Naslovnica

Naslov

F. M. Dostojevski

NESPODOBNA ANEKDOTA

Prevedla Urša Zabukovec

Ta nespodobna anekdota se je zgodila prav v tistem času, ko se je z nezadržno silo in z ganljivo-naivnim navdušenjem začela renesansa naše drage domovine in težnja njenih hrabrih sinov po novih upih in usodah. Takrat, nekega jasnega in mrzlega zimskega večera, sicer že okoli polnoči, so trije nenavadno častitljivi možje sedeli v komfortni, celo razkošno opremljeni sobi v neki čudoviti dvonadstropni hiši na Peterburški strani. Bili so zatopljeni v pomemben in imeniten pogovor na zelo zanimivo temo. Vsi trije možje so imeli generalski čin. Sedeli so vsak v svojem čudovitem, mehkem fotelju okrog majhne mizice in udobno srebali šampanjec. Steklenica je stala na mizici v posodi z ledom. Vzrok za to srečanje je bil naslednji: gospodar, tajni svetnik Stepan Nikiforovič Nikiforov, star samec pri šestdesetih, je praznoval svojo vselitev v ravnokar kupljeno hišo, hkrati pa tudi svoj rojstni dan, ki je slučajno prišel na ta dan in ki ga ni praznoval nikoli doslej. Sicer praznovanje ni bilo bogve kaj; kot smo videli, je imel le dva gosta, oba njegova kolega iz službe in nekdanja podrejena, in sicer sta bila to pravi državni svetnik[1] Semjon Ivanovič Šipulenko ter Ivan Iljič Pralinski, prav tako pravi državni svetnik. Ob devetih sta prišla na čaj, nato sta prešla na vino in vedela, da morata točno ob pol dvanajstih počasi domov. Gospodar je imel vse življenje rad rednost. Nekaj besed o njem: svojo kariero je začel kot mali uradnik brez sredstev in mirno pasel dolgčas petinštirideset let zapored; dobro je namreč vedel, do česa bo prilezel. Trpeti ni mogel klatenja zvezd z neba, čeprav je imel sam že dve, še posebej pa ni maral iz kakršnegakoli razloga izražati svojega lastnega mnenja. Bil je tudi pošten … to se pravi, da nikoli ni naredil česa posebej nepoštenega. Bil je samski, ker je bil egoist. Ni bil zelo neumen, ni pa se rad izpostavljal s svojim umom. Posebno je sovražil zanemarjenost in zanesenost, ki jo je imel za moralno zanemarjenost, proti koncu življenja pa se je pogreznil v nekakšno sladko, leno udobje in sistematično osamljenost. Čeprav je včasih zahajal v goste k ljudem boljše vrste, sam že od mladih nog ni maral obiskov pri sebi, zadnje čase pa je bil, če že ni polagal pasjanse, popolnoma zadovoljen v družbi kuhinjske ure. Ob večerih je dremaje v naslanjaču mirno poslušal njeno tiktakanje pod poklopcem na kaminu. Njegova zunanjost je bila dokaj spodobna: bil je gladko obrit, dobro ohranjen in ni kazal svojih let, predvsem pa se je držal strogega kavalirstva. Njegovo službeno mesto je bilo precej komfortno: nekje je sedel in nekaj podpisoval. Z eno besedo: imeli so ga za imenitnejšega človeka. Imel je samo eno strast ali, bolje, eno vročo željo – imeti svojo lastno hišo, hišo, v kateri bi živel na veliki, ne na običajni nogi. Želja se mu je končno izpolnila: našel in kupil je hišo na Peterburški strani, resda daleč, ampak zato hišo z vrtom in zapovrh še lično! Novi gospodar je presodil, da čim dlje je hiša, tem bolje: pri sebi ni maral sprejemati gostov, za na delo ali na obisk pa je imel pri sebi čudovito dvosedno kočijo čokoladne barve, kočijaža Miheja in dva majhna, a močna in lepa konjiča. Vse to je bilo pridobljeno na pošten način, počasi, s štiridesetletnim varčevanjem, zato je srce ob tem igralo od veselja. Vidite, zato je Stepan Nikiforovič, ko je pridobil hišo in se preselil vanjo, v svojem mirnem srcu občutil tako zadovoljstvo, da je za svoj rojstni dan, ki ga je prej skrbno skrival pred znanci, povabil k sebi celo goste. Z enim od povabljencev je imel celo posebne načrte. Sam je v hiši zasedel gornje nadstropje, za spodnje, s prav tako razporeditvijo, pa je potreboval podnajemnika. Stepan Nikiforovič je računal na Semjona Ivanoviča Šipulenka in je ta večer celo dvakrat speljal pogovor na to temo. A Semjon Ivanovič je glede tega molčal. Tudi on je bil človek, ki si je trdo in dolgo utiral pot, imel je črne lase in zalisce ter odtenek stalnega razlitja žolča na fiziognomiji. Bil je poročen, mrk zapečkar, domače je držal v strahu in pokorščini, delal je samozavestno, zelo dobro je vedel, kaj lahko doseže, in še bolje, česa ne bo nikoli dosegel, zasedal je dober položaj in zasedal ga je trdno. Na nove razmere, ki so se počasi razvijale, sicer ni gledal brez žolča, vendar se tudi ni preveč vznemirjal: bil je prepričan sam vase in je s posmehljivim sovraštvom poslušal Ivana Iljiča Pralinskega, ki je pleteničil na nove teme. Sicer pa so vsi trije narahlo srkali, tako da se je celo sam Stepan Nikiforovič ponižal na raven gospoda Pralinskega in se spustil z njim v lahkotno debato o novih razmerah. Zdaj pa nekaj besed o njegovi ekscelenci gospodu Pralinskem, sploh ker je prav on glavni junak pričujoče zgodbe.

Pravi državni svetnik Ivan Iljič Pralinski se je »vaša ekscelenca« imenoval vsega skupaj štiri mesece, kar pomeni, da je bil mlad general. Tudi po letih je bil mlad, kakih triinštirideset jih je imel, videti pa je bil še mlajši in tudi želel je dajati vtis mlajšega. Bil je lep moški, visoke postave, ki se je postavljal s svojo izbrano in prefinjeno obleko, izkušeno nosil odlikovanje za vratom, že v otroštvu usvojil nekaj svetovljanskih navad in kot samski sanjaril o bogati in celo nekoliko svetovljanski nevesti. Sanjaril je še o mnogem, čeprav še zdaleč ni bil neumen. Na trenutke je znal biti velik gobezdač in je celo rad privzemal parlamentarne poze. Prihajal je iz dobre družine: bil je sin generala, delomrznež, v najnežnejšem otroštvu je nosil žamet in batist, vzgajali so ga v aristokratski šoli, in čeprav znanja ni veliko odnesel, je bil službeno uspešen: prebil se je celo do generalstva. Nadrejeni so ga imeli za sposobnega in so nanj celo stavili upe. Stepan Nikiforovič, pod katerim je začel in opravljal svojo službo skoraj do generalstva, ga nikoli ni imel za posebej delavnega človeka in v zvezi z njim ni gojil nikakršnih upov. Všeč pa mu je bilo to, da je izhajal iz dobre družine, da je imel nekaj imetja, se pravi, veliko stanovanjsko hišo z oskrbnikom, da je bil v sorodu z ne ravno komerkoli in da je imel soliden nastop. Stepan Nikiforovič ga je sam pri sebi grajal le zaradi prebujne domišljije in lahkomiselnosti. Sam Ivan Iljič pa je zase na trenutke čutil, da je preveč samoljuben in občutljiv. Čudna stvar: tu pa tam je dobil napad bolezenske tankovestnosti in celo lahnega kesanja. Z bridkostjo in kamnom na srcu se je na trenutke zavedal, da nikakor ne leta tako visoko, kot se mu zdi. V takih trenutkih je celo zapadel v nekakšen brezup, še posebej takrat, ko so se mu razboleli hemoroidi. Svoje življenje je imenoval un existence manquée, celo nehal je verjeti – seveda le sam pri sebi – v svoje parlamentarne sposobnosti, samega sebe je imenoval parler[2] in frazer, in čeprav mu je to prineslo mnogo spoštovanja, ga nikakor ni oviralo, da ne bi čez pol ure dvignil glave in se prav tako vztrajno in zanosno hrabril ter prepričeval samega sebe, da se bo že še dokazal in postal ne le dostojanstvenik, ampak celo državnik, ki se ga bo Rusija še dolgo spominjala. Celo lastni spomeniki so mu tu pa tam migetali pred očmi. Iz vsega tega je jasno razvidno, da je Ivan Iljič visoko ciljal, čeprav je globoko, celo z nekakšnim strahom sam pri sebi skrival svoje neopredeljene upe in sanjarije. Z eno besedo – bil je dober človek, celo pesnik po duši. Zadnja leta so ga bolezenske minute brezupa začele obiskovati vse bolj pogosto. Postal je nekako posebno razdražljiv, bolestno nezaupljiv in vsak ugovor je bil takoj pripravljen imeti za žalitev. A obnavljajoča se Rusija mu je naenkrat začela vlivati velike upe. Generalski čin je te upe izpolnil. Zbudil se je, dvignil glavo. Naenkrat je začel govoriti veliko in leporečno, govoriti o najbolj aktualnih temah, ki jih je nenavadno hitro in povsem nepričakovano usvojil že kar do obsedenosti. Nenehno je iskal priložnosti, kjer bi lahko govoril, vozil se je sem in tja po mestu, na več koncih mu je uspelo, da je zaslovel kot obupan liberalec, kar mu je seveda laskalo. Ta večer, po štirih kozarcih šampanjca, se je še posebej razpustil. Prav v vse je želel prepričati Stepana Nikiforoviča, ki ga pred tem kar dolgo ni videl in ki ga je do sedaj vselej spoštoval in ga celo ubogal. Iz določenih razlogov ga je imel za reakcionarja in se ga je sedaj lotil s posebno zavzetostjo. Stepan Nikiforovič se ni upiral, lokavo ga je poslušal, čeprav ga je tema zanimala. Ivan Iljič se je razvnemal in v ognjevitosti namišljenega spora pogosteje, kot bi bilo potrebno, srkal iz svojega kozarca. Stepan Nikiforovič je ob takih trenutkih vzel steklenico in mu dolil v kozarec, kar je – neznano zakaj – naenkrat začelo žaliti Ivana Iljiča, sploh ker je Semjon Ivanič Šipulenko, ki ga je še posebej preziral in se ga zaradi njegove ciničnosti in zlobe tudi bal, ob tem prekanjeno molčal in se pogosteje, kot bi bilo potrebno, smehljal. »Za smrkavca me imata,« je prešinilo Ivana Iljiča.

– Ne, čas je, že zdavnaj je bil čas za to, je strastno nadaljeval Ivan Iljič. Preveč smo že zamudili in po mojem je humanost prva stvar, humanost s podrejenimi, vedoč, da so tudi oni ljudje. Humanost bo vse rešila in osvobodila …

– Hihihi! se je zaslišalo s strani Semjona Ivanoviča.

– Ja, kaj pa nas pravzaprav tako zmerjate? mu je končno oporekal Stepan Nikiforovič in se pri tem ljubeznivo smehljal. Priznam, Ivan Iljič, da nikakor ne dojamem, kaj ste mi hoteli razložiti. Izpostavljate humanost. Se pravi, človekoljubje, kajne?

– Ja, nemara res človekoljubje. Jaz …

– Dovolite. Kolikor lahko sodim, ne gre samo za to. Človekoljubje je bilo vedno potrebno. Reforma ni zgolj to. Pri reformi gre za kmečko vprašanje pa sodno, gospodarsko, zakupno, moralno in … in … vsem tem vprašanjem ni konca, in vse skupaj, vse to naenkrat lahko pripelje tako rekoč do velikih pretresov. To je tisto, česar smo se bali, ne pa same humanosti …

– Ja, stvar je precej globlja, je pripomnil Semjon Ivanovič.

– Zelo dobro razumem in dovolite, Semjon Ivanovič, da pripomnim, da nikakor ne zaostajam za vami, kar se tiče globine razumevanja stvari, je strupeno in kar preveč rezko pripomnil Ivan Iljič, ampak si bom vseeno dovolil tudi vam, Stepan Nikiforovič, pripomniti, da me sploh niste razumeli …

– Nisem.

– Medtem pa jaz ravno povsod spremljam in podpiram idejo, da humanost, prav humanost s podrejenimi – od uradnika do pisarja, od pisarja do služinčadi, od služinčadi do kmeta – prav humanost, pravim, lahko predstavlja tako rekoč temeljni kamen bližajočih se reform in nasploh pomaga pri vpeljevanju stvari. Zakaj? Zato. Vzemite silogizem: sem human, torej me imajo radi. Imajo me radi, torej gojijo zaupanje. Gojijo zaupanje, to se pravi, da verjamejo. Če mi verjamejo, me imajo radi … se pravi, ne – hočem reči, da če verjamejo meni, bodo verjeli tudi v reformo, razumeli bodo tako rekoč samo bistvo zadeve in se bodo tako rekoč prisrčno objeli in vse probleme rešili prijateljsko, temeljito. Kaj se smejite, Semjon Ivanovič? Kaj ni jasno?

Stepan Nikiforovič je molče dvignil obrvi; bil je začuden.

– Zdi se mi, da sem malce preveč popil, je strupeno pripomnil Semjon Ivanič, kar mi nekako otežuje dojemanje. Nekakšna omračitev uma.

Ivan Iljič se je zdrznil.

– Temu ne bomo kos, je po krajšem premisleku nenadoma spregovoril Stepan Nikiforovič.

– Kako ne bomo kos? je vprašal Ivan Iljič in se čudil nenadni in odsekani pripombi Stepana Nikiforoviča.

– Pač, ne bomo kos, Stepan Nikiforovič se vidno ni hotel poglabljati v stvar.

– Pa vendar ne govorite o novem vinu in novih mehovih?[3] mu je ne brez ironije oporekal Ivan Iljič. Ne-e; za sebe sem sam odgovoren.

V tem trenutku je ura odbila pol polnoči.

– Nasedela sva se, čas bo, da greva, je dejal Semjon Ivanič in se pripravljal, da vstane. A Ivan Iljič ga je prehitel: v hipu je vstal od mize in vzel s kamina svojo kapo iz soboljevine. Gledal je, kot da bi bil užaljen.

– Kako torej, Semjon Ivanič, boste premislili? je dejal Stepan Nikiforovič, medtem ko je spremljal gosta.

– V zvezi s stanovanjcem? Bom, bom.

– Ko boste domislili, me čim prej obvestite.

– Še kar o zadevah? je ljubeznivo pripomnil gospod Pralinski z rahlo priliznjenostjo in se medtem igral s svojo kapo. Zdelo se mu je, kot da sta pozabila nanj.

Stepan Nikiforovič je dvignil obrvi in molčal ter dal s tem vedeti, da ju ne zadržuje. Semjon Ivanič se je naglo poslovil.

»Aha … no, potlej pa, kakor hočete … če ne razumete preproste ljubeznivosti,« je sam zase odločil gospod Pralinski in nekam posebno neodvisno ponudil roko Stepanu Nikiforoviču.

V predsobi se je Ivan Iljič zahomotal v svoj lahek drag plašč in se pri tem neznano zakaj trudil, da ne bi opazil ponošenega rakuna Semjona Ivaniča. Oba sta se spustila po stopnicah.

– Pa ne, da je starec užaljen, je dejal Ivan Iljič molčečemu Semjonu Ivaniču.

– Ne, zakaj pa? je ta odgovoril mirno in hladno.

»Lizun!« je sam pri sebi pomislil Ivan Iljič.

Stopila sta ven. Po Semjona Ivanoviča so se takoj pripeljale njegove sani s sivim, nič kaj privlačnim žrebičkom.

– Ti hudič! Kam pa se je dal Trifon z mojo kočijo! je zakričal Ivan Iljič, ko ni nikjer opazil svoje kočije.

Tekal je sem in tja, kočije pa nikjer. Lakaju Stepana Nikiforoviča se sanjalo ni, kje bi lahko bila. Vprašali so Varlama, kočijaža Semjona Ivaniča, ki jim je povedal, da je bil Trifon ves čas tukaj in da je bila tudi kočija tukaj, zdaj je pa kar ni več.

– Nespodobna anekdota! je izjavil gospod Šipulenko, Vas zapeljem?

– Nizkotno ljudstvo! je razbesnjeno zakričal gospod Pralinski. Prosil me je, kanalja, če gre lahko na neko ohcet tukaj nekje na Peterburški strani, češ da se njegova botra moži. Hudič naj jo vzame! Strogo sem mu prepovedal, da bi se kakorkoli oddaljeval od tu. In glej, stavit grem, da je šel tja!

