« je zavpil. »Amsterdam!«

Dave je sunkovito dvignil glavo. Ray je nekaj zamomljal in se obrnil na drugo stran.

»Kaj pa noriš?« je rekel Dave. »Saj je ja še noč.«

»Ni noč. Predor je,« je rekel Mike. »Deset do sedmih je. Vsak čas bomo tam.«

Dave se je vzravnal. Pomel si je oči in zatipal za očali. Vlak je začel zavirati.

»O jebemti,« je vzkliknil Dave. »A smo že tam?«

Mike je z očmi sledil napisu na postaji.

»Ne še,« je rekel. »Tukaj piše Schiphol.«

»Kaj pa je to?«

»Kaj pa vem,« je skomignil Mike. »Kakšno predmestje. V glavnem, vsak čas bomo v Amsterdamu, če seveda nimamo zamude.«

Dave je pokimal.

»Ray,« je rekel Mike.

Ray je nekaj zamomljal v sedež.

»Daj no, Ray. Zbudi se. Prišli bomo.«

Vlak je spet potegnil. Počasi so se izvijali nazaj na svetlobo.

»Ray!« je zakričal Mike. »Da mi takoj vstaneš!«

Ray je planil pokonci.

»Ja!« je vzkliknil. »Okej! Sem že!«

Skočil je na noge in naredil nekaj poskokov po kupeju. Dave je zgrabil za svoj nahrbtnik in ga zavalil na sedež. Vzel je pulover in knjigo, ki jo je pustil na mizici, ter oboje stlačil na vrh. Zategnil je vrvico. Mike je jemal prazne pločevinke z mizice in jih tlačil v ozek koš za odpadke.

»Tri so še,« je rekel. »Nekam slabo smo pili.«

»Spravi,« je rekel Ray. »Še danes bodo najbrž zelo uporabne.«

Mike je zmetal pločevinke v vrečko. Potem je vzel nahrbtnik in si ga z rahlim stokom vrgel na ramena.

»Ustavljamo se,« je rekel Ray.

»Ja, vem,« je rekel Dave. »Spokaj se že, da ne bomo šli zadnji dol.«

»Pa kaj, če gremo,« je rekel Ray. »Saj nas bodo počakali.«

»Rad bi že enkrat videl Amsterdam,« je prhnil Dave. »Sit sem tega vlaka.«

Postavil se je k vratom kupeja in čakal, da se vrsta pred njim pomakne mimo. Za njim se je zravnal Ray. Mike je čakal zadnji.

»Najprej moramo dobiti nekaj tistih guldnov,« je rekel. »Ali kaj že imajo tukaj.«

»Prekleta Evropa,« je zaječal Ray. »V vsaki vasi imajo drug denar. Da se jim ljubi. Človek še na kavo ne more, ne da bi prej tekel v menjalnico. Pravi žur.«

»Saj je tudi to po svoje zanimivo,« je odvrnil Mike. »Lahko zbiraš vse tiste hecne kovance, da ti potem prinašajo srečo.«

»Pa trgajo žepe,« je dodal Dave.

»Pa saj ti …«

»Utihni,« je rekel Ray.

»Ja, utihni,« se je strinjal Dave. »Najprej moramo v Amsterdam.«

Vrata vlaka so se odprla. Po tlakovcih so zatopotali prvi koraki in na peron se je vsula armada ljudi z raznobarvnimi izrazi in zvedavimi pogledi v očeh. Jutro nad Amsterdamom je bilo še vedno tiho. Zrak pod robom postajne kupole je težko vzdihnil, ko je vanj od zunaj zavel veter.

Četrtič

Ko je ihtavo in zdolgočaseno pogledoval skozi okno po Gare du Nord, se je Michelu zdelo, da se spomni Christopheovega obraza vsaj dvakrat na minuto. Christopheov obraz je bil velik in podolgovat, počasen in zamišljen, predvsem pa bled, bled, kot bi se Bruselj nenadoma sklonil noter skozi okno in mu med poteze razgrnil vso meglo, ki jo premore. Sedela sta v Christopheovem stanovanju nekje blizu južne postaje. Christopheova usta so bila široka in podolgovata. Odpiral jih je. Christophe je govoril. V Michelovem spominu je vedno govoril in vsakič se je najprej prikazal njegov obraz. Christophe, ki govori. Ki poudarjeno zlaga glasove v besede. Besede v stavke. Kratke, odsekane. Christophe, ki gestikulira z ustnicami. Kot bi nekdo ponevedoma izključil ton. Šele čez sekunde, čez trenutke, je v predstavo vdrl glas.

Dobra stran te reči je pač ta, da je vsakič lahko zadnjič, je rekel Christophe. To je vedno rekel najprej. Včasih tudi nazadnje. Včasih je rekel samo to. Odvisno od tega, kje je Michel bil in kaj se je okrog njega dogajalo. Niti ne toliko od tega, ali se mu je dalo misliti. Saj pravzaprav ni bilo kaj dosti misliti. Christopheove besede so prišle same, vdrle so mu nekam za oči in se razmnožile kot neustavljiv, nevaren virus. Vsakič je lahko zadnjič, Michel. Dobro, ne? Še bolje pa je seveda takrat, ko o tem odločaš sam. In ne tisti, ki te dobijo. Christopheov obraz se je zasmejal. Zdelo se je, da ima v licih jamice. Slaba – ja, slaba je pač ta, da te lahko dobijo. Ni pa nujno. Pravzaprav sploh ni kaj hudo verjetno. Potrebuješ samo trden načrt. In ta je hudo preprost. Christophe se je skozi Michelove misli sklonil bliže. Odrinil je skodelico kave, ki je stala na nepogrnjeni mizi pred njim. Za njegovim hrbtom je visela bela bruseljska megla. Michel jo je skoraj lahko zavohal. Reciva, da je petdesetodstotna verjetnost, da se zbudijo, so nadaljevala Christopheova usta. Ampak saj ni. Niti tolikšna ni. Petindvajsetodstotna. Kvečjemu toliko. Velikodušno rečeno. Upoštevaj, da so ljudje utrujeni, bogve kje so se potikali z vsemi nahrbtniki in tem. In potem, je rekel Christopheov lik. Odkašljal se je. In potem. Če se zbudijo, imaš vsaj šestdeset – kje, osemdeset odstotkov možnosti, da zbrišeš, še preden komu postane kaj jasno. Tukaj je prednost največja. Človek potrebuje vsaj par sekund, da pride k sebi, ko se zbudi. Ti si seveda buden. Kot zajec. In najmanj tako hiter. Christophe je z robom dlani tlesknil po mizi. Hop – in te ni. Razumeš? Jasno, da razumeš. Kaj pa sploh govorim.

Michel je zaprl oči in poskušal v sliki izslediti sebe. Sebe, kako posluša. Gleda Christopheu v obraz. Obotavljivo prikimava. Bela megla mu je hlastala med veke in mu lezla v nosnice. Čisto malo možnosti je, je rekel Christophe. Zanemarljivo malo. Tako rekoč jih ni. Okej, so. Ampak samo, če poskusiš velikokrat. Stokrat, kaj takega. Potem se ti lahko zgodi. Enkrat. Dvakrat. Popoln procentni račun. Zdelo se mu je, da se Christophe smeje. Christopheu se je bilo lahko smejati. Niti pomislil ni, preden je razvlekel usta preko lic. Michelu se je zdelo, da že ne more biti tako preprosto. Smeh je bil zapletena zadeva in ljudje so ga jemali prelahko. Definitivno so ga jemali prelahko. Christophe je pogledal skozi okno. Odkašljal se je. Bruselj, je rekel. Prestolnica Unije. Čudovito je živeti v tem votlem mestu, ne? Zijati diplomate, ki prenašajo svoje trohneče fasade naokrog. Trohneče, ja. Točno to je rekel. Ne razpadajoče. Ne gnile. Trohneče. Dejansko se je spominjal čisto vsake besede. Pa vsa ta varnost, je nadaljeval Christophe. Ta čudovita, navidezna varnost. Kako, da nihče ne podvomi vanjo? Le kako? Če prav pomislim, res ne bi mogla živeti v nobenem boljšem mestu. Prekleto srečo imava, ne? Ne, Michel?

Po hodniku se je razlegel hripav, zglajen klic nekoga, ki je sopel pod težkim nahrbtnikom. Michel se je zdrznil. Christopheov glas je utihnil in njegovo podobo so prekrile barve in oblike notranjosti kupeja v drugem razredu. Michel se je na kratko ozrl na hodnik. Za hip je pričakoval, da bo od tam pritiskala megla, da mu je ušla iz spomina in vdrla ven, v razgret avgustovski večer, ki je poležaval po pariških tleh. Bruselj, megla. Pariz, v smog povaljano sonce. Bil je zgoden. Jasno, da je bil zgoden. Komaj je dočakal vlak in nanj se je pognal takoj, ko so se odprla njemu najbližja vrata. Potreboval je prostor. Moral ga je imeti. To je bil prvi korak. Bodi sam. Sam. Bodi z nikomer. Koraki tistega, ki mu je pripadal glas, so odtopotali mimo njegovih vrat in se izgubili v konec hodnika. Michel si je oddahnil. Nikogar nočem noter. Prosim. Za oknom je bil zrak rumen in šipa je zajezila gibe in zvoke na drugi strani. V notranjosti je bilo spokojno. Skoraj idilično. V zraku pod polico za prtljago je zamigljal Christopheov obraz in se po koščkih premikal nazaj v prvi plan. Michel je priprl oči in počakal na glas. Bruselj, je rekel Christophe. Mesto, ki ga zlepa ne boš našel med tistimi, kjer svetujejo previdnost. Rim, Milano, Amsterdam, to ja. Tam se vsi držijo za denarnice in se tresejo ob pogledu na prežeče domorodce. Ampak Bruselj – prosim vas. Christophe je poravnal glas v uradni, povoščeni ton poročevalca državne televizije. Bruselj. Dajte no. Tam je vendar politika. Tam je vélika, presvetla Evropa. Menda ja ne sumite vanjo? Christophe je bušil v kratek, zasekan smeh. Michel se je v mislih upal nasmehniti. Christophe se je zresnil. Ti pravim, je rekel. Ti pravim. Vse to je čisto res. Ljudje verjamejo, kot bi bila edina resnica na svetu. Če se jim samo zdi, da na ulicah nihče ne zganja posebnega cirkusa, že hodijo naokrog z odprtimi torbicami in razpetimi plašči. Ta rasa je neverjetna. Ne-ver-jetna. Christopheov glas je dobil sivkast, trden odtenek. Michelu se je zdelo, da bi lahko nekaj rekel, da se od njega pravzaprav pričakuje, da bo nekaj rekel. Vendar je samo prikimaval. Menda. Navajen je bil prikimavati, s počasnim, uravnanim gibom, priučenim iz neštetih situacij, ko je bilo tako pač najlaže.

Vrata na hodniku so se tleskoma odpirala in zapirala. Po tlaku so na gosto podrsavali koraki in vmes žlobudrali raznobarvni glasovi. Michel se je ozrl na uro, ki je narekovala skorajšnji odhod. Nikogar ni bilo k njemu. Ne še. Kot bi veljal univerzalen, neizrečen dogovor o nedotakljivosti. Najpomembneje je biti sam, je rekel Christophe, ko ga je prvič vzel s seboj. Reci, da čakaš prijatelje, reci, da imaš aids, karkoli reci. Samo, da ti grejo s poti. Nakopati si kakšnega nespečneža, ki vse vidi, je vrhunsko zajebano. Potem nimaš kaj. Samo v zrak lahko gledaš in si želiš, da bi bil že enkrat Bruselj. Pa zraven računaš izgubo. Duhamorno, ni kaj.

Vrata v kupe so se odsunila. Michel se je sunkovito ozrl.

»Je prosto?« je vprašala majhna, zadihana postava s parom okroglih temnih oči. Imela je italijanski naglas. Tako se je vsaj slišalo.

»Ne,« je rekel Michel. Z navideznim obžalovanjem je razširil roke. »Čakam kolege.«

»Okej.« Bitje je pokimalo, se ozrlo in zaklicalo par odsekanih besed. Potem je zaprlo vrata.

Michel se je zalotil, kako se mu tresejo roke. Zagledal se je v steno pred seboj in na vso moč upal, da bodo zdaj zdaj odšli. Daj, je pomislil. Spelji že. Pusti tiste, ki zadihani dirjajo skozi postajo in upajo, da bodo še ujeli vlak. Tiste, ki prihajajo samo s tem namenom, da se mu nagnetejo v kupe. Jaz sem točen, je pomislil. In vi niste. To ni fer.

Minutni kazalec je z vso težo visel na peti zarezi. Morali bi iti. Zares bi morali iti. Michel je v mislih preklel francoske železnice. Ste že slišali za Švico, ve riti lene? Že minuta zamude je katastrofa. To je pravi razviti svet. Ne pa vi. S pogledom se je oklepal kazalca in z enim ušesom prisluškoval na hodnik. Zvoki so se umirjali. Čedalje manj možnosti je bilo. Kazalec je padel na šesto zarezo. Zadnji čas, je v mislih zavpil Michel. Zadnji čas. Nekje v daljavi je pomežiknila luč. Vlak je potegnil.

Michel je počakal še nekaj sekund, da so po hodniku potihnili koraki. Potem je padel nazaj na sedež in si slišno oddahnil. Vedel je, da je mimo. Ne bo jih. Ni nevarnosti. Iz srajčnega žepa je potegnil cigarete in si eno prižgal. Ne zanemarjaj obleke, je govoril Christophe. Še kako pomembno je, kakšen si videti. Bodi v scefranih kavbojkah in vsi bodo s prstom kazali nate. Bodi kot iz škatlice in nihče ne bo niti posumil. Ubrisan svet, ne? Michel mu je v mislih prikimal in poškilil v svoje čevlje, ki so usnjeni in čisti počivali na tleh. Najbrž je bil edini na celem vlaku, ki ni nosil kakšnih zmahanih superg ali pa vsaj prepotene majice. Saj ne, da bi bilo to tako pomembno, izhod v sili je pa le bil. Nihče me ne bo videl, je pomislil Michel. Upam. Upam. Vlak je dosegel končno hitrost in se mirno in enakomerno premaknil v noč.

Rebecca se je živčno presedla po sedežu. Pogledovala je proti oknu skozi nasičen topli zrak, ki je pršel skozenj, in razmišljala, da bi se morala premakniti. S kotičkom očesa se je ozrla proti trem visokim, črnolasim in temnookim moškim postavam, ki so nasproti nje polglasno žebrale v španščini, in poskusila potlačiti nelagodne občutke, ki so polagoma kapljali vanjo. Bi bilo mogoče nevljudno? Rekla jim je, da lahko prisedejo, to že. To je seveda morala reči. Ni šlo, da bi enostavno izvrgla, žal mi je, ampak težko bi preživela celo noč s tremi mrkimi Španci, ki vsi skupaj obvladajo pet angleških besed. Na vlaku ni bilo kaj dosti prostora, še posebej v kadilskih kupejih, katerih število se je po tihem, s količinami slabe vesti pogojenem dogovoru, krčilo iz leta v leto. Ja, prosto je. Samoumevno so pokimali in nihče od njih se ni nasmehnil. Jebemti. Sama sem. Punca. Na nočnem vlaku. Privoščite mi vendar malo gotovosti. V mislih je odmahnila z roko. Predsodki. Ne potrebuješ jih, vsaj tukaj ne, v Evropi. Potni list pa toleranca, to je vse, kar potrebuješ. Potem ji je pred očmi poblisnilo poglavje iz popotnega vodnika. Za popotnice. Poslušaj svoj instinkt, tudi če te bodo zato imeli za nevljudno. Varnost je najpomembnejša od vsega. Pogledala je naokrog, kradoma, izpod čela. Eden od moških je zijal vanjo in nekaj rekel svojemu sosedu. Rebecca je nagonsko obrnila obraz v tla in potisnila ramena naprej, da je njeno telo pod modro majico postalo brezoblično. Ne da se takole, a vam je jasno? Sama sem. Od daleč. Ne počutim se dobro, to je vse. Pustite me že enkrat pri miru. Podrsala je po tleh s stopali, vtaknjenimi v črne opanke. Kljub temu da se je izogibala soncu, je njena koža v teh nekaj dneh že dobila rjavkast pridih. Blagor tebi, bodo rekli, ko se bo vrnila. Da kar greš. Da si upaš. Da si upaš. Rebecca se je drobceno, ironično nasmehnila. Si upam, a? Si upam. Kar poglejte me. Napol je dvignila glavo in se trudila izmakniti pogledom, ki so zavedno ali nezavedno tipali po njej. Nelagodje ji je iz trebuha pritiskalo proti glavi in se širilo vse naokrog. Zakaj ne morejo gledati mimo in se delati, da ničesar ne vidijo, kot vsi dolgočasni, civilizirani ljudje? Vlak se je malo stresel in se premaknil. Rebecca je pogledala ven. Premikali so se, šli naprej, odhajali. Adijo, Pariz. Še malo in boš nehal obstajati. Naslonila se je nazaj in nekajkrat globoko zadihala. Pusti predsodke. Odmisli jih. Vse bo v redu. Pozabi. Vlak je pospeševal. Luči so bliskale v šipi, ko so drveli mimo njih. Kdaj se bomo spet ustavili, je pomislila Rebecca. Je pred Amsterdamom sploh kakšna postaja? Bodo šli ti trije ven ali pa bodo vso noč takole preiskujoče zijali vame? Kdo ve, kaj si tam spodaj mislijo o ženskah, ki kar takole same hodijo naokrog? Da so javna last? Da je njihov edini namen pritegovati pozornost? Ne zanima me. Prekleto. Predsodki. Varnost. Prekleto. Prekleto.

Rebecca je napol zavedno vstala, potegnila nahrbtnik s police in si ga zavihtela na hrbet. Zanihala je pod njegovo težo in zadnji hip ujela ravnotežje. Pograbila je veliko vrečasto torbico, si jo vrgla čez ramo in stopila proti vratom. Odrinila jih je, stopila na hodnik in se obrnila nazaj. Trije pogledi so jo začudeno rešetali.

»Oprostite,« je rekla Rebecca.

Potem je zaprla vrata za sabo.

Na hodniku se je odmaknila za par korakov in se naslonila na steno. Na dolgo je izdihnila. V mečih ji je zamolklo kljuvalo od hitre hoje po pariškem asfaltu in ramena so ji trzala pod težo nahrbtnika. Snela je torbico, si jo ponesla pred obraz in pobrskala za cigaretami. Pustila je, da se ji je obraz samodejno razlezel v smehljaj. Bila je v Evropi, še vedno in kar naprej je bila v Evropi. V enkratni, od sonca ožarjeni, z življenjem nabiti Evropi. Imela je prav, bolj kot si je kadarkoli mislila, že od božičnih počitnic pred mnogimi leti, ko sta z Esther še čisto majčkeni sedeli na obali, utrujeni od visokega sonca, bingljali z nogami in listali po starem dedovem atlasu z razcefranimi robovi. Esther si je želela v Ameriko, njej pa je bila najbolj všeč Evropa, z gorami, jezeri in državami, ki so se zdele tako majčkene, da bi jih lahko pet prehodila v enem samem dnevu. Ne bodi no neumna, ji je takrat govorila Esther. V Evropi so hudobni ljudje. Babi so preganjali in tebe bodo najbrž kar ustrelili, ko te bodo videli. Niti v sanjah ne bi šla v Evropo. Rebecca si ji ni upala oporekati. Esther je bila starejša, hodila je že v šolo in zagotovo je bolje vedela. Rebecca potem dolgo ni omenila Evrope, vendar pa je ostala v njej, s prelepimi mesti in gozdovi in tistim stolpom, ki je tako podoben Viktorijinemu centru pri St. Kildi, samo da stoji v Parizu. Pariz je na sredini, je vedela. Zgoraj je Stockholm in spodaj Atene, levo Lizbona in desno Moskva. Vmes pa je Pariz. Trdno je verjela, da v Parizu ljudje niso hudobni, da se smejijo in pogovarjajo in igrajo ob vznožju stolpa. Hudobni so bili edino v Nemčiji, tam, kjer so babici zažgali hišo, da je potem pobegnila v Avstralijo. Pa v Italiji tudi, čeprav malo manj. V Parizu pa zagotovo ne.

Rebecca je prižgala cigareto in se nasmehnila ob misli na ta spomin. Če bi ji takrat o Parizu kdo povedal to, kar je vedela zdaj, bi bila zagotovo razočarana. Ljudje so hodili naokrog dolgih in pustih obrazov, pogovarjati se je dalo predvsem s tujci, pod Eifflovim stolpom pa so na gosto švigali mulci na rolerjih. Vendar ji je bil Pariz vseeno všeč, s svojim bleščavim, čeprav malce obrabljenim šarmom, kavarnicami na pločnikih in stoletji, ki so se razkazovala na vsakem koraku. Kako srečni ste s to svojo zgodovino, je neštetokrat pomislila Rebecca, ko se ji je v rob pogleda zataknila kakšna nova podrobnost, kamnita vrtnica pod napuščem hiše, umetelno oblikovan balkonček, svetovljanska drža dveh gospa, ki sta nedeljsko oblečeni srkali kavo v senci poševne strehe. Kako ste srečni in brezbrižni. Če bi v Avstraliji lahko menjali z njimi, bi za kak teden vse obstalo, ker bi ljudje samo postopali naokrog z odprtimi usti. No ja, je pomislila Rebecca, potem bi nam pa že tako otopeli vsi čuti in bi začeli sanjati o kakšnih havajskih plažah. Čudna življenjska oblika. Prekleto nerazumljiva.

Nekje na hodniku so se odprla vrata. Rebecca se je zdrznila in se ozrla naokrog. Iz kupeja blizu vrat se je izvil temnolas, suhljat fant in stopil k oknu. Nasmehnil se ji je, vzel cigareto in se obrnil k šipi. Rebecca je pogledala ogorek v svoji roki. Premakniti se moram, je pomislila. Ne morem vso noč stati tu. Dvignila je pokrovček pepelnika in potlačila ogorek vanj. Poravnala je naramnice nahrbtnika, pobrala torbico in se odpravila proti koncu hodnika. Poševno je pogledovala v kupeje. Bili so bolj ali manj napolnjeni in nekateri so imeli zavese zagrnjene. Zajebala sem, je pomislila Rebecca. Nikjer več ni prostora. Ljudje so se razporedili po najboljših močeh, udobno, dokončno. Previdneje kot jaz. Za hip se je je polotil obup, vendar je počasi stopala dalje. Če ne bo šlo drugače, se lahko utaborim nekje pri vratih. Razgrnila si bom spalno vrečo, pa bo. Koga pa konec koncev briga. Potem je sunkoma obstala. V predzadnjem kupeju je sedel svetlolas fant, škilil skozi okno in kadil cigareto. Rebecca je s pogledom na hitro ošinila kupe. Police za prtljago so bile prazne in na sedežih ni bilo ničesar. Prostora je bilo očitno dovolj. Na srečo. Rebecca je stopila naprej in odrinila vrata.