– Ja res, je pripomnil Varlam, tja je šel. Obljubil pa je, da samo za minutko, da bo takoj nazaj.

– Tako torej! Sem mi je zdelo, da bo tako! Bova že poračunala!

– Raje mu jih dajte kakih dvakrat pošteno s šibo, pa se bo takoj naučil ubogati, je dejal Semjon Ivanič in si vlekel na noge odejo.

– Nikar se ne vznemirjajte, Semjon Ivanič, bom že!

– Kakor želite. Res vas lahko zapeljem.

– Merci,[4] srečno pot!

Semjon Ivanič se je odpeljal, Ivan Iljič pa se je peš odpravil prek lesenih mostičkov in čutil, da je močno razdražen.

»Ne, zdaj je pa dovolj, boš videl, kako te bom … slepar! Zanalašč grem peš, da boš vedel, da se boš bal! Da se boš vrnil in ti bodo povedali, da je moral tvoj gospodar kar peš … nesramnež!«

Ivan Iljič še nikoli prej ni nikogar tako zmerjal, res pa je, da je bil kar močno razjarjen, poleg tega pa mu je še šumelo v glavi. Ker je drugače abstinent, se ga je teh pet, šest kozarcev kar prijelo. Noč je bila čudovita. Mrzla, brezvetrna tišina in jasno, zvezdnato nebo. Zemljo je oblival moten srebrn blesk polne lune. Bilo je tako lepo, da je Ivan Iljič po kakih petdesetih metrih popolnoma pozabil na svojo nesrečo. Postalo mu je nekako posebno prijetno. Poleg tega pa ljudje, ko so v rožicah, hitro menjajo razpoloženje. Celo neprivlačne, lesene hišice vzdolž opustele ulice so mu nenadoma postale všeč.

»Enkratno je, da sem šel peš,« si je sam pri sebi mislil Ivan Iljič, »zame užitek, za Trifona pa lekcija. Res bi bilo treba večkrat hoditi peš. Kaj mi je hudega? Na Velikem prospektu bom takoj našel izvoščka. Oh, čudovita noč! Kakšne lepe hiške … Kakšni skromneži morajo živeti tukaj … uradniki, trgovci, morda … prav ta Stepan Trofimovič! Joj, in kakšni reakcionarji so vsi ti stari bebčki! Ja, točno to, stari bebčki, c’est le mot![5] No, Stepan Nikiforovič je sicer pameten mož, ne manjka mu zdrave pameti, se pravi, nekakšnega treznega pogleda na zadeve. Drugače so pa staruhi, čisti staruhi! Nimajo tistega … kako se že reče, no ja, nekaj jim manjka … Ne bomo kos! Kaj je hotel s tem reči? Celo nekam zamišljen je bil, ko je to govoril. Sicer me pa sploh ni razumel. Pa kako ni mogoče razumeti tega, kar govorim? Lažje je razumeti kot ne razumeti. Najbolj pomembno je zdaj to, da vem, da imam prav. Globoko v duši sem prepričan, da imam prav. Humanost … človekoljubje. Vrniti človeka samemu sebi, obnoviti njegovo dostojanstvo! Nato pa lahko začnemo z delom. Pa saj to je jasno kot beli dan! Da! Dovolite, vaša ekscelenca, vzemite za primer silogizem: recimo, da srečamo uradnika, revnega, zastrašenega uradnika. No … kdo si? Uradnik. Dobro, uradnik. Dalje: kakšen uradnik? Takšen in takšen. Kaj delaš? To in to. Bi rad bil srečen? Bi. Kaj potrebuješ za srečo? To in to. Zakaj? Zato … Ta človek me razume po nekaj besedah – in že ga imam, ujel sem ga v svoje niti in zdaj lahko z njim počnem, kar želim … v njegovo dobro, seveda. Zoprn človek, tale Semjon Ivanič! Prav zoprn fris ima! ‘Dajte mu jih pošteno s šibo,’ to je zanalašč rekel. Ne, lažnivec, kar sam jih šeškaj, jaz ne bom nikogar! Trifona bom z besedo ukrotil, tako bo močneje kot s šibo čutil moje očitke. Kar se tiče šibanja … hm, ja, problem je res globlji, kot se zdi[6] … Kaj pa, če bi se oglasil v Emérance? Hudič, prekleti leseni mostiči!« je zakričal, ko se je spotaknil. »To naj bi bila prestolnica! To naj bi bilo razsvetljeno! Še polomiš se lahko tukaj! Hm. Sovražim tega Semjona Ivaniča, neverjetno oduren fris. Posmehoval se mi je, ko sem rekel, da se bodo prisrčno objeli. Ja, padli si bodo v objem, in kaj je to tebi mar? Tebe že ne bodo objeli, prej kakega kmeta … Če bi zdaj na poti, recimo, srečal kakega kmeta, bi takoj z njim kakšno rekel. Sicer pa … pijan sem bil in morda se nisem najbolje izrazil. Tudi zdaj se verjetno ne izražam najbolje … Hm. Nikoli več ne bom pil. Zvečer nagovoričiš kaj jaz vem kaj, zjutraj ti je pa žal. Sicer pa zdajle hodim normalno, nič se ne opotekam … Ah, vsi so sleparji!«

Tako nekako, fragmentarno in nepovezano, je razglabljal Ivan Iljič, medtem ko je hodil po pločniku. Svež zrak je dobro učinkoval, tako rekoč poživil je Ivana Iljiča. Čez pet minut bi se sicer umiril in postal zaspan, a je naenkrat zaslišal glasbo prav nedaleč stran od Velikega prospekta. Ozrl se je naokoli. Na drugi strani ceste, v stari enonadstropni, a precej dolgi leseni hiši je bila zabava na vrhuncu: igrale so violine, škripal je kontrabas, flavte so žvižgale radosten motiv četvorke. Pod okni je stala publika, večinoma ženske v vatiranih ogrinjalih in z rutami na glavi. Na vso moč so se trudile, da bi ujele kako sliko skozi špranje polknic. Znotraj so se očitno zabavali. Topotanje plesalcev je bilo mogoče slišati na drugi strani ulice. Ivan Iljič je v bližini opazil mestnega stražnika in pristopil.

– Dragi moj, kdo tukaj stanuje? ga je vprašal in pri tem nekoliko odpel svoj krzneni plašč, ravno toliko, da bi stražnik lahko opazil odlikovanje, ki ga je nosil za vratom.

– Uradnik Pseldonimov, registrator, je odgovoril mestni stražnik in se vzravnal, takoj ko je opazil odlikovanje.

– Pseldonimov? Lej no, kaj res? Pseldonimov … Ja, kako, se ženi ali kaj?

– Ženi, vaša ekscelenca, in to s hčerko titularnega svetnika! Mlekopitajev, titularni svetnik, na upravi je delal … Ta hiša pa je nevestina dota.

– Se pravi, da je ta hiša sedaj že v lasti Pseldonimova in ne več Mlekopitajeva?

– Pseldonimova, vaša ekscelenca. Prej je bila v lasti Mlekopitajeva, zdaj pa jo poseduje Pseldonimov.

– Hm. Sprašujem te namreč zato, ker sem njegov predstojnik. Jaz vodim urad, kjer služi Pseldonimov.

– Bo že tako, vaša ekscelenca. Mestni stražnik se je vzravnal, kolikor se je le mogel, Ivan Iljič pa se je zamislil. Obstal je na mestu in kot da nekaj preudarja …

Počasi se mu je vračal spomin: ja, Pseldonimov je res služil v njegovem uradu, celo prav v njegovi pisarni. To je bil mali uradnik, ki je zaslužil kakih deset rubljev na mesec. Ker je general Pralinski prevzel svojo pisarno šele pred kratkim, je seveda razumljivo, da se ni mogel spomniti vseh podrobnosti o svojih podrejenih. Ampak Pseldonimova si je zapomnil ravno zaradi njegovega priimka, ki mu je padel v oči že ob prvi priložnosti, in takrat se je iz firbca odločil, da si malce bolj pozorno ogleda njegovega nosilca. Zdaj si je že živo predstavljal precej mladega človeka z dolgim kljukastim nosom, z izjemno belimi obrvmi in trepalnicami ter štrlečimi lasmi, oslabelega in precej podhranjenega, v neprimerno ponošeni uniformi in do nespodobnosti neprimernih pantalonih. Še sedaj se spomni, da ga je takrat prešinilo: kaj ko bi mu ob priložnosti bližajočih se praznikov odredil dodatnih deset rubljev, da bi se malo spravil v red? A ker je bil pogled tega reveža kar preveč žalosten, obraz pa ni vzbujal nikakršne simpatije, so tudi lepe misli Ivana Iljiča zbledele še pred realizacijo, tako da je Pseldonimov ostal brez nagrade. Še bolj pa ga je presenetil taisti Pseldonimov, ko se je pojavil pri njem z novico, da se namerava oženiti, in ga kot nadrejenega prosil za soglasje. Ivan Iljič se je spomnil, da takrat nekako ni imel časa, da bi se s tem bolj podrobno ukvarjal, zato so se te zadeve odkrižali po hitrem postopku. Vseeno pa se je zelo natančno spominjal, da je imela nevesta Pseldonimova za doto leseno hišo in štiristo rubljev v gotovini, kar ga je nemalo presenetilo. Spominja se, da se je celo rahlo ponorčeval iz poroke obeh priimkov – Pseldonimova in Mlekopitajeve. Ja, zdaj se je vsega zelo jasno spominjal.

Ob spominih pa je postajal čedalje bolj zamišljen. Znano je, da se v naših glavah vsako sekundo razraščajo cele refleksije v obliki nekakšnih občutij, ki se jih ne da prevesti v človeški, še manj pa v knjižni jezik. Ampak mi bomo vseeno poskušali prevesti občutja našega junaka in predstaviti bralcu vsaj bistvo vseh teh občutij, se pravo tisto, kar je v njih najbolj verjetno in brez česar jih ne bi bilo. To pa zato, ker se veliko naših občutij, ko jih prevedemo v običajni jezik, izkaže za popolnoma neverjetne, kar je razlog, da skoraj nihče ne povnanja svojih občutij, čeprav smo jih vsi polni. Občutja in misli Ivana Iljiča so bile rahlo neurejene; kaj je temu botrovalo, pa seveda veste.

»Tako je to,« mu je poblisnilo v glavi, »mi vsi veliko govorimo in govoričimo, ko pa pride do dejanj, je vse skupaj ena figa. Poglejmo si, na primer, prav tegale Pseldonimova: prejle se je vrnil sveže oženjen, v razburjenju in poln upanja čaka, da bo končno okusil vse slasti … To je namreč eden najbolj blaženih dni v njegovem življenju … Trenutno se suka okoli gostov, za katere je pripravil zabavo. Skromen je, reven, a vseeno vesel, radosten in iskren. Kaj bi bilo, če bi izvedel, da prav v tem trenutku jaz, jaz, njegov načelnik, njegov glavni načelnik, stojim tukaj, naravnost pred njegovo hišo in poslušam njegovo muziko! Prav res, kako bi reagiral? Ne, hočem reči, kaj bi bilo z njim, če bi se jaz naenkrat pojavil na zabavi? Hm … najprej bi se seveda prestrašil in onemel od zadrege. Verjetno bi ga zmotil in …. Morda bi vse skupaj pokvaril … Ja, točno tako bi bilo, če bi se tam pojavil kak drug general, ne pa jaz. Katerikoli drug general, ki ni jaz, bi zadevo pokvaril, to je to!

Evo, Stepan Nikiforovič, ko me danes niste hoteli razumeti! Tukaj sem vam opisal najlepši primer.

Ja … Vsi imamo polna usta humanosti, kakega herojstva, resničnega junaškega dejanja pa nismo sposobni.

Za kakšno herojstvo gre? Takoj vam bom pojasnil, vi pa kar sami presodite. Pri takih distancah, ki vladajo v današnji družbi, bi moja prisotnost ob enih zjutraj na poročni zabavi podrejenega, registratorja z desetimi rublji na mesec, predstavljala pravo norost, idejni potres, zadnji dan Pompejev, kaos![7] Tega ne bi nihče razumel. Stepan Trofimovič bi umrl, preden bi dojel. Kajti on je bil tisti, ki je rekel, da temu »ne bomo kos«. Seveda, ampak to velja za vas, stare, zaostale paralizirance! Jaz bom temu kos! Zadnji dan Pompejev bom spremenil v najslajši dan za moje podrejene, blazno dejanje pa v nekaj normalnega, patriarhalnega, vzvišenega in moralnega. Kako bom to storil? Preprosto, samo prisluhnite mi …

No, predstavljajte si, recimo, da vstopim: vsi ostrmijo, plesalci onemijo, neumno gledajo in se celo ritensko umikajo. In tu jaz pokažem svoj pravi obraz: s kar najbolj ljubeznivim nasmehom na obrazu se napotim naravnost k prestrašenemu Pseldonimovu in mu s kar se da preprostimi besedami rečem: ‘Ti, veš, da sem bil ravnokar na obisku pri ekscelenci Stepanu Nikiforoviču … Verjetno veš, da si je kupil hišo v soseščini …’ Nato v rahlo šaljivem tonu opišem prigodo s Trifonom, ki me je prisilila v pešpot … ‘Tako hodim in nenadoma zaslišim muziko! Povprašam mestnega stražnika, kaj se dogaja, glej, pa mi pove, da se ti ženiš! No, si mislim, zakaj pa se ne bi oglasil za trenutek. Saj me ja ne boš spodil!’ Spodil! Kakšna beseda za podrejenega! Spodil, ja, kaj pa še! Mislim, da se mu bo kar zavrtelo, na vrat na nos se bo pognal proti meni in me posadil v fotelj, tresel se bo od navdušenja, v prvem trenutku od sreče ne bo vedel, kje se ga glava drži!

No, kaj je lahko bolj preprosto, bolj prefinjeno od tega dejanja? Zakaj pa sem sploh prišel? To je pa že drugo vprašanje! To pa je že moralna plat celotne zadeve. Tako rekoč vrhunec in bistvo vsega!

Hm … O čem sem že razmišljal? Aha!

No, in seveda me bodo posedli skupaj z najpomembnejšim gostom, kakšnim titularnim svetnikom ali kakšnim sorodnikom mladoporočencev, kakšnim upokojenim štabnim kapitanom z rdečim nosom … Imenitno je te čudake opisal Gogolj! No, potem me bodo predstavili mladoporočenki, nasul ji bom komplimentov, opogumil goste. Prosil jih bom, naj jim ne bo nerodno, naj se zabavajo, plešejo, duhovičil bom, se smejal in sploh bom kar se da ljubezniv in prijazen. Vedno sem ljubezniv in prijazen, če sem lahko zadovoljen sam s seboj. Hm … zdi se mi, da sem še vedno majčkeno … se pravi, ne pijan, ampak nekako …

… Seveda se bom jaz kot pravi džentelmen postavil na popolnoma isto raven kot oni in ne bom zahteval od njih nikakršnega posebnega spoštovanja … Moralnost, moralna plat zadeve pa je nekaj drugega. Ampak oni bodo to razumeli in bodo znali pravilno ovrednotiti … Moje dejanje bo v njih prebudilo plemenitost … Sedel bom kake pol ure, morda celó uro. Seveda bom odšel, preden bodo sedli k večerji … Potrudili se bodo, napekli in nakuhali bodo cele gore, do tal se mi bodo priklanjali, jaz pa bom spil samo kozarec na zdravje mladoporočencev, jima zaželel vse najboljše, povabilo na večerjo pa bom vljudno odklonil. Opravki, bom dejal. In takoj ko bodo zaslišali besedo »opravki«, si bodo nadeli spoštljivo stroge obraze. S tem jih bom diskretno spomnil, da je med njimi in mano velika razlika. Kot dan in noč. Saj ne, da bi hotel karkoli sugerirati, ampak potrebno je … celo v moralnem smislu je nujno, pa recite karkoli. Sicer se bom pa takoj po tem nasmehnil, celo smejal se bom, če bo treba, in tako se bodo vsi ohrabrili … Še enkrat bom pokramljal in se pošalil z mladoporočenko, hm … In morda namignil, da pridem čez kakih deset mesecev za botra, hahaha! Sigurno bo takrat že rodila! Plodijo se kot zajci! No, vsi se bodo zasmejali, mladoporočenka bo zardela, jaz jo bom z občutkom poljubil na čelo, celo blagoslovil jo bom in … in … že jutri se bo razvedelo v pisarni o mojem dejanju! Jutri pa bom spet strog, jutri bom zahteven, celo neusmiljen bom, ampak oni bodo vedeli, s kom imajo opravka. Poznajo mojo dušo, poznajo moje bistvo: ‘Kot načelnik je strog, kot človek pa je pravi angel!’ Zmagal sem! Pridobil sem jih zase s povsem drobnim dejanjem, ki si ga nihče od vas ne bi mogel domisliti. Ja, moji so, moji otroci, jaz pa njihov očka. No, vaša ekscelenca Stepan Nikiforovič, pa dajte, naredite kaj takega …

… Pa vi veste, se vi zavedate, da se bo Pseldonimov skupaj s svojimi otroki spominjal, kako je sam general piroval na njegovi poroki! Ti otroci pa bodo svojim otrokom, celo svojim vnukom kot najsvetejšo anekdoto opisovali, kako jih je nekoč neki dostojanstvenik, neki državnik (in vse to takrat že bom) počastil z obiskom … itd., itd. Saj jaz bom vendar moralno ponižanega povzdignil, takemu, ki zasluži deset rubljev na mesec, bom vrnil dostojanstvo! In ko bom kaj takega ponovil recimo petkrat, desetkrat ali kaj v tem smislu, bom postal vsesplošno popularen … Vsi me bodo nosili v srcu in sam hudič ve, kaj se bo iz tega, se pravi, iz te popularnosti izcimilo.«

Tako ali skoraj tako je razmišljal Ivan Iljič (gospoda, kaj vse ne pride človeku na misel, še posebej, ko je ta v nekoliko ekscentričnem stanju). Vse te misli so ga obsedale le kake pol minute in čisto lahko bi se zgodilo, da bi se zadovoljil s svojimi sanjarijicami in s tem, da se je v mislih povzpel nad Stepana Nikiforoviča, mirno odkolovratil domov ter zaspal kot polh. In dobro bi naredil! A na žalost je bila ta minutka kar preveč ekscentrična.

Kot zanalašč sta se mu prav v tem trenutku v razplamteli domišljiji izrisala samozadovoljna obraza Stepana Nikiforoviča in Semjona Ivanoviča.

– Temu ne bomo kos! je ponavljal Stepan Nikiforovič in se pri tem vzvišeno smehljal.

– Hihihi, ga je spremljal Semjon Ivanovič s svojim odurnim nasmeškom.

– No, pa poglejmo, če temu res nismo kos! je odločno dejal Ivan Iljič in pri tem celo rahlo zakuhal. Spustil se je z mostička in z jeklenim korakom krenil prek ulice naravnost v hišo svojega podrejenega, registratorja Pseldonimova.

Sledil je svoji zvezdi. Pogumno je stopil skozi odprta vratca v ograji in pri tem z nogo prezirljivo odsunil majhnega, kuštravega in hripavega kodra, ki se mu je bolj zaradi videza kot iz resnične potrebe s hripavim laježem pognal pod noge. Šel je po lesenem podu do pokritega hišnega vhoda, ki je s čuvajnico segal na dvorišče, in se po treh trhlih lesenih stopnicah povzpel v majhno vežico. Čeprav je v kotu dogorevala lojenka oziroma nekakšna oljenka, to Ivanu Iljiču, kakršen je bil, ni preprečilo z levo galošo stopiti naravnost v žolco, ki se je tam ohlajala. Ivan Iljič se je z zanimanjem ozrl in videl, da sta tu še dve žolčasti jedi in dve sladici v stilu blamanžé.[8] Pohojena žolca ga je malce zmedla in za en sam trenutek ga je spreletela misel: kaj ko bi jo ucvrl? Vendar se mu je ta poteza zazdela preveč nizkotna. Ko je presodil, da ga ni nihče videl in da sum nikakor ne bo padel nanj, si je otrl galošo, da bi zakril sledi, otipal s klobučevino obita vrata, jih odprl in se znašel v neznansko majhni predsobi. Ena polovica je je bila dobesedno zasuta s plašči, suknjami, ogrinjali, pokrivali, šali in galošami, drugo polovico pa so zasedli muzikantje – dve violini, flavta in kontrabas, vsega skupaj štiri osebe, ki so jih seveda pobrali na ulici. Sedeli so za nepogrnjeno leseno mizo, ki jo je razsvetljevala ena sama lojenka, ter divje in glasno igrali zadnjo figuro četvorke. Skozi odprta vrata v dvorano je bilo skozi oblake dima moč videti pijane ljudi, ki so vneto plesali. Vladala je nekakšna divja razposajenost. Slišati je bilo krohot, krike in damsko cviljenje, kavalirji so cepetali kot eskadron konjev. Z vso to sodomo je upravljal plesni mojster, nenavadno razuzdan človek z odpeto suknjo: »Kavalirji naprej, šen de dam, balanse!«[9] in podobno. Ivan Iljič je rahlo vznemirjen vrgel s sebe krznen plašč in galoše ter s kapo v rokah stopil v sobo. V tem trenutku že ni o ničemer več razmišljal.

Prvo minuto ga ni nihče opazil, vsi so se vrteli v zadnjih taktih plesa. Ivan Iljič je stal kot omamljen, v vsej tej zmedi ni razločil nikogar. Mimo njega so švigale damske večerne obleke in kavalirji s cigaretami v ustih … Zdaj je švignil mimo svetlomoder šal neke dame in ga udaril po nosu. Za damo je v divjem navdušenju drvel študent medicine. Lasje so mu štrleli na vse strani in po poti je močno butnil ob Ivana Iljiča. Mimo je švignil še kot prekla visok oficir nekega vojaškega oddelka. Nekdo iz množice, ki je letela mimo in ob tem potrkavala z nogami, je z nenaravno piskljivim glasom zakričal: »Ho-o-oj, Pseldonimovček!« Ivan Iljič je pod nogami začutil nekaj lepkega: ja, tla so premazali z voskom. V sobi, ki niti ni bila tako majhna, je bilo tja do trideset gostov.

Čez minuto se je četvorka končala in zgodilo se je točno tisto, kar si je predstavljal Ivan Iljič, ko je še sanjaril na mostičkih. Med gosti in plesalci, ki še niso utegnili zajeti sape in si otreti potu s čela, sta se razširila nekakšen nemir in nenavaden šepet, oči in obrazi so se začeli ozirati proti novemu gostu. Takoj nato so se vsi začeli nekako ritensko umikati. Tiste, ki še niso opazili, kaj se dogaja, so vlekli za obleke in jih opominjali. Ti so se ozrli v nakazano smer in se takoj začeli umikati skupaj z drugimi. Ivan Iljič je še naprej stal pri vratih, premaknil se ni niti za korak, med njim in gosti pa je zazijal prazen prostor, posejan z neštetimi ovoji čokoladnih bonbonov, vozovnicami in cigaretnimi ogorki. Nenadoma pa je v ta prostor zakorakal mlad človek s skuštranimi svetlimi lasmi, kljukastim nosom in uradniško uniformo. Sključeno se je pomikal naprej in pri tem gledal nepričakovanega gosta tako, kot pes gleda svojega gospodarja, ki ga kliče, da mu da brco.

– Pozdravljen, Pseldonimov, me ne spoznaš? je dejal Ivan Iljič in v istem trenutku začutil, da je zelo nerodno to povedal. Čutil je tudi, da v tem trenutku morda dela strašansko neumnost.

– V-v-vaša eks-ekscelenca! je zamrmral Pseldonimov.

– Jaz, ja. Pri tebi, prijateljček, sem se oglasil popolnoma slučajno, kakor si verjetno tudi sam lahko predstavljaš …

Ampak Pseldonimov si v tem trenutku ni mogel predstavljati prav ničesar. Preprosto stal je z izbuljenimi očmi in ni vedel, kako in kaj.

– Saj me ne boš spodil, kajne … Gosta imaš, pa če ti je všeč ali ne! je nadaljeval Ivan Iljič in čutil, da mu je nerodno do nezavesti, da bi se želel nasmehniti, pa se ne more, in da je humorna zgodba o Stepanu Nikiforoviču in Trifonu z vsakim trenutkom manj na mestu. Pseldonimov pa je bil kot zanalašč še kar v krču in je še naprej samo popolnoma bebavo gledal. Ivan Iljič se je zdrznil – zavedel se je, da če bo sledila še ena taka minuta, se bo vse skupaj sprevrglo v neobvladljiv kaos.

– Jaz … verjetno sem vas zmotil … že odhajam! je komaj izdavil in nekakšna žilica je poskočila pri desnem kotičku njegovih ust …

A Pseldonimov je že prišel k sebi.

– Vaša ekscelenca, kaj pa govorite … Kakšna čast … je mrmral in se hitel klanjati. Počastite nas z Vašo prisotnostjo … Bil je že čisto pri sebi in mu je z obema rokama pokazal, naj sede na divan, od katerega so prej zaradi plesa odrinili mizo.

Ivan Iljič si je globoko oddahnil in sedel na divan. Nekdo je takoj začel primikati mizo. Sunkovito se je ozrl okoli sebe in opazil, da je on edini, ki sedi, vsi drugi, z damami vred, pa stojijo. Slab znak. Da bi jih opominjal in hrabril, je bilo še prekmalu. Gostje so se namreč še kar ritensko umikali, pred njim je zgrbljen stal le sam Pseldonimov, ki še zdaj ni ničesar razumel in ni imel nikakršnega razloga, da bi se smehljal. Bilo je resnično nespodobno – v tej minuti je naš junak toliko pretrpel, da bi njegov halid-al-rašidovski[10] vdor na zabavo podrejenega že iz principa lahko imeli za pravo junaško dejanje. Nenadoma se je pred njim pojavila neka postavica in se začela klanjati. Ivan Iljič je na svoje neizrazljivo zadovoljstvo in celó srečo v tej postavici spoznal načelnika svojega oddelka, Akima Petroviča Zubikova, ki ga sicer ni poznal osebno, je pa vedel, da je prizadeven in ponižen uradnik. Hitro je vstal in iztegnil proti Akimu Petroviču roko – célo roko in ne samo dveh prstov. Ta je ponujeno roko stisnil med obe dlani z globokim spoštovanjem. Situacija je bila rešena, general je slavil zmago.

Zdaj je bil Pseldonimov res nekakšna drugo- ali morda celo tretjerazredna oseba. Zgodbo bi Ivan Iljič lahko povedal kar samemu načelniku urada, v katerem je po sili razmer videl kolega in celo svojega bližnjega, Pseldonimov pa bi medtem samo molčal in trepetal od globokega spoštovanja. Vljudnostim je bilo torej zadoščeno. A Ivan Iljič je čutil, da bi moral povedati svojo zgodbo: videl je namreč, da vsi gostje od njega nekaj pričakujejo, pri obojih vratih se je nagrmadilo celo služabništvo. Kar plezajo eden po drugem, samo da bi ga mogli videti in poslušati. Nespodobno je bilo le to, da je načelnik urada, neumen, kot je bil, še vedno stal, namesto da bi sedel.

– No, kaj je z vami! je spregovoril Ivan Iljič in z roko nerodno kazal na mesto poleg sebe.

– Lepo vas prosim! Zame je dovolj dobro tukaj … Akim Petrovič je hitro sedel na stol, ki mu ga je hipoma podstavil Pseldonimov, ki je še kar vztrajal stoje.

– Si lahko predstavljate situacijo, je z nekoliko tresočim, a že bolj razposajenim glasom začel Ivan Iljič, namenoma obrnjen zgolj k Akimu Petroviču. Raztegoval je besede, jih zlogoval, poudarjal posamezne zloge, a izgovarjal kot ê, pri tem pa čutil in se popolnoma zavedal, da se pači, vendar se nikakor ni mogel obvladati; bil je pod vplivom neke zunanje sile. Ta trenutek se je vsega nenavadno močno, že kar mučno zavedal.

– Si lahko predstavljate, ravnokar se vračam od Stepana Nikiforoviča Nikiforova … saj ga poznate, tajni svetnik. No … v tej komisiji je …

Akim Petrovič se je spoštljivo, s celim telesom nagnil naprej, v smislu »seveda, kako bi ga ne poznal«.

– Zdaj je tvoj sosed, je nadaljeval Ivan Iljič in se za trenutek iz vljudnosti in zato, da bi vse skupaj izpadlo manj prisiljeno, obrnil k Pseldonimovu, a se je že isti trenutek odvrnil od njega, saj mu je v očeh prebral, da je temu, kar se sosedstva tiče, popolnoma vseeno.

– Kot veste, je starec celo življenje sanjaril o tem, da bi si kupil hišo. In si jo je. Čudovito hišo. Ja … Naneslo je tako, da ima danes rojstni dan, ki ga prej nikoli ni praznoval, celo skrival in tajil ga je pred nami iz skoposti, hehehe!, zdaj pa je tako vesel svoje nove hiše, da je za rojstni dan kar povabil mene in Semjona Ivanoviča. Saj veste: Šipulenka.

Akim Petrovič se je ponovno priklonil. Priklanjal se je z veliko vnemo! Ivan Iljič se je malce pomiril. Skoraj bi že začel verjeti, da načelnik sumi, da je v tem trenutku prav on edina oporna točka njegove ekscelence. To bi bilo od vsega najbolj nespodobno.

– No, posedeli smo malo v troje, pili šampanjec in se pogovarjali o raznih zadevah … No, o tem in o onem … o proble-e-mih. Celo sprli smo se malo, hehehe!

Akim Petrovič je spoštljivo dvignil obrvi.

– Sploh pa ne gre za to. No, poslovil sem se – saj veste, starec je redoljuben, zgodaj hodi spat, star je že. Stopil sem iz hiše … in … in … ni mojega Trifona! Vznemiril sem se, spraševal vse naokoli: »Kam je izginil Trifon s kočijo?« Izkazalo se je, da je šel v upanju, da se bom zasedel, na poroko k nekakšni botri ali sestri … kaj jaz vem h komu. Tukaj nekam, na Peterburško. In kočijo je kot zanalašč vzel s seboj. General je spet iz vljudnosti pogledal Pseldonimova. Ta se je v trenutku zgrbil, ampak nikakor ne tako, kot bi to želel general. »Niti kančka sočutja ne premore,« ga je prešinilo.

– Česa ne poveste! je spregovoril močno zgrožen Akim Petrovič. Lahen val nemira je prevzel celotno množico.

– Si lahko predstavljate moj položaj … (Ivan Iljič se je ozrl k množici.) Nisem imel kaj, šel sem peš. Se bom že privlekel do Velikega prospekta, tam pa bom našel kakšnega poceni kočijaža, hehehe.

– Hihihi, se je spoštljivo odzval Akim Petrovič. Množico je spet prevzel nemir, a tokrat že veselega značaja. V tem trenutku je s truščem počilo steklo stenske svetilke. Nekdo se je vneto lotil popravila. Pseldonimov je vztrepetal in strogo pogledal proti svetilki, a ker general temu ni posvečal pozornosti, se je nemir hitro polegel.

– In grem peš … noč pa tako čudovita, tiha. Naenkrat pa zaslišim muziko, topotanje, nekje plešejo! Pozanimam se pri mestnem stražniku: Pseldonimov se ženi, pravi. Ja, bratec, kar cela Peterburška stran z vami raja!, haha, se je naenkrat spet obrnil k Pseldonimovu.

– Hihihi! Lepo ste to povedali, vaša ekscelenca, se je odzval Akim Petrovič. Gostje so se spet zganili, najbolj neumno pa je bilo to, da se Pseldonimov, čeprav se je spet priklonil, še vedno ni smehljal. Kot da je popolnoma lesen. »Pa saj je res bebav!« je pomislil Ivan Iljič, »smehljati bi se moral, osel, pa bi vse steklo kot po maslu«. Razganjalo ga je od nestrpnosti.

– Oglasil se bom pri podrejenem, saj me vendar ne bo spodil, sem si mislil … Hočeš nočeš bo moral sprejeti gosta. Ti, bratec, pa mi oprosti. Če sem vas zmotil, bom takoj odšel … Saj sem vas prišel samo pogledat …

Počasi je dvorana spet oživela. Akim Petrovič si je nadel priliznjen izraz, kot bi hotel reči: »Vaša ekscelenca, kako bi nas vi sploh lahko zmotili?« Gostje so se zganili, kmalu so začeli kazati prve znake razbrzdanosti. Skoraj vse dame so sedele. To je bil dober znak. Pogumnejše so se pahljale z robčki. Ena od njih, v ponošeni žametni obleki, je glasno spregovorila. Oficir, ki mu je govorila, ji je najprej želel prav tako glasno odgovoriti, a ko je videl, da sta edina, ki sta tako glasna, si je premislil. Moški, večinoma nižji pisarniški uradniki in nekaj študentov, so se spogledovali in pokašljevali ter se tako spodbujali, da bi kdo kaj rekel. Nekateri so celo stopili nekaj korakov vstran. Nihče se sicer ni resnično bal, le niso si upali povedati, kaj si mislijo, vsi pa so sovražno pogledovali digniteto, ki je vdrla na njihovo zabavo zato, da bi jim jo pokvarila. Oficir, ki ga je postalo sram zaradi lastnega malodušja, se je začel počasi približevati mizi.