»Dober večer,« je rekla. »Prosto?«

Michel se je ozrl, sunkovito in šokirano, kot bi mu za hrbtom odjeknila močna eksplozija. Pred vrati je stala punca in vprašujoče gledala noter. To ni mogoče, je pomislil. Saj se vendar premikamo. Ljudje so poniknili. Ni mogoče. Zatrepetal je z vekami. Privid imam, je bila naslednja misel. Bog, ali kdorkoli že tiči tam zadaj, mi je poslal tegale rdečelasega duhca, da me za hip prestraši. Ni mogoče. Ni mogoče. Pogledal je v tla in nato spet med vrata. Še vedno je stala tam, z bledim obrazom in pegami po nosu, z ozkimi rameni in indijskim krilom, ki se ji je v rahlem prepihu lepilo na meča, s svetlo modrim pogledom, ki ga je strmo upirala vanj.

»Prosto?« je ponovila in se nasmehnila s kotički oči. »Libre?«

»Aaam …« je napol zavestno izmomljal Michel. Ne, kolege čakam, bi skoraj zinil, a se je zadnji hip zadržal. Kolege, le od kod? So šli vsi na vece, skupaj s prtljago, ali kaj? Šit. S pogledom je švigal po kupeju in skušal pridobiti čas. Jebemti, Christophe. Tega ni v scenariju. Kaj naj zdaj? Punca ga je gledala z višine. Naslanjala se je na vrata in prostodušno strmela vanj, kot bi čakala, da ji napove prihodnost. Minila je sekunda in nato druga, počasna in zategnjena. Michel jo je čutil kot britev, ki mu usodno polzi čez vrat, britev, ki jo je vihtel njen pogled in sekal naravnost skozenj. Zamudil je. Zajebal. Če reče ne, bo takoj vse vedela, se je zdelo, naravnost k sprevodniku bo šla in potem – in potem. Prekleto, Christophe, kje si? Zakaj moram biti sam za vse? Kaj naj storim, jebemti, kaj? Potihem je izdihnil. Bilo je pač, kar je bilo, zdaj si je moral edino rešiti kožo. Naprej bo razmišljal pozneje. Pogledal je vanjo.

»Ja,« je rekel. »Prosto je.«

Punca je pokimala in za hip podržala pogled na njem. Michel je čutil, kako se mu ježi koža na vratu. Ve, je podzavestno pomislil. Vse ve. Zdaj zdaj bo s prstom pokazala name in rekla, vse mi je jasno, oplel si. Nagonsko se je zavlekel globlje v sedež, da ga je po tilniku poščegetal nasršeni pliš naslonjala. Vendar punca ni storila ničesar. Olajšano je vzdihnila, kot bi ji zadnji hip prerezali zanko okrog vratu, in se opotekla v kupe. Snela je ogromen nahrbtnik z ramen, ga zavalila vstran in se z zadovoljnim stokom razlezla po sedežu.

»Hvala,« je rekla. »Uf, hvala.«

Zgrabila je za naramnico torbice, jo snela z ramen in jo položila zraven sebe.

»Že v redu,« je odgovoril Michel, še vedno previdno stisnjen v svojem kotu.

»Ne, res,« je hlastnila punca. Za nekaj centimetrov se je presedla po sedežu. »Saj sem si že našla svoj kupe, pa so prišli noter trije Španci in neprestano zijali vame in – no, nisem imela dobrega občutka – sama sem, razumeš, punca in vse to – no, šla sem ven, pa …«

Utihnila je in zavila z očmi v strop.

»Oprosti,« je rekla. »Znaš angleško?«

Michel je prikimal.

»Življenje si mi rešil.«

»Daj no.« Michel se je pomaknil za milimeter naprej. Začutil je droben sunek ironije. »Daj no.«

»Ne, res,« je planila punca in poblisknila s šarenicami, ki so nad njeno modro majico dobile globlji odtenek. »Hvaležna sem ti. Bla-a-zno.«

Besedo je izgovorila poskakujoče in zateglo hkrati. Michel se je trudil locirati njen naglas. Potem se je spomnil Stevena, ki se je preživljal z igranjem na kitaro po turistično nasičenih predelih mesta in včasih zavil z njim na pivo. Bla-a-zna ti hvala, stari. Bla-a-zna.

»Si iz Avstralije?« je vprašal.

Pokimala je. »Iz Melbourna. Poznaš?«

Michel je prikimal.

»Nisem še bil tam,« je rekel. »Ampak če se prav spomnim, je lepo.«

»Tako,« je skomignila. »Pred tremi leti so ga razglasili za mesto, kjer je na celem svetu najbolje živeti.«

»Vau,« je rekel Michel. »Imaš pa srečo.«

Punca se je zasmejala.

»Kje pa,« je rekla. »Kje pa. Vsaka zakotna vas na vaši celini je stokrat bolj čarobna kot pa cel širni Melbourne. Verjemi.«

Michel je skomignil.

»Če bi morala v kateri živeti, bi si že premislila.«

»Ne verjamem.« Pogladila si je lase s čela in se še kar smejala. »Če bi se naveličala ene, bi se pač preselila v drugo. Vsaka je drugačna, vsaj to. Spodaj pri nas pa so vse enake. Saj boš videl, če boš kdaj prišel naokrog.«

»No ja,« je rekel Michel. »Meni se tudi tukaj zdijo vse enake. Ampak najbrž imaš prav.«

»Zagotovo,« je rekla punca in goreče prikimala. »Mi smo imeli vsega dvesto let, vi pa – koliko, tri, štiri tisoč? Toliko nekega časa. Noro.« Naslonila se je nazaj in prekrižala roke na kolenih. Imela je tanka, nežna zapestja in dolge, koničaste prste. Michel jo je nehote počasi premeril. Z rahlo pegastimi lici in lasmi, ki so ji razmršeno padali čez ramena, ni bila očitno in naravnost lepa, vendar pa jo je energija, ki se jo je dalo slutiti za našobljenimi, neučakanimi usti in elegantnimi, a nemirnimi gležnji, delala privlačno na prvinski, ne čisto razložljiv način. Delovala je, kot da bi lahko zakorakala v vesolje in ga do zadnjega kotička napolnila s svojo prisotnostjo. Michel se je že iz drugega razloga po vrsti počutil majčkeno pritisnjenega ob zid.

»Pa ti?« je rekla punca.

»A?« Michel se je zdrznil in dvignil pogled.

»Od kod si?«

»Iz Bruslja.«

»Aja. Glavno mesto Belgije, ne?«

Michel je prikimal.

»Nisem še bila tam,« je rekla punca. »Je v redu?«

»Ne,« je rekel Michel.

»Ah, daj no.« Vprašujoče ga je pogledala, z nasmehom, ki ji je v kotičkih oči razprl pahljačo drobcenih gubic. »Ne verjamem.«

»Res, res,« je pohitel Michel. »Bruselj je najbolj dolgočasno mesto v celi Belgiji. Zgoraj na severu je dosti boljše. Brugge, Gent – kaj pa vem, Antwerpen. To so prava mesta. Bruselj pa je bolj tako tako.«

Punca ga je za hip molče opazovala. Potem je izbruhnila v nov val smeha.

»Evropejci,« je rekla. »Vsi ste isti. Živite v najlepših krajih na svetu, pa ne znate povedati drugega, kot da so bolj tako. Res bi vas bilo treba vse za kakšno leto poslati v Avstralijo. Potem bi mogoče končno videli, kaj imate.«

»Kakor hočeš,« je skomignil Michel. »Ampak glede Bruslja mi raje verjemi. Ničesar ni tam razen prekletih nebotičnikov in birokratov iz Unije.«

Punca je pokimala in se počasi umirjala. Reži se, je pomislil Michel. Tudi ona se kar naprej reži. Kako morejo ljudje misliti, da je to tako preprosta, od boga dana stvar? Za hip je do nje občutil majčken odpor.

»Oprosti,« je rekla punca, kot bi mu brala misli. »Res ti nočem soliti pameti. Konec koncev sem komaj dobro prišla sem. Oprosti.«

»Že v redu.« Michel je odmahnil z roko. »Saj boš videla čez kak teden, dva. V Evropi zna biti kdaj pa kdaj celo dolgčas.«

»Meni že ne,« je rekla punca.

»Prav,« je skomignil Michel. »Samo da ne boš potem govorila, da te ni nihče posvaril.«

Punca se je na široko nasmehnila.

»Okej,« je rekla. »Verjamem ti.«

Michel je pokimal in se zdrznil nad lastno komunikativnostjo. Nikogar ni hotel noter, nikogar na svetu, kaj šele, da bi moral s kom govoriti, potem pa pride tale prostodušna tujka in v naslednjem trenutku ji že nekritično meče besede kot bi bile stare cunje, nakopičene v kaki pozabljeni kleti. V zadnjih dneh ni kaj dosti govoril, ali pač? Moralo se je nekje poznati. Jebemti, Christophe, kje si?

»Smem?« je rekla punca.

Michel se je ozrl navzgor. V roki je držala škatlico cigaret in vprašujoče gledala vanj.

»Jasno,« je rekel.

»Boš?«

Pomolila je škatlico proti njemu. Odkimal je.

»Hvala. Svoje imam.«

»Okej.«

Vtaknila je cigareto med ustnice. V gibu je bilo nakopičene toliko elegance, da je Michel nagonsko segel po vžigalniku. Vendar ga je punca prehitela. Od nekod je pričarala vžigalice, eno ukresala in jo pritaknila h konici cigarete. Michel je brez besed pobral škatlico z mizice pod oknom, izbezal cigareto in si jo zatlačil v usta, kot bi bila trhla drevesna veja. Punca je na dolgo vlekla dim in ga puhala pod strop. Ničesar ni rekla in tudi Michelu se je zdelo, da je najpametneje ostati tiho. Strmel je v žareči konček cigarete. Kaj naj? Pošlje vse skupaj k vragu? Vseeno poskusi, pozneje, ko bo mala … Pogledal je čez prehod. Punca se je z rahlo razširjenimi stopali naslanjala nazaj, brezbrižno gledala skozi vrata na hodnik in delovala, kot da je njeno glavno poslanstvo upiranje temu, da bi jo kdorkoli klical mala. Michel je v zadregi zamežikal. Okej, ko bo ona – ko bo zaspala ali izstopila ali karkoli že, bi lahko? Zakaj, prekleto, je šel v to sam? Christophe. Pomagaj mi, Christophe. Po kupeju se je vrtinčila zlovešča tišina. Prva, morda tudi edina faza pogovora je bila zaključena.

Rebecca je na kratko zamižala in pustila, da se ji mirnost razleze na vse konce telesa. Da pot postane to, kar je bila, kar je morala biti, zložno in enakomerno premikanje skozi nočno Evropo. Oboževala je nočne vlake, odmaknjenost, ki jo je na šipe nalepila tema, tih utrip vesolja tam zunaj, vonj po prijetni utrujenosti, ki se je dotaknil lica, preden te je sedež s spancem potegnil vase. Odprla je oči in si potisnila lase z obraza. Ni nameravala zaspati, ne še, čakalo jo je še par požirkov vode, umivanje zob, cigareta ali dve in dolge vrste misli, ki jih je zlagoma razvrščala ob koncih dneva. In morda še par besed s fantom, ki ji je sedel nasproti, kadil in gledal skozi okno, fantom ljubkega naglasa, melanholičnih oči in trdne, blede kože. Zdaj, ko je molčal, je bil videti nekoliko prestrašen. Rebecca je začutila sled varne, pozibavajoče se gotovosti, ki se ji je hip zatem pridružil občutek zavezništva. Oba sva na istem, je pomislila. Nihče ni v premoči. Kako krasno. Kako perfektno krasno. Po koži se ji je prelival topel zrak in ji pronical pod majico. Rebecco je imelo, da bi zakričala od zadovoljstva. Samo poglejte me. Samo poglejte, mama, Esther, Fi in Paul. Poletje imam, pa vi? Se zavijate v plašče? Vam zmrzujejo riti ob tistem ledenem vetru, ki nagravžno vleče z Yarre? Samo poglejte me. Imela je prav. Jasno, da je imela prav. Kaj ni konec koncev najbolj logično to, da v eno leto spraviš dve poletji? Ne moreš iti, sta ponavljali mama in Esther, kar takole, sredi leta, kaj pa faks, kaj pa delo, kaj pa …? Ne nori, je rekla celo Fi, čez pivo nekje blizu faksa, morda z iskrico nikoli priznanega ljubosumja v glasu, izpiti bodo, ti pa v Evropi. Daj no, Rebbo, spametuj se. Rebecca je zmigovala z rameni in ponavljala, da ji je vseeno. Ne mislim tako kot vsi drugi, je govorila. Celo leto garati in dajati na stran, da bom potem priletela naravnost v zimo, ki je tam menda še dvakrat hujša kot tukaj. Kaj vam je, za božjo voljo? Ste res zadovoljni že s snegom in mokroto in dnevi, ki jih je konec, še preden dobro vstaneš, ko pa vsi veste, da je zadaj še toliko drugega? Po nekaj dneh je nehala govoriti o tem, pustila je tujim mislim, da premlevajo karkoli, in svojim, da jih nezadržno vleče na čisto drug konec sveta. Edino Paul – Paul ni rekel ničesar. Seveda. Počni, kar hočeš, je zamrmral in skomignil z rameni. Ni rekel, glej, da se vrneš. Ni rekel, pogrešal te bom. Večer, preden je odšla, ji je v slovo navrgel brezbrižni, obvezni Lepo se imej. Rebecca je podrsala z nogo po tleh in poskusila pomisliti na to, da ji tako ali tako ne pomeni prav veliko. Kaj pa lahko sploh pričakuješ, če mu za začetek poveš, da lahko izbira med tem, ali gresta najprej en krog po mesečini ali pa kar naravnost v posteljo? Če veš, da tip potem misli, kako lahko vedno preskoči vse drugo? Kako lahko moški stokrat spi z žensko, ne da bi se nanjo vsaj malo navezal? Če hočeš razumeti tipa, si preberi kakšno dobro knjigo o otroški psihologiji, je rada govorila Fi na koncu dolgih popoldnevov, ko sta polegali ob Yarri in srkali črno vino in razpravljali, v glavnem seveda o moških. Kajti to so. Otroci. Ne boš ga užalila, če mu boš rekla, da je neumen. Užalila ga boš, če boš imela boljše igrače kot on. Po tistem sta vedno bruhnili v smeh, obe naenkrat, glasno in nezadržno, ujeti v samoumevno, brezpogojno zavezništvo sredi sveta, ki je bil v tistih trenutkih vedno mlad, vedno na mestu. Fi je seveda imela ogromno povedati čez Paula, imenovala ga je čustveni nedonošenček in razvajeni pamž, ki trpi za kroničnim pomanjkanjem palice. Rebecca ji je vedno dajala prav in se nekajkrat glasno, večinoma pa tiho zaničevala, ker jo je vedno znova premaknil vsak njegov dotik. Nič mi ne pomeni, je ponavljala kot mantro, nič, nič. Skoraj nič. Malo. Nekaj. Precej. Vse … nič. Nič.

Rebecca je na široko odprla oči in jih obrnila v strop, da bi ustavila tok misli. Ni smela misliti na Paula, niti za hip ni smela misliti nanj. Tudi zato je odšla. Da bi ga vsaj malo pozabila. Da bi se ga odvadila. Saj ji je uspevalo, vsaj večino časa. Nobene razglednice mu ni mislila poslati, in ko je sama hodila naokrog, je bilo, kot da je Paul daljna, siva preteklost. Edino v trenutkih, ko je obstala na mestu, ko je bila prisiljena k negibnosti, se ji je splazil v misli kot premeten, neslišen tat v hišo spečih. Skrajni čas je, da koga srečam, je pomislila Rebecca. Koga prekrasnega, magnetnega, usodnega, ki me bo mimogrede pripravil do tega, da pošljem vse skupaj k vragu. Niti sekunde ne bom pomišljala. Takoj bom zgrabila priložnost. Samo naj že nekdo pride. Prosim. Prosim.

Pogled se ji je nehote ustavil na sosedu, ki je resno, počasno strmel skozi okno. Začutil je njen pogled in se ji na kratko nasmehnil. Nasmehnila se je nazaj. Ni slab, je pomislila. Z odmaknjenim sivim pogledom, v dobro krojeni srajci in z dolgimi, finimi prsti je bil pravzaprav čisto čeden. Fi bi ga najbrž v hipu analizirala in naredila zaključek, da bi bil s takimi ustnicami zagotovo sposoben … Rebecca se je zarežala vase in pogledala v tla. Ja ja. Kaj pa še.

Michel je brez misli pogledoval v temo in se trudil, da ga molk, ki je zavladal, ne bi zanesel nazaj, v stanje boleče pripravljenosti. Ni hotel pomisliti na to, da ima namen. Da ni samo razpršen, naključen turist, ki je šel pogledat Pariz, ker ga pač zanima. Pravzaprav ni dobro vedel, zakaj bi Pariz sploh koga zanimal. Zanj je bil samoumeven, ogromno, nagnito glavno mesto nekje v bližini, o katerem je kot večina njegovih sonarodnjakov menil, da je poln domišljavih Francozov in nič več. Saj tudi Evropa ni bila ne vem kaj, vsaj tisti domnevno razviti in urejeni del, ki se je od takrat, ko so praktično izbrisali meje, čedalje hitreje spreminjal v eno samo, iz dneva v dan bolj enako državo. Državo, ki pa ljudi kar ni in ni nehala zanimati. Ki je blazno zanimala praktično vse na tem vlaku. Tudi tujko, ki mu je molče sedela nasproti, nosila cigareto k ustom v enakomernih, počasnih intervalih in z odsotnim pogledom premišljala o bogve čem. Ampak tako je vendar moralo biti. Čim bolj jih je zanimala Evropa, tem bolje je bilo. Zaradi njih je bil tukaj. Zaradi njih je dobil namen. Namen.

Christophe je temu rekel postranski zaslužek. Policija je temu rekla drobni kriminal. Christophe se je ob tem izrazu seveda režal. Drobni kriminal, je rekel, kaj na svetu naj bi to pomenilo? Da jemlješ drobnarije? Stvari, krajše od pol metra – ne vem, ožje od deset centimetrov? Je še vedno drobni kriminal, če nekomu z vrta suneš polivinilsko plahto, ki meri deset krat deset? A? Christophe je iztegnil roko po škatlici cigaret, ki je ležala na mizi med njima. Ne, resno, je rekel. Če ukradeš avto, to ni drobni kriminal. Če ukradeš denarnico, to je drobni kriminal. Pri tem pa ni pomembno, ali si enemu ukradel enega od petih avtov, drugemu pa celo premoženje. Je to pravično? Christopheov glas je zrasel do napol histerične višine. Reci – je to pravično? Michel je trznil in hlastno odkimal. Vidiš, je rekel Christophe in si prižgal cigareto. Glas se mu je umiril na mlačen, resigniran ton starca. Tako je to. V tej družbi. Enim vse, drugim nič.

Kriminal, je rekel Michel in zavrtel besedo po ustih, kot bi šlo za grižljaj nečesa, za kar ni prepričan, da ni strupeno. Stisnil je zobe, da ga je zaščegetalo po dlesnih. Kljub vsemu je to … kriminal. Christophe je odmahnil z roko. Daj no mir, je rekel. Daj no mir. Midva že nisva nobena kriminalca. Najina naloga je opozoriti družbo, da je v njej nekaj gnilega. Jo prisiliti, da opazi, kako samo sebe žre od znotraj. Če imava od tega kaj koristi, pač toliko bolje. Michel ga je počasno, obotavljivo opazoval. Christophe se mu je nasmehnil, spodbudno, kot otroku, ki se boji zabresti v vodo. Ni razloga za skrbi, Michel, je rekel Christophe. Te je strah, da bi te dobili? Je to to? Gledal ga je, na dolgo, za sekundo ali dve, ki sta se pod njegovim strmim pogledom razvlekli proti večnosti. Michel se je na drobno spominjal občutka, paničnega brskanja po besedi, tisti edini in pravi, ki bi natančno zadela vse, kar je vrvelo v njem in se mu topo zaletavalo v možganske krivulje. In hkratne vednosti, da te besede ni, da je nikoli ni bilo in da bo morda prišla šele čez leta, čez vsa tista obdobja, ki jim ni videl konca. Če sploh. Brez zveze, Michel, je rekel Christophe. Mislim, to je res brez zveze. Tudi mene je bilo strah, ko sem šel prvič v to, ne bom lagal, da ne. Ampak že drugič sem videl, da je preprosto kot abeceda. Saj sem rekel – načrt. Rabiš načrt. Tega pa imava, ne? Michel je stresel z glavo. Rekel je, da to ni to, da ga ni strah in da ve, kakšne so njegove možnosti. Christophe se je nasmehnil, olajšano, kot bi po dolgotrajnem zasliševanju dokazal, da ni kriv. Torej sva dogovorjena, ne, je rekel. Pridi jutri k meni, da ti pokažem detajle.

Detajli. Tipična Christopheova beseda. Detajli so bili vse, kar ni bilo tisto glavno, namen. Bili so sredstva, ki so vodila k cilju, enemu samemu, tistemu, ki se je skozi Christopheovo pojavo in glas vsakič zableščal kot enkratna, neprecenljiva svetinja. Prebujanje. Prebujanje družbe. Ki je vodilo v pozitivno anarhijo, kot je stanje blaženosti sveta imenoval Christophe. Tega sicer ni velikokrat izrekel, ko pa je, je zvenel kot prerok. Moja naloga bo izpolnjena, ko bo ta zajebani svet pravičen, je včasih dodal. Michel niti ni poskušal misliti tako na široko. Michel je bil samo zraven. Bil je detajl in zdelo se mu je, da mu to ustreza točno toliko, kot je ustrezalo Christopheu. Detajl, ki lahko izstopi, kadarkoli se mu zazdi. In ki je kadarkoli lahko spet zraven.