– Poslušaj, bratec, te lahko vprašam, kako ti je ime? je Ivan Iljič vprašal Pseldonimova.

– Porfirij Petrovič, vaša ekscelenca, je ta odgovoril z izbuljenimi očmi, odsekano, kot vojak pri pregledu čete.

– Predstavi me, Porfirij Petrovič, svoji mladi ženi … res bi jo rad spoznal …

Videti je bilo, da bi rad vstal, a v tem trenutku je Pseldonimov že zdrvel v sprejemnico. Mladoporočenka je sicer stala čisto pri vratih, a ko je slišala, da se pogovarjajo o njej, se je potuhnila. Čez minuto jo je Pseldonimov pripeljal za roko. Vsi so se odmaknili in jima naredili prehod. Ivan Iljič je slovesno vstal in se obrnil k mladoporočenki z najljubeznivejšim nasmeškom.

– Zelo, zelo me veseli, da sem vas spoznal, je spregovoril in svoje besede pospremil z aristokratskim polpoklonom, še posebej na tak dan, kot je danes.

Prekanjeno se je nasmehnil. Dame so se prijetno razburile.

– Šarmé,[11] je zamrmrala dama v žametni obleki skoraj naglas.

Mladoporočenka je bila Pseldonimova vredna. To je bila mlada damica, ki je štela vsega skupaj kakih sedemnajst let, z bledim, miniaturnim obrazom in šiljastim noskom. Majhne očke, hitre in nemirne, nikakor niso izdajale zadrege, nasprotno, gledale so srepo in celo nekoliko zlobno. Jasno je bilo, da jo je Pseldonimov izbral zaradi lepote. Oblečena je bila v muslinasto belo obleko z rožnato podlogo. Vrat je imela tanek, telo mršavo, da so ji kar kosti štrlele. Na generalov pozdrav ni vedela, kaj naj odgovori.

– Ja, res je prelepa, je nadaljeval polglasno, kot da se pogovarja samo s Pseldonimovom, ampak zanalašč tako, da je besede lahko slišala tudi mladoporočenka. Ampak Pseldonimov je spet stal brez besed, tokrat se niti priklonil ni. Ivanu Iljiču se je zdelo, da so njegove oči hladne, da nekaj skrivajo, nekaj zahrbtnega, posebnega, zločestega. Ne glede na sredstva je bilo treba iztisniti iz njega nekaj pozitivnih čustev. Zato je konec koncev tudi prišel.

»Lep par sta,« je pomislil, »ni kaj …«

Spet se je obrnil k mladoporočenki, a je na vsa svoja vprašanja dobil samo »ja« in »ne«, pa še teh skoraj ne.

»Ko bi jo vsaj spravil v zadrego,« si je mislil sam pri sebi, »takrat bi lahko začel duhovičiti. Tako pa je moj položaj brezizhoden.« Kot zanalašč je tudi Akim Petrovič molčal. In čeprav je molčal čisto nedolžno, se pravi, po neumnosti, mu Ivan Iljič česa takega ni mogel odpustiti.

– Gospoda! Kaj res nisem uničil vaše zabave? se je obrnil nekako k vsem skupaj. Čutil je, kako se mu potijo dlani.

– Kje pa … ne vznemirjajte se, vaša ekscelenca, takoj bomo spet začeli, zdaj se samo … samo hladimo se, je odgovoril oficir. Mladoporočenka ga je z naslado ogledovala: oficir še ni bil star in je nosil uniformo neke enote. Pseldonimov je stal zraven, stopil je celo malo naprej in videti je bilo, da sedaj še bolj očitno kot prej izpostavlja svoj kljukasti nos. Stal je, gledal in poslušal kot lakaj, ki drži v rokah plašč in čaka, da gospoda konča z vljudnostnimi frazami in se končno poslovi. To primerjavo si je zamislil sam Ivan Iljič. Bil je čisto izgubljen, čutil je, da je v zadregi, v mučni zadregi, da izgublja tla pod nogami, da je zašel in ne najde več poti nazaj … Kot bi se izgubil v temi.

Naenkrat so se vsi razmaknili in pojavila se je nizka in čokata ženska, starejša, oblečena sicer precej preprosto, a vseeno nališpana. Na ramenih je imela veliko ruto, ki jo je zavezala ob vratu, na glavo pa je imela poveznjen čepec, v katerem se očitno ni počutila preveč udobno. V rokah je nosila majhen pladenj, na njem pa odprto, a še nenačeto steklenico šampanjca in dva kozarca. Dva – nič manj, nič več. Šampanjec je bil torej namenjen le dvema gostoma.

Starejša ženska je stopila naravnost h generalu:

– Ne zamerite, vaša ekscelenca, je dejala in se klanjala, glede na to, da ste premagali odpor pred našo revščino in počastili sinovo poroko z obiskom, vas lepo prosim, če lahko spijete kozarec na zdravje mladoporočencev. Ne prezirajte nas, izkažite nam čast.

Za Ivana Iljiča je ta ženska v tem trenutku predstavljala pravo rešilno bilko. Pravzaprav sploh ni bila stara, največ kakih pet- oziroma šestinštirideset let. Imela pa je dober, rdečeličen, okrogel ruski obraz, smehljala se je tako dobrohotno, njena prošnja je bila tako naravna in neprisiljena, da sta se Ivanu Iljiču povrnila radost in upanje.

– Vi-i ste torej ma-a-a-ti svojega si-i-na? je rekel in se dvignil z divana.

– Mati, vaša ekscelenca, je zamomljal Pseldonimov in pri tem stegoval vrat ter znova izpostavljal svoj nos.

– A! Me veseli, ze-elo me veseli, da sem vas spoznal.

– Izvolite, vaša ekscelenca, naj se vam ne zdi zamalo.

– Nasprotno, celo z velikim veseljem si bom postregel.

Pladenj so odložili, Pseldonimov pa je priskočil, da nalije vino. Ivan Iljič je še kar stoje vzel kozarec.

– Izjemno, res izjemno sem vesel te priložnosti, ker sem lahko … je začel, ker sem lahko … priča temu dogodku … Z eno besedo: kot načelnik želim vam, gospodična (se obrne k mladoporočenki), in tebi, dragi prijatelj Porfirij, obilico lepe in trajne sreče.

Nato je celo z občutkom nagnil kozarec, že sedmi ta večer. Pseldonimov je še naprej gledal resno, celo namrgodeno. General ga je začel bolestno sovražiti.

»In ta prekla« (ozrl se je na oficirja) »še kar tu zija. Vsaj on bi lahko zakričal: ‘Hura!’ In vse bi steklo kot po maslu …«

– Tudi vi, Akim Petrovič, pijte na zdravje, je dodala starka in se obrnila k načelniku urada. Vi ste njegov šef. Bdite nad sinkom, kot mati vas prosim! In tudi v prihodnosti ne pozabite na nas, dragi Akim Petrovič, dober človek ste.

»Kako čudovite so te ruske starke!« je pomislil Ivan Iljič. »Vsi smo kar oživeli. Vedno sem imel rad ljudskost!«

V tem trenutku se je mizi bližal še en pladenj. Nosilo ga je dekle v šelesteči, verjetno ravnokar kupljeni krinolini. Pladenj je bil tako velik, da ga je komaj držala, na njem pa je bilo nešteto krožničkov z jabolki, čokoladnimi in sadnimi bonboni, strjenko, grškimi orehi in še čim. Ta pladenj so do tega trenutka hranili v sprejemnici, namenjen pa je bil vsem gostom, predvsem damam. Zdaj pa so ga prinesli izključno za generala.

– Naj vam tekne, vaša ekscelenca. Revni smo, a kar imamo, radi damo, je ponavljala starka in se priklanjala.

– Oh, lepo vas prosim … je dejal Ivan Iljič in celo z zadovoljstvom vzel grški oreh in ga strl med prsti. Zdaj je bil že odločen, da želi biti preprost in za vsako ceno priljubljen.

Naenkrat se je mladoporočenka zahihitala.

– Kaj vas je nasmejalo? je z nasmeškom vprašal Ivan Iljič, vesel znakov življenja.

– Ivan Kostenjkinič me spravlja v smeh, je odgovorila in povesila oči.

Res je tam, na drugi strani divana stisnjen na stolu sedel svetlolas mladenič, kar prijeten na pogled. Prej je nekaj šepetal na uho mladoporočenki, zdaj pa se je dvignil s stola. Videlo se je, da je še rosno mlad in zelo sramežljiv.

– Mladoporočenki sem govoril o sanjski knjigi, vaša ekscelenca, je zamrmral, kakor da bi se opravičeval.

– O kakšni sanjski knjigi? je prizanesljivo vprašal Ivan Iljič.

– O novi, literarni sanjski knjigi, vaša ekscelenca. Razlagal sem, da če sanjaš o gospodu Panajevu, to pomeni, da boš kavo razlil po naprsniku.[12]

»Kakšna nedolžnost!« je rahlo zlobno pomislil Ivan Iljič. Mladenič je medtem, ko je to govoril, močno zardel, a je bil vseeno vesel, da je lahko povedal to o gospodu Panajevu.

– Ja, ja, sem slišal o tem … je odgovoril njegova ekscelenca Ivan Iljič.

– Ne, to še ni vse, je spregovoril neki drug glas poleg Ivana Iljiča, izhaja nov leksikon … in pravijo, da bo članke pisal gospod Krajevski … Ulikses … in … uzgojna literatura.[13]

To je povedal prav nič sramežljiv, celo precej objesten mlad človek v belem telovniku, rokavicah in s klobukom v rokah. Plesal ni, vse druge pa je gledal precej naduto – bil je namreč eden sodelavcev satirične revije Ogorek,[14] kjer je diktiral tempo, na poroki pa se je znašel povsem po naključju. Kot častnega gosta ga je namreč povabil sam Pseldonimov, s katerim sta lansko leto životarila v zatočišču pri neki Nemki in s katerim sta bila na ti. Kakorkoli že, vodko je seveda pil in se je s tem namenom že večkrat sprehodil do skrivne sobice, za katero so vsi njemu podobni vedeli, kje se nahaja. Generalu se je zazdel obupno antipatičen.

– Vse to je smešno zato, ga je veselo prekinil svetlolas mladenič, tisti, ki je prej omenjal naprsnik in ki ga je sodelavec v belem telovniku prav zaradi tega sovražno gledal, smešno je zato, vaša ekscelenca, ker je splošno znano, da gospod Krajevski ne pozna dobro pravopisa in misli, da se »vzgojen« piše z u-jem, se pravi, »uzgojen« …

Ubogi mladenič je komaj povedal do konca, kar je nameraval. V očeh je prebral, da general že zdavnaj vse ve. Tudi general se je namreč zmedel in videlo se je, da zato, ker je vso stvar že poznal. Mladeniča je postalo neskončno sram. Uspelo mu je, da je kolikor toliko hitro in neopazno nekam izginil in ves nadaljnji večer preživel v otožnosti. V nasprotju z njim pa se je objestni sodelavec Ogorka generalu še bolj približal in videti je bilo, kot da se želi namestiti nekje v neposredni bližini. Taka objestnost in indiskretnost je bila generalu rahlo neprijetna.

– Ja, Porfirij, povej mi, prosim, je začel general samo zato, da bi nekaj rekel, zakaj se pišeš Pseldonimov in ne Psevdonimov? Vedno sem te želel to vprašati osebno. Saj verjetno bi se moral pisati Psevdonimov, kajne?

– Tega vam ne bi mogel natančno povedati, vaša ekscelenca, je odgovoril Pseldonimov.

– To je verjetno še iz časov, ko je šel njegov oče v vojsko, pa so tam s papirji kaj zameštrali. Potlej je pa kar za vedno ostal Pseldonimov, se je vključil Akim Petrovič, take stvari se dogajajo.

– Se-ve-e-da! je z navdušenjem zagrabil general, seveda, kar pomislite: Psevdonimov namreč izhaja iz besede psevdonim. Pseldonimov pa ne pomeni ničesar.

– Po neumnosti, je dodal Akim Petrovič.

– Kaj je bilo po neumnosti?

– Rusko ljudstvo, vaša ekscelenca, včasih po neumnosti spreminja črke ali pa jih izgovarja po svoje. Govorijo, na primer, »nevalid«, pravilno pa bi bilo reči »invalid«.

– No, ja … nevalid … hehehe.

– Tudi »sopa« govorijo, vaša ekscelenca, je bleknil oficir, ki je že dolgo hrepenel po tem, da bi se z nečim postavil.

– Kakšna »sopa«?

– »Sopa« namesto »soba«, vaša ekscelenca.

– Aha, seveda, sopa namesto soba … Ja, ja, ja … hehehe! Ivan Iljič se je bil prisiljen zahehetati še na pripombo oficirja.

Oficir si je popravil kravato.

– Govorijo pa tudi »nimo«, se je vključil še sodelavec Ogorka. A njegova ekscelenca se je potrudila in nekako preslišala to pripombo. Ne more kar vseh počastiti s svojim hehetom!

– »Nimo« namesto »mimo«, je dodal »sodelavec« že vidno razdražen.

Ivan Iljič ga je strogo pogledal.

– Zakaj se vsiljuješ? je Pseldonimov šepnil »sodelavcu«.

– Nič se ne vsiljujem, pogovarjam se. Zdaj še govoriti ne smem? se je začel šepetaje prepirati, a se je zadržal in razkačen odšel iz sobe.

Prerinil se je naravnost do privlačne skrivne sobice, kjer so za plešoče kavalirje še na začetku zabave z jaroslavskim prtom pogrnili majhno mizico, na kateri sta sedaj stali dve različni vodki, slanik, kaviar in steklenica najmočnejšega heresa domače proizvodnje. Z jezo v srcu si je začel nalivati vodko, ko je nenadoma planil v sobo študent medicine z razkuštranimi lasmi, vodilni plesalec in mojster kankana na plesu pri Pseldonimovu. Hlastno in požrešno je planil po steklenici.

– Zdaj se bo začel ples! je spregovoril in si hitro nalil. Pridi pogledat: najprej bom zaplesal solo z nogami navzgor, po večerji pa se bom opogumil in zaplesal ribico.[15] Zelo primerno za na poroko! Nekakšen prijateljski namig Pseldonimovu … Odlična je, tale Kleopatra Semjonovna, z njo je pri plesu mogoče izvesti karkoli …

– Reakcionar je! je zamorjeno odgovoril sodelavec in nagnil šilce.

– Kdo?

– Oseba, pred katero so odložili pladenj s sladkarijami. Reakcionar je, ti rečem.

– Ah, daj no! je zamrmral študent in planil iz sobe, ker je zaslišal ritornel četvorke.

Sodelavec je ostal sam in si je za pogum in neodvisnost še enkrat nalil, spil in prigriznil. Pravi državni svetnik Ivan Iljič si še nikoli doslej ni nakopal tako besnega sovražnika in neprizanesljivega maščevalca, kot je bil malo prej prezrti sodelavec Ogorka po dveh šilcih vodke. Žal pa se Ivanu Iljiču o tem niti sanjalo ni. Še več, sanjalo se mu ni tudi o drugi bistveni okoliščini, ki je pomembno vplivala na ves nadaljnji odnos gostov do njegove ekscelence. Gre namreč za to, da je Ivan Iljič sicer ustrezno in podrobno pojasnil, zakaj in kako se je znašel na poroki svojega podrejenega, ampak to pojasnilo v svojem bistvu ni nikogar zadovoljilo, zato so bili gostje še naprej v zadregi. A v trenutku se je vse obrnilo na glavo, kot po nekakšni čarovniji: vsi so se umirili in postali skoraj veseli, se režali, žvižgali in plesali, točno tako, kot da nenapovedanega gosta sploh ne bi bilo v sobi. Vzrok za to je bila novica, ki se je razširila med gosti, neko šepetanje, vest o tem, da je ta gost … nekako precej v rožicah. Čeprav je ta novica na prvi pogled izpadla le kot golo obrekovanje, je počasi pridobivala na verodostojnosti. Vsem se je posvetilo, da je ta gost res v rožicah in v hipu so se neverjetno sprostili. Prav v tem trenutku pa se je začela četvorka, zadnja pred večerjo, tista, na katero se je tako mudilo študentu medicine.

Ravno ko se je Ivan Iljič želel obrniti k mladoporočenki in ji spet zagreniti življenje s kakšnim dovtipom, je k njej priskočil oficir in pokleknil na eno koleno v znak povabila na ples. Mladoporočenka je še isti trenutek skočila z divana in odfrfotala z njim proti vrsti za četvorko. Oficirju na kraj pameti ni prišlo, da bi se opravičil, mladoporočenka pa se med odhajanjem ni niti ozrla na generala – kot da bi bila vesela, da se ga je rešila.

»No, sicer ima pravico do tega,« je pomislil Ivan Iljič, »pa tudi nikakršnega bontona ti ljudje ne poznajo.«

– Hm, ti, bratec Porfirij, ni ti treba biti pretirano vljuden, se je obrnil k Pseldonimovu, verjetno bi se rad pozabaval z drugimi ali … ali pa imaš kakšno drugo delo … naj ti ne bo nerodno. »Me zdaj že straži tukaj?« je dodal sam pri sebi.

Pseldonimov mu je s svojim dolgim vratom in očmi, ki so ga napeto spremljale, postajal neznosen. Vse skupaj ni bilo niti malo podobno temu, kar si je zamislil Ivan Iljič, le da je bil sam v tem trenutku še daleč od tega, da bi si to priznal.

Četvorka se je začela.

– Dovolite? je spoštljivo dejal Akim Petrovič in se s steklenico v roki pripravljal, da nalije v kozarec njegove ekscelence.

– Jaz … jaz res ne vem, če …

A Akim Petrovič je z globoko spoštljivim in sijočim obrazom že nalival šampanjec. Ko je nalil do vrha, je nekako na skrivaj, tatinsko, v nekoliko ukrivljeni in zgrbljeni pozi nalil še sebi, vendar s to razliko, da je sebi nalil manj, kar za cel palec od roba, kar naj bi bil nekakšen znak spoštovanja. Poleg svojega šefa se je počutil kot ženska, ki rojeva. O čem naj sploh začne govoriti? Saj vendar mora zabavati njegovo ekscelenco, to je njegova obveznost, sploh zdaj, ko ga je ta počastil s svojo družbo. Šampanjec je bil nekakšna odskočna deska, sploh ker se je njegovi ekscelenci zdelo prijetno, da mu je nalil – prijetno ne zaradi šampanjca, ki je bil topla, najodurnejša svinjarija, ampak prijetno tako … v moralnem smislu.

»Starec bi rad nagnil,« je pomislil Ivan Iljič, »a si sam brez mene ne upa. Ne smem ga torej zadrževati … Pa tudi smešno bi bilo videti, če bi pred nama stala polna steklenica.«

Srknil je in ne glede na okus se mu je to vseeno zdelo bolje kot pa sedeti kar tako.

– Tukaj sem, je začel počasi in s poudarkom, tukaj sem tako rekoč čisto slučajno in seveda se lahko zgodi, da bodo drugi mislili, da se meni … tako rekoč ne spo-o-do-bi biti na takem … shodu.

Akim Petrovič je molčal in poslušal s plahim zanimanjem.

– No, upam, da boste razumeli, zakaj sem tukaj. Saj vendar nisem prišel zato, da bi vino pil, hehehe.

Akim Petrovič se je hotel zarežati skupaj z njegovo ekscelenco, a je v tistem trenutku odpovedal. Ivan Iljič je tako spet ostal brez potešitve.

– Tukaj sem zato, da bi tako rekoč spodbudil … pokazal tako rekoč moralen … tako rekoč … cilj, je nadaljeval Ivan Iljič, jezen zaradi zabitosti Akima Petroviča. A tudi sam je nenadoma obmolknil. Videl je, da je revež Akim Petrovič povesil oči, kot da je nečesa kriv. General je v nekakšni zadregi hitro še enkrat srknil iz kozarca, Akim Petrovič pa je kot zadnjo in edino rešitev zgrabil steklenico in jima znova dolil.

»Si pa bolj kurje pameti,« je pomislil Ivan Iljič in pri tem strogo gledal Akima Petroviča. Ta pa je že vnaprej čutil na sebi strog generalov pogled, zato se je odločil, da bo dokončno molčal in da ne bo dvignil pogleda. Tako sta sedela eden nasproti drugega kaki dve minuti, dve bolestni minuti za Akima Petroviča.

Nekaj besed o njem. Akim Petrovič je bil človek najstarejšega kova, krotak kot jagnje, nežno vzgajan v hlapčevstvu in klečeplazenju, a hkrati dober in plemenit. Bil je eden od peterburških Rusov, kar pomeni, da sta se njegova oče in mati rodila v Peterburgu, tam odrasla, delala in se od tam praktično nista premaknila. To je popolnoma poseben tip ruskih ljudi. O Rusiji praktično nimajo najmanjšega pojma, zaradi česar se niti malo ne sekirajo. Vsa njihova zanimanja so omejena na Peterburg oziroma na urad, kjer so zaposleni. Vse njihove skrbi se tičejo preferansa, ki ga igrajo za kopejke, majhnih prodajaln in mesečne plače. Ne poznajo niti enega ruskega običaja in niti ene ruske pesmi razen Ličinuške, pa še to samo zato, ker se igra na lajno. Sicer pa obstajata dve bistveni in neizpodbitni lastnosti, po katerih lahko takoj ločite med pravim in peterburškim Rusom. Prva značilnost je ta, da bodo peterburški Rusi vsi brez izjeme rekli Akademske novice namesto Peterburške novice.[16] Druga, nič manj pomembna značilnost peterburškega Rusa pa je ta, da nikoli ne bo uporabljal besede »zajtrk«, ampak bo vedno govoril »frištek«,[17] pri čemer bo posebej poudaril prvi zlog – fri. Po teh dveh osnovnih in značilnih lastnostih ga boste z lahkoto prepoznali. Na kratko rečeno je to krotak tip človeka, ki se je dokončno formiral v zadnjih petintridesetih letih.

Sicer pa Akim Petrovič nikakor ni bil neumen. Če bi ga general vprašal kaj bolj njegovemu položaju primernega, bi mu lahko odgovoril in ga celo zapletel v pogovor, da bi Akim Petrovič odgovarjal na taka vprašanja, pa bi bilo malo preveč nespodobno, čeprav je v resnici umiral od radovednosti in želje, da bi izvedel, kakšni so resničnimi nameni njegove ekscelence …

Medtem pa je Ivan Iljič vse bolj in bolj podlegal zamišljenosti in idejam, ki so mu brodile po glavi. V raztresenosti je neopazno, a zelo pogosto srkal iz kozarca, Akim Petrovič pa mu je seveda vestno dolival. Oba sta molčala. Ivan Iljič je začel opazovati ples in res je zadeva kmalu pritegnila njegovo pozornost. Nenadoma je neka podrobnost v njem vzbudila celo začudenje …

Ples je bil resnično živahen. Vsi so plesali iz neke notranje potrebe, želeli so se zabavati in noreti. Spretnih in okretnih plesalcev je bilo malo, vendar so tisti, ki so bili bolj štorasti, tako močno potrkavali z nogami ob tla, da bi jih lahko imeli za spretne. Najbolj je izstopal oficir, ki je imel posebno rad figure, pri katerih je bil sam, se pravi, solo, pri čemer se je neverjetno zvijal in pripogibal. Visok kot prekla se je nenadoma tako močno upognil v eno stran, da si pomislil: glej ga, padel bo!, a je bil v naslednjem trenutku že pod prav takim ostrim kotom upognjen v drugo stran. Vseskozi je ohranjal resen izraz in plesal v trdnem prepričanju, da se mu vsi čudijo. Neki drug kavalir iz naslednje figure se ga je tik pred četvorko nacedil in je zaspal poleg svoje dame, tako da je bila ta prepuščena sama sebi. Mlad registrator, ki je plesal z damo v modrem šalu, je v vseh figurah in vseh petih četvorkah, kolikor so jih odplesali ta večer, presenečal z eno in isto potezo: nekaj korakov je zaostal za svojo damo, ulovil konček njenega šala in v trenutku, ko sta se med plesom znašla vis-à-vis, vtisnil vanj kakih dvajset poljubov. Dama je drsela pred njim, kot da ničesar ne opazi. Študent medicine je resnično izvedel solo figuro z nogami navzgor, kar je vzbudilo val navdušenja, topot in žvižge zadovoljstva. Sproščenost je bila na višku. Ivan Iljič, ki se ga je vino prijelo, se je sicer smehljal, a počasi se je v njegovo dušo vtihotapljal grenak dvom: ja, seveda je imel rad sproščenost in razbrzdanost – na začetku, ko so se vsi umikali pred njim, si je sproščenosti še posebno želel in je prav iskreno hrepenel po njej, ampak v tem trenutku je razbrzdanost presegala vsakršne meje. Neka dama v ponošeni temno modri žametni obleki iz četrte roke je pri šesti figuri z bucikami spela obleko tako, da je bilo videti, kot da je v hlačah. To je bila prav ta Kleopatra Semjonovna, s katero je po besedah študenta medicine pri plesu mogoče izvesti karkoli. O samem študentu medicine ne gre izgubljati besed – preprosto Fokin.[18]

Kako je to mogoče? Najprej so se prestrašeni ritensko umikali, zdaj pa so vsi tako emancipirani! Videti je sicer popolnoma normalno, pa vendar je bila ta sprememba kar preveč ostra, kot da bi nekaj napovedovala. Za Ivana Iljiča so sploh pozabili, da je na svetu. Seveda pa je bil on prvi, ki se je krohotal in celo ploskal. Akim Petrovič se je spoštljivo unisono hahljal in vidno zadovoljen niti malo ni slutil, da njegova ekscelenca goji novega črva, ki ga gloda v srcu.

– Imenitno plešete, je bil Ivan Ilič prisiljen reči študentu, ki se je prikazal takoj, ko se je končala četvorka.

Študent se je sunkovito obrnil, naredil čudno grimaso in se z obrazom nevarno in že kar nespodobno približal njegovi ekscelenci ter zakikirikal na vse grlo. To je bila kaplja čez rob. Ivan Iljič je vstal od mize. Ne glede na to je ta prizor sprožil salve krohota, kajti krik je bil res petelinje pristen, celotna gesta pa popolnoma nepričakovana. Ivan Iljič si še vedno ni opomogel od osuplosti, ko se je naenkrat prikazal sam Pseldonimov in klanjajoč se vabil k večerji. Za njim se je pojavila tudi njegova mati.

– Ljubi moj, je spregovorila in se poklonila, vaša ekscelenca, izkažite nam čast, naj vas naša revščina ne prežene …

– Jaz, jaz … jaz res ne vem … je nekako začel Ivan Iljič, jaz vendar nisem zato … jaz …. Pravzaprav se ravno odpravljam …

Res je v rokah držal kapo. Še več: takrat, prav v tistem trenutku je dal sam sebi častno besedo, da bo takoj, naj ga stane, kar hoče, odšel in da za nobeno ceno ne bo ostal … in … in je ostal. Čez kako minuto je že stal na čelu sprevoda proti mizi, Pseldonimov in njegova mati pa sta mu utirala pot. Posadili so ga na čelo mize, pred njim pa se je spet znašla nenačeta steklenica šampanjca. Bil je tudi prigrizek – slanik in vodka. Stegnil se je proti vodki, si sam nalil šilce in ga nagnil. Nikoli prej ni pil vodke. Čutil je, kako se vali z gore, leti, leti, leti v brezno, moral bi se nekje ujeti, za nekaj prijeti, kar pa je bilo v tistem trenutku popolnoma nemogoče.

Res, njegovo stanje je postajalo vse bolj in bolj ekscentrično. Vse skupaj je spominjalo na nekakšno ironijo usode. Sam bog ve, kaj vse je prestal Ivan Iljič v manj kot eni uri. Vstopil je z razprostrtimi rokami, pripravljen, da sprejme v objem celotno človeštvo in vse svoje podrejene, zdaj pa, po manj kot uri, je z vso bolečino v srcu vedel in čutil, da sovraži Pseldonimova, preklinjal je njega, njegovo ženo s poroko vred. In ne samo to: Pseldonimovu je na čelu pisalo, da ga tudi on sovraži, gledal ga je, kot bi hotel reči: »Izgini, hudič, kaj si se mi obesil za vrat! …« Vse to je Ivan Iljič že precej kmalu prebral v njegovih očeh.

Seveda bi si Ivan Iljič tudi sedaj, ko je sedal za mizo, raje dal odsekati roko, kot pa da bi si priznal – pa ne naglas, ampak le sam pri sebi –, da je vse to res. Trenutek resnice še ni nastopil; trenutno se je še vedno nahajal v nekakšnem moralnem ravnovesju. Le srce, srce je koprnelo, želelo je na zrak, na prostost, na svobodo! Ivan Iljič je bil kar predober človek.

Saj je vendar vedel, zelo dobro je vedel, da bi že zdavnaj moral oditi, ne samo oditi, ampak pobegniti od tod! Kajti naenkrat vse skupaj ni bilo prav nič podobno tistemu, o čemer je malo prej sanjaril na mostičih.

»Zakaj sem pravzaprav prišel? Sem prišel zato, da bi jedel in pil?« se je spraševal Ivan Iljič in grizljal slanik. Loteval se ga je obup. Ko je razmišljal o lastnem junaštvu, se je v njegovi duši oglašala ironija. Počasi tudi sam ni več razumel, zakaj je pravzaprav sploh prišel.

»Ampak kako naj kar odidem? Ne morem oditi, ne da bi končal, kar sem začel. Kaj bodo pa ljudje rekli? Rekli bodo, da se vlačim po sumljivih mestih. Tako bo v resnici tudi izpadlo. Kaj bosta, na primer, jutri na vse to rekla (kajti jutri bodo že vsi vedeli!) Stepan Nikiforovič in Semjon Ivanič? Kaj bodo rekli v pisarni, pa pri Šembljevih in pri Šubinih? Ne, oditi moram tako, da bodo vsi razumeli, s kakšnim namenom sem prišel, pokazati jim moram moralni cilj svojega prihoda …« A ta trenutek, poln patosa, kar ni in ni hotel nastopiti. »Sploh me ne spoštujejo,« je nadaljeval sam pri sebi. »Zakaj se smejejo? Tako so razbrzdani, brez kančka sramu … Ja, vedno sem sumil, da so mladi danes popolnoma brezsramni! Moram ostati, pa naj se zgodi karkoli! Do zdaj so plesali vsak po svoje, za mizo pa se bodo zbrali vsi skupaj … Spregovoril bom o problemih, o reformah, o sijaju in pomembnosti Rusije … vse bom pritegnil k pogovoru! Res, morda še ni nič izgubljeno! Verjetno se v resnici stvari vedno tako odvijajo … Kako pa naj začnem, s čim naj jih pritegnem? Izmisliti bi si moral kako metodo … Izgubljen sem, čisto sem izgubljen … Kaj bi bilo za njih primerno, kaj sploh hočejo? Gledam jih, kako se tamle družno smejijo … Pa menda ne meni, bog pomagaj! Joj, pa kaj mi je tega treba … zakaj sem sploh tukaj … kaj bi rad dosegel?« Tako je razmišljal Ivan Iljič in občutek nekakšnega sramu, neznosen občutek mu je čedalje močneje razjedal srce.

A peripetije so se vrstile ena za drugo.

Točno dve minuti po tem, ko je Ivan Iljič sedel za mizo, ga je prevzela strašna misel. Naenkrat je namreč začutil, da je grozno pijan. Ne tako, kot prej, ampak prav zares popolnoma pijan. Vzrok za to je tičal v vodki, ki jo je ruknil takoj za šampanjcem in ki se ga je v trenutku prijela. Čutil je z vsem svojim bitjem, da je popolnoma onemogel. Seveda je bil zdaj trikrat bolj pogumen, a kljub temu notranji glas ni utihnil: »To ni lepo od tebe, to sploh ni lepo, to je celo povsem nespodobno!« Seveda se te nestanovitne pijane misli niso mogle ustaviti na eni točki: naenkrat je sam v sebi popolnoma jasno razločil dva nasprotujoča si pola. Na eni strani je bil pogum, želja po zmagi, po premagovanju ovir ter bolestna prepričanost v svoj prav, v sposobnost doseči cilj. Drugi pol pa je poosebljala mučna bolečina, ki je pustošila dušo in srce. »Kaj bodo rekli? Kako se bo vse to končalo? Kaj bo jutri, jutri, kaj se bo zgodilo jutri …?«

Že prej je nejasno čutil, da bi med gosti lahko imel sovražnike. »Ah, to bo zato, ker sem bil že takrat rahlo pijan,« se je tolažil z mučnim dvomom. Si lahko predstavljate, kakšna groza ga je obšla, ko se je zdaj na lastne oči, popolnoma jasno prepričal, da za mizo resnično sedijo njegovi sovražniki in da o tem ne more biti več nikakršnega dvoma.