Popoldne, ko sta bila s Christopheom na prvem izletu – tudi to je bil del Christopheove terminologije – se je zdelo tako blizu, da bi se ga lahko dotaknil kot dvojne šipe pred seboj. Bilo je mrzlo in vlažno, tako tipično, da se je zdelo, kot da je že sam november dovolj za neprebojno steno med soncem na eni in Brusljem na drugi strani. S Christopheom sta stopala proti katedrali bolj ali manj molče. Michel se je bal, da ne bi srečal katerega od znancev, ki bi ga utegnil vprašati, kam je namenjen, ali pa celo povabiti kam na toplo, na pivo. Nikogar ni bilo. V takem vremenu ni bil zunaj nihče razen diplomatov in turistov. Christophe je opazil njegovo negotovost. Ne zijaj naokrog, mu je neslišno siknil v uho. Delaj se, kot da nekam greš. Kot da imaš blazno pomembne opravke. Kot da ne misliš na čisto nič. Michel je na hitro pokimal. Hodila sta proti Manneken Pisu, najbolj precenjeni vseh belgijskih znamenitosti, pred katerim je kot vsak drug dan postavala gruča japonskih turistov in upirala fotoaparate navzgor. Michel se je prej že nekajkrat vprašal, koliko ton takih slik, do pičice enakih, dela gnečo po tesnih japonskih domovih. Tokrat so bile njegove misli prazne. Dejansko ni mislil na čisto nič. Christophe je pospešil korak in z bokom na kratko zadel ob suhljatega Japonca srednjih let. Oprostite, je rekel z obžalovanja polnim pogledom, ko je mož povesil kamero in se obrnil k njemu. Gneča, saj veste. Japonec se mu je naučeno nasmehnil in v naslednjem trenutku spet pogledal navzgor. Michel je sledil Christopheu naprej po ulici in nato za vogal. Šele čez dvesto, tristo metrov se je Christophe obrnil k njemu. No, si videl, je rekel. Čisto lahko je, ne? Michel ga je začudeno pogledal. A si – mislim, si res? je vprašal. Christophe je pokimal. Nasmehnil se je. Ja, je rekel. Preprosto, ne? Tip ima na bundi žepe, velike za galono in široke kot Šelda. Denarnico, jasno, v desnem. To pravilo nikoli ne zataji – no ja, tudi če bi, takoj vidiš, kateri žep vleče malce navzdol. Kot na razprodaji. Saj nekdo vendar mora, jebemti! Michel ga je gledal in hlastno prikimaval. Christophe je stopal naprej. Ko sta zavila v kratko, ozko ulico brez ljudi, je odprl denarnico, potegnil iz nje denar in ga na hitro preletel. Potem je s hlastnim gibom zalučal denarnico v kontejner. Tisoč sedemsto, je rekel. Povprečje. Dandanes so vsi bolj ali manj na plastiki. S tem poslom se ne da kaj prida obogateti. Preživeti ja, obogateti pa nikakor. Zasmejal se je, da se je Michel zdrznil in se nagonsko ozrl, ali ju kdo opazuje. Nikogar ni bilo. V celem ubrisanem mestu ni bilo nikogar, ki bi ju videl. Na kratko si je oddahnil. Zdaj pa ti, je rekel Christopheov glas. Michel je zazijal, kot bi mu predlagali, naj kar tako, z močjo volje, poleti nekam na Mars. Christophe se mu je spodbudno nasmihal. Daj no, je rekel. Zmenila sva se. Saj si videl, da ni nič takega, ali pač? Michel je na dolgo pokimal. Ampak saj ne moreva kar tako nazaj tja, ne, je rekel. Lahko bi naju kdo prepoznal. Christophe je odmahnil z roko. Ne, kje pa, je odvrnil. To delajo amaterji. Kleptomani. Premožni meščanski sinčki polnih riti, ki kradejo iz čiste objestnosti. Namesto njih pa potem zašijejo kakšnega nedolžnega priseljenca. Prekleti svet. Christopheov obraz je prekrila svečana resnost, kot vsakič, ko je zadel na kakšno od krivic. Za hip je pomolčal. Drugam greva, je rekel potem. Pred parlament. Fantastična točka, boš videl. Na stotine raztresenih diplomatov z odpetimi torbicami. Neverjetno zaupljiva populacija. No ja, pa saj si lahko privoščijo, da jih denar ne briga. Država jim takoj povrne, stokratno. Iz našega denarja, prekleto. Spet je malce pomolčal. Konec koncev, je rekel potem, ne more škoditi, če s spremembami začneš pri vrhu. Slej ko prej se bodo zamislili. Ne, Michel? Michel je avtomatično pokimal. Christophe se je obrnil, mu pomignil in skupaj sta začela stopati nazaj, proti centru. Michel je poskušal umiriti srce, ki mu je z vsakim korakom lezlo više, proti grlu. Mislil je na to, kar bo potem. Po tem. Kako bo zleknjen na kavču bral kakšno dobro knjigo. Kako bo šel zvečer v bar pozdravit fante. Kako bo poklical Marianne, ki bo morda ravno dovolj zdolgočasena, da ga bo spustila v svojo ozko podnajemniško posteljo. Kako lahko še vedno reče ne, se odloči proti, izstopi in pusti, da ga Christophe z razočaranim vzdihom odslovi. Tako preprosto je bilo. Vseeno se je počutil, kot da je programiran, kot da Christophe v roki drži daljinski upravljalec in odsotno, kar tja v tri dni pritiska na gumbe. Ni mogel oditi. Do konca naloge je moral zdržati. Z vsakim korakom je postajalo topleje, in ko sta se približala parlamentu na kakih sto metrov, se je njegov spomin zameglil. Na tisto mesto se je spustil oblak, temen in gost kot črnilo, vroč in lepljiv kot kaša. Ničesar ni bilo v njem. Ničesar.

Tiste ženske se je spominjal edino po vonju. Morda ga ravno zato ni nikoli pozabil. Lahko bi bila stara ali mlada, privlačna ali takšna, ki jo pogledaš s topim usmiljenjem, tik preden jo pozabiš. Ničesar ni vedel. Nosila je torbico, to že. Z odpeto zadrgo po sredini. Takšnih stvari si ni bilo potrebno zapomniti, bile so samoumevne. Ni se je dotaknil, vsaj čutiti se tega ni dalo. Nič ni bilo med njima, niti zavedanja, da je s prsti za hip posegel v središče enega njenih svetov. Samo vonj, rahel, svež kot šopek nekakšnih lilij, se mu je zavlekel v nosnice in ga spremljal skozi temen, ozek predor, do konca, kjer je pred njim spet zamigljal Christopheov obraz z nasmehom od ušesa do ušesa. Bravo, stari, je rekel Christophe. Izpeljal si kot profi. Kar težko verjamem, da je bilo prvič. Očitno si naravni talent. Takrat sta že hodila naprej, po nekih stranskih, čisto tretjih ulicah. Christophe mu je izročil dva tisoč frankov in nekaj drobiža. Idealna stranka, je rekel. Srečo imaš. Ponovi tole parkrat vsak teden, pa boš čisto udobno živel. Michel je prikimal. Seveda. Že spet. Rekel je, da se ne počuti dobro in da bi šel rad domov. Christophe je razumevajoče pokimal. Jasno, ti kar pojdi, je rekel. Se slišiva, ne? Ja, je rekel Michel. Odkolovratil je po ulicah, kot da jih vidi prvič. Ozke in preteče so se stiskale in odpirale pred njim, medtem ko ga je v nosnicah dušil vonj po lilijah, v zadnjem žepu pa kot razbeljeno železo žgal denar, njegov postranski zaslužek, njegov drobni kriminal. Še vedno je lahko zadnjič, je pomislil. Zadnjič. Zadnjič. Zagledal je svoj obraz v šipi. Bilo je devet mesecev pozneje in bil je tukaj.

Rebecca je potlačila ogorek v pepelnik in se naslonila nazaj. Prepletla je prste na trebuhu, za ped razmaknila stopala na tleh in zapičila pogled nekam med police za prtljago. Vlak. Vlak v Evropi. Vsak je bil drugačen. Jasno. V Evropi je bila vsaka stvar čisto drugačna od vseh drugih, včasih tudi od tistih, ki so se zdele povsem enake. Hiše v Evropi, ceste v Evropi. Nebo v Evropi. Vse je bilo drugačno, tako drugačno, da se ji je včasih zazdelo, da so Evropejci te reči iznašli na novo in jih poimenovali z drugim imenom. Imelo jo je, da bi na ulici ustavljala mimoidoče in jih spraševala, oprostite, kako imenujete tisto, čemur se drugače reče miza? Nasmehnila se je v brado in pomislila na posmeh, morda pomilovanje v očeh koga, ki bi utegnil pomisliti, uboga reva, da ti stakne alzenheimerja že pri teh letih. Toliko stvari je bilo, ki jih ljudje niso razumeli, njej pa so se zdele povsem naravne, nedvoumne in prisotne kot zrak, ki je migetal v prostoru. Fi bi utegnila razumeti. Fi bi jo pogledala v oči, z odprto dlanjo bi se lopnila po čelu in rekla, ja, vse mi je jasno. Rebecca jo je včasih pogrešala, sebično pogrešala, takrat, ko je svet okrog nje umolknil in ni prav dobro vedela, kaj bi s sabo, trajalo je nekaj minut, včasih tudi samo sekundo, dokler se ni kaj zgodilo, dokler ni enostavno zajela sape in šla naprej in pozabila na Fi, na to, kako bi govorila, kaj torej, Rebbo, sva glavni ali ja? Sama je šla, sama, sama. Vsakič, ko se je tega zavedla, se ji je odločitev zdela še boljša.

Ja, Fi. Vsaj eno stvar je razumela. Tisto o glavnih popotniških ciljih, o najbolj uhojenih poteh, o osi za tiste brez domišljije, kot jo je imenovala Vsevedna Tina. Rebecca se je namrdnila ob spominu na popoldan, ko so vse tri sedele pri njej ob kavi, Tina je bila že petkrat v Evropi in Rebecca jo je povabila posebej zato, za tistih nekaj praktičnih napotkov, ki jih ne najdeš v nobenem popotnem vodniku. Tina je sedela za mizo kot nobelovka v gosteh pri kakem obskurnem društvu pisateljev in za začetek nezainteresirano vprašala Rebecco, kam misli iti. V London, je rekla Rebecca. Pa potem v Pariz, pa v Amsterdam, pa … V Rim? jo je prekinila Tina. Rebecca je pokimala, ja, zakaj pa ne. Tina je naveličano vzdihnila. Oh, zdi se mi nekako – nekako … nedomiselno, je rekla z glasom, v katerem se je zrcalilo pomilovanje. Ti kraji so vendar iztrošeni, kaj ne veš? Srknila je požirek kave in za hip pomenljivo pomolčala. Rebecca je čez mizo ujela Fijin pogled in njen prst, ki je za Tininim hrbtom skrivoma in neslišno potrkal po čelu. Na skrivaj se ji je nasmehnila. Tina je zamežikala in nadaljevala. Mislim, kaj pa lahko sploh še vidiš po Zahodni Evropi? Razpadanje. Blišč nekdanje slave. Samo to. S prsti je potrkala po mizi. Pojdi raje kam na vzhod, je rekla. Ali pa vsaj na jug. Na primer v Moldavijo. Mogoče v Bolgarijo, čeprav kapitalizem tudi tam že vse spreminja. Tinin obraz si je nadel masko radikalnega, obupanega svetobolja. Vseeno še utegneš najti kaj zanimivega, če seveda pohitiš. Tina je pomenljivo pogledala Rebecco in čakala, verjetno na vprašanje, kje Moldavija sploh je. Rebecca je že mislila odpreti usta in se še pravi čas spogledala s Fijinim izrazom, ki je z druge strani negibno, a divje odkimaval. Rebecca je zadušila smeh in poskusila ignorirati jezo, ki se je napovedovala nekje v ozadju. No, je po krajši večnosti nekoliko razočarano nadaljevala Tina. Tudi sever, seveda vsaj sto kilometrov nad polarnim krogom, je še vedno vreden ogleda. Recimo kakšna manjša laponska vas, ampak nikakor preblizu železnice. Takšne stvari že bistveno pokvarijo tisto … tisto … nekaj. Saj razumeš, ne?

Rebecca je mlačno prikimala. Ampak Pariz, je vzdihnila Tina. In Amsterdam! Njen glas je patetično naraščal in Rebecca je nehote pomislila, da se bo verjetno izgubil onkraj meje slišnega, še preden bo prišla do konca kratkega, a zanjo tako zelo ponižujočega seznama. Namesto tega je Tina zajela sapo in dodala novega v vrsti pomenljivih premolkov. Zahodna Evropa, je izgovorila potem, kot da gre za brezupen primer zakrknjenega kriminalca. Zahodna Evropa. Kje je tukaj duh? Kje je tukaj mit?

Takrat je Fi dvignila roko.

Samo eno vprašanje bi imela, je rekla. Slišala sem, da Belgijci na pomfri dajejo majonezo. Je to res?

Tina jo je pomilovalno pogledala.

Kakšno zvezo pa ima zdaj to? je vprašala.

Fi je zajela sapo.

Totalno, je rekla z maksimalno, prisiljeno umirjenostjo. Največjo. Pravzaprav je to edini in osnovni razlog, da si sploh tukaj, ne?

Tina se je zdrznila za mikroskopski, komaj opazen trenutek. Potem je njen pogled ponovno poprijel isti odtenek kot prej.

Prekleto, Fiona, je rekla. Tukaj pa že nisem zaradi nekakšne majoneze, ali pač?

Ja, pa si! je dokončno izbruhnila Fi. Točno zato! Rebecca te ni povabila, da bi ji pridigala o nekakšni Koromandiji in prekletih Eskimih! Zanima jo, koliko parov nogavic mora vzeti. Zanima jo, če v Evropi uporabljajo kakšne čudne začimbe, če kradejo in če znajo angleško. Če se dobi Vegemite. Kje imajo dobro pivo in kje so najboljši tipi. Takšne stvari jo zanimajo. In šla bo točno tja, kamor bo sama hotela. Kar je dobro, saj se bo s tem izognila takšnim snobom, kot si ti!

Tina je malce zahlastala za zrakom. Potem je demonstrativno vstala.

Okej, je rekla. Okej. Če sta brez domišljije, je to pač vajina stvar. Hotela sem vama samo pomagati.

Fi se je nasmehnila njenemu hrbtu, ki je že iskal najhitrejšo pot iz sobe.

Že v redu, Tina, je zaklicala za njo. Pa lepo mi pozdravi vsa primitivna plemena v Zimbabveju!

Tina je v odgovor zaloputnila z vrati. Rebecca in Fi sta se spogledali in naenkrat eksplodirali v glasen, rušilen smeh. Mater, kakšna krava, je izdavila Fi, ko je za silo prišla do sape. Da ti gre takole solit pamet, ko pa dobro ve, kako je bilo, ko je bila sama prvič tam. Po mojem se sramuje tega, da je lezla na vse možne eifflove stolpe in turistične avtobuse in takšne reči, ne res? Rebecca je pokimala in se zvila v novem napadu smeha, čeprav je začutila konček rutinske krivde kot vsakič, ko je koga užalila. Takšne stvari so ostajale, drobne, a neprijetne kot trske, ki se boleče zarinejo pod povrhnjico. Ampak zmaga le nekaj stane, ne? Brez panike, Rebbo, je na koncu rekla Fi, vse bo v redu, vdrla boš v Evropo in zmagala in čez kakšen dan se ti bo tako ali tako zdelo, da sploh nikoli ni bilo nobene negotovosti. Rebecca je trdno, prepričano prikimala. Fi je navsezadnje le razumela, na njeni strani je bila, skupaj bi lahko premagali vse zlonamerne prikazni in Tine tega sveta, in ta občutek se je potem zasidral vanjo kot edina omembe vredna popotnica in držal jo je pokonci, ko se je izmučena od dvajseturnega poleta in časovne razlike opotekla iz letala na londonska tla in potem prespala pol dneva, in dvignil jo je na noge, kadar se ji kakšnega jutra po prekratki noči ni dalo vstati, in gnal jo je naprej, ko je v Parizu na robu obupa iskala prosto posteljo in je bila že skoraj na tem, da vse skupaj pozabi in gre kam drugam. Upam si. Upam si. Upam. Pogledala je svoja stopala, ki so utrujena in ravna počivala na podu iz umetne mase. Bila so prav takšna kot prej v Parizu, kot v Londonu, kot v Avstraliji. Kot da ne bi nikoli nikamor odšla. Kot da se ne bi čisto nič spremenilo. Strmela je tja, sekundo, dve, do trenutka, ko bi lahko minila minuta ali pa pol noči. Potem je v trebuhu začutila izdajalsko, preteče ščegetanje. Ugriznila se je v ustnico in ga poskusila zatreti. Valovi so se za hip umaknili, potem pa pritisnili z vso silo. Ni se mogla več upirati. Spustila je roke, da so ji zabingljale ob mečih, in planila v krčevit, eksploziven, skoraj nespodoben smeh.

Michel je silovito dvignil glavo in prazno zamežikal v prostor. Potem je premaknil pogled naprej, na telo, ki je pol sedelo in pol viselo nasproti njega in se treslo v polglasnih, naraščajočih krčih. Joka, je najprej pomislil. Tuli. Obsedeno. Histerični napad ima. Prekleto. Kot da ni že tako ali tako vse izgubljeno. Nekaj hipov je topo pogledoval tja. Potem je soseda dvignila pogled in med napadom neobvladljivih krčev narahlo zmajala z glavo, kot bi mu brala misli. Takrat je Michel opazil, da se pravzaprav smeje. Še enkrat je zamežikal, tokrat na dolgo in počasi, in olajšano izdihnil. Smeh je bil nekaj drugega. Smeh je stvari navadno razpletel. Na srečo. Gledal je njene dolge zavozlane lase. Nora je, je pomislil. Tako ali tako je nora. Ampak še vedno je bolje, če je vsaj pozitivno nora, ne? Njen smeh je odskakoval od tal in zdelo se je, da bo zdaj zdaj okužil ves prostor, vključno z njim. Zadržal se je.

»Hej,« je rekel. »Kaj je s tabo?«

Punca je iztegnila roko in na kratko zamahnila z dlanjo, medtem ko jo je še naprej zvijal smeh. Michel jo je nepremično opazoval. Punca se je z dlanmi zgrabila za trebuh, zahlastala za zrakom in se počasi umirjala.

»Oprosti,« je zasopla z vsem glasom, ki ga je premogla. »Prekleto. Oprosti.«

Michel je odmahnil z roko. Nasmehnil se je.

»Mislim –« je začela punca. Prislonila si je dlan na usta in se še enkrat zahihitala, tenko in poskakujoče. Na obraz se ji je vračala umirjena bledica. Michel je opazil, da ima nos posejan s pegami. Delovale so otroško in prikupno. Punca je globoko izdihnila, padla nazaj in se potopila v sedež.

»Oh,« je rekla z glasom, ki je deloval, kot da bi se pravkar osvobodil nečesa težkega, zares težkega. »Oh, mater. Ne vem, kaj mi je. Kar pride, veš, in potem si ne morem pomagati. Najbrž se mi meša. Stoprocentno se mi meša.«

»Daj no,« je diplomatsko zategnil Michel, kot da ne bi še pred trenutki pomislil na isto. Čeprav je bilo zdaj, na drugi pogled, zares nekako drugače. O tem, kaj bi to bilo, se mu ni ljubilo razmišljati. »Gotovo ne more škoditi, če se kdaj pa kdaj narežiš do nezavesti. Po mojem prej koristi.«

Punca je goreče odkimala.

»Kje pa,« je rekla. »Sploh ne.« Segla je po steklenici vode in si zmočila ustnice. Pomolila je steklenico proti njemu. Odkimal je. »Oziroma,« je nadaljevala, »v osnovi najbrž res koristi. Ampak kaj, ko se mi vedno dogaja v neprimernih trenutkih. Enkrat sem recimo sedela na predavanju nekega blazno uglednega tipa, ki je prišel naravnost iz Oxforda ali Harvarda ali od kod že, predavalnica je bila nabito polna in tišina kot v grobu, jaz pa sem kar naenkrat –« Stresla se je in pogledala v tla. »Uf. Bolje, da se sploh ne poskusim spomniti.« Premaknila je pogled nazaj navzgor in na slepo zatipala za cigaretami. »In to sploh ni bilo edinkrat,« je nadaljevala, ko je izvlekla vžigalice in ignorirala Michelovo roko, ki se je že drugič nezavedno stegnila k vžigalniku. »Kar naprej se mi dogaja. Ob vseh najbolj nemogočih priložnostih. Na sestankih. Na pogrebih. Na … vlakih.« Zahihitala se je, tokrat drugače, mimogrede. Normalno.

»Kar se tiče vlakov,« je rekel Michel, »dvomim, da bi ti kdo zameril.«

»Kaj pa veš,« je skomignila punca. »Na vlakih najdeš vse mogoče. Ne?«

Pogledala je vanj. Njene oči so bile kot rentgenski žarki. Michel je nehote pomislil, da bo izrekla. Zdaj bo, je s tujim, asfaltnim glasom izdavilo nekaj v njem. Zdaj bo. Ni se zganil. Namesto prejšnje panike je prišla nema, vdana sprijaznjenost in mu z mrzlimi prsti prikovala roke na kolena. Čakal je.

Punca je iztegnila roko.

»Jaz sem Rebecca,« je rekla.

»M…« je začel Michel, a zatrl glas še tostran meje slišnosti. Prijel je njeno roko. Bila je topla in suha.

»Christophe,« je rekel.

»Me veseli, Christophe.«

»Enako.« Pogoltnil je in dodal: »Rebecca.« Prisluhnil je zvenu imena, ko se mu je gibko prelilo po jeziku. Dobro ime je imela. Čvrsto in močno. Odločno. Za hip si je zaželel, da bi ji to lahko povedal.

»Lepo ime imaš,« je rekel potem.

Punca se je zasmejala.

»Hvala. Tudi tvoje je kul. Sliši se tako – tako dostojanstveno. Ne?«

Michel je skomignil.

»Meni se zdi nedomiselno,« je rekel. »Tako pogosto je. Samo v Belgiji nas je po mojem milijon. Potem pa še Francozi. Uf. Živ dolgčas.«

»Tudi jaz nisem ravno edina Rebecca,« je rekla punca. »Pa bo že.«

Michel se je zalotil, kako jo opazuje, njeno bledikavo kožo, pegast nos, privzdignjene obrvi. Vprašal se je, če bi se kje v Bruslju na cesti ozrl za njo. Ni bil popolnoma prepričan. Tukaj pa je bilo drugače. Jasno. Sedel je na osvetljeni jasi, sredi goščave evropske noči. Bil je izpostavljen njeni prisotnosti. Imel je … načrt.

»Si Židinja?« je vprašal.

»Ja,« je rekla punca. Rebecca. Rebecca. »Malo. Po babici.«

»A,« je pokimal Michel. »Je bila od tukaj? Mislim, iz Evrope?«

»Aha. Iz Hamburga.«

»Uf,« je ušlo Michelu.

Rebecca je pokimala.

»Ja,« je rekla. »Točno to je, kar misliš. Tretji rajh. Holokavst. Zažgali so jim hišo in vse pobili. Razen nje, njej je uspelo pobegniti.«

Premolknila je. Michel je na kratko pokimal, češ, nadaljuj.

»Imeli so nekaj družinskih draguljev,« je rekla Rebecca. »Te ji je uspelo nekako rešiti. Ni povedala, kako. Najbrž je pozabila. Bolj ali manj je vse pozabila. Bežala je. V Avstralijo. To je bilo takrat najdlje. Ljudje so navadno bežali bliže, ona pa …« Pogoltnila je slino in se sklonila k pepelniku, da bi ugasnila dogorelo cigareto. »No, enostavno je hotela kolikor mogoče daleč. Če bi se dalo na Mars, bi šla pač na Mars. Ne?«

Vzravnala se je. Poskusila se je zasmejati. Michel je upal, da se ne bo.

»No, in potem v Avstraliji –« Rebecca si je položila dlani na kolena in se zastrmela pod strop. Michel je opazil, da je že nekajkrat ponovila takšno zaporedje gibov. Včasih je bilo zabavno vedeti stvari, ki jih sami ljudje niso zaznavali. »V Avstraliji,« je ponovila Rebecca, ne da bi snela pogled z višine, »prva stvar, ki se ji je tam zgodila, je bila ta, da so ji dragulje ukradli.«

Michel se je zastrmel vanjo. Ni ga pogledala. Obrnil je oči v tla. Ne more, si je panično dopovedoval v sebi. Ne more. Ne more. Stisnil je stopala tesno skupaj, tvegal pogled navzgor in kljub temu, da je še vedno nepremično zrla v isto točko, paralizirano pokimal.

Rebecca je pogledala k njemu.

»Oprosti,« je rekla. »Oprosti, ker težim s tem.«

Michel je odmahnil z roko.

»Kje pa,« je rekel. »Kar govori. Zanimivo je.«

Rebecca je skomignila. »Saj ni več kaj dodati. Našla si je delo na farmi, srečala mojega dedka – in ostalo je, kot pravijo, zgodovina.«

Vzela je steklenico v dlani in z nohti obeh palcev podrsala po plastiki.

»Zgodovina,« je kot odmev zategnil Michel.

Rebecca je pokimala. »Ja, zgodovina. Toliko je imate, tukaj pri vas.«

Michel je skomignil. »Nič ne bi imel proti, če bi je nekaj zamenjali za prihodnost.«

Rebecca se je zahihitala.

»Pustiva to,« je rekla. »Pustiva to.«

Michel je nagonsko odprl usta v strahu pred tem, da bi pogovor zastal. Želel si je nekaj reči, nekaj povedati. Govoriti z njo je postalo nekaj privajeno dobrega, prijetnega, nepogrešljivega. Za hip je pomislil, da bi ji sledil, da bi sedel z njo na kakšnem mirnem, od sonca obsijanem trgu, počasi srkal pivo in govoril, govoril. Govoril.

»Greš v Amsterdam?« je rekel.

Pokimala je. »Ja.«

»Pametno,« je rekel Michel.

»Zakaj?«

»V redu mesto je.« Vzel je škatlico cigaret in pogledal vanjo. »Živo. Jasno, preveč turistov, ampak še vedno veliko lepih koncev.«

»Ja? Kakšnih?«

Michel je skomignil in si potisnil cigareto med ustnice. »Kaj pa vem. Nobenega ne poznam na pamet. Najbolje je, če samo hodiš naokrog in se ustaviš, kjer ti je pač všeč. Kakšen most, kakšna cerkev. Kakšen park ali barček. Odvisno, kaj te zanima.«

»Vse živo,« je rekla Rebecca. »Ljudje. Ritem. Zrak, če hočeš.«

Michel jo je občudujoče premeril. Ritem. Rekla je ritem. Zrak, je rekla. Očitno je znala z besedami, preprostimi, a natančnimi, takšnimi, ki jih ni v podobnem kontekstu izrekel še nihče. Vprašal se je, če se tega sploh zaveda. Vprašal se je, če bi se dalo koga podobnega srečati kje bliže doma. Vprašal se je. Koliko še manjka do norosti. Koliko.

Rebecca je vstala.

»Čuvaj mi sedež,« je rekla. »Lulat grem.«

Michel se je zasmejal. »Dobro se izražaš.«

»Kaj pa naj,« je skomignila Rebecca. »Ne bom govorila, da si grem napudrat nos. Ali pa, saj veš, kam. Tako ali tako bi vedel, kam grem. Je pa že bolje, da povem naravnost, ne?«

»Absolutno,« je pritrdil Michel.

Rebecca je vstala in odrinila vrata. Potisnila je glavo na hodnik, nato pa obstala, kot bi jo v hrbet naenkrat zadel neviden ostrostrelec. Nekaj trenutkov je visela med vrati, nepremična, otrpla, zamrznjena v času. Potem se je sunkovito nagnila noter, na široko pogledala v Michela in si pritisnila dlan na usta, iz katerih je silil smeh. Pomignila mu je, naj stopi bliže, in z divjim gestikuliranjem ukazovala diskretnost.

Michel je vstal in neslišno planil k vratom. Z enim očesom je poškilil po hodniku. Ničesar ni bilo. Na koncu so se tleskoma zaloputnila vrata stranišča. Vprašujoče se je ozrl v Rebecco.

»Ženska,« je šepnila Rebecca. »Neka ženska je bila.«

Ustni kotički so ji nezadržno lezli proti ušesom.

»Ja, in?« je polglasno vprašal Michel.

Rebecca ga je premerila. Njene oči so bile velike in nasmehljane.

»Slečena je bila,« je pojasnila. »Pravzaprav ne čisto. Do modrca.«

»Aja,« je rekel Michel. »In kaj je takšna počela na hodniku?«

Rebecca je skomignila. »Tekla. Bežala. Na vece.«

Michel se je na dolgo zazrl vanjo.

»Zakaj pa bi naredila kaj takega?«

»Kaj pa vem,« je odvrnila Rebecca. »Morda ji je bilo vroče.«

Zahihitala se je, pritajeno, komaj slišno.

»Ne reži se,« je trezno rekel Michel. »Kaj pa, če jo je hotel kdo napasti?«

Rebecca se je zresnila. »Pa res,« je zategnila. »Pa res.« Pogledala je v tla. Nekaj hipov je molčala. Tudi Michel je ostal tiho. Mimo okna je zdivjala tanka, ravna vrsta oranžnih luči. Rebecca je dvignila pogled.

»Mater, sem neumna,« je rekla. »Kako sploh lahko tako omejeno razmišljam. Morala bi pomisliti na kaj takega. A zdaj vidiš, kaj sem mislila povedati s tistim o režanju? Sem imela prav, ne? Šit.«

»No ja,« je spravljivo rekel Michel. »Morda pa vseeno pretiravam. Če prav pomisliš, bi ona –«, z glavo je pomignil proti vratom. »No, če bi jo kdo mislil napasti, bi najbrž vpila na pomoč, ne?«

Rebecca je za hip pomislila in nato hlastno prikimala.

»Prav imaš,« je rekla. Spet se je malo zamislila. »Veš kaj,« je rekla potem. »Počakala bom, da pride nazaj, in če se mi bo zdelo, da je kaj narobe, bom pač nekaj ukrenila. Tako se mi zdi še najbolje.«

»Ja,« je pokimal Michel. »Kaj pa sploh lahko še storiš.«

Sedel je. Rebecca je priprla vrata in se pritajila na sedež nasproti njega, tako da je z enim očesom škilila na hodnik. Na slepo je pobrskala za cigareto in jo podržala med prsti. Michel je kliknil z vžigalnikom. Rebecca je pritaknila konico cigarete k plamenu, ne da bi snela pogled z vrat. Molčala sta. Tudi zunaj je vladala tišina. Michel je gledal v rob Rebeccinega sedeža in poskusil misliti na nič. Moral je misliti na nič. Noč je bila še dolga, skoraj cela je bila pred njim, odprta in tesnobna. Preveč časa je imel. Zarinil je konice prstov v dlani in se trudil okleniti dogajanja s celim bitjem. Dogaja se. Dogaja. Ni bilo prav veliko, nekaj pa le.

Čez dolge, razvlečene sekunde se je od zunaj razlegel značilen klik odpirajočih se vrat. Rebecca je sunkovito pomolila nos na hodnik. Michel se je zagledal v linijo njenega hrbta, ki se je pod modro tkanino ukrivil naprej. Na nekaj mestih so izstopala vretenca. Očitno je bila še bolj suha, kot je bilo sprva videti. Rebecca je padla nazaj na sedež.

»Nazaj je šla,« je pritajeno sporočila. »V kupe. Videti je bila okej. Po mojem se ne dogaja nič groznega.«

»Dobro,« je prikimal Michel. Vzdihnil je in si s poudarjeno kretnjo obrisal namišljeni pot s čela. Rebecca se je zasmejala.

»Je res, da Belgijci na pomfri dajete majonezo?« je vprašala.

»Ja,« je pokimal Michel. Začudeno jo je pogledal. »Zakaj?«

»Kar tako sem se spomnila,« je odmahnila Rebecca. »Pozabi.«

»Ja, saj vem, da se tujcem to zdi čudno,« je rekel Michel. Nasmehnil se je. »Posebej Američani ne morejo razumeti. Kaj pa vem, zakaj.«

»Moja prijateljica je to nekje slišala,« je rekla Rebecca. »In tudi njej se je zdelo blazno čudno. Rekla je, da moram preveriti, ko bom tukaj.«

»Okej,« je rekel Michel. »Me veseli, da sem te naučil nekaj novega.«

Rebecca se je stegnila k pepelniku in otresla cigareto. Michel je za hipec začutil njen vonj. Dišala je rahlo in sladko, po breskvi ali nečem podobnem. Nekje na dnu je preseval odtenek svežega potu. Pristajal ji je.

Rebecca se je razlezla po sedežu. Vzdihnila je.

»Utrujena sem,« je rekla. Njena roka s cigareto je spolzela navzdol. »Toliko sem prehodila s tem nahrbtnikom. Pa še tisto sonce. Čisto te izmuči.«

Michel je prikimal. »Ja, prav imaš. Nič ni hujšega, kot če se moraš ure in ure preganjati po soncu.«

Rebecca se je živo nasmehnila.

»Se že veselim spanca,« je rekla. »Pravzaprav je grozno, če ne moreš spati na nočnem vlaku. Zijaš v prazno in šteješ minute, kilometre, karkoli že. Vsakič, ko ne morem spati, se mi zdi pot najdaljša doslej.«

Michel je počasi in prazno pokimal.

»Najdaljša,« je rekel. »Ja.«

Rebecca je upognila hrbet navzven in se udobneje namestila.

»Nič se mi ne ljubi,« je rekla. »Nič. Niti lulat. Niti otrest pepela. Uf.«

»Ti pomagam?« je predlagal Michel.

»Daj no,« je rekla Rebecca. »Daj no. Bom pa že zmogla. Samo malo volje, pa bo.«

Dvignila se je, potlačila cigareto v pepelnik in zaloputnila s pokrovčkom, da je kovinsko odzvenelo.

»Imaš uro?« je vprašala.

Michel je pogledal na zapestje.

»Pol enih,« je rekel.

»Vau,« je vzkliknila Rebecca. »Skrajni čas.«

Pretegnila se je, segla na polico, razvezala nahrbtnik in izvlekla vzorčasto toaletno torbico. Potem je od nekod potegnila pomečkano oranžno brisačo. Vrgla si jo je čez ramo, pobrala do četrtine polno steklenico s tal in jo stisnila k prsim. Zazehala je.

»Blazno sovražim umivanje zob,« je rekla. »Ampak kaj čmo.«

»Veliko užitka,« se je nasmehnil Michel.

Rebecca je pokimala. Stopila je iz kupeja. Njeni koraki so se zložno in ritmično odvlekli po hodniku. Michel je gledal v vrata, ki so za njo ostala napol odprta. Bil je sam. Kar naenkrat je bil totalno, grozljivo sam.

Pravzaprav ni Christophea nikoli vprašal, kam pri vsem skupaj spadajo vlaki. Lahko, da je šlo za mednarodno razsežnost – mase je treba opomniti že vnaprej, preden sploh pridejo blizu, bi mirno lahko rekel Christophe. Lahko, in to je bilo bolj verjetno, je šlo enostavno za postranski zaslužek. Krpanje proračuna. Michel se je skorajda zabaval ob izmišljanju izrazov, ki bi se jih dalo položiti Christopheu na jezik. Anarhija je privilegij inteligentnih. Čredništvo bi bilo treba obdavčiti. Revolucija se ni še niti prav začela. Sčasoma ga je lahko predvidel, dobil vpogled v tok, ki so ga ubirale njegove misli. Ampak to je bilo postransko. Spremljal je Christophea, bil je ob njem kot detajl, pobiral je postranski zaslužek in se včasih počutil pogumnega. Zelo včasih. Skoraj nikoli. Jasno mu je bilo, da ni pogumen, da si ne upa, da se boji. Če bi na laktu začutil roko, težko roko policaja – čeprav se mu še nikoli ni zgodilo kaj podobnega, je zatrdno vedel, da je težka, težka in lepljiva kot soparen poletni dan – če bi zavpili za njim, ga na kakršenkoli način odkrili, bi obstal, ne bi poskušal niti pobegniti niti se izvleči iz vsega skupaj, niti premaknil se ne bi, šel bi z njimi in rekel, ja, kriv sem, storil sem, vse je res. Nikoli ga niso dobili. Vsakič je bilo zadnjič. Tudi kadar je bilo prvič. Pojdi z mano v Pariz, je rekel Christophe nekega aprilskega popoldneva. Michel ga je pogledal izpod tropa zateklih, pozabljenih misli, ki so se mu megličasto prekladale za čelom. Sedela sta na neki terasi blizu kanala, sijalo je prvo pravo sonce in ljudje so hodili okrog s pogledi, uprtimi v nebo, z nasmehljanimi očmi in s plašči, na široko razprtimi plašči. Do takrat je že razvil občutek za take stvari, razprtost, odpetost, povešenost, širino. Trznil je vsakič, ko je opazil koga, ki je premalo pazil na svoje stvari. Pazite, lahko vas okradem, bi najraje govoril ženskam, ki so puščale torbice obešene na rob stola, medtem ko so za mizicami ob kavi klepetale ali brale časopise. Moškim, ki so nosili denarnice v zadnjem hlačnem žepu, tako da je zgornji rob kukal ven. Vsem, ki so se v tramvajih držali za drog in puščali žepe, široke, razprte žepe, nenadzorovane. Norci. Pazite vendar. Samo roko iztegnem, jebemti. Sonce je prelamljalo svet skozi šipo optimizma in tudi Christopheov obraz se je nalezel neke tihe, prasketajoče energije. Michel? Greš z mano v Pariz? Michel ga je široko, prazno pogledal. V Pariz? je rekel. Kaj pa naj počnem v Parizu? Christophe se je spodbudno, živo nasmehnil. Ne, saj te ne mislim peljati na kakšen romantični vikend, je rekel. Ali pa na – no, izlet. Vlak. To mislim. Greš z mano do Pariza in nazaj? Michel je pogledal predse in s prstom narisal krivuljo po mizici. Vedel je, kaj misli Christophe. Vlak. Nočni vlak. Nabit z ljudmi, prtljago, s torbicami in žepi in denarnicami. Speči ljudje. Ljudje, misleči na nič. In onadva. Budna, z mislimi, naostrenimi kot britev. Hitra. Pripravljena. Pogledal je navzgor. Christopheov pogled je bil trden in prepričljiv. Greš, Michel. Saj greš, ne? Michel je tiho, utrujeno vzdihnil. Niti prikimati mu ni bilo treba.

Šla sta kak teden pozneje. April se je prevešal v maj in pomlad je bila vroča skoraj kot poletje. Michel se je živo spomnil, kako vroče mu je bilo v srajci, odpenjal si je ovratnik in zavihal rokave do komolcev in čutil, kako se mu pot nabira na čelu. Na poti v Pariz je bil vlak nekako do polovice poln. Med potniki je bilo precej poslovnežev s kovčki in kravatami. Nekaj je bilo mladih, v kavbojkah, majicah in z napetimi, po šivih pokajočimi nahrbtniki. Že prihajajo, je pokimal Christophe, ko sta sedela v kupeju drugega razreda in se je kateri od njih prerinil mimo šipe. Po kapljicah se nabirajo. Mesec, dva in jih bo kot Rusov. Christophe je komaj slišno vzdihnil. Michelu se je za hip zazdelo, da je njegov vzdih zazvenel malce zavistno. Ampak že naslednji trenutek je bil prepričan, da ni tako. Christophe že ni zavidal. Christophe se je proti takim zadevam vendar boril. Ali vsaj nekaj podobnega. Christophe se je odkašljal. V to smer jih ni veliko, je rekel. Ampak počakaj, da prideva v Pariz. Na poti nazaj se jih bo trlo. Zaradi Amsterdama. Nahrbtnik pri nahrbtniku, dobesedno. Christophe je izvlekel cigareto iz zavojčka in jo posvaljkal med prsti. To je bila njegova najbolj prepoznavna lastnost. Prsti. Ki nikoli ne mirujejo. Zdelo se je, da Christophe z njimi poganja neviden generator, brez katerega ne bi mogel živeti. Govoriti. Si upati. Migetati s prsti. Nočni vlaki, je rekel Christophe. Vedno so nabasani do vrha. Na katerikoli dan v letu. Toliko ljudi, ki si domišljajo, da ne izgubljajo časa. Da se, medtem ko spijo, tudi premikajo. Christophe je kliknil z vžigalnikom in pritaknil plamenček k cigareti. Premikajo, je rekel potem. Premikajo se že. Ampak dvomim, da se kateri od njih tudi kam premakne. Pritajeno se je zasmejal in pogledal Michelu v obraz. Michel je zavihal ustne kotičke navzgor. Ne spontano, bolj pritrjujoče. Kooperativno. Christophe se je zresnil. V glavnem, je rekel. Nočni vlak Pariz–Amsterdam. Hitra, udobna, izredno varna linija. Christophe se je še enkrat zasmejal, tokrat glasno, kratko, eksplozivno. Michel ga je razumel. Če bi se Christophe lahko zasmejal le enkrat, bi se zdaj. Točka: varnost. Oklepaj, smeh. Poskusil si je predstavljati, da se zdi smešno tudi njemu. Ni mogel. Občutek je imel, da ta trenutek na celem svetu ni niti ene smešne stvari. Pariz, je rekel Christophe. Navadno prva točka vseh začetnikov. Tako rekoč vsi, ki so prvič v Evropi, se morajo nujno stlačiti v Pariz. Mesto, za katerega pač moraš reči, da si bil tam. Že zato, ker so bili tam vsi sosedje, znanci, vsi ljudje iz tvojega letnika. Christophe je premolknil in se ozrl skozi okno, kjer je pod žarki poznega sonca valovala zglajena, dolgočasna pokrajina. Michel si je nenadoma zaželel, da bi bil doma iz kakšne druge, zanimivejše dežele. Od kod, kjer je nebo vsaj tu in tam zares modro, kjer morje diši po močni soli in kjer se na oblake naslanjajo gore. Belgija je bila vmes. V vsakem pogledu je bila preveč vmes. Tako vmes, da si je nisi mogel zares zapomniti. Christophe je potegnil iz cigarete in puhnil dim pod strop. Vsi začnejo v Londonu, je nadaljeval. Mislim, vsi, ki niso iz Evrope. Američani, Japonci in tako. In od tam grejo seveda naravnost v Pariz. Potem se že malo razcepijo, eni se spravijo kam na jug, v Rim, v Španijo, kamorkoli, kakšen gre tudi v Švico ali kam v Nemčijo, ampak večina – večina jih vedno rine v Amsterdam. Še eno mesto, kjer so bili vsi. Še en plac, ki je menda tudi kul. Michel je pokimal. S takimi stvarmi se je dalo strinjati. Pariz, je rekel Christophe. Praktično začetek. V Parizu ni nihče previden, nihče še ni izkušen do te mere. Ljudje ne pazijo. Ljudje mislijo, da se to dogaja drugim, težave in kraje in take stvari. Mislijo, da je varno, če imajo denarnice kje v torbi na polici. To je tako kul pri Parizu. A ni Pariz naravnost fantastičen, Michel? Christophe se je smejal. Že spet se je smejal. Michel je pomislil, kako bi bilo, če bi bila skupaj vsak dan. Ta smeh, kar naprej ta smeh. V blaznost bi ga spravljal. Zaradi njega bi najbrž začel početi čudne reči, mašil bi si ušesa in poskušal misliti na kaj drugega, panično bi iskal izhod iz nasilnih, zadušljivih zvokov in nazadnje – nazadnje bi lahko … Stresel je z glavo. Ni mu bilo treba biti z njim. Nikakor. Nikoli. Bil je prekleto, nesmiselno svoboden.

Do Pariza nista več veliko govorila in tudi na postaji sta bila v glavnem tiho. Ura nad peroni je z ravnim, dolgočasnim minutnim kazalcem prebirala zareze. Michel je gledal, kako se na ploščadi počasi nabirajo potniki. Prihajali so v valovih, v skupinah, najbrž tako, kot je pač vozila podzemeljska železnica. Večina jih je bila otovorjena z velikimi, natrpanimi nahrbtniki. Christophe je imel prav. Zares je bilo videti, kot da grejo prav vsi, ki potujejo po Evropi, vsaj enkrat na ta vlak. Michel je vsake toliko pogledal h Christopheu, kot da čaka na navodila. Christophe pa je bil čisto miren, nonšalantno je pogledoval po postaji in z žličko potrkaval ob rob kavne skodelice. Tu in tam je navrgel kaj o vremenu, o zraku, ki je bil tokrat še posebej slab, o kakem mimoidočem, ki je zaradi te ali one stvari izstopal. Michel je pomislil, da se pravzaprav nikoli nista zares pogovarjala. Christophe o njem ni vedel ničesar, niti enega Michelovega mnenja ni poznal niti enega problema, komaj kakšno značajsko lastnost. Christophe je govoril in Michel je prikimaval. Tako je to šlo.

Vkrcala sta se takoj, ko je vlak pripeljal. Christophe je pocukal Michela za rokav in odšla sta na peron, ko je vlak šele zaviral. Prva sta skočila po stopnicah skozi vrata in se zapodila v kupe nekje na sredini vagona. Najmanj možnosti, da kdo pride, je pojasnil Christophe. Če je polno, prisedejo v kupeje ob robu. Ziheraši v prvega, drugega, morda tretjega. Optimisti nekam v zadnjega ali predzadnjega. Na sredini še obstaja upanje, da je naprej kaj prosto, zato se nihče ne ustavlja. Preprosto, ne? Ja, je rekel Michel. Res je bilo preprosto. Logično. In resnično, saj je vlak odpeljal, ne da bi kdo prisedel k njima ali pa vsaj pogledal noter in vprašal, če je prosto. Načrt je deloval, zdel se je nezgrešljiv, in čisto nič ni moglo iti narobe.

Tudi v vlaku sta predvsem molčala. Michel ni ne prej ne pozneje toliko premolčal ob nekom drugem. Tišina, ki je bila prej na postaji enolična in zdolgočasena, je zdaj prerasla v živčno in napeto. Michelu se je zdelo, da se Christophe boji. Ko je sedel ob oknu in strmel ven v temo, je v šipi tu in tam ujel njegov izraz. Bil je ozek in tog. Michel ni še nikoli videl, da bi se Christophe bal. On sam je bil tisti, ki je v njuni navezi predstavljal bojazen, živčnost, negotovost. Christophe je bil samozavesten. Christophe je spreminjal svet. Imel je izkušnje, občutek, načrt. Ni se smel bati. Strah je pomenil predajo. Pomenil je neuspeh. Michel je umaknil pogled iz šipe in se zagledal Christopheu v obraz. Christophe je bil od blizu videti brezbrižen. Michel se je naslonil nazaj in si olajšano, neslišno oddahnil.

Christophe je spregovoril šele po kakih treh urah, po tistem, ko so v vlaku drug za drugim potihnili šumi, ko so vrata na hodniku nehala tleskati in so se koraki in glasovi umaknili v kupeje. Do veceja grem, je rekel. Preverit situacijo. Kje spijo, koliko jih spi in tako. Počakaj me tukaj. Michel je vneto pokimal kot majhen otrok, ki se želi spet prikupiti mami, potem ko je bil kaznovan. Ni pomislil, da pravzaprav nima kam pobegniti, da je njegov svet zamejen s stranicami kupeja, da je čakanje edina izbira. Pravzaprav se ni počutil slabo. Nobene tesnobe ni bilo, nobenega gomazenja na dnu trebuha, nič tresenja v rokah. Ura je bila približno pol dveh, v Bruslju bodo ob pol štirih in čas, ki je še preostal do takrat, je bil last nekoga drugega. Na Christopheovo vrnitev ni čakal nestrpno, prej z brezbrižnim, topo prijetnim občutkom, da ima nekaj minut samo zase. Nekaj minut odmora preden se vrne na delo. Pomislil je na Marianne. Zadnje čase jima je šlo v redu, spontano sta iskala drug drugega in vedno znova prihajala skupaj, in zabijanje časa ob kavi je postalo že skoraj tako dobro kot seks, ki ju je v osnovi povezoval. Enkrat bo šel z njo v Pariz, je sklenil. Marianne je imela rada take reči. Lahko bi oponašala odsekani pariški naglas ali pa se delala, da sta Američana. Marianne bi se to gotovo zdelo romantično. Naredil bo to. Potem, ko se vrne. Po tem, ko plača stanarino. Potem. Po tem.