»Zaradi česa le?« si je mislil.

Za mizo je sedelo kakih trideset gostov, izmed katerih se jih je kar nekaj nahajalo v zadnjem stadiju pijanosti. Drugi so kazali znake malomarne, že kar nevarne neodvisnosti, se nečloveško drli, glasno govorili raznorazne neumnosti, predčasno peli zdravice ter obstreljevali dame s kruhovimi kroglicami. Neka dokaj neprivlačna oseba v umazanem predpasniku se je takoj, ko je sedla za mizo, zvalila s stola in tako obležala do konca večerje. Nekdo drug je na vsak način hotel zlesti na mizo in od tam napiti zdravico; le oficirju, ki ga je ujel za škrice suknjiča, je uspelo obrzdati njegovo navdušenje.

Čeprav so za to priložnost najeli kuharja, drugače tlačana pri nekem generalu, večerja ni bila posebej izbrana: žolca, jezik s krompirjem, polpeti v grahovi omaki, gos in na koncu blamanže.

Od alkoholnih pijač je bilo pivo, vodka in heres. Steklenica šampanjca je stala pred generalom, ki jo je bil prisiljen deliti z Akimom Petrovičem. Ta si namreč v času večerje ni več upal kazati lastne iniciative. Drugi gostje so pri nazdravljanju šampanjca dobili le za okus oziroma so večinoma nazdravljali s čim drugim. Sama miza je bila sestavljena iz več manjših miz, med katerimi je bila tudi igralna, prekrita z neštetimi prti, med katerimi je izstopal pisan jaroslavski prt. Med dvema gostoma je sedela po ena dama. Mati Pseldonimova ni hotela sesti za mizo; raje je skrbela za goste. Namesto nje je sedla za mizo neka nova, precej nesimpatična figura v rdečkasti svileni obleki z visokim čepcem in z obvezo prek čeljusti. Izkazalo se je, da je to nevestina mati, ki se je na koncu le odločila, da se prikaže na večerji. Prej se namreč ni ganila iz zadnje sobe, ker je na smrt sovražila mater Pseldonimova. Ampak o tem pozneje … Generala je gledala zlobno in rahlo posmehljivo; jasno je bilo, da ne želi, da ju predstavijo. Ivanu Iljiču se je ta figura zdela do skrajnosti sumljiva. Poleg nje so bile tu seveda še druge sumljive osebe, ki so pri generalu zbujale bojazen in nemir. Videti je bilo, kot da so se skupaj zarotili proti Ivanu Iljiču. Vsaj njemu samemu se je tako zdelo, med večerjo pa je bil iz minute v minuto bolj in bolj prepričan, da je to res. Zlonameren je bil pogled nekega gospoda z bradico, svobodnjaškega umetnika, ki je pogosto pogledoval v smer Ivana Iljiča, nato pa se obrnil k sosedu in mu nekaj šepetal na uho. Nekdo drug, sicer še študent in zapovrh še popolnoma pijan, je bil enako sumljiv, nič dobrega v tem smislu pa ni obetal tudi študent medicine. Nič kaj zanesljiv ni bil niti sam oficir. Posebno, povsem očitno sovraštvo je puhtelo iz sodelavca Ogorka: razkomotil se je na stolu, naduto in ošabno gledal okoli sebe in se pri tem še izzivalno smejal. In čeprav drugi gostje sodelavcu, ki je v Ogorku objavil kake štiri verze in se je zaradi tega imel za liberalca, niso posvečali nikakršne pozornosti in ga niti niso preveč marali, je bil Ivan Iljič, ko je videl kruhovo kroglico, ki se je znašla poleg njega in je bila očitno njemu tudi namenjena, pripravljen staviti glavo, da je bil lastnik in metalec te kroglice nihče drug kot prav sodelavec Ogorka.

Vse to seveda ni preveč spodbudno vplivalo na Ivana Iljiča.

Še bolj neprijetne so bile naslednje ugotovitve: prepričal se je namreč, da je začel s težavo in nekam nejasno izgovarjati posamezne besede, da bi želel povedati veliko, da pa se mu jezik nekako ne vrti tako, kot je treba. Opazil je tudi, da na trenutke omedleva, spet drugič pa se kar meni nič, tebi nič povsem neumestno krohota. Ta nagnjenost k smehu ga je minila takoj po kozarčku šampanjca, ki si ga je nalil, čeprav ga ni nameraval spiti, a ga je naenkrat ruknil kar tako, povsem nehote, skoraj po naključju. Po tem kozarčku mu je namreč začelo iti na jok. Čutil je, kako se spet pogreza v ekscentrično čustvenost: naenkrat je spet ljubil, ljubil je vse in vsakogar, tudi Pseldonimova in celo sodelavca Ogorka. Zaželel si je, da bi se objel z vsemi, da bi pozabil vse slábo in se dokončno spravil s celim svetom. Še več: želel jim je povedati vse, vse, se pravi, to, kako dober in čudovit človek je, kako neverjetno je nadarjen. Razložil bi jim, kako dela v dobro domovine, kako zna zabavati nežnejši spol, kakšen naprednjak je, kako humano se je pripravljen ponižati na raven vseh, tudi najnižjih in najbolj zavrženih slojev, na koncu pa bi jim razkril še vse motive, zaradi katerih se je nepovabljen prikazal na zabavi Pseldonimova, spil dve steklenici šampanjca in jih osrečil s svojo prisotnostjo.

»Resnica, sveta resnica in odkritosrčnost, samo to nekaj šteje! Z odkritosrčnostjo jim bom prišel do živega! Verjeli mi bodo, kar vidim jih; zdaj me sovražno gledajo, ko pa jim bom razodel svoje srce, jih bom dokončno osvojil! Nalili si bodo in spili na moje zdravje. Prepričan sem, da bo oficir svoje šilce razbil ob ostrogi. Celo »hura!« bodo kričali! Celo če bi me dvignili do stropa, kot to delajo huzarji, ne bi imel nič proti, nasprotno, celo godilo bi mi. Mladoporočenko bom poljubil na čelo, tako srčkana je! Tudi Akim Petrovič je zelo dober človek. Pseldonimov pa bo že še prišel k sebi … Manjka mu, kako bi rekel … manjka mu svetovljanske uglajenosti. In čeprav celotna generacija seveda ne pozna nikakršne srčne delikatnosti, jim bom … jim bom vseeno razkril sedanje poslanstvo Rusije med drugimi evropskimi velesilami. Dotaknil se bom tudi kmečkega problema in … in … vsi me bodo vzljubili in me slovesno pospremili!«

Vse te sanjarije so bile seveda zelo prijetne, neprijetno pa je bilo to, da je Ivan Iljič naenkrat med vsemi temi rožnatimi upi v sebi odkril še neki nov talent, ki mu je bil dotlej neznan – talent za pljuvanje. Slina mu je naenkrat res kar sama od sebe, brez njegove volje, začela leteti iz ust. To je opazil na licu Akima Petroviča, ki ga je poškropil s slino. Akim Petrovič je mirno sedel in se iz spoštljivosti ni upal obrisati, zato je Ivan Iljič naenkrat vzel prtiček in ga obrisal kar sam. A že v istem trenutku se je njemu samemu ta gesta zazdela neverjetno neumna, celo do te mere bolna, da je v trenutku umolknil in se le še čudil samemu sebi. Akim Petrovič je sicer srkal iz kozarca, a je bil vseeno videti kot poparjen. Ivan Iljič se je v tem trenutku zavedel, da mu že kake četrt ure razlaga najbolj zanimive stvari, da pa je Akim Petrovič ob tem v neverjetni zadregi in da se celo nečesa boji. Pseldonimov je sedel za mizo nasproti; poslušal je pogovor, pri tem pa stegoval vrat proti Ivanu Iljiču in nekam poševno nagibal svoj oduren fris. Resnično je bilo videti, kot da straži Ivana Iljiča. Ta je z očmi ošvrknil goste in videl, da ga mnogi gledajo in se zraven krohotajo. Najbolj čudno je bilo to, da ga ta uvid sploh ni spravil v zadrego, nasprotno, še enkrat je srknil iz kozarca, nato pa nagovoril celotno omizje.

– Ravnokar sem povedal! je začel kar najbolj glasno, gospoda, ravnokar sem povedal Akimu Petroviču, da Rusija … ja, prav Rusija, … no, saj razumete, kaj hočem ree-e-či … Po mojem globokem prepričanju Rusija sedaj preživlja obdobje hu-humanosti …

– Hu-humanost! se je zaslišalo z drugega konca mize.

– Hu-hu!

– Tu-tu!

Ivan Iljič se je ustavil. Pseldonimov je skočil od mize in se začel ozirati naokoli: le kdo kriči? Akim Petrovič je na skrivaj zmajeval z glavo, kot da bi s tem želel opomniti goste. Ivan Iljič je to prav dobro opazil, a je vseeno mučno molčal.

– Humanost! je vztrajno nadaljeval, ravno prej, malo prej sem govoril Stepanu … Niki … Nikiforoviču, da je potrebna … prenova, prenova celotnega obstoječega, tako rekoč, stanja …

– Vaša ekscelenca! je glasno zadonelo na drugem koncu mize.

– Kaj želite? je odgovoril Ivan Iljič in s pogledom iskal tistega, ki ga je kričavo prekinil.

– Prav ničesar, vaša ekscelenca, čisto sem prevzet! Nadaljujte, prosim, na-da-ljuj-te! je spet kričal glas.

Ivan Iljič se je zdrznil.

– Se pravi, prenova … prenova obstoječega stanja …

– Vaša ekscelenca! je spet zakričal glas.

– Kaj bi radi?

– Dober dan.

Tokrat Ivan Iljič ni več zdržal: prekinil je svoj govor in se obrnil k svojemu žalivcu ter kalivcu reda in miru. Lastnik glasu je bil rosno mlad študent, ki se ga je tokrat pošteno nalil in je bil na splošno skrajno sumljiv. Že precej časa je kričal, razbil je celo kozarec in dva krožnika, pri čemer je vsem zatrjeval, da se na svatbi kaj takega celo spodobi. V tistem, ko se je k njemu obrnil Ivan Iljič, je kričača začel strogo oštevati tudi oficir:

– Kaj se dereš? Ven te je treba vreči, pa bo!

– To ni bilo namenjeno vam, vaša ekscelenca, sploh ne, nadaljujte! je zakričal razposajeni šolar in se razkomotil na svojem sedežu. Nadaljujte, prosim, poslušam in sem izjemno ponosen na vas! Pu-hvalno, pu-hvalno!

– Smrkavec pijani! je tiho šepetal Pseldonimov.

– Ja, vidim, da je pijan, ampak …

– Ravnokar sem jim povedal neko zabavno anekdoto, vaša ekscelenca! je začel oficir. O poročniku iz našega oddelka, ki se je točno na tak način pogovarjal s svojim poveljstvom. Tale pa ga zdaj oponaša. Na vsako poveljnikovo besedo je govoril »pu-hvalno, pu-hvalno!«. Še pred desetimi leti so ga zaradi tega izključili iz vojske.

– Kakšen poročnik?

– Poročnik iz našega oddelka, vaša ekscelenca. Zaradi »pohvalnega« se mu je zmešalo. Na začetku so ga svarili z blagimi ukrepi, nato pa so ga kar zaprli … Poveljnik mu je očetovsko prigovarjal, naj utihne, ta pa kar: »Pu-hvalno, pu-hvalno!« Res čudno: drugače je bil pogumen oficir, kakih šest čevljev visok. Nameravali so ga že postaviti pred sodišče, nakar so le ugotovili, da je zmešan.

– Aha, se pravi, šolar. Za take objestnosti bi bile lahko bolj mile kazni … Jaz osebno sem kaj takega pripravljen oprostiti …

– Bilo je medicinsko potrjeno, vaša ekscelenca!

– Kaj?! Ob-obdukcijo so naredili?

– Oh, dajte no, saj je bil vendar popolnoma živ!

Glasen in vsesplošen val krohota se je razlegel po dvorani in prevzel tudi tiste goste, ki so se prej vedli na vso moč spodobno. To je Ivana Iljiča razkačilo.

– Gospoda, gospoda! je zakričal, na začetku še brez kakršnekoli jecljavosti, zelo dobro sem sposoben razumeti, da živih ljudi ne obducirajo. Mislil sem le, da v svoji blaznosti pač ni bil več živ … se pravi, da je umrl … se pravi, hočem reči, … da me ne marate … Medtem ko imam jaz vas rad, prav vse vas imam rad, … ja, rad imam Por… Porfirija … Ponižujem se zdaj, ko tako govorim …

V tem trenutku je iz ust Ivana Iljiča brizgnilo malo morje sline, ki je pristala na prtu sredi mize, da so jo lahko videli vsi gostje. Pseldonimov je s prtičkom planil proti pljunku in ga začel otirati. Ta zadnja nesreča ga je dokončno zlomila.

– Gospoda, to je pa že preveč! je v obupu zakričal Ivan Iljič.

– Človek je pijan, vaša ekscelenca, je spet tiho začel Pseldonimov.

– Porfirij! Vidim, da ste vsi … vsi … ja! Pravim, da upam … ja, vse vas pozivam, da poveste, s čim sem se tako ponižal!

Malo je manjkalo, pa bi Ivan Iljič zajokal.

– Vaša ekscelenca, lepo vas prosim!

– Porfirij, tebi govorim … Povej … če sem prišel na svatbo, pomeni, da sem prišel z nekakšnim namenom. Hotel sem vas namreč moralno povzdigniti … ja … ja … želel sem, da bi to začutili. Vse vas vprašam: sem se zelo ponižal v vaših očeh ali ne?

Zavladala je tišina. Grobna tišina, in to še na vprašanje, ki je zahtevalo kategoričen odgovor. »No, zdaj bi se lahko našel kdo, ki bi zakričal karkoli, samo da bi bilo nekaj!« je prešinilo njegovo ekscelenco. Gostje pa so se samo spogledovali. Akim Petrovič je bolj mrtev kot živ sedel na stolu, Pseldonimov pa je dreveneč od strahu sam pri sebi ponavljal vprašanje, ki mu je že nekaj časa zvenelo v glavi:

»Kaj bo jutri z mano po vsem tem?«

Naenkrat se je pošteno pijan sodelavec Ogorka, ki je do zdaj namrgodeno molčal, obrnil naravnost k Ivanu Iljiču in z divjim bleskom v očeh začel v imenu celotne družbe:

– Ja! je zakričal z gromovitim glasom, tako je, ponižali ste se, ja, vi … vi reakcionar … Re-ak-cio-nar!

– Mladenič, spametujte se! Pozabili ste, s kom se, tako rekoč, pogovarjate! je razkačeno zakričal Ivan Iljič in spet skočil kvišku.

– Kot prvo, pogovarjam se z vami, in kot drugo, nisem nikakršen mladenič … Vi ste se prišli sem spakovat in se nam dobrikat.

– Pseldonimov, kaj to pomeni! je zakričal Ivan Iljič.

Pseldonimov je poskočil, a takoj v smrtni grozi okamenel, saj se mu niti sanjalo ni, kako naj ukrepa. Gostje so onemeli na svojih mestih, le umetnik in študent sta ploskala in kričala: »Bravo, bravo!«

Sodelavec je kričal z neukrotljivo divjim glasom:

– Ja, prišli ste, da bi se tukaj postavljali s humanostjo! V resnici pa ste uničili našo zabavo. Pili ste šampanjec in vam niti za trenutek ni prišlo na misel, da je ta reč predraga za nekoga, ki zasluži deset rubljev na mesec, poleg tega pa vas imam na sumu, da se vam cedijo sline po mladih ženah vaših podrejenih! Še več, prepričan sem celo, da podpirate politiko zakupov![19] Ja, ja, ja!

– Pseldonimov, Pseldonimov! je kričal Ivan Iljič in stegoval proti njemu roke. Čutil je, da sodelavec z vsako besedo porine nov nož v njegovo srce.

– Ne vznemirjajte se, vaša ekscelenca, takoj bom uredil s tem! je energično vzkliknil Pseldonimov, skočil k sodelavcu, ga zgrabil za ovratnik in ga odvlekel od mize. Nihče ni pričakoval take fizične moči od mršavega Pseldonimova. Res pa je, da je bil sodelavec pijan ko čep, Pseldonimov pa popolnoma trezen. Nekajkrat je s pestjo udaril sodelavca v hrbet in ga zabrisal skozi vrata.