Christophe je prišel čez nekaj praznih, nedefiniranih trenutkov. Smehljal se je. Njegove obrazne poteze so hlastno, svetlo sekale v prostor. Super, je rekel, ko je sedel Michelu nasproti in iz žepa potegnil cigareto. Skoraj povsod že spijo. Vroč, utrudljiv dan je bil. Kako krasno. Prižgal si je cigareto, ne da bi se nehal smehljati. Še kakšno uro, je nadaljeval. Pa greva. Pripravi se. Okej, je rekel Michel. Spet je bil otrpel in top. Pritisnil je dlani ob rob stegen in se stresel. Noč je bila hladna. Odvihal si je rokave srajce in zapel gumbe na zapestjih. Christophe je gledal skozi okno in potrkaval po sedežu. Njegovi prsti so se dvigali in spuščali, sunkovito so padali na plišasto prevleko in odskakovali od nje, sunkovito in nepretrgano in najbrž hipnotično, kajti Michelu se je zdelo, da je minilo vsega deset minut, preden se je Christophe dvignil s sedeža. Michel je sunkovito pogledal navzgor. Christophe mu je pomignil. Ničesar ni rekel. Stopil je k vratom in jih narahlo, brezzvočno odprl. Michel je vstal in se napol opotekel za njim. Noge. Nekaj je bilo narobe z njegovimi nogami. Zajela ga je panika in na ustih je zadnji hip zadušil krik. Ampak že naslednji korak je šel v redu. In tisti za njim. Minilo je, karkoli je bilo. Michel se je odločil, da bo o tem razmišljal pozneje. Stopal je za Christopheovim hrbtom, zlagoma, nizko, neslišno. Prišla sta do konca vagona in se skozi ozek, tresoč prehod prerinila v drugega. Michel je že hotel odpreti usta, potem pa je razumel. Jasno, najprej so preiskali isti vagon. Če je kdo kaj slišal. Če je kdo kaj pogrešil. Če je petindvajsetodstotna možnost odpovedala. Michel je gledal v Christopheov hrbet, kot bi bil edina stvar na svetu, in kar naenkrat občutil močno, železno gotovost.

Ko sta vstopila v vagon, je bil ta čisto otrpel. Luč je pridušeno svetila in zvokov ni bilo nikjer. Izpod zaprtih vrat kupejev je vel gost, umirjen zrak. Ni bilo dvoma. Vsi so spali. Vsi so bili nekje drugje. Vsi, razen njiju. Prihajala sta kot odposlanca budnosti, kot povezava med enim in drugim svetom. Prihajala sta. K njim sta prihajala. Čedalje bliže so si bili. Michel je trdo stisnil veke in pustil, da so mu po krvi za hip zaplavali mravljinci. Poznal je ta občutek, in čeprav ga ni maral, se mu je v teh mesecih počasi privadil. Moral je pač priti, kot plundra za snegom, kot maček za pijanostjo, kot dež pred soncem. Odprl je oči. Christophe je pritiskal nos na šipo kupeja in opazoval, kako so tam zadaj razporejeni predmeti in ljudje. Krij me, je skorajda vpil njegov hrbet. Krij me. Michel se je na hitro ozrl naokrog. Nikogar ni bilo. Nobenega duhu podobnega bitja, ki bi ga vrglo iz rahlega spanja. Nobenega sprevodnika z ekstra tihim korakom. Sama sta bila. Tudi ob vseh tistih, ki so spali za šipami, sta bila udobno, razkošno sama.

Christophe je počasi, neslišno odrinil vrata pred sabo. Potem se je ozrl k Michelu in na kratko pokimal. Michel je pokimal nazaj. Gledal je Christophea, kako se plazi med negibna telesa, kako s svojo postavo seka njihovo dihanje, kako se mu hrbet premika, sunkovito, a komaj zaznavno, kot bi se hotel spečim prikrasti v sanje. Trije so bili, trije mladi, potegnjeni fantje skoraj nenaravno zdravega videza. Michel je bil skoraj prepričan, da so Američani. Dva sta ležala počez čez sedeže, tretji pa je dremal stisnjen v kot. Dihali so z nizkim, zateglim dihom spečih. Nobeden od njih se ni premaknil. Christophe je nenadoma oživel, bilo je, kot da bi mu zrasel še en par rok in mrzlično je segal na police in po žepih, ki jih je lahko dosegel, odpel je zadrgo na torbici, ki jo je eden od fantov odložil kar na mizico ob oknu, pretipal je stranske žepe nahrbtnikov in v naslednjem trenutku že planil nazaj na hodnik. Michelu se je zdelo, da mu vse skupaj ni moglo vzeti več kot par sekund. Vprašujoče ga je pogledal. Christophe se je blago, zmagoslavno nasmehnil in nalahno zaprl vrata za sabo. Michel je vedel, da mu je uspelo. Prišla sta, videla, vzela. Nihče ni ničesar opazil, niti Michel, in zdelo se je, da niti sam Christophe. Tišina je vztrajala zbrano in hipnotično. Zdelo se je, da je nič ne more pretrgati. Kolesa vlaka so udarjala drugje. Vzmeti so cvilile daleč stran. Ljudje so dihali v drugem času. Michel ni slišal svojih korakov, ko je sledil Christopheu proti naslednjim vratom. Premik, postanek. Premik, postanek. Gledal je ljudi, kako spijo. Čisto vsak je bil drugačen. Gledal je, kako Christophe avtomatično pregleduje prostore, njihove začasne spalnice in dnevne sobe, kako se za hip, dva pritajeno spaja s svetovi drugih, kako jih potem hlastno, ihtavo zapušča. Gledal je. Tam je bil zato, da gleda. Da opreza. Nikogar ni, nikogar. Brez panike. Po kupejih sta se premikala kot dve medli, sanjski prikazni in Michel je začel verjeti, da sta nevidna in breztežna, da bi v pest zagrabil praznino, če bi se ju hotel dotakniti.

Ni se mogel spomniti, kako sta s Christopheom prišla nazaj v svoj kupe. Tudi ta trenutek je vedno prišel, čas nepredušne, čisto amnezične pozabe. Trenutek, ki ga enostavno ni bilo, ki je postajal čedalje bolj črn in nedosegljiv, bolj ko ga je nekje v podzavesti poskušal ujeti. S Christopheom sta sedla na svoji mesti, kot da bi dejansko odšla samo do stranišča in nazaj. Christophe se je pritajeno režal. Spet je bil velik, trden in gost. Bruselj, je rekel. Zdaj zdaj bomo v Bruslju. Pripravi se. Michel je pogledal na uro in se zdrznil. Bilo je skoraj pol štirih. Tisto noč je čas mineval čisto drugače, hlastno se je zaletaval skozi ene trenutke in nato popolnoma obmiroval ob drugih. Hitro ga je bilo konec, na srečo. Michel je vrgel stopala od sebe in začutil dotik olajšanja.

Val adrenalina ga je zajel šele, ko sta s Christopheom že stala na južni postaji. Vlak, ki ju je pred nekaj trenutki izvrgel, je potegnil in Michelu so se nenadoma zašibile noge. Storjeno je, je pomislil. Izvedla sva. Brez posledic. Prebodla ga je armada topih, mehkih bodic silovitega vznemirjenja. Paralizirano je stopal za Christopheom. Bilo je fantastično. Hladna bruseljska noč je bila gosta od elektrike in svetloba poznih zvezd je iz mraka pošiljala tripe, ki vlečejo k smehu. To je bilo edino, kar mu je nazadnje ostalo. Občutek. Prasketanje krvi v žilah. Polna pljuča. Odmik.

Vrata so suho zaškripala. Michel je trznil in premaknil pogled. Skoraj sekundo je potreboval, da je prepoznal bledi, lenobno nasmejani obraz, ki je pokukal s hodnika.

»Vse okej?« je vprašala Rebecca, ko se je z brisačo, steklenico in zobno ščetko zrinila nazaj v kupe.

»Ja,« je pokimal Michel.

»Zdel si se mi čisto prestrašen,« je rekla Rebecca. »Kot bi zagledal duha.«

Michel se je nasmehnil. »Dremal sem. Če me kdo zmoti, zmeraj planem. Nekam čuden sem, vem.«

Rebecca je odmahnila z roko. »Daj no,« je rekla. »V stanju, v kakršnem sem, bi se me marsikdo prestrašil. Grozno sem videti.«

»Videti si čisto v redu,« je rekel Michel. Zares je tako mislil. Težke veke so naredile njen obraz otroški in bledica ji je dajala pečat mehke, vzvišene čistosti. V tem trenutku si je ne bi upal dotakniti. Zdelo se je, kot da bi jo njegova roka obrabila, ranila, da bi se zdrobila in raztresla kot zrnca kremenčevega peska, če bi svojo kožo poskušal približati njeni. Še njegov pogled se je zazdel pregrob, preveč vsiljiv. Obrnil je oči v tla.

»Kako krasen dan je bil,« je s čisto radostjo v glasu vzdihnila Rebecca, ko je stlačila stvari nazaj v nahrbtnik in se razlezla po sedežu. Priprla je oči. »Kako bla-a-zno krasen. Pariz je bil super. Celo popoldne sem pila kapučino na nekem majhnem trgu in vsi, ki so hodili mimo, mislim, čisto vsi, so se mi nasmehnili nazaj. Potem sem se pogovarjala z nekim krasnim Angležem – mislim, kako je ta tip znal pripovedovati!« Čez ramo je pogledala k Michelu. »Oprosti, ker nakladam,« je rekla. »Ampak Evropa je tako enkratna. Čisto vsak dan je boljši od prejšnjega. Nikoli več nočem nazaj v glupo Avstralijo. Res ne.«

Michel se ji je toplo, spontano nasmehnil.

»Glede Evrope bi se lahko v nedogled prepiral s tabo,« je rekel. »Ampak naj ti bo. Ko si ravno prvič.«

Rebecca je votlo, široko zazehala, še preden jo je lahko do konca premagal smeh. »Ej, Christophe,« je rekla potem. »Lepo je bilo čvekati s tabo. Hvala, ker si me spustil sem noter. Brez tebe bi najbrž ždela na kakšnem hodniku in se smilila sama sebi.«

»Ni za kaj,« je rekel Michel. »Saj kupe ni moj. Od vseh je, ne?«

»Vseeno,« je rekla Rebecca. »Vseeno. Varno se počutim tukaj. To je čisto nekaj drugega kot … kot … Ma, nič.«

Vzela je jopico in si jo ogrnila okrog ramen. Potem je vrgla torbico na sedež in naslonila glavo nanjo z dolgim uživaškim vzdihom.

»Lahko noč, Christophe,« je rekla. »Fino te je bilo spoznati. Res fino.«

»Tebe tudi,« je vneto odvrnil Michel.

»Kul. Hvala.« Rebecca je iztegnila noge in zaprla oči. Obrnila se je v steno in polglasno, umirjeno zadihala. Michel je s pogledom zdrsel po njenem hrbtu, krhkem hrbtu z izstopajočimi vretenci, ki se je dvigal in spuščal pod modro majico. Čezenj so se jantarno zlivali njeni lasje. Torbica ji je zevajoče molela izpod glave. Zgoraj na polici so se napenjali žepi nahrbtnika, zapeti z gladko, skorajda neslišno zadrgo. Michel je pogledal na uro in potem še enkrat Rebecco, verjetno zadnjič kot bitje, ki ga je nekoč poznal. Potem je vstal, ugasnil luč in stopil na hodnik.

Rebecca je v spanju začutila tresoč sunek vlaka, ki speljuje. Zatrepetala je z vekami in mednje ujela medel, sivkast dan. Pustila je, da se ji je podoba ovinkasto prebila do možganov, potem pa je sunkovito odprla oči. Dvignila se je in pogledala naokrog. Bila je sama. Svetlolasec, je pomislila. Belgijec. Christophe. Jasno, odšel je. Bruselj je moral biti že davno mimo. Sedla je k oknu in se ozrla ven. Barva neba je obljubljala lep dan in svetlikajoče se trave tam zunaj so čakale sončni vzhod. Naslonila se je na steno in priprla oči. Niso bili še čisto na cilju. Na vlaku je pritajeno mrmrala tišina in razen ritma koles se ni dalo zaznati nobenega premikanja. Rebecca je zaprla oči in pustila, da jo je potegnilo v prijetno, napol budno dremavico, skozi katero je lahko prisluškovala zvokom z druge strani steklenega zvona pozabe. Nov dan je bil. Še en nov dan. Še čisto malo do Amsterdama. Do naslednjega od obrazov Evrope, prelepe, hipnotične, čarobne Evrope. Od vznemirjenja so ji zadrhtela stopala. Premikanje. Selitev. V celem vesolju ni bilo niti ene boljše stvari.

Zavedla se je, ko so mimo okna že drvele ozke, sivkaste hiše in se zgoščale v veliko, nepregledno naselje. Amsterdam, je pomislila. Moral je biti Amsterdam. Na široko je razklenila veke in zajemala zunanjost v zenice, hišo za hišo, okno za oknom, trenutek za trenutkom. To je bil torej Amsterdam. Všeč ji bo. Čisto jo bo uročil. Noro bo navdušena, da je prišla sem. O tem se ni dalo podvomiti. Nenadoma ni mogla več zdržati, mrzlično je vlekla nahrbtnik s police in pobirala stvari s sedeža in jih tlačila v torbico, zavezala si je jopico okrog pasu in se stegnila k mizici, da bi naredila požirek iz steklenice, ko ji je roka nenadoma obstala. Cigarete. Zagotovo jih je pustila tam. Sinoči. Pred spanjem. Sklonila se je in pogledala, če so padle na tla. Ni jih bilo. Christophe, je pomislila. Gotovo jih je vzel Christophe. Za hip jo je popadla ihta. Skoraj pol škatlice jih je še bilo in toliko je dala zanje. On pa kar pride in jih vzame. Ne da bi karkoli rekel. Pogledala je pod sedež, čeprav je vedela, da jih ne bo našla. Zravnala se je in vanjo je poblisknil žarek vzhajajočega sonca. Nasmehnila se je. Krivična sem, je pomislila. Gotovo mi jih ni vzel zanalašč. Zmotil se je. Najbrž je mislil, da so njegove. Moški so itak vedno raztreseni. Vlak je zmanjšal hitrost. Zapeljali so v postajno halo. Rebecca je vrgla nahrbtnik na rame, pobrala torbico in stlačila prazno steklenico v koš. Potem je skoraj stekla k vratom. Prva je bila pred njimi. Ko je mencala na mestu in čakala, da se odprejo, je vzela denarnico in pogledala vanjo. Iz Pariza ji je ostalo dvesto frankov in nekaj drobiža. Iz spodnjega, skritejšega predalčka je pritiskal šop stodolarskih bankovcev. V Amsterdamu menda blazno kradejo, je pomislila. Res bom morala paziti.

Petič

Vlak. Prihajal je vlak. Aidan je nehote trznil v pričakovanju, ko se je na koncu postajne hale prikazal par luči, vedno bolj belih in bolj bleščečih od vse druge svetlobe, ki je počasno lebdela naokrog in nasilno približevala noč dnevu. Vdihnil je in čakal, da mu val zraka, razgretega od ton premikajoče se kovine, zaveje v obraz. Vlak prihaja. Šli bomo drugam. Pričakovanje je bilo vedno prvi občutek, svet, v katerega so vsi vlaki prihajali enako, čeprav so se že takoj nato razcepili na posamezne, svojske, zapomnljive. Eni so vozili naprej in drugi nazaj. Eni v znano, drugi v negotovo. Včasih mu je bilo pri odhodu žal, drugič je bil olajšan. Pričakovanje pa je bilo vedno tu. Vedno prvo. Tudi zdaj, pri vlaku v Amsterdam. Amsterdam.

Ozrl se je navzdol. Marijke je negibno sedela na svojem nahrbtniku in brezvoljno upirala pogled predse.

»Hej,« je rekel. »Vlak.«

Marijke se ni premaknila. Zrla je na drugi konec postaje, kjer so se pri izhodu gnetli ljudje. Kratki lasje na temenu so ji sršeli navzgor. Aidan se je še enkrat zavedel, kako zelo je zaljubljen v njen vrat. Odvrnil je pogled, še preden bi lahko iztegnil prste za njim.

»Marijke,« je rekel. »Ljubica. Vlak prihaja.«

»Vem.« Marijke ni dvignila pogleda. S prsti je narahlo potegnila nevidno črto po kolenih. »Končno bo ura deset, ne?«

Aidan je neslišno vzdihnil.

»Gor morava,« je rekel.

»Kdo to pravi?«

Aidan je pogledal v tla in s stopalom podrsal po umazanem betonu.

»Daj no,« je rekel. »Daj no.«

Marijke je še naprej trmasto molčala in upirala pogled nekam stran. Aidan je nekaj hipov pomišljal. Potem jo je zgrabil za ramo.

»Vstani,« je rekel s prisiljeno odločnostjo, ki ji je želel verjeti. »Prosim.«

Marijke je dvignila obraz k njemu, a se s pogledom izognila njegovemu. Aidan je opazil, da ima na spodnjem robu vek tanko rdečo črto. Topo je strmela v njegovo brado. Aidan je povesil roko. S prsti se je počasi približeval njenim ustnicam, dokler ni zasukala obraza nazaj, nekam med razgrete zglajene tirnice.

»Nočem iz Pariza,« je rekla potem.

»Oh, mala.«

»Nočem. Okej?«

Aidan jo je opazoval. Ramena je imela povešena. Roki, ki sta ji tičali med razmaknjenimi koleni, sta se ji tresli. Nikoli prej je ni videl take. Za hip se je počutil izgubljenega.

»Daj no, Ma –« je začel, a je zvok njegovega glasu potlačila lokomotiva, ki je cvileče in utrujeno zavirala par metrov naprej. Enobarvni, poenoteni vagoni za njo so se nizali proti neskončnosti. Ljudje so vstajali s ploščadi, tipali za kovčki in si s sunkovitimi, skoncentriranimi gibi vihteli nahrbtnike na rame. Vlak je tukaj. Gremo. Gremo drugam. Aidan se je nagonsko zagledal v neskončne pare nog, ki so polagoma stopali k robu perona. Postajno halo je napolnil vonj po naglici in gneči. S konicami prstov je segel k nogam in zatipal nepremočljivo tkanino nahrbtnika. Dvignil ga je s tal in si ga počasi zadegal na ramo. Vlak se je ustavljal. Prve roke prstov so se stegovale po kljukah na vratih.

»Marijke,« je rekel Aidan. »Iti morava. Zares.«

»Zakaj bi morala kam iti?«

»Sama veš, zakaj. Jutri ti poteče interrailka. Skrajni čas je, da se vrneš domov.«

Marijke je sunkovito dvignila glavo in se mu strmo zagledala v oči.

»In če ne grem nikamor?«

Brada ji je komaj opazno trznila. Aidan si je zaželel, da bi nehala tako govoriti. Hotel se je izogniti vsaki najmanjši skušnjavi, da bi jo pomiloval. Da bi jo obsojal. Da bi kakorkoli pomislil, da je ta noč …

Vzdihnil je.

»Če nočeš nikamor, pač ne hodi.«

Gledala ga je. Nepremično. Verjetno pričakujoče, čeprav je njen pogled ostajal brezizrazen. Minila je sekunda in nato še ena. Ljudje za njunimi hrbti so se začeli vzpenjati na vlak. Aidan je nehote pomislil, da verjetno ne bo ostalo kaj dosti prostora. Prestopil se je na mestu.

»Ne hodi,« je ponovil. »Če nočeš.«

Marijke ga je še naprej nemo opazovala od spodaj. Aidan je zajel sapo.

»Ostani v Parizu,« je nadaljeval. »Zaradi mene. Ampak ne vem, če bo to karkoli rešilo. Konec koncev je samo prekleti Pariz, ki se slučajno nahaja tukaj. Ni res?«

Pogledal je v tla. Niti najmanj ni znal predvideti učinka svojih besed.

Marijke je odprla usta.

»To ni noben prekleti Pariz!« je zavpila. »To je Pariz, okej?«

»Oprosti,« je rekel Aidan. »Nisem ga mislil žaliti. Samo – samo …« Premolknil je in pogledal nekam pod strop, kjer so se skoraj vidno prekopicevali kosmi potnega zraka. Zares je bilo vroče. Neskončno vroče. Čutil je, kako mu pljuča hlastajo za kisikom in se stegujejo nekam skozi prsni koš. Vsaka minuta, prebita v tej zgradbi, je bila veliko preveč.

»Samo kaj?« je hlastnila Marijke.

»Saj veš.«

»Ne vem.« Njen svetlo rjavi pogled ga je strmo meril. Zdelo se je, da bo zdaj zdaj zajokala. Ga udarila. Se blazno, nesmiselno zarežala. Planila na noge in zbežala. Aidan je nagonsko precenil, da je mogoče karkoli.

»Če ostaneš v Parizu … samo zato še ne bo nič drugače,« je rekel. »To sem v glavnem hotel povedati.«

Marijke je molčala.

»Pariz je kul,« je nadaljeval Aidan. »Pariz je super. Pariz je najboljše mesto, v katerem sem kdaj bil. Spoznal sem tebe in to.«

Gledal jo je. Marijke mu je vračala pogled. Ni se premaknila. Ni zajokala. Ni se zarežala. Ni ga udarila. Moral je govoriti. Nujno je moral nekaj povedati.

»Zato bi zdaj rad odšel,« je rekel Aidan in prisluškoval svojim besedam, kot bi jih namesto njega izgovarjal kdo drug. »Ne bi rad hodil naokrog in gledal praznih klopic in se spominjal, kako je bilo, ko sva tam sedela midva. Ali pa gledal stran, ko bi šel mimo tiste kavarnice, kjer – no, ko je padal tisti zoprni dež in vse. Pa tudi v kampu bi bilo čudno, novi ljudje bi bili tam in vzdušje bi bilo čisto drugo, njihovo. In …« Zajel je sapo. »In počasi bi se Pariz začel spreminjati, od nekod bi vzniknili vsi tečni policaji in mladoletni džankiji, ki te napol mrtvi grabijo za rokav, pa vozniki avtobusov, ki te nadirajo, ko nimaš drobiža – v glavnem, čedalje bolj bi spominjal na Dublin. Na Amsterdam, če hočeš. Razumeš?«

Marijke je počasi iztisnila zrak iz pljuč.

»Ni nujno,« je zategnila.

»Okej, ni,« je rekel Aidan. »Verjetno pa vsekakor je.«

»Mogoče.«

Vztrajala je. Definitivno je vztrajala.

»Zadnje, kar si od mesta želim, je to, da me spominja na Dublin,« je rekel Aidan. »Če bi šel zdajle na Elizejske poljane in bi samo od daleč zadišale po O’Connellu, bi se obrnil in zbežal. Utrgalo bi se mi. Nikoli več ne bi hotel niti pomisliti na Pariz, kaj šele, da bi se kdaj vračal. Po mojem tudi nate ne bi hotel več pomisliti, čeprav je to zadnje, kar želim. Zato ne bom šel na Elizejske. Nikamor ne bom šel. Šel bom iz Pariza, dokler imam nanj samo lepe spomine. Edino, kar bi zares rad vzel s sabo, si ti. Razumeš?«

Marijke je gledala vanj. Potem se je drobno nasmehnila. Aidanu se je zdelo, da prvič po letih in letih.

»Hej,« je rekla z glasom, v katerega se je prikradel kanček vedrine. »Dublin pa že ne more biti tako slab.«

Aidan se je olajšano nasmehnil nazaj.

»Vsako mesto, v katerem si bil eno leto brez ženske, je slabo. Zapomni si to.«

Marijke je snela nasmeh z obraza, vendar je v njen pogled vdrla svetloba. Aidan jo je zamaknjeno gledal. Njena bleda koža se je v soju postajnih luči bleščala z eteričnim sijajem. Na pogled je bila kot fin saten. Vprašal se je, kako lahko sploh kdo zdrži, ne da bi se je poskusil dotakniti.

»Greš?« je rekel. »Z menoj? V Amsterdam?«

Marijke je počasi in poudarjeno pokimala. Potem je vstala, mu hlastno zakopala obraz v ramo in naenkrat bruhnila v nezadržno ihtenje.

»Oprosti,« je zamomljala. »Oprosti. Kako se sploh lahko tako otročje obnašam. Nisem hotela, res ne. Samo …«

Krč jo je ujel sredi stavka. Aidan je stisnil veke in ji zakopal prste nad teme.

»Marijke,« je zašepetal. »Ne jokat. Marijke.«

Marijke je zahlipala. Solze so ji drle izza vek in mu toplo pronicale v majico.

»Tako blizu je vse skupaj,« je izdavila Marijke. »Kar naenkrat. Nočem – nočem –«

Aidan je komaj zaznavno pokimal. Ovil ji je roko okrog ramen in čakal, da bo nadaljevala.

»Zakaj je na koncu vedno tako?« je zasmrkala Marijke. »Najprej je vse videti tako strašno večno in neizbrisno, potem pa …«

Izkopala je obraz iz njegove majice in ga pogledala v oči.

»Saj ni nujno, da se kaj spremeni,« je rekel Aidan in se trudil ostati miren kljub kepi nečesa mokrega in lepljivega, ki mu je iz pljuč pritiskala v grlo. Naš Aidan je tako čustven, je znala reči njegova mama, največkrat v šali, ki pa je tako kot vse druge šale nekje globoko spodaj ciljala resnico. Pravzaprav mu je kar pogosto šlo na jok. Ko so v maju za hišo pokopavali nemškega ovčarja, ki je bil član družine, odkar je bil Aidan otrok. Ob Wildeovi pravljici o slavčku in vrtnici, ki jo je bral pred nekaj meseci. In zdaj. Seveda. Zdaj. S palcema se je podrgnil po kotičkih oči in debelo pogoltnil.

»Ni nujno, da se kaj … spremeni,« je polglasno ponovil.

Marijke si je šla z dlanjo čez veke.

»Ma, saj veš, da se bo,« je brezbarvno rekla. »Domov grem. Seveda se bodo stvari spremenile.«

»Saj grem vendar s tabo,« je rekel Aidan in odvračal pogled. Zakaj je bilo puncam to dovoljeno, njemu pa ne? Zakaj? Želel si je butati z nogami ob tla, glasno tuliti, izgubljati živce. Namesto tega je moral stati mirno in se delati brezbrižnega. Ni bilo pravično.

»Oh, Aidan,« je vzkliknila Marijke in se ga tesno oklenila okrog pasu pod nahrbtnikom. »A jokaš?«

Aidan je zajel sapo in poskusil odkimati. Namesto tega je polglasno smrknil.

»Nič hudega,« je rekla Marijke. »Nič – hudega.«

Sklenila mu je dlani za vratom in pritisnila svoje ustnice k njegovemu licu.

»Vlak,« je izmomljal Aidan. »Vlak. Čaka.«

»Ja.« Marijke je pokimala v njegovo prosojno, rahlo zagorelo kožo. »Saj vem. Pridi, greva.«

Sklonila se je, pobrala nahrbtnik in si ga naložila na ramo. Potem je zgrabila še plastično vrečko, ki ji je ležala pri nogah. S prosto roko je zgrabila Aidanovo dlan.

»Deset in dve minuti,« je rekla, ko se je ozrla naokrog in s pogledom izsledila uro. »O, šit.«

»Saj še ne bo odpeljal,« je odvrnil Aidan. »Na tabli piše, da gre pet čez.«

Marijke je pokimala, a vseeno pospešila korak. Napotila sta se proti vratom v najbližji vagon. Suhljata, rahlo osivela gospa je čez stopnice zlagala armado kovčkov. Marijke se je obrnila k Aidanu in zavila z očmi. Aidan je zmogel zarotniški nasmešek. V tišini sta čakala, da je ženska porinila prtljago v notranjost in se nato še sama skobacala za njo. Zrinila sta se mimo nje in odrinila steklena vrata, za katerimi so gnezdili kupeji.

»O, jebemti,« je zajavkala Marijke, ko sta se stisnjeno prebila skozi prvi hodnik. »Nikjer ni nobenega prostora. In vse to zaradi mojih glupih izpadov. Mater, sem zajebala.«

»Nisi,« je spravljivo rekel Aidan. V očeh ga je še vedno zbadalo. Pomel si jih je s konci sredincev.

»Ne, kje pa,« je vzdihnila Marijke. »Če bi mi takoj eno primazal, bi bila že pred pol ure noter.«

»Torej sem kriv toliko kot ti.«

Marijke je obstala in ga pogledala čez ramo.

»Aidan Murphy,« je rekla. »Prav močno se mi dozdeva, da si za zaljubit.«

»Poskusi. Mislim, da se tako prijetni mladi dami ne bom mogel dolgo upirati.«

Marijke se je zvonko zasmejala in se bočno zrinila skozi prehod med vagoni. Prehodila sta drugi vagon in nato stopila v tretjega. Marijke je oprezala skozi steklo. Na obraz ji je pronical obupan izraz.

»Morala bova nekam prisesti,« je rekla. »Nič drugega nama ne preostane.«

Aidan je vzdihnil.

»Škoda, ja,« se je strinjala Marijke. »Ampak …«

Sila koles ju je vrgla nazaj, da sta komaj ujela ravnotežje.

»Premikamo se,« je šepnila Marijke. Nagonsko se je obrnila in pritisnila nos na šipo. Aidan je prilepil dlani poleg nje. Postajne luči so zanihale. Pridružil se jim je kak ducat rok ljudi, ki so stali vzdolž izmikajočega perona. Marijke je težko, utrujeno vzdihnila.

»Torej gremo,« je rekla. »Zares gremo.«

Aidan se ni premaknil. Tudi Marijke ni rekla ničesar več. Rumena, nasilna svetloba postajne zgradbe je ugasnila in odstopila mesto gozdu zamolklo oranžnih luči, ki so iz mesta izganjale vsakršno sled prave teme. Za šipo so se grozdile ozke, podolgovate hiše, ki so jih sekale razvlečene, z avtomobilskimi žarometi nabite ulice. Pariz se je hlastno razlival čez zamegljena obzorja. Zdelo se je, da se nikjer ne konča.

Za njunima hrbtoma so zacvilila drsna vrata. Aidan se je ozrl. Iz kupeja par metrov naprej se je izvila nizka moška postava in se odpravila proti koncu hodnika. Najverjetneje na vece. Aidan je za vsak primer iztegnil vrat do njegovega kupeja. Ni bilo prostora. Seveda.

»Marijke,« je rekel. »Pogledat grem, če je kje kaj prosto. Okej?«

Marijke je prikimala, ne da bi se ozrla. Aidan je zlagoma odstopical po hodniku in se oziral skozi šipe. Po kupejih so se vrstili ljudje, mladi, večinoma mladi, po trije, po dva, po štirje. Aidan se je obrnil in se odpravil proti nasprotnemu koncu. Par vrat pred koncem je pokončno sedel osamljen moški srednjih let. Na sedežu poleg njega je ležala diplomatska aktovka. Povsem očitno je potoval poslovno.

»Bon … bonsoir,« je izjecljal Aidan, ko je odrinil vrata. »Est-ce que il-y-a …«

Pogoltnil je slino. Moški je dvignil pogled in ga malce zaničljivo premeril. Aidan se je zavedel sledi, ki jih je na njem pustil dan v obliki neurejenih las in potnih krogov pod pazduhama.

»Tole je prvi razred, ne?« je v izbrani oksfordski angleščini navrgel mož. Vprašanje je zvenelo kot retorično. Aidan se je za hipec zmedel.

»Ni … nisem prepričan,« je rekel potem. »Samo trenutek.«

Skočil je k vratom oddelka, na katerem je bila jasno in razpoznavno nalepljena zelena dvojka. Zarežal se je sam pri sebi in se vrnil h kupeju.

»Ne, gospod. Drugi razred je.«

»Si prepričan, fant?«

Aidan je instinktivno zarinil nohte v dlan leve roke. Fant. Prasec aristokratski mu je rekel fant. Nenadoma se mu je IRA zazdela povsem logičen pojav.

»Prepričan sem, gospod,« je rekel Aidan in nalašč poudaril zadnjo besedo. »Na vratih piše. Kar poglejte, če ne verjamete.«

»Ah,« je rekel Imperialist. »Dozdeva se mi, da se bom premaknil drugam.«

Dozdeva se mi, da bi mi to nadvse ugajalo, bi skoraj rekel Aidan, a se je namesto tega še enkrat zarežal vase. Moralna zmaga je bila včasih zastonj, vedno pa enako sladka. Anglež je pobral aktovko, si vrgel črn, odlično krojen suknjič čez rame in vstal.

»V tisto smer, gospod,« je rekel Aidan in izprožil roko proti levi. »Vem, sem šel sam skozi.«

Moški je odsotno pokimal, potem pa dostojanstveno odkorakal po hodniku, ne da bi sploh ošinil Aidana. Aidan je gledal v njegovo smer, dokler niso za njim zanihala vrata z zeleno dvojko na šipi. Potem se je kratko, polglasno zasmejal.

»Marijke!« je vzkliknil. »Prosto je!«

Marijke se je ozrla. Na steklu je obvisel prosojen oblak njene sape. Aidan je z roko zamahnil proti njej.

»Pridi noter! Prostor imava!«

»Kul,« je pokimala Marijke. »Pridem. Ampak najprej si hočem do konca ogledati Pariz.«

Pritisnila je čelo nazaj na šipo. Aidanu se je zdelo, da je njen hrbet za hip zatrzal. Odprl je usta, potem pa si je premislil in stopil v kupe. Preden je zavihtel nahrbtnik na polico, se je olajšano zavalil na sedež in pustil, da so vzmeti mehko zaječale pod njegovo težo. Bil je utrujen, od hoje, od sonca, od barv in občutkov postaje. Veriga luči za oknom se je redčila. Še malo in dosegli bodo pravo noč. Položil je roke zraven sebe, pustil, da so mu veke zlezle napol navzdol, in si sebično zaželel spanca.

Marijke je glasno vkorakala skozi vrata. Aidan je trznil z brado navzgor. Marijke je snela nahrbtnik z ramen in ga porinila na polico. Potem je počasi sedla k oknu nasproti njega in položila stopala ravno na tla. Obrnila je obraz k oknu.

»To je bil torej Pariz,« je rekla z glasom, ki bi lahko odražal karkoli. Aidan je pokimal in čakal na naslednji stavek. Ni ga bilo. Marijke je poševno strmela ven. Noč je bila temno modra. Na obzorju so jo preščipnili svetlejši odtenki. Zdelo se je, da nad njimi visi temna, neprepustna kupola, pod katero se neuspešno poskuša vriniti dan.

»Povej mi kaj o Amsterdamu,« se je oglasil Aidan.

Marijke je obrnila obraz od okna. Njen pogled je bil posmehljiv.

»Le kaj bi se dalo povedati o Amsterdamu?«

»Karkoli,« je skomignil Aidan. »Nekaj pa že mora biti na mestu, kamor dere toliko turistov.«

»Saj,« je rekla Marijke. »Turisti. To je nekako to. Njih je vredno priti pogledat, in ne kakšnih muzejev ali cerkev.«

»A?« je zinil Aidan. »Misliš Japonce ali kaj?«

Marijke je odkimala.

»Japonci so v bistvu okej,« je rekla. »Pridejo, si ogledajo, kar se da ogledati, vse poslikajo in grejo. Ne komplicirajo. Tiste druge mislim.«

Aidan jo je vprašujoče gledal.

»Na primer,« je pojasnila Marijke. »Na primer. Sprehodiš se naokrog, recimo od postaje do Vondelparka – to je en tak ogromen park v centru – in nazaj po drugi strani, pa vidiš vse tiste horde tujcev, kaj pa vem, Nemcev, Američanov, Italijanov, kako visijo po kofišopih, zadeti polegajo po travi, se slinijo po Red Light Districtu in se režijo kar tja v tri dni, karkoli, in en čez drugega zatrjujejo, kako je Amsterdam kul. Potem vprašaš kakšnega od njih, okej, zakaj je tako kul? In skoraj vsi, brez izjeme, ti bodo rekli, zato, ker imamo toliko svobode.«

Premolknila je in pogoltnila slino.

»Najprej se mi je to zdelo v redu,« je nadaljevala. »Prej, ko sem bila še mlajša. Potem pa sem nekega dne – enkrat sredi poletja, ko je največja gužva – hodila naokrog in se zaletavala v vse tiste tujce in kar naenkrat sem si rekla, ej, kaj pa je tukaj tako svobodnega? To, da lahko kadiš travo kjerkoli? To, da so kurbe v izložbi, namesto da bi se skrivale kje po vežah? A je to vse? Jaz se samo zaradi tega še ne počutim svobodna, pa živim tam! In potem so se mi vsi skupaj zazdeli tak beden, usmiljenja vreden folk. Mislim, kje ti ljudje živijo, če jim že nekaj tako banalnih stvari predstavlja svobodo? Če so pripravljeni prepotovati pol sveta za to? Povem ti, v Amsterdam je vredno iti edino, če hočeš videti vse žive frustracije, ki jih ljudje razstavljajo naokrog.«

»Vau,« je občudujoče rekel Aidan.

Marijke je skomignila.

»Takšne stvari pač ugotoviš,« je rekla. »Sčasoma. Mogoče je pa le koristno živeti v Amsterdamu.«

»Komaj čakam, da ga vidim,« je rekel Aidan.

»Turist prekleti.«

Zasmejala sta se.

Aidan je vstal, zgrabil nahrbtnik in ga zalučal na polico nad glavo. Potem je sedel zraven Marijke, ji ovil roko okrog ramen in pustil, da mu je njena glava obležala na rami. Čutil je, kako se ji pljuča širijo, in poslušal njeno dihanje, zateglo in globoko.

»Aidan?« Marijke je spregovorila s šibkim, skoraj otroškim glasom. »Aidan?«

»Ja?« Odmaknil je glavo in se obrnil k njej. Gledala ga je z okroglimi, ploščatimi očmi.

»Govori,« je rekla. »Povej kaj.«

»Resnico?« je kdove zakaj zinil Aidan.

»Karkoli. Samo, da govoriš. Sovražim to tišino. Preveč …«

Obrnila se je stran. Aidan je videl, da ji gre na jok. Iztegnil je dlani in jih sklenil nekje pod njenim vratom. Odblesk njegovega obraza ga je v močnih kontrastih bele, rdeče in črne motril iz šipe.

»Totalno iskren bom,« je rekel. »Dnevi s tabo so bili najlepši, kar jih pomnim.«

Marijke se ni premaknila. Čutil je svoje misli, kako se vrtinčijo po možganih in iščejo spolzko, negotovo oporo. Preblizu je bilo. Preveč … tukaj. Še vedno so bili tako rekoč v Parizu, celo v trdnem, geografskem smislu.

»Nikoli ne bom pozabil, kako …«

Glas se mu je nalomil. Stisnil je veke in poskusil začeti še enkrat. Postaja, prekleta avtobusna postaja je bila v hipu tam. Za kampom, na robu Bulonjskega gozda. Obdana s tisto enkratno temo, iz katere je pristopicala ona, s pogledom, zasanjanim, polnim lahko vnetljivega smeha, bledo, barvito, po kriterijih mnogih nekoliko nerealno bitje, ki je pogledovalo v nebo in se skoraj spotaknilo ob njegove čez rob klopce vržene noge, joj, oprosti, spet enkrat ne gledam, kod hodim. Sedla je poleg njega in rekla, kako dobro, da si tukaj, sicer bi verjetno spet zgrešila postajo in se zavedla čez dve uri kje v štirinajstem okrožju, in zasmejala se je, s tistim enkratnim, od nje neločljivim smehom, pestrim in tako nalezljivim, da se je sekundo za njo zasmejal še sam, planil v nezadržno, do fundamenta nerazložljivo režanje, ki mu je stresalo ramena in brado in prste na nogi, bilo je noro in brezpredmetno in totalno totalno dobro. Kako sta nato lovila sapo med zapoznelimi krči, vsak na svojem koncu klopce, a nekako skupaj, skupaj, in potem preklinjala pariške avtobuse in se družno spomnila, da se drug drugemu zdita nekako znana, definitivno sta se nekje že videla, pri recepciji ali v vrsti za enega od tistih groznih tušev (ne, nobeden od njiju ni bil niti približno razvajen, ampak tam notri bi človek res potreboval vsaj ribiške škornje), kako ji je nato predlagal, da bi bilo najbolje kar pozabiti na odhod v mesto in sta še malo preklinjala pariške avtobuse, kako …

Pogledal je navzdol k Marijke. Še vedno je bila enaka, svojska. Ona sama. V jok je planila z enako lahkoto kot v smeh in v obeh primerih se je bilo zaljubiti vanjo čisto preprosto.

»Si bil v Dublinu res eno leto brez ženske?«

Aidan se je zdrznil. Marijke je napeto pogledovala vanj.

»Ja,« je pokimal. »Tako rekoč.«

Marijke se je drobceno nasmehnila. Videti je bilo, da si panično želi osredotočiti misli na nekaj, karkoli, kar ne spada v Tukaj in Zdaj.

»Tega pa skoraj ne morem verjeti,« je rekla.

»Zakaj ne?«

»Daj no, Aidan. Poglej se.«

Aidan se je zagledal v šipo in si s poudarjeno, pretirano nečimrno gesto popravil lase s čela.

»Uf,« je rekel. »Groza.«

»Ne pretiravaj. Najboljši tip si, kar jih poznam. Če vzameš samo te oči …«

Strmela je vanj. Njen pogled je obrobljala senca melanholije in jo delala oddaljeno, skoraj nedotakljivo.

»Hvala,« je rekel Aidan »Še moja mama ne bi rekla česa podobnega.«

»Potem nima pojma,« je pribila Marijke.

Aidan jo je pogledal z nasmehom v očeh. Še vedno ni čisto verjel, da si lahko všeč nekomu, ki je tako neizbrisno in nezadržno všeč tebi. Ki je, tako bi lahko prisegel, všeč vsem. Kakšen občutek je bil to, jutro v njegovem stisnjenem, razmajanem šotoru, ko se je prebudil poleg nje in se počutil kot kralj sveta, kot Zeus, ki si je na vrh Olimpa pripeljal najlepšo smrtnico in legel z njo vsem na očeh, vsem v posmeh. Že samo zaradi tega trenutka je bilo vredno, vse, celo leto trganja od ust in čakanje na trajekt v najhujšem nalivu zadnjih let, hoja po razžarjenem asfaltu, od katere so mu skoraj odpadla stopala, mukotrpno iskanje kampa in dvesto frankov kazni, ki jo je moral plačati v metroju, ko je izgubil vozovnico, vse slabo, česar se je lahko spomnil za mesece in leta nazaj. Pa je bil vendar samo trenutek, le eden od mnogih, ki so se naenkrat trumoma zgrinjali nanj in postavljali svet, kamor je spadal, v lepoto, v gibanje, v radost, na mesto.

»Ti si lepa,« je rekel. »Ne pa jaz.«

»Ne bi rekla,« je skomignila Marijke. »Okej, malo že mogoče. Najbrž se tu in tam komu zdim zanimiva. Ampak lepa –« Odkimala je. »Po mojem se na cesti ravno ne ozirajo za mano.«

»Po mojem imaš pokvarjeno ogledalo,« je odvrnil Aidan. »Tisto v svoji glavi, mislim.«

Marijke se je zasmejala. Zvonko. Spontano.

»Resno mislim,« je rekel Aidan. »In če slučajno dvomiš o tem, da se ozirajo za tabo. Se. Pa še kako. Vsi po vrsti.«

»Vsi?« Marijke je dajala vtis, kot da se od srca zabava. »Vsi pa prav gotovo ne.«

»Ne bodi malenkostna,« jo je zavrnil Aidan. »Skoraj vsi, če že vztrajaš. Pol kampa je zijalo z odprtimi usti, ko si šla iz kopalnice v tisti črni oblekici. Cel metro. Tričetrt kluba je požiralo sline. Od ponosa, ker sem z najbolj vročo žensko v Parizu, sem bil napol preč. In potem ti prideš in prijaviš nekaj takega. Nevidženo.«

»Vau,« je rekla Marijke z glasom, ki je nihal med razburjenjem in nejevero.

»Častna pionirska,« je rekel Aidan. Položil je razprto dlan na srce. »Naj takoj padem mrtev na tla, če ni res.«

»Okej,« je razigrano pohitela Marijke. »Okej. Priznam. Na ulici se ozirajo za mano. Srečen?«

»Blazno,« je pokimal Aidan.

Marijke je odprla usta. Potem je na kratko odkimala in pogledala nekam navzdol.

»Tudi jaz sem srečna,« je polglasno rekla čez čas. »Kljub vsemu. Jebiga.«

Aidan je vedel, kaj misli. Ničesar ni rekel. Tudi pokimal ni. Zdelo se mu je, da je vzdihnil. Neopazno, v mislih. Amsterdam, in tisti – tisti … Pieter ali kar je že bil. Kljub vsemu. Jebiga. Marijke ni nikoli skrivala, da je pravzaprav z nekom drugim. Priznala je, takoj, že prvi večer, ko sta sedela pred vhodom v kamp in si podajala steklenico španskega vina, kupljenega na črpalki, ničesar ni bilo med njima, ne še, razen silovite, gosto stkane bližine, prijateljske ali tako nekako, prezgodaj je bilo, da bi rekla, Veš, Aidan, nekaj ti moram povedati, ali, Res mi je žal, ampak …, pravzaprav se temu sploh ni dalo reči priznanje, bolj razkritje ali kaj, nekaj navrženega mimogrede, Pieter – to je moj fant – ravno tako misli, da je Van Morrison patetičen. Stisnilo ga je v želodcu, tega se je dobro spominjal, bilo je malce močnejše od njega, od nekod se je takoj pojavila tista zasilna tolažba, Dobro, kaj si pa pričakoval od nekoga, kot je ona, za hip, dva je prikimaval na pamet, brez misli, medtem ko je ona že hitela naprej, stran od tam, Samo po drugi strani so pa Poguesi res –, za vsak primer se je presedel, čisto malo, za centimeter ali dva, hotel se je vsaj simbolično oddaljiti in zmanjšati verjetnost, da se je dotakne, pa čeprav naključno, mimogrede. Ko je pomolila steklenico proti njemu, jo je prijel z dvema prstoma, zgoraj na vratu, kjer je njena koža puščala najmanj odtisov. Punca nekoga drugega, nedotakljiva. Naslednjega dne se je je sklenil izogibati, za vsak primer, če bi stal preblizu nje in bi mu misli odplule in bi kar iztegnil prste in bi ga ona tlesknila po roki, z izrazom nemočnega odpora bi se ga otresla in ga sovražila sovražila, a ga je nazadnje našla sama, na vrtu bara ob skodelici kave, O, Aidan – saj si Aidan, ne? Oprosti, včeraj sem bila na koncu res pijana, oblečena je bila v rdečo majčko brez rokavov in od kože ji je kapljal smeh, kot ga ni videl še nikjer, dejansko se je smejala s celim telesom, povabil jo je, naj prisede, še sam ni vedel, kdaj in preden sta vstala so minile tri ure in dan okrog njiju se je zganil in sprožil tok, ki se je lahko končal edino tako, kot se je –

Po grlu ga je požgečkala sladka, natančno locirana praznina. S pogledom je pretipal površine minimalistično opremljene kocke kupeja. V krogcu nad oknom je stala prečrtana cigareta. Potegnil je roko izza Marijkinega hrbta.

»Marijke,« je rekel. »Greš na čik?«

Marijke je komaj zaznavno odkimala.

»Ne ljubi se mi.«

»Okej,« je rekel Aidan. »Takoj bom nazaj.«

Vstal je, se potipal po žepu in izvlekel sploščeno, napol prazno škatlico cigaret, toplo in vlažno od njegove kože. Stopil je na hodnik, se ustavil pred drugim oknom na desni in potegnil šipo za nekaj centimetrov navzdol. Mlačni, tresoči se piš mu je planil v obraz in se zakopal v lase nad čelom. Zaprl je oči in se mu prepustil. Zrak. Premikanje zraka. Lahko je začutil atome, ki so trkali drug ob drugega, atome in molekule in skupke molekul, velike ohlajene krogle, ki so se krčile in razpirale in se dotikale njegove kože na eni in vesolja na drugi strani. Bil je popoln, celovit, kot je bil lahko samo takrat, ko se mu je pod kožo splazilo kako drugo bitje. Zaradi nje. Samo zaradi nje. A si vesoljec, Aidan? Tvoja rit ni s tega sveta, bogami. Nad rokami, ki so se mu od zadaj ovile okrog pasu, se je vzpenjal Marijkin obraz in se širil v mavričnem, toplem smehu, bilo je tretjega dne in hodila sta po nekem parku, luksemburškem, Tuillerijah, vseeno, sonce je navpično in vztrajno pritiskalo z neba in onadva sta se dotikala, polagala sta kožo ob kožo, rahlo, komaj zaznavno, a stalno, neprekinjeno, ležala sta drug poleg drugega in stikala konice prstov skozi travo, svet se je pod njima zibal sem in tja in nebo je bilo nizko, nizko, čišto tako je, kot bi bila že što let š tabo, je s šuštečim nizozemskim naglasom rekla Marijke in vrgla glavo vznak, da je gosti, od vročine gubajoči se zrak zapljuskal okrog nje. Gledal jo je, pol s srcem in pol s trebuhom, bila je neskončno domača in hkrati vsakič drugačna, in dotikal se jo je, kar naprej se jo je moral dotikati, kot da bi moral nadomestiti tiste prve trenutke prisilne odmaknjenosti, na ulicah ji je za gosto steno brezciljnih človeških pogledov segal pod krilo in na metroju jo je po mačje grizel v vrat, da je šokirano odskakovala kot stisnjena vzmet in ga pogledovala izpod čela, joj, Aidan, enkrat me bo še kap, Aidan, ni si mogel čisto pomagati, vsak njen premik je razkril kak nov delček, umetnino iz kosti in mesa in kože, ki je na njej delovala kot čudež, ustvarjen posebej za njegove oči in prste.

Pietra takrat ni bilo nikjer. Marijke ga po prvem dnevu ni več omenila in tudi Aidan se ni spomnil nanj, razen enkrat, ko je kadil pred šotorom in prisluškoval Marijkinemu spečemu dihanju, je rekla, da ima nekoga, je res rekla, da ima nekoga, sem jo morda narobe razumel in je rekla prijatelj in ne fant, potlačil je ogorek pod podplatom natikača, pogledal v nebo in pozabil nanj. Dva, tri dni pozneje ga je potem srečal. Dokončno. Zares. Proti večeru je bilo, z Marijke sta posedala pred šotorom, jedla sire in olive in zraven prigrizovala prhko francosko štruco, spomnil se je tega po njenih prstih, ki so segali v lonček, dolgi in koničasti in nikoli bolj beli, Marijke je iz žuborečega klepeta počasi ponikala v zategel molk, nekaj je postajalo drugače, nekaj se je zgostilo v zraku in zlagoma naletavalo mednju. Marijke je vstala in rekla, Oprosti, Aidan, poklicati moram, samo minutko bo trajalo, okej, in Aidan je prikimal, ja, ni problema. Gledal je za njo, ko je počasi stopala proti govorilnici, nalašč počasi, to se je videlo, pred vsakim korakom je s konicami nožnih prstov za pol trenutka potipala po prahu, hodila je, kot bi stopala po vodi in vrtela telefonsko kartico med prsti, dolgimi, koničastimi, nikoli bolj belimi prsti. Aidan je vedel. Jasno, da je vedel. Vse je bilo na dlani, stvari, prej pozabljene ali napol razumljene, so druga za drugo padale na svoje mesto, njega gre poklicat, Njega, rekla mu bo, da je vse v redu, mogoče tudi, da se ima fantastično, kar je najbrž vseeno resnica, vprašala bo, kako je z njim in na koncu … Gledal je za njo, v njene počasne korake, v zibajoče se gležnje, gledal, kako se oddaljuje in zavija okrog vogala, vsako drugo sekundo je hotel planiti za njo, ji ukleščiti ramena in jo pritisniti ob tla, na mesto, na eno mesto, nočem, da greš, razumeš, nočem, da mu rečeš … mu rečeš, da – Sedel je pred šotorom, primikal cigareto k ustnicam, pokimal znancu, ki je šel mimo, zatiral misli in gledal v zrak, dobesedno v čas, ki je mineval. Ni hotel čakati, se ukvarjati s tistim, čemur je sledil odločilni trenutek, po eni strani si je želel, da bi se Marijke čimprej vrnila in mu povedala, da bi to opravila na hitro, tako rekoč humano, po drugi pa se je oklepal trenutka, vmesnega časa, ki je lahko nedvomno pomenil vsaj upanje.

Marijke se je vrnila čez pol sončnega zahoda. Ni slišal njenih korakov niti začutil njene bližine. Kar pojavila se je. Sedla je poleg njega in ga pogledala od strani. Aidan se ji je kratko, togo nasmehnil, potem pa odvrnil pogled. Marijke je vzdihnila. Težko je, je rekla in si prižgala eno od Aidanovih cigaret. Naslonila se je nazaj, na levo dlan. Res je težko, je ponovila. Aidan je pokimal, a ni bil prepričan, če je Marijke opazila. Molčala sta in gledala predse. Njuna pogleda se ne bi križala niti na drugi strani planeta, tako vzporeden je bil njun tok. Čez dolgo, dolgo časa se je Marijke obrnila k njemu. Okej, je rekla in počakala, da ji je Aidan vrnil pogled. Sama sem kriva, saj vem. Ne bi smela – Podržala je oči pred Aidanovim obrazom. Aidan je hotel odvrniti pogled, a se je opomnil, da mora vzdržati. Trajalo je nekaj sekund. Marijkine oči so srepele nasproti in ga ščipale v pogled. Zdrži, zdrži. Bilo je kot pri seksu, moral je vztrajati, vedel je, da je dobro, če vztraja, čeprav bi si najraje pokril oči z rokami in se zaril nekam pod zemljo. Ni vedel, kaj bi Marijke rada od njega, da se jo dotakne, da vstane in gre stran, da znori in jo zgrabi za vrat in ga stisne, povej mi že enkrat, kaj se dogaja, povej povej povej –

Namesto nje se je oglasil sam.

Mislim, da moram oditi, je rekel.

Marijkin pogled je presekal kratek šok.

Kam? je rekla. Kam moraš oditi?

Aidan je skomignil. Pogledal je čez nizke strehe šotorov. Stran je pogledal. Stran od nje.

Od tod, je rekel potem. V Dublin. Drugam.

Aidan, je rekla Marijke.

Aidan je strmel tja, kjer se je vrsta šotorov prekinila in se je odpiralo trdo večerno nebo.

Pa ja, je rekel potem. Predolgo sem že na istem kraju. Mislim, da je čas za premik.

Slišal je, kako je Marijke nizko, hrapavo vzdihnila.

Zaradi Pietra je, ne? je rekla.

Aidan je narahlo stresel z glavo.

Ne, je nagonsko vzkliknil. Potem je pogoltnil slino. Ja, je rekel. Ja. Ti imaš nekoga drugega in jaz … Ne vem. Kam tukaj spadam jaz?

Marijke je sunkovito vrgla svojo dlan na njegov laket.

Ta stvar s Pietrom –, je začela. Zajela je sapo. To je …

Izpustila je njegovo roko in zakopala obraz v dlani. Aidan je čakal, da bo zajokala. Pripravljen je bil na to, da bo zajokala. Namesto tega se je sunkovito sklonila naprej in z robom dlani z vso močjo udarila po prahu. Prekleto! je zavpila. Zakaj? Zakaj?? A se mora moje življenje vedno – vsekala je z dlanjo po tleh, da se je suhi prah privzdignil kot atomska goba – vedno – vedno – Zakričala je, zateglo in boleče, nekje iz globine grla. Slišalo se je nagonsko, prvinsko do jedra. Včasih bi najraje, je začela, bi najraje …

Šele potem je planila v jok.

Aidan se je instinktivno pognal k njej in ji ovil roke okrog ramen. Prvič jo je videl jokati in ni čisto verjel, da lahko to počne nekdo, ki se je sposoben smejati s celim telesom. Vendar pa je Marijke na nek zagoneten, ne najbolj logičen način pristajal tudi jok. Prav tako živa je bila kot v smehu, s tresočimi rameni, parom belih sekalcev, ki sta krčevito stiskala spodnjo ustnico, s šopom gostih trepalnic, ki so se sprijemale pod težo kapelj. Aidanu je bilo povsem jasno, da ne bo odšel, nikamor, niti v Dublin niti do prve postaje metroja. Nikamor. Nikamor brez nje.

Nikamor ne grem, je rekel. Pomiri se. Nikamor ne grem.

Marijke mu je zakopala čelo v vrat in na dolgo pokimala.

Ne zapuščaj me, Aidan, je zamomljala.

Aidan je odkimal, počasi in razločno, da je Marijke lahko začutila vsak odtenek giba. Ne bom te zapustil, je polglasno rekel. Veš, da ne bom. Marijke je nemo hlipala v njegovo ramo. Nekaj viteškega je bilo v tem, v načinu, kako jo je držal ob sebi in z višine dihal v njene lase. Ampak to je bilo čisto postranskega pomena. Glavno je bilo zavedanje, da spada, spada nekam blizu nje, da je njegovo mesto tam nekje, da lahko trdi, kako obstaja v povezavi z njo. Prestopila sta nizek zid zavezništva in pristala v nečem novem, trdnejšem in bolj obstojnem. Vseeno je bilo, kako dolgo bo še trajalo.

Končno je Marijke dvignila brado. Potegnila je nahrbtnik k sebi, pobrskala po njem in izvlekla zavojček papirnatih robčkov. Enega je razgrnila in se useknila vanj.

Saj ne vem, zakaj sem pravzaprav s Pietrom, je rekla potem. Pogoltnila je slino, zmečkala robček in ga frcnila stran. Obrnila se je k Aidanu. Njen pogled je bil resen in zbran.

Okej, je rekla. Vem, zakaj sem s Pietrom. Vsaj prej, na začetku, sem vedela. Srečala sem ga, bil mi je všeč in tako je to pač šlo. Ampak je šlo kmalu tudi navzdol. Začela sem se dolgočasiti, najprej čisto malo, na kratko, potem pa … Zmajala je z glavo. Potem pa – ma, ne vem. Zdelo se je okej, če ostaneva skupaj, saj veš, nekako se mi ni dalo razmišljati o tem, če ima kaj smisla prekiniti. Najbrž nisem hotela ostati sama, kaj pa vem. Pa tudi prijatelji so se naju navadili in vsepovprek trdili, da sva v redu par. Tako sem potem začela razmišljati. Kadar je šlo kaj narobe, če sem ga imela čez glavo ali pa se mi enostavno ni ljubilo biti z njim, sem pomislila, ampak saj vendar vsi trdijo, da sva dober par. Nekaj že mora biti na tem, če vsi tako pravijo. In je šlo. Nekako.

Premolknila je. Zdelo se je kot pravi trenutek za premolk. Segla je po načetem tetrapaku pomarančnega soka in si na hitro zmočila usta. Aidan je iztegnil roko in ji s kazalcem podrsal po licu, tam, kjer se je poznala sled solz.

Pariz, je rekla Marijke. Pariz sem imela v načrtu že pred leti. Vedela sem, da bom enkrat šla, pa tudi to, da bom šla sama. Samo pravi trenutek sem čakala, tak, ko bom imela čas, ko bom zbrala nekaj denarja, ko si bom upala. Ko bom preprosto pripravljena. Že enkrat pred zimo sem vedela, da bom šla to poletje. To je bilo tik pred tem, ko sem spoznala Pietra. Če bi ga prej, bi si mogoče premislila. Tako pa ni bilo dileme. Rekla sem mu, da grem sama, še takrat, na začetku, ko sem bila, recimo temu, zaljubljena vanj. Optimalno zaljubljena vanj.

Marijke se je trpko, ironično nasmehnila. Aidan je v mislih prikimal. Zares se je slišalo grozno.

Marijke se je odkašljala. No, je rekla, to sem mu tudi povedala. Pravzaprav ni imel kaj dosti proti. Če dobro pomislim, Pieter na splošno ni imel kaj dosti proti ničemur. Vsaj ne proti tistemu, kar sem sklenila jaz. To je pravzaprav nevzdržno. Ne, Aidan?

Aidan se je nasmehnil in prikimal. Marijke je narahlo vzdihnila. In tako sem prišla sem, je nadaljevala. In tako –

Utihnila je.

Si ga pogrešala? je vprašal Aidan.

Marijke je pokimala. Malo, je rekla. Na začetku. Če zdaj pomislim na to, se mi zdi, da zato, ker je tako treba. Tako so me naučili. Hodila sem naokrog in se imela fantastično in vsake toliko pomislila, hm, ja, mogoče bi bil pa lahko kje tukaj tudi Pieter. Ampak to je bilo seveda še pred tem, ko sem spoznala tebe.

Pogledala je vanj in se nasmehnila s kotički oči.

In potem? je vprašal Aidan.

Marijke je raztegnila nasmeh od obzorja do obzorja.

Potem ga nisem več pogrešala, je rekla.

Niti malo? je vprašal Aidan.

Niti malo, je odločno prikimala Marijke. Naslonila se je nazaj, na komolce. Še več, je rekla potem. Ko sem spoznala tebe, sem ugotovila, da ga tudi prej sploh nisem pogrešala. Zares pogrešala. Niti za hip. Nikoli. Saj sem ti rekla.

Si mu povedala? je vprašal Aidan.

Marijke je stisnila ustnice. Pogledala je predse in na hitro odkimala.

Kaj si mu pa potem rekla? je vprašal Aidan.

Marijke je skomignila. Običajne stvari, je rekla. Da se imam super. Da je vse okej, vreme lepo, družba dobra – Pogledala je Aidana in se nasmehnila s toplino visokega sonca. V glavnem, je sklenila, bilo je, kot bi govorila z mamo. V redu sem, pa vi? Standardni obrazci pač.

Pogoltnila je slino.

Nisem mogla, je rekla. Saj razumeš.

Aidan je prikimal. Zares je nekako razumel.

In na nek način se mi zdi, je nadaljevala Marijke, da ne bi imelo posebnega smisla. Saj me še ni nazaj. Še nekaj dni me ne bo. Raje bi – raje bi vse skupaj pozabila. Vsaj zaenkrat.

Aidan se je živčno presedel po armafleksu, ki ga je razgrnil pred šotorom.

Si mu rekla? je vprašal.

Rekla kaj? ga je dvomljivo premerila Marijke.

Tisto reč, ki pride na koncu, je rekel Aidan.

Marijke ga je gledala z vprašaji v očeh.

Ne razumem, je rekla.

Aidan je vzdihnil. Pogledal je v tla.

Da ga ljubiš, je zamomljal, komaj slišno, skoraj preveč potiho tudi za lastna ušesa. Stisnil je pesti, da so se mu nohti do bolečine vtisnili v kožo. Dvignil je pogled.

Si mu rekla, da ga ljubiš? je vprašal, jasno in razločno.

Marijke je jasno in razločno odkimala.

Saj ni nič takega, če si mu rekla, je pohitel Aidan. Mislim, to se nekako – nekako pričakuje, ne?

Marijke je še enkrat odkimala.

Nikoli si nisva govorila takih stvari, je rekla. Na srečo. Kdo ve, kaj bi storila, če bi to od mene pričakoval. Kdo ve.

Bi se zlagala? je povrtal Aidan.

Marijke je še enkrat skomignila.

Pojma nimam, je rekla. Najbrž. Ja, po mojem bi se.

Z obrazom se je obrnila proč od njega. Ramena so se ji zatresla. Aidan je za hip pomislil, da je spet planila v jok. Zajebal sem, je pomislil. O prekleto, kako sem zajebal. Prijel jo je za ramo. Marijke se je nezadržno, pritajeno hihitala.

Oprosti, je zasopla, ko mu je pogledala v oči. Ne vem, kako to, da se temu smejem. Ampak v glavnem, Aidan, hotela sem ti samo povedati, da sem zaljubljena. Kaj pa vem, noro in definitivno zaljubljena. Vate. Edino vate. Razumi, če moreš.

Aidan jo je zamaknjeno gledal od strani. Svet, ki je še pred trenutki nihal, vibriral in grozil, da se bo vsak hip sesul v prah, se je zdaj umirjal. Sonce je zahajalo in oranžno nebo je na zemljo sejalo milino. Slabih stvari ni bilo. Slabe stvari so se dogajale v drugih časih, po drugih vesoljih. Iztegnil je prste in se dotaknil Marijkine kože, ki je silila izpod roba nad koleni odrezanih kavbojk.

Marijke je zajel nov val hihitanja in se nekje po zraku, po zemlji med njima, po delčkih sončne svetlobe, ki so jima pojemali nad glavo, razširil še nanj. Sedela sta pred šotorom, v Parizu, v Evropi, na Zemlji, se stikala s konicami prstov in se režala kot idiota. Po kampu je veter vrtinčil zmečkane papirnate vrečke. Na nebu, v oranžnem predvečerju, je zamrznjeno, zaustavljeno, počivalo vesolje.

Aidan ni vedel, koliko časa je minilo. Veter se mu je zaletaval v lase. Za njegovim hrbtom je zrak stal mirno. Na zunanjo stran šipe je pritiskala noč, prava noč, zgoščena in enakomerno temna, brez svetlih lis na obzorju. Odšli so iz Pariza. Po vseh pravilih so odšli iz Pariza. Pritisnil je nos na steklo in si predstavljal, da je sam, da odhaja od nekod, kjer mu je bilo všeč, in ne ve čisto nič o tem, kaj ga čaka tam, kamor gre. Amsterdam, je pomislil in počasi obračal ime v možganih, si poskušal predstavljati, kaj je občutil, ko je prvič pomislil nanj, ga usklajeval s tem, kar je čutil zdaj, ko je dejansko, zagotovo odhajal tja. Amsterdam. Ammm-ster-dam. Še vedno je zvenelo v redu. Kljub vsemu. Kljub temu, da je bila to zadnja, predvidoma zadnja postaja cele poti, po kateri se je obetal edino še Dublin. Kljub temu, da bo Marijke … bo Marijke morala … Morda bo pa Pieter sam rekel, da noče biti več z njo? Aidan je vzdihnil. Take stvari se niso dogajale njemu. Take stvari se preprosto niso dogajale. Oh, Pieter. Jebiga. Njega osebno.

Aidan se je odtrgal od okna. Vlak je kot po dolgi, gladki vrvi drsel skozi noč. Aidan je dvignil roko k obrazu in opazil, da v dlani še vedno stiska potno, pomečkano cigaretno škatlico. Zatlačil jo je v zadnji žep kavbojk, se obrnil in stopil proti koncu hodnika. Preden je pogledal skozi vrata kupeja, je za hip postal. Malo je še hotel biti sam, zavestno sam. Ni vedel, zakaj. Naslonil se je na steno in pogledal navzgor po hodniku. Od znotraj je bil vagon nepremičen, visel je kot v zraku. Samo če se je potrudil, zares potrudil, je pod gumijastimi podplati lahko začutil gibanje. Grem. Premikam se. Odhajam nekam, kjer bo najboljše na svetu.

Vrata je odrinil narahlo, z dvema prstoma. Marijke je bila napol zleknjena čez sedež. Izprožene, v gležnjih prekrižane noge je naslanjala na radiator. Njene oči so bile zaprte.

»Marijke,« je šepnil Aidan. »A spiš?«

Marijke je odkimala, ne da bi odprla oči.

»A-a,« je rekla. »Budna sem. Blazno budna. Pa ti?«

»Tudi,« je prikimal Aidan. »Razmišljam.«

»Kul.«

Aidan je sedel poleg nje. Iztegnil je desno roko, ji jo zatlačil za hrbet in jo s prsti zgrabil za pas. Marijke je zadovoljno zamrmrala in se mu zleknila v naročje. Odprla je oči. Bile so polne rdečih žilic.

»O čem razmišljaš?« je vprašala.

Aidan se je nasmehnil.

»O vesolju,« je rekel. »V glavnem.«

»In kaj je novega v vesolju?«

Aidan je skomignil.

»Videti je, da je ostalo v Parizu.«

Marijke je priprla oči. Zmogla je nasmešek, ki je bil videti malo utrujen.

»Upam, da Pieter še ne bo takoj poklical,« je rekla.

Aidan je pogledal nekam mimo.

»Rada bi imela še nekaj časa za naju,« je nadaljevala Marijke. »V Amsterdamu. Rada bi te peljala naokrog in ti pokazala tiste najboljše stvari. Kdo ve, mogoče bom pa res storila kaj takega. Nikomur ne bom povedala, da sem že nazaj. S tabo bom šla kampirat in se delala, da nisem od tukaj. Kaj praviš?«

»Fino,« je rekel Aidan. »Vseeno mi je, kje sem in kaj delam, dokler sem s tabo.«

»Ampak večno pač ne boš z mano,« je zamišljeno odvrnila Marijke.

Aidan je pomolčal.

»Slej ko prej boš moral nazaj,« je nadaljevala Marijke. »Na Irsko. Ne?«

»Do konca bom ostal,« je rekel Aidan. »Dokler bom lahko. Do zadnjega dneva. Do zadnje ure. Karkoli.«

Marijke je melanholično vzdihnila.

»To že,« je rekla. »Oditi boš pa vseeno moral.«

Aidan jo je pogledal z razžarjenimi očmi.

»Pojdi z mano,« je rekel.

Marijke se je nekam grenko nasmehnila.

»S tabo?« je rekla. »Na Irsko?«

»Zakaj pa ne?«

»Ne vem,« je rekla Marijke. »Ne vem.«

»Daj no.« Aidanov glas je preskočil v odtenek, ki je naznanjal upanje. »Premisli.«

»Oh, saj mislim,« je odvrnila Marijke. »Kar naprej razmišljam. Ampak ne vem, če bi mi uspelo. Nimam denarja. Faks me čaka. Ne vem.«

Premolknila sta. Od zunaj je pritiskala mlada, razkošna noč. V šipi je plosko odsevala luč s stropa kupeja.

»In če ostaneš ti?« se je čez čas oglasila Marijke. »Z mano? V Amsterdamu?«

Aidan je pogledal v tla. Stisnil je dlan, da so se njegovi prsti zakopali globoko v Marijkin pas.

»Ne morem,« je rekel. »Nimam denarja. Faks me čaka.«

Marijke je vzdihnila.

»No, vidiš,« je rekla. »Vedno isto. Na koncu nas vedno uničijo banalnosti. Čisto nič ni pomembno, kako dober je bil začetek. To je preprosto … preprosto … Ma, kaj pa vem.«

Dvignila se je v polsedeč položaj in pobrskala za steklenico z vodo.

»Hej,« je vzkliknil Aidan. »A je zate že konec?«

Marijke je prislonila steklenico k ustnicam in naredila požirek. Potem se je zastrmela vanj.

»Na nek način,« je rekla.

»Na kakšen način?«

Marijke je pogledala predse.

»Ma, kaj pa vem,« je ponovila. »Kaj pa vem. Šel boš na Irsko. Pozabil me boš. Tako to pač gre.«

»Ne bom te pozabil.« Aidanov glas se je zatresel po sredini. »Kako si lahko predstavljaš, da te bom pozabil? Tebe? Marijke?«

Marijke je še naprej gledala predse.

»To praviš zdaj,« je rekla. »Ko sem še tukaj.«

Aidan jo je zgrabil za ramo in zasukal svoj obraz k njenemu.

»To pravim vedno!« je vzkliknil. »Vedno bom to govoril, razumeš? Oh, Marijke. Pojma nimaš, kaj mi pomeniš. Dejansko si – dejansko si najboljše, kar se mi je kdaj zgodilo. Pred tabo sploh še nisem bil zaljubljen, mislim, zares zaljubljen. In po mojem se česa takega ne pozabi kar tako, ne?« Glas se mu je prelomil. »Prekleto,« je rekel. »Zame že ni ničesar konec. In tudi ne bo.«

Marijke ga je trpko pogledala.

»Oprosti,« je rekla. »Žal mi je. Ne bom več govorila takih stvari. Ampak saj veš, kako je s tem. Včasih si je najlaže predstavljati tisto najslabše. Da potem nisi preveč neprijetno presenečen. Ali kaj.«

»Rad te imam, » je rekel Aidan. »Ik – ik – ik houd van je.«

»Oh, Aidan,« je vzkliknila Marijke. Obrnila se je k njemu, mu vrgla roke okrog vratu in pritisnila svoje telo k njegovemu. »Tudi jaz tebe, Aidan. Blazno. Najbolj. Preveč.«

Aidan je zaprl oči in potopil nos v njeno ramo.

»Upam, da ne preveč,« je rekel. »Da ne boš potem čez kakih dvajset let govorila, oh, tisti Aidan. Preveč sem ga ljubila, prekleto.«

»Okej,« je nekam v njegovo majico zamomljala Marijke. »Nič preveč. Ravno prav.«

»Ravno prav,« je kot odmev zamrmral Aidan in ji porinil prste v lase nad čelom. Premolknil je. Zdelo se mu je, da ni niti ene stvari, o kateri bi lahko govoril. Niti ene besede, ki bi se jo dalo izreči in ki ni iz drugega, temnega in soparnega sveta tam zunaj. Marijke mu je mirno dihala v prsi. Bil je eden tistih trenutkov, za katere se je zdelo, da jih ne bo nikoli konec. Aidan si ni mogel predstavljati, da bi enkrat lahko minil, da bi se ga dalo spominjati kot nečesa iz preteklosti. Okrog njiju se je krčila in širila noč. Drobni delčki teme so zadevali drug ob drugega. Noč je bila edino, kar je obstajalo. Postavila se je med tisto, kar je bilo, in tisto, kar je imelo priti, postavila tako nepremično in absolutno, da so stvari na obeh njenih skrajnostih poniknile in spet izplavale drugje, v drugi resničnosti, morda v sanjah. Samo ne tukaj. Nikoli tukaj. S prsti je podrsal Marijke po laseh. Marijke je polglasno zastokala in mu s čelom podrgnila ob majico, kot bi se mu hotela zariniti nekam pod rebra. Blizu srca. Bila sta skupaj, neskončno skupaj. Aidan je prisluškoval njenemu dihanju in začutil, da se mu v grlo plazi mrzla, mokra kepa, enaka kot ure pred tem na postaji. Dvignil je roko k očem. Spet ga je imelo, da bi planil na noge, se zaletaval v stene in glasno ihtel, da bi zakopal obraz v prevleko na sedežu in s pestmi razbijal po trdi, prožni površini okrog nje, da bi zavpil na vse grlo in pustil, da krik odzveni po prostoru, po vlaku, po svetu, skozi celo dolgo in votlo noč. Stisnil je zobe. Vedel je, da ne bo storil ničesar, da noče vznemirjati Marijke, delati težav, se izpostavljati. Naš Aidan. Tako čustven. Pomigal je s prsti na nogah. Vlak je malce zavrl. Nagonsko se je obrnil k oknu, da bi ujel ime postaje, vendar je vlak takoj nato pospešil. Pogledal je navzdol k Marijke. Topla in ohlapna se je naslanjala nanj. Bila je popolnoma mirna. Nič na njej se ni zganilo, niti hrbet, niti prst, niti las. Spi, je takoj vedel Aidan. Začutil je kanček olajšanja. Spanje je bilo dober znak. Vedel je, da je utrujenost naredila svoje, utrujenost, ki je bila seštevek močnega, napornega sonca, premikanja in vibrirajočih čustev. Kljub temu pa je čutil, da je v spanju upanje. Prave, težke noči so bile tiste neprespane, premikajoče in goste od usode sveta, ki se je vedno nekako nakopičila vanje. Nocoj pa je bilo drugače. Nocoj je imel moč, da se upre. Stegnil se je k vratom in s koncem prstanca ugasnil luč. Jutro ni bilo več pomembno. Jutro bo prišlo in to je bilo vse. Jutro kot tako, brez Pietra, brez Pariza, celo brez Amsterdama. Edino onadva bosta odločala, kakšno bo. Sklenil je dlani okrog Marijkinega hrbta, položil glavo tako, da je njegov pogled padal na šipo, in ugibal, kako dolgo bo trajalo, da mu veke polagoma zdrsnejo navzdol.

Zbudila ga je dlan, ki se mu je mehko in toplo pogreznila v lice. Zatrepetal je s trepalnicami in do polovice privzdignil veko, da je s pogledom zadel v sterilno predjutranjo sivino.

»Ne odpiraj oči!« je vzkliknila Marijke.

»Zakaj ne?« Glas se mu je hripavo prebijal iz grla.

»Ker si tako lep, ko spiš.«

Nasmehnil se je skozi spuščene veke.

»Zakaj me pa potem zbujaš?«

»Saj te ne.« Marijkin glas je zvenel radostno. Aidan je začutil odstop od pričakovanega, še preden je uspel pomisliti, v čem bi ta lahko bil. »Nisem te hotela zbuditi. Samo dotaknila sem se te.«

»No ja,« je zamrmral Aidan. »Mislim, da si me kljub temu zbudila.«

»Oprosti.«

»Že v redu.«

Aidan je odprl oči in na kratko zazehal. Ležal je po vsej dolžini sedeža. Noge je imel skrčene. V nogavice obuta stopala je zataknil za naslonjalo pri vratih. Ni se mogel spomniti, kdaj je legel niti kdaj se je sezul. Zdelo se je, da je to namesto njega opravil nekdo drug. Hip zatem je pustil misel neprežvečeno odteči. Vedel je, da so jutra že po naravi nelogična in da nima pomena razglabljati o ničemer, kar je v teh trenutkih danost. Dvignil se je na komolce in spokojno pljusknil v nov dan. Marijke je sedela na nasprotnem sedežu. Smehljala se je. Aidanov nejasni občutek od prej se je izkristaliziral. Vesela je bila. Marijke je bila vesela. Nekaj se ni ujemalo.

»Ojla,« je rekel. »Kaj bo dobrega?«

Marijke je skomignila. Njen smehljaj je bil spontan in prisrčen.

»Nič,« je rekla. »Kar tako. Nov dan. Je kaj narobe?«

»Ne, sploh ne.« Aidan je hitel odkimavati. »Samo nisem pričakoval … no … saj veš.«

»Ja,« je rekla Marijke. »Vem. Vse vem. In ravno zato sem se odločila, da ne bom več razmišljala o vseh tistih zajebanih rečeh. Življenje je kratko, prekleto. Ko sem s tabo, sem s tabo in ne nekje v neki megleni prihodnosti. In ko sem s tabo, sem srečna. To je vse.«

»Kul.« Aidan je potegnil kotičke ust k ušesom. »Tudi jaz sem srečen. Zelo.«

Vstal je, stopil k njej in jo poljubil na usta. Marijke je privzdignila hrbet in se ga oklenila na zatilju. Aidan ji je s prsti spolzel vzdolž hrbtenice. V mlačnem jutru je bila njena koža še toplejša kot sicer. Umaknil je ustnice, se pretegnil in sedel poleg nje.

»Kje sva?« je vprašal.

»Pri Delftu,« je rekla Marijke.

»Kje?«

»Blizu Haaga. Kake pol ure od Amsterdama.«

»Vau,« je rekel Aidan. »Že tako blizu?«

»Ja.«

Aidan je pretipal žepe na kavbojkah in izvlekel sploščen, dobro načet zavitek žvečilnih. Enega je odluščil Marijke v dlan, preostala dva pa je lačno zmetal v usta. Nagnil se je naprej in pogledal skozi okno.

»Dobrodošel na Nizozemskem,« je rekla Marijke.

Aidan si je z zanimanjem ogledoval pokrajino.

»Lepo je,« je rekel.

»Dolgočasno,« je pripomnila Marijke.

»Kje pa!« je vzkliknil Aidan. »Tile kanali so prav posrečeni. Sploh pa je noro, da sva niže od morja. Saj sva, ne?«

»Skoraj. Ne čisto.«

»No ja. Jaz verjamem, da sva. Še nikoli nisem bil pod morjem, ne da bi se zmočil.«

»Ja,« je pokimala Marijke. »V tej državi se čudne reči kar vrstijo.«

»Na primer?«

»Boš že videl.«

Aidan se je še enkrat pretegnil, tokrat počasi in sistematično. Mišice je imel vse po vrsti otrple.

»Imava še kaj vode?« je vprašal.

Marijke je vzela steklenico in mu jo podržala pred nosom. Bila je do četrtine polna. Aidan jo je zgrabil in naredil par previdnih požirkov. Pomolil je steklenico proti Marijke. Odkimala je. Aidan je segel v žep in izvlekel cigarete.

»Greš?« je vprašal.

»Ja.«

Na hodniku sta se naslonila na okno, isto okno, pred katerim je ure predtem stal Aidan. Podnevi je bilo drugače. Vse je bilo korenito, definitivno drugače. Aidan je priprl okno in pritaknil vžigalnik h konici cigarete, ki jo je proti njemu molila Marijke.

»Veselim se Amsterdama, veš,« je rekel, ko je potegnil prvi dim in stlačil cigarete nazaj v žep.

»Mhm,« je pokimala Marijke.

»Res se ga veselim.«

»Verjamem.«

»Pa ti?«

»Tudi,« je priznala Marijke. »Še kar. Spet bom videla par prijateljev in jim povedala, kako je bilo v Parizu. In zvedela, kaj je novega. Upam, da je kaj novega.«

Aidan je iztegnil roko in jo od zadaj objel okrog pasu. Sklonil se je in jo razprto in vlažno poljubil na vrat. Marijke je zatrepetala.

»Kako dobro je, da sva skupaj,« je zamrmral Aidan.

»Ja,« je prikimala Marijke. »Tako blazno vredno je bilo, ne?«

Aidan se je nasmehnil. Pokimal je.

»Mislim, da lahko zdaj mirno umrem,« je rekel.

»Daj no, ti norec. Saj ne boš umrl.«

»Enkrat bom. In ko bom, bi bil rad srečen.«

»Okej.« Marijke se je zasmejala. »Ampak obljubi mi, da bo to šele čez kakih tisoč let.«

Aidan jo je stisnil še močneje. Zakopal je ustnice v njene lase.

»Obljubim,« je rekel.

Premolknila sta. Aidan je s kožo prisluškoval Marijkinemu dihanju in mirnemu, zložnemu utripu srca. Marijke je ugasnila cigareto, frcnila ogorek skozi okno in položila svoje dlani čez njegove. Po hodniku so poblisknile luči. Spustili so se nekam pod zemljo.

»Schiphol,« je rekla Marijke. »Ni šans.«

»A?« Aidan je dvignil brado.

»Letališče,« je pojasnila Marijke. »Zadnja postaja pred Amsterdamom. Pripraviti se morava.«

»Kul,« je rekel Aidan. Začutil je vznemirjenje, enako kot vsakič, ko je nekam prihajal prvič. Razklenil je roke in pustil, da je Marijke smuknila v kupe. Za hip se je zagledal v ljudi, ki so zunaj čakali, da se vlak ustavi. Potem je stopil za njo. Bolj ali manj v tišini sta vlekla nahrbtnika s polic, ju odpenjala in spet zapenjala, pobirala stvari po kupeju in tlačila odsluženo v koš. Potem je vlak zapeljal med hiše in Aidanu je ušel očaran vzdih. Sedel je in strmel, kot bi hotel v pogled zajeti ves svet. Marijke je položila roko na njegovo.

»Dobrodošel,« je rekla. »Zdaj pa res.«

Aidan se ji je silovito, spontano nasmehnil. Potem je vstal in ji sledil k izhodu. Vlak se je ustavljal in drug za drugim sta poskakala na asfalt. Marijke je prijela Aidana pod komolcem.

»Pridi,« je rekla. »Greva na kavo.«

Aidan je navdušeno prikimal in ji sledil med telesi, ki so se gnetla na peronu, med stebri in po stopnicah, med prodajalci časopisov in rožami, pod podplate mesta, ki je bílo, ki je utripalo, ki mu je legalo na kožo in na jezik in pronicalo vanj, tako da je bilo v tistem trenutku že skoraj nemogoče reči, kje se konča Amsterdam in začenja življenje samo. Oklepal se je Marijkine roke in ga opazoval, življenje, tri fante, ki so se s hitrimi koraki spuščali po stopnicah pred njim (»Si prepričan, da jemljejo potovalne čeke, Dave?« je z značilno ameriško naglico rekel eden od njih), par, ki se je drug za drugim prerival skozi gnečo (punca, na kratko postrižena športna blondinka, se je enkrat vmes spotaknila, se obesila fantu na nahrbtnik in se zahihitala z visokim, presenečenim glasom), drobceno rdečelasko, ki je stopicala pred njim tako počasi, da se je skoraj zaletel vanjo (oprosti, je rekel in ona se je žareče, zasanjano nasmehnila), suhljatega temnolasca z očali, ki je visel na govorilnici in si z dlanjo zatiskal desno uho, bledo punco širokih ramen, ki je z nenavadnim žarom v očeh sedela ob zidu in med prsti vrtela bel plastični lonček. Amsterdam je pripadal njim, prišli so vsi enaki, vsi očiščeni, vsi pripravljeni. Prihodnost je pritiskala od zunaj kot zmagovita armada, kot deroča reka, odpirala se je kot prostrano gorsko pobočje. Bila je, prihodnost. Če je kdaj obstajala, je bilo to zdaj. Predstavljal si je, kako zgoraj nad tlemi vzhaja sonce. Skoraj bi lahko prisegel, da nekje na vratu čuti njegovo toploto.

Epilog

Amsterdam, 7. septembra 1998

Draga Nina!

Danes sem dobil tvoje pismo, kar me je precej presenetilo. Mislim, dosti dela imam pa tudi zvečer sem bolj zaseden, tako da nimam skoraj nič časa, da bi o čem razmišljal. Počutim se grozno, podpovprečno, z eno besedo: gnilo. Okej, možgani mi delajo, ampak to je tudi vse. Pub je danes zaprt, v prejšnjih tednih nisem kaj preveč spal, blazno sem prehlajen, preveč kadim in hrbtenica, rebra in vrat me bodo spravili v grob. Pojma nimam, zakaj vedno pride vse naenkrat, ampak upam, da bo naenkrat tudi minilo – recimo čez minuto ali dve.

No, okej, imam pa vseeno nekaj časa, da lahko mislim nate in na to, kakšen prasec sem, ker se zaradi mene počutiš krivo. Ja, ko sem dobil kartico iz Antwerpna, je bilo skoraj tako, kot bi me zabodli v hrbet, ampak, no ja, kaj sem pa hotel. Mislim seveda na tisto, kar je napisal Erik (»Tvoja smola, ne moja!«) – ampak zdaj se vsemu skupaj pravzaprav lahko že smejim. Povedal sem ti že, da se hitro zaljubim, ampak kaj zaljubljenost konec koncev sploh pomeni. Normalno, da si mi zelo všeč, tudi zaradi pisma od zadnjič, ampak to še ne pomeni, da sem zaljubljen vate. Seveda sem tudi malce upal, ampak vseeno nekako vedel, da je skoraj nemogoče, da bi kaj podobnega delovalo. (Mogoče ti nikoli ne bi smel povedati, da si všeč tudi Eriku – ma ne, saj veš, da tega v resnici ne mislim!) Mirno lahko za vse skupaj kriviš impulzivnost ali karkoli že hočeš, ena stvar pa naj ti bo jasna: brez krivde! Prosim!

Tvoje pismo mi je tudi pojasnilo par stvari. Zdaj vsaj vem, kako in zakaj si šla nazaj v Antwerpen. Pravzaprav bi lahko napisala samo »Za dva tedna sem šla nazaj v Antwerpen in se fino imela z Erikom«, pa bi že vedel, kaj misliš povedati, in se počutil čisto okej. Mislim, da si narobe razumela, kaj sem čutil, ko sem prišel domov – no, ali pa sem narobe razumel jaz. Nedvomno je bila tista ponedeljkova noč super, ampak hkrati je bilo to tudi mojih edinih osem dni dopusta že od božiča naprej in že dan po prihodu sem moral spet v službo. Nič čudnega, da sem se blazno spominjal vseh tistih dni in noči, še posebej tiste najljubše, in ti, moja draga Nina, si imela veliko pri tem. Zdaj pa je pač kot pri Metallici, ki pravijo, da spomin ostaja. In ravno dejstvo, da ostaja, mnogo pove o tebi.

Pa da ne boš zdaj mislila, da pišem vse to, ker ti želim stvari olajšati ali pa prepričati sebe, da je bilo vse skupaj samo počitniška romanca za eno noč. Zame vseeno ni bila. Če bi imel še kdaj priložnost seksati s tabo, vem, da bi. Pa ne na tistem trdem kamnu, ampak na ogromnem jogiju z veliko blazinami in ob kakšnem dobrem, globokem, počasnem heavy metal komadu, nabitem s čustvi. Si kdaj poskusila? Zame je to čista ekstaza. Če te zanima – no, kar pogumno – in če ne moreš najti nikogar, ki bi hotel, skoči za kakšno noč sem!

Poleg tega pa ti moram priznati, da po mojem mnenju tistega ponedeljka nisva samo seksala, ampak je bilo med nama še kaj več (jaz bi temu rekel prijateljstvo in upam, da ti tudi!). Sploh pa – okej, tega ti najprej nisem mislil povedati, ampak ti bom – je bil takrat v mojem življenju še nekdo. Povedano naravnost, imel sem punco in z Efraimom sem šel v Antwerpen tudi zato, ker je šla ona tačas v Pariz in se mi je takoj zazdelo, da med nama ni več tako, kot je bilo (to se je potem tudi potrdilo in zdaj sva uradno narazen. Malo mi je težko. Ampak čisto malo). Ko sem ti pisal prejšnje pismo, sva se ravno razhajala in lahko, da so bili moji čustveni izbruhi povezani tudi s tem. Tako, zdaj veš vse in menda ti je ČISTO jasno, da občutki krivde totalno odpadejo!

No, zdaj mi preostane samo še, da zaključim to pismo, kar je načeloma lažje kot zaključiti pogovor – ampak tokrat se mi zdi bolj ali manj isto, ker si itak predstavljam, da se pogovarjam s tabo in tega nekako še nočem končati (zapleteno, vem, ampak kar dober način, da ti rečem »piši še naprej«, ne?). Torej:

- lepe pozdrave od Efraima (sporoča ti, da bo posebej zate izvedel Supermanovo točko, če prideš kaj naokoli),

- lepo mi pozdravi Erika. Prepričan sem, da se je usodno zaljubil vate, kajti v nasprotnem primeru je z njim nekaj definitivno narobe.

Želim ti vse, kar misliš, da je dobro zate, in te ful lepo pozdravljam. Kar dober izgovor za začetek neseksualnega razmerja, ne?

Pieter

P.S.: Pošiljam ti nekaj slik iz Antwerpna. Ne skrbi, zase jih bom še enkrat razvil.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Jani Virk:

LJUBEZEN V ZRAKU

Beletrina, 2009

Cena: 7,99 €

Protagonist je ločenec srednjih let, samohranilec, učitelj glasbe, pristaš Santane in Márqueza, ujetnik svoje lastne razdvojenosti in v tej dvojnosti na usoden način utemeljen, ki mu edino neuničljivo sonce predstavlja hčerka Ula.

Maja Novak:

MAČJA KUGA

Beletrina, 2000

Cena: 7,99 €

Mačja kuga Maje Novak je fantastična, v svojih opisih in obsedenosti s citati pikolovska in obenem ironična pripoved o stvarnosti, ki jo iz prve roke poznamo vsi, in o ljudeh, obremenjenih s problematičnim izročilom, ki ujeti v miselnost krasnega novega sistema v njem počno isto kot v vsakem prejšnjem: čakajo na udobno smrt.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2011

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

GLAVAN, Polona

Noč v Evropi [Elektronski vir] / Polona Glavan. - El. knjiga. -

Ljubljana : Študentska založba, 2011. - (Knjižna zbirka

Beletrina)

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-406-0 (ePub)

258911744

Polona Glavan NOČ V EVROPI

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Andrej Blatnik, Mitja Čander, Matevž Kos, Samo Kutoš, Gašper Malej,

Vid Sagadin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Tomo Virk, Primož Zevnik, Uroš Zupan

Jezikovni pregled

Tanja Jerman

Korekture

Jana Kuharič, Dušan Šarotar

Oblikovanje

Špela Trobec Jovanović

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS

Ljubljana 2011

Table of Contents

Prvič

Drugič

Tretjič

Četrtič

Petič

Epilog