– Vsi po vrsti ste nizkotneži! je kričal sodelavec. Jutri vas bom okarikiral v Ogorku!

Vsi so skočili pokonci.

– Vaša ekscelenca, vaša ekscelenca! so kričali Pseldonimov, njegova mati in nekateri gostje, ki so se drenjali okoli generala, Vaša ekscelenca, pomirite se!

– Ne … ne in ne! je kričal general. Uničen sem … prišel sem … želel sem, tako rekoč, krstiti. In za vse to, za vse …

Sesedel se je na stol, obe roki sta mu padli na mizo, glava pa mu je kot v nezavesti omahnila med njiju – naravnost v krožnik z blamanžejem. Mislim, da ni potrebno posebej opisovati vsesplošne zgroženosti, ki je zavladala ob tem prizoru. Čez minutko je Ivan Iljič vstal in kazalo je, da želi oditi. Opotekel se je, se spotaknil ob stol, z vso močjo telebnil po tleh in zasmrčal …

Take stvari se dogajajo z abstinenti, kadar se ga slučajno napijejo. Čisto do konca, do zadnjega trenutka ohranijo zdravo pamet in zavest, nato pa nenadoma popadajo kot pokošeni. Ivan Iljič je ležal na tleh brez vsakršne zavesti. Pseldonimov se je zgrabil za lase in otrpnil v tem položaju. Gostje so se po hitrem postopku začeli odpravljati domov in pri tem vsak po svoje komentirali to, kar se je ravnokar zgodilo. Bilo je že okoli treh zjutraj.

Poudariti moramo, da je bil položaj Pseldonimova ne glede na neprivlačnost trenutne situacije veliko slabši, kot nam ga je uspelo opisati. In dokler Ivan Iljič leži na tleh, Pseldonimov pa stoji poleg njega in si v obupu puli lase, lahko prekinemo izbrani tok pripovedi in povemo nekaj pojasnjevalnih besed o samem Porfiriju Petroviču Pseldonimovu.

Še kak mesec pred poroko je bil na robu propada in videti je bilo, da mu ni več pomoči. Prihajal je iz daljne gubernije, kjer je njegov oče nekoč nekje služil in tam tudi umrl v času sodne obravnave zoper njega. Ko je Pseldonimov kakih pet mesecev pred poroko, po tem, ko je že kako leto v Peterburgu životaril, dobil službo za deset rubljev, se je duhovno in duševno popolnoma prerodil, vendar so ga okoliščine kmalu spet prizemljile. Pseldonimova sta bila zdaj na svetu le še dva: on in njegova mati, ki je po moževi smrti zapustila gubernijo. Tako sta mati in sin skupaj životarila po mrzlih ulicah in se hranila s sumljivimi stvarmi. Dogajalo se je celo, da je Pseldonimov z vrčem hodil k reki Fontanki po vodo, da bi imela kaj piti. Ko je dobil službo, sta se z materjo le namestila v nekem najetem kotu. Ona je prala ljudem obleko, on pa je štiri mesece stiskal, da bi nekako napraskal za škornje in plašček. V pisarni je prenašal neznosne muke: vodstvo je prihajalo k njemu in ga spraševalo, kdaj se je nazadnje okopal, okoli pa so se širile govorice, da so se mu za ovratnikom uniforme zaredile stenice. A Pseldonimov je bil trdoživ. Na zunaj je bil tih in miren, izobrazbo je imel najnižjo, nikoli ga nisi slišal, da bi s komerkoli o čemerkoli razpravljal. Na vprašanje, ali je o čem razmišljal, ali je snoval kakšne načrte, oblikoval sisteme ali sanjaril o čemerkoli, vam ne znam točno odgovoriti. Dejstvo pa je, da se je v njem izoblikovala nekakšna močna, instinktivna in popolnoma nezavedna odločnost in pripravljenost, da se z velikim trudom izkoplje iz zoprne življenjske situacije in doseže določen položaj v družbi. Bil je vztrajen kot mravlja – uničite ji mravljišče, pa bo takoj začela graditi novo, uničite ji še tega, pa bo neutrudno začela graditi naslednje. Marljivo in gospodarno bitje, ni kaj. Na čelu mu je pisalo, da bo dosegel položaj v družbi, si uredil gnezdece in morda celo ustvaril kakšne prihranke. Na vsem svetu ga je res ljubila samo mati, vendar ga je ta ljubila na vso moč. To je bila trdna, delavna, neutrudljiva, a hkrati tudi dobra ženska. Mirno bi v dvoje živela kakih pet, šest let, dokler se ne bi situacija obrnila na bolje, če ne bi nekoč slučajno naletela na upokojenega titularnega svetnika Mlekopitajeva, bivšega gubernijskega blagajnika, ki je pred nedavnim z družino zapustil gubernijo in se udobno namestil v Peterburgu. Pseldonimova je poznal – njegov oče mu je nekoč storil nekakšno uslugo, za katero mu je bil takrat zelo hvaležen. Denarcev sicer ni pobiral po tleh, ni pa bil čisto suh – koliko točno je imel pod palcem, pa ni vedel prav nihče, ne žena, ne starejša hči, ne sorodniki. Imel je dve hčeri, a ker je bil grozno primitiven, pijanec in hišni tiran, poleg tega pa še resno bolan, si je naenkrat vtepel v glavo, da bo eno hčer dal za ženo Pseldonimovu. »Poznam ga,« si je rekel, »njegov oče je bil dober človek, torej bo tudi on dober človek.« Mlekopitajev je spadal med tiste, ki vedno storijo vse, kar jim pade na pamet. Tako je bilo tudi v tem primeru: rečeno – storjeno. To je bil res zelo čuden, primitiven despot. Večino svojega časa je odsedel v naslanjaču, ker mu je nekakšna čudna bolezen odvzela sposobnost, da bi uporabljal noge, kar pa ga seveda ni motilo pri pitju vodke. Cele dneve se je nalival in mučil ljudi okoli sebe. Res je bil zloben človek: nujno je potreboval nekoga, nad katerim bi se neprestano znašal. V ta namen je imel pri sebi nekaj daljnih sorodnic: svojo bolno in prepirljivo sestro, dve sestri svoje žene, prav tako zlobni in jezikavi kot on, ter svojo staro tetko, ki si je ob neki priložnosti zlomila eno rebro. Imel pa je še neko prisklednico, osivelo Nemko, ker je bila nadarjena za branje zgodbic iz Tisoč in ene noči. Vse njegovo zadovoljstvo je temeljilo na tem, da je zbadal nesrečne prisklednice, jih neprestano nesramno zmerjal, medtem ko si one – vključno z njegovo ženo, ki se je že rodila z zobobolom, – niso upale niti čivkniti. Sprl jih je med sabo, si izmišljeval vedno nove spletke in sejal med njih razdor, nato pa se krohotal in neznansko užival ob njihovem medsebojnem ravsanju. Zelo se je razveselil, ko se je njegova najstarejša, že ovdovela hči, ki je prej z možem, nekim oficirjem, deset let tolkla bedo, končno s svojimi tremi majhnimi in bolnimi otroki preselila k njemu. Starec otrok seveda ni mogel prenašati, a ker se je zaradi njihovega števila povečal material, na katerem je lahko izvajal svoje vsakodnevne eksperimente, je bil izredno zadovoljen. Ves ta kup zlobnih žensk in bolnih otrok se je skupaj s svojim mučiteljem stiskal v leseni hiši na Peterburški strani. Jedli so slabo, ker je bil starec škrt in je za hrano – razen za vodko, za katero mu ni bilo škoda denarja – odšteval le kopejke, in tudi spali so slabo, ker je starec trpel za nespečnostjo in je seveda želel, da ga ponoči nekdo zabava. Na kratko povedano so vsi skupaj tolkli bedo in preklinjali svojo usodo. Mlekopitajev pa si je v tem času že dodobra ogledal in dokončno izbral Pseldonimova. Ni se mogel načuditi njegovemu dolgemu nosu in pohlevnemu videzu. Njegova mlajša, mršava in neprivlačna hči je imela takrat sedemnajst let. Čeprav je nekoč hodila v neko nemško šule,[20] ni od tam odnesla prav ničesar razen abecede. Nato je skrofulozna in podhranjena odraščala pod strogo berglo svojega breznogega in pijanega očeta, v sodomi domačih spletk, vohunjenja in obrekovanj. Nikoli ni imela prijateljic niti kakšne posebne pameti ne. Že dolgo je sanjarila o poroki. V družbi tujih ljudi je bila molčeča, doma, zraven mamice in prisklednic, pa sitna in nadležna kot osa. Posebej rada je ščipala in s pestjo boksala sestrine otroke, jih tožila drugim, da kradejo sladkor in kruh, zaradi česar sta s sestro živeli v večni in nespravljivi razprtiji. Starec jo je sam ponudil Pseldonimovu. Kljub svoji revščini si je Pseldonimov vendarle izprosil nekaj dni za razmislek. Z materjo sta dolgo skupaj premlevala. Za doto je imela hišo in čeprav je bila ta lesena, enonadstropna in rahlo ogabna, je bila nekaj vseeno vredna. Poleg hiše je imela tudi štiristo rubljev – kdaj bi tako vsoto lahko sam privarčeval! »Zakaj bom vendar vzel človeka v svojo hišo?« je kričal pijani tiran. »Prvič zato, ker imam tukaj same babnice, babnic pa sem že sit. Hočem, da bo tudi Pseldonimov plesal tako, kot bom jaz žvižgal. Drugič pa zato, ker vi tega nočete in se jezite name. Ja, vzel ga bom, da vam nagajam. Kar sem rekel, bom tudi naredil. Ti, Porfirka, pa glej, da jo boš pretepal, ko bo tvoja žena – sedem hudičev ima v sebi že od rojstva, glej, da boš vse izgnal! Kar sam ti bom šibo odrezal …«

Pseldonimov je molčal, čeprav se je pravzaprav že odločil. Skupaj z materjo so ju sprejeli k sebi še pred poroko, ju umili, oblekli, obuli in jima dali denar za svatbo. Starec se je postavil na njuno stran in ju ščitil – morda zato, ker se je vsa preostala družina znašala nad njima. Tudi mati Pseldonimova se mu je prikupila, zato se je vzdržal in je ni trpinčil. Drugače pa je samega Pseldonimova že kak teden pred svatbo prisilil, da mu je zaplesal kozačka. »No, dobro, dovolj bo, samo želel sem videti, da nisi pozabil, s kom imaš opravka,« je dejal Pseldonimovu, ko je ta odplesal. Denarja za svatbo mu je dal komaj dovolj, povabil pa je vse svoje znance in sorodnike. Pseldonimov je povabil samo sodelavca Ogorka in Akima Petroviča, častnega gosta. Pseldonimov je tudi sicer zelo dobro vedel, da nevesta do njega čuti odpor in da bi se raje poročila z oficirjem, vendar je vse tiho prenašal, ker sta se pač tako dogovorila z materjo. Ves poročni dan je starec pijančeval in preklinjal, zato se je družina skrila v zadnjih prostorih in se tam v smradu človeškega potu stiskala vse do svatbe. Prednje sobe so bile namreč namenjene večerji in plesu. Ko je starec okoli enajstih mrtvo pijan končno zaspal, se je nevestina mati, ki je bila ta dan še posebno jezna na mater Pseldonimova, odločila, da svojo jezo zamenja z milostjo in se pokaže na plesu in večerji. Pojavitev Ivana Iljiča je vse obrnila na glavo. Mlekopitajeva se je zmedla in užaljena zmerjala druge, ker je ni nihče opozoril, da so povabili samega generala. Prepričevali so jo, da je general prišel sam od sebe, popolnoma nepovabljen, pa je bila tako butasta, da jim ni hotela verjeti. Seveda so zdaj potrebovali šampanjec. Mati Pseldonimova je imela en sam rubelj, Pseldonimov pa je bil popolnoma suh. Morala sta se dobrikati zoprni starki Mlekopitajevi in izprositi denar najprej za prvo steklenico, nato še za drugo. Pihala sta ji na dušo tako, da sta ji slikala svetlo prihodnost na področju kariere in poslovnih odnosov. Končno jima je dala nekaj iz lastnega žepa, vendar je moral za ta denar Pseldonimov popiti zvrhan kozarec vina, pomešanega s kisom,[21] po čemer se je večkrat opotekel v sobico, se zgrabil za lase in se z glavo naprej vrgel na zakonsko posteljo, namenjeno rajskim nasladam, kjer se je tresel v nemočni jezi. Ja, Ivanu Iljiču se sanjalo ni, koliko sta bili vredni dve steklenici jacksona, ki jih je spil ta večer! In v kakšni žalosti, grozi in obupu je tonil Pseldonimov, ker se je zadeva z Ivanom Iljičem končala na tako nepričakovan način. Pred očmi so se mu spet slikali različni problemi, javkanje in solze kapricaste mladoporočenke ter očitki njene bedaste družine, ki ga bo mučila celo noč. Že brez tega ga je dovolj bolela glava, tudi brez tega se mu je temnilo pred očmi. Zdaj pa je bil tu še Ivan Iljič, ki mu je bilo treba pomagati – ob treh zjutraj je bilo treba najti zdravnika ali najeti pokrito kočijo, da ga odpelje domov … Ja, nujno mora biti pokrita, saj take osebe v takem stanju v normalni kočiji ni mogoče poslati domov. Kje pa naj stakne denar za kočijo? Mlekopitajeva, razkačena, ker ji general ni namenil niti besede in je v času večerje ni niti pogledal, je izjavila, da nima niti kopejke. No, morda res ni imela niti kopejke. Kje naj ga stakne? Kaj naj stori? Ja, Pseldonimov si je imel res za kaj puliti lase.

Ivana Iljiča so prenesli na majhen usnjen kavč, ki je stal tam v jedilnici. Medtem ko so odnašali hrano in pospravljali mize, je Pseldonimov po vseh kotih mrzlično iskal denar. Poskušal si ga je sposoditi celo pri služabnikih, a se je izkazalo, da nimajo niti prebite pare. Tvegal je in celo zmotil Akima Petroviča, ki je na svatbi ostal dlje od drugih gostov. Čeprav je bil to res dober človek, je, ko je slišal besedo denar, prišel v zadrego in se celo tako prestrašil, da je povedal nekaj najbolj nepričakovanih bedarij:

– Kdaj drugič z veseljem, je momljal, zdaj pa … res, oprostite …

Vzel je kapo in zbežal iz hiše. Samo še dobrosrčni mladenič, ki je prej razlagal o sanjski knjigi, bi bil lahko za kaj uporaben, vendar ne v finančnem smislu. Ostal je dlje od vseh in iskreno sočustvoval s Pseldonimovom ob njegovi nesreči. Na koncu so Pseldonimov, njegova mati in ta mladenič po skupnem posvetu sklenili, da ne bodo poslali po zdravnika, ker da bi bilo bolje kar takoj poslati po kočijo in odpeljati bolnika domov. Medtem ko bodo čakali na kočijo, pa bodo preizkusili nekaj domačih procedur: glavo in sence mu bodo spirali z mrzlo vodo, na temenu ga bodo hladili z ledom in podobno. Tega projekta se je lotila mati Pseldonimova. Mladenič je letel po kočijo. Ker na Peterburški strani ob tej uri ni bilo več kočij, se je odpravil precej daleč do furmanske gostilne, kjer je zbudil nekaj izvoščkov. Začeli so barantati, rekli, da je za kočijo ob taki uri tudi pet rubljev premalo, na koncu pa so vseeno pristali pri treh. A ko se je mladenič že skoraj ob štirih zjutraj s kočijo vrnil k Pseldonimovim, je ugotovil, da se je načrt že zdavnaj spremenil. Izkazalo se je, da se je stanje Ivana Iljiča, ki še zdaj ni bil pri zavesti, močno poslabšalo: tulil je in se premetaval, tako da ga je bilo v takem stanju nemogoče oziroma celo tvegano kamorkoli nositi. »Kako se bo to končalo?« je ponavljal popolnoma izgubljeni Pseldonimov. Kaj naj stori? Pojavil se je namreč nov problem: če mrtvo pijanega že pustimo v hiši, kam naj ga damo? V vsej hiši sta bili namreč samo dve postelji: ena velikanska za dve osebi, na kateri je spal starec Mlekopitajev s svojo ženo, in druga iz orehovine, pravkar kupljena posebej za mladoporočenca. Vsi drugi stanovalci ali, bolje rečeno – stanovalke, so spali stegnjeni drug poleg drugega na tleh, na nekakšnih pernicah, ki so bile precej zdelane in navlečene duha po spanju, se pravi, popolnoma neprimerne, pa še teh je bilo komaj zadosti oziroma prej premalo. Kam z bolnikom? Pernica bi se že še našla – v skrajnem primeru bi jo lahko potegnili izpod koga, ki je že zaspal, ampak kje bi mu postlali? Vse je kazalo na to, da bo treba postlati v dvorani, ki ima poseben vhod in ki je najdlje od družinskih prostorov. Vendar kje naj mu posteljejo? Kar na stolih? Znano je, da na stolih spijo samo gimnazijci, ko se vračajo domov v noči s sobote na nedeljo. Na stolih postlati taki osebi, kot je Ivan Iljič, bi bilo zelo nespoštljivo. Kaj bi rekel jutri, ko bi se zjutraj zbudil na stolih? Pseldonimov niti slišati ni hotel o tem. Tako jim je preostalo samo to, da ga prenesejo na zakonsko posteljo mladoporočencev. Kot smo že povedali, je bila postelja v majhni sobici poleg jedilnice. Na postelji je ležala še neuporabljena, nova žimnica, čisto posteljno perilo, štiri blazine iz rožnatega platna v muslinastih prevlekah, obšitih s čipkami. Odeja je bila iz rožnatega atlasa, prešitega z vzorčki. Nad posteljo je visel zlat obroč z zavesami iz muslina. Z eno besedo – vse je bilo kot iz škatlice. Gostje, ki so se zdaj zdrenjali v spalnico, so v en glas pohvalili posteljno opravo. Mladoporočenka, ki Pseldonimova sicer ni mogla trpeti, je v tem večeru kar nekajkrat – največkrat na skrivaj – smuknila v sobico in si ogledovala ležišče. Neizmerna sta bila njeno ogorčenje in jeza, ko je izvedela, da na poročno posteljo želijo prenesti bolnika, ki je zdaj staknil neke vrste kolero! Njena mamica se je potegnila zanjo, preklinjala in obljubljala, da bo takoj jutri vse zatožila svojemu možu, a Pseldonimov se ni dal in je vztrajal pri svojem. Ivana Iljiča so prenesli tja, mladoporočencema pa so postlali na stolih v dvorani. Mladoporočenka se je cmerila in se že hotela ščipati, vendar se ni upala biti poredna: očka je imel berglo, ki jo je zelo dobro poznala, in vedela je, da bo jutri želel slišati podrobno poročilo o dogajanju. Da bi jo pomirili, so ji prinesli rožnato odejo in blazine v muslinastih prevlekah. Ravno v tem trenutku pa se je vrnil tudi mladenič s kočijo. Ko je izvedel, da kočija ni več potrebna, se je grozno prestrašil. Moral bo sam plačati izvoščku, pa še v življenju ni imel niti desetice v rokah. Pseldonimov je razglasil popoln bankrot. Poskušali so prepričati izvoščka, da nimajo denarja, a ta se je začel prepirati in tolči po polknicah. Ne vem natančno, kako se je vse skupaj končalo. Zdi se mi, da se je mladenič kot nekakšen ujetnik v kočiji odpravil na Peske, na četrto Roždestvensko ulico, kjer je nameraval zbuditi nekega študenta, ki je prenočeval pri svojih znancih, in ga vprašati, če ima morda kaj denarja pri sebi. Ko so mladoporočenca le pustili sama v dvorani, je bila ura že okoli petih zjutraj. Ob postelji trpečega je vso noč bedela mati Pseldonimova. Udobno se je namestila na preprogi, se pokrila s plaščkom, vendar ni mogla zaspati – Ivan Iljič je imel namreč hudo drisko, zato je morala vsako minuto vstajati. Pseldonimova, pogumna in dobrodušna ženska, ga je kar sama slekla in skrbela zanj kot za lastnega sina. Vso noč je iz sobe odnašala vedro čez cel hodnik, ga izpraznila in se z njim spet vračala. A s tem se nesreče te noči še niso končale.

Ni minilo niti deset minut, odkar so mladoporočenca pustili sama v dvorani, ko se je naenkrat zaslišal srce parajoč krik. To ni bil krik olajšanja, ampak krik najbolj nevarnega, pogubnega značaja. Takoj za krikom je sledil šum in tresk, kot da se nekje valijo stoli, tik za tem pa je v temno sobo nepričakovano vdrla tolpa kričečih in prestrašenih žensk v najrazličnejših negližejih. Med njimi je bila mati mladoporočenke, njena starejša sestra, ki je v tem trenutku pozabila na bolna otroka, njene tri tetke – celo tista s polomljenim rebrom je bila zraven –, kuharica in celo prisklednica Nemka, ki zna pripovedovati pravljice in izpod katere so za mladoporočenca na silo potegnili njeno lastno pernico, ki je bila ena najlepših v celi hiši in ki je poosebljala Nemkino imetje. Vse te častitljive in bistroumne ženske so se že pred kake četrt ure pretihotapile iz kuhinje prek hodnika do predsobe, kjer so razžrte od nepojasnljive radovednosti tiho prisluškovale. V tistem pa je nekdo bliskovito prižgal svečko in pred njimi se je razprostrl povsem nepričakovan prizor. Stoli, ki niso vzdržali dvojne teže in ki so široko pernico že tako podpirali samo pri koncih, so se razmaknili in pernica je zgrmela na tla. Mladoporočenka se je od besa začela cmeriti; tokrat se je na dnu svoje duše čutila resnično ponižano. Moralno prizadeti Pseldonimov je stal poleg nje kot kak kriminalec, ki so ga zasačili pri zločinu. Najprej se je celo poskusil zagovarjati. Z vseh strani se je razlegalo stokanje in javkanje. Ob tem direndaju je pritekla mati Pseldonimova, vendar prepozno: tokrat je nadzor nad situacijo v celoti prevzela mamica mladoporočenke. Pseldonimova je obmetavala z raznimi čudnimi in večinoma nepravičnimi očitki v stilu: »Dragec, kakšen mož pa boš po vsem tem?«, »Za kaj pa si sploh še primeren po taki sramoti?« in podobno. Ko je končala, je prijela hčerkico za roko in jo odvedla stran od moža. S tem je osebno prevzela nase vso odgovornost pred tiranskim očetom, ki bo jutri zahteval pojasnilo … Za njo so odšle tudi vse druge, ki so med hojo stokale in zmajevale z glavami. S Pseldonimovom je ostala le mati, ki ga je hotela potolažiti, vendar jo je Pseldonimov takoj spodil stran.

Ni mu bilo do tolažbe. Privlekel se je do kavča in sedel nanj v mrki zamišljenosti. Bil je bos in v najnujnejšem spodnjem perilu. Misli v glavi so se mu mešale in prepletale. Na trenutke se je nekako avtomatično razgledoval po sobi, kjer so še pred kratkim noreli plesalci in je v zraku poplesaval cigaretni dim. Ogorki cigaret in papirčki bonbonov so še zdaj ležali na politih in zasvinjanih tleh. Razvaline zakonske postelje in podrti stoli so pričali o minljivosti najboljših in najzanesljivejših zemeljskih upov in sanjarij. V takem stanju je Pseldonimov presedel skoraj celo uro. Obhajale so ga čedalje težje misli, kot recimo: kaj ga zdaj čaka v službi? Mučno se je zavedal, da mora zamenjati službo, pa naj stane, kar hoče. Po vsem tem, kar se je zgodilo ta večer, ni bilo mogoče še naprej ostati na istem delovnem mestu. Na misel mu je prišel tudi Mlekopitajev, ki bo že jutri od njega zahteval, da mu zapleše kozačka, in tako znova preveril njegovo pohlevnost. Pomislil je tudi na to, da mu je Mlekopitajev sicer dal petdeset rubljev, ki jih je vse porabil za svatbo, štiristo rubljev dote pa je imel še pri sebi in niti z besedo ni omenil, da mu jih namerava dati. Tudi glede hiše še ni bilo urejenih nobenih formalnosti. Razmišljal je tudi o svoji ženi, ki ga je zapustila v najbolj kritičnem trenutku življenja, in o visokem oficirju, ki je pokleknil pred njo na eno koleno. To je Pseldonimov vse opazil. Razmišljal je tudi o sedmih hudičih, o katerih je pripovedoval njen oče, in o šibi, namenjeni njihovemu izganjanju … Seveda se je čutil sposobnega prenesti karkoli v življenju, vendar je usoda vseeno pripuščala taka presenečenja, da je bilo ob njih mogoče podvomiti v svoje sposobnosti.

Tako nekako je bilo videti trpljenje Pseldonimova. Medtem je sveča dogorevala. Plapolajoči plamen je Pseldonimova osvetljeval s profila, tako da se je na steni zrcalila velikanska senca njegove glave z razpotegnjenim vratom, kljukastim nosom in dvema vrtincema las, ki sta mu štrlela na čelu in na tilniku. Ko je končno zavel jutranji hlad, je Pseldonimov vstal ter se prezebel in duševno otopel dokopal do pernice, ki je ležala med stoli. Ugasnil je svečo in, ne da bi si kakorkoli postlal ali položil blazino pod glavo, po vseh štirih zlezel na pernico in se potopil v mučen, svinčen spanec, takega, kakršen je značilen za tiste, ki so obsojeni, da jih naslednji dan javno prebičajo.

Po drugi strani pa se nič ni moglo niti primerjati z nočnimi mukami, ki jih je doživljal Ivan Iljič Pralinski na zakonski postelji nesrečnega Pseldonimova! Na začetku glavobol, bruhanje in neprijetni napadi najrazličnejših vrst niso popustili niti za trenutek. To so bile res peklenske muke. Zavest, ki je resda komaj brlela v njegovi glavi, je osvetljevala taka brezna groze, take mračne in odurne podobe, da bi bilo bolje biti kar ves čas v nezavesti. Sicer pa se je v njegovi glavi vse mešalo. Na trenutke je ob postelji prepoznal mater Pseldonimova, slišal je njena dobronamerna prigovarjanja v smislu: »Potrpi, ljubček, potrpi, dragec, vsega se boš navadil«. Vedel je, da je to ona, vendar si njene prisotnosti ni znal logično pojasniti. Obhajali so ga najodurnejši prividi: najbolj pogosto se mu je prikazoval Semjon Ivanič, a ko je dlje časa gledal vanj, je opazil, da to sploh ni Semjon Ivanič, ampak nos Pseldonimova. Prikazoval se mu je tudi napredni umetnik, oficir in starka z obvezo prek čeljusti. Najbolj od vsega pa ga je zaposlil zlat obroč, ki mu je visel nad glavo in skozi katerega so visele zavese. Popolnoma jasno ga je razločil pri medli svetlobi skoraj ugasle sveče, ki je osvetljevala sobo. Napenjal je možgane: čemu služi ta obroč, zakaj je tukaj, kaj pomeni? Nekajkrat je o tem spraševal starko, a kaže, da je govoril popolnoma nekaj drugega, kot pa si je zamislil, tako da ga ta seveda ni razumela, ne glede na to, kako prizadevno ji je pojasnjeval. Proti jutru so se napadi končno umirili, zaspal je in spal trdno, brez sanj. Spal je kako uro in ko se je zbudil, je bil skoraj pri polni zavesti, čutil je neznosno bolečino v glavi in ogaben okus v ustih in na jeziku, ki se je medtem spremenil v nekakšen kos platna. Dvignil se je s postelje, se malce ozrl in se zamislil. Bleda svetloba prebujajočega se dneva, ki se je v obliki ozkega snopa prebila skozi špranje polknic, je poplesavala po steni. Ura je bila približno sedem zjutraj. Ko je Ivan Iljič nato v hipu dojel in se spomnil vsega, kar se je z njim dogajalo včeraj, ko se je spomnil dogodivščin pri večerji, svojega neuspelega junaškega dejanja in svojega govora, ki so ga pozneje izsmejali, ko si je naenkrat s strahovito jasnostjo predstavljal, kaj vse se lahko zdaj iz tega izcimi, kaj vse bodo rekli in si mislili o njem, ko se je nazadnje še ozrl okoli sebe in videl, do kakšnega grdega in žalostnega stanja je privedel zakonsko posteljo svojega podrejenega, oh, ko se je vse to zgrnilo nanj, so sram in neznosne muke preparale njegovo srce tako močno, da je zakričal, skril obraz v dlani in se vrgel na blazino. Čez minuto je skočil s postelje. Na stolu poleg sebe je zagledal svojo obleko, čisto in zloženo, jo takoj pograbil in jo v naglici začel vleči nase, kot da bi se nečesa ustrašil. Na drugem stolu sta ležala njegov plašč in kapa z rumenimi rokavicami. Že jo je hotel na skrivaj popihati, ko so se nenadoma odprla vrata. V sobo je vstopila starka Pseldonimova z glinenim vedrom in umivalnikom. Čez ramo ji je visela brisača. Odložila je umivalnik in brez odvečnih pojasnil zahtevala od Ivana Iljiča, da se umije.

– Ja, kako, dragec, le umij se, saj vendar ne moreš kar tako, neumit …

V tem trenutku je Ivan Iljič spoznal, da če na svetu obstaja kako bitje, pred katerim ga ni treba biti sram in ki se ga ni treba bati, potem je to prav ta starka. Umil se je. Še dolgo po tem se je v težkih življenjskih trenutkih med mnogimi stvarmi, ki so mu razjedale vest, spominjal tudi tega jutranjega prizora, starke s pisano brisačo čez ramo, glinenega vedra s fajančnim umivalnikom, polnim hladne vode, v kateri so plavali kosi ledu, ovalnega mila v rožnatem ovoju za petnajst kopejk, na katerem so bile vtisnjene nekakšne črke in ki je bilo seveda namenjeno mladoporočencema, a ga je zdaj po spletu okoliščin prvi uporabil Ivan Iljič. Hladna voda ga je osvežila, obrisal se je in brez ene same besede, ne da bi se zahvalil svoji usmiljenki, zgrabil kapo, pograbil plašč, ki mu ga je podala Pseldonimova, ter prek hodnika, skozi kuhinjo, kjer je že mijavkala muca in kjer je kuharica, ki se je rahlo privzdignila na svojem ležišču, s hlastno radovednostjo gledala za njim, stekel ven na dvorišče in planil naravnost k izvoščku, ki se je ravno pripeljal mimo. Jutro je bilo ledeno, mrzla, rumenkasta megla je pregrinjala hiše in predmete. Ivan Iljič si je visoko zavihal ovratnik; prepričan je bil, da ga vsi gledajo, da ga vsi poznajo, da bodo vsi izvedeli …

Osem dni ni stopil iz hiše in se ni prikazal v pisarni. Bil je bolan, mučno bolan, vendar bolj moralno kakor fizično. V teh osmih dneh je preživel cel pekel, in ni vrag, da mu jih na onem svetu niso všteli. Bili so tudi trenutki, ko si je želel iti med menihe, res so bili! Takrat se je njegova domišljija še posebej razvnela. Predstavljal si je tiho petje, ki je prihajalo nekje iz globin, odprto krsto, življenje v samotni samostanski celici, čudovite travnike in gozdove … a ko se je predramil, se je takoj zavedel, da so to strahotne prismodarije in navadna pretiravanja. Celo sramoval se je takih prismodarij. Potem so se začeli moralni izbruhi, povezani z njegovo existence manqée,[22] nato je v njegovi duši spet vzplamtel sram, jo v trenutku vso prevzel, izžigal in razjedal. Ivan Iljič je drhtel od groze, ko si je predstavljal najrazličnejše prizore. Kaj bodo rekli o njem, kaj si bodo mislili, kako naj se prikaže v pisarni, kakšne govorice ga bodo spremljale celo leto, deset let, celo življenje! Njegova anekdota bo prišla v zgodovino. Na trenutke je zapadel v tako malodušnost, da je bil še isti trenutek pripravljen iti k Semjonu Ivaniču in ga prositi odpuščanja. Sam se je obsojal dokončno: ni mogel najti enega samega opravičila, ne, celo bal se jih je.

Pomislil je tudi, da bi dal takoj odpoved v službi in da bi se tako, v samoti, posvetil človeštvu in njegovi sreči. V vsakem primeru je moral takoj zamenjati vse znance, in to celo tako, da bi pri starih znancih izkoreninil vsakršen spomin nase. Nato se je domislil, da je tudi to vse ena navadna prismodarija in da bi se z malo več strogosti v odnosu do podrejenih dalo vse skupaj lepo urediti. Ta misel je v njem vzbudila iskro upanja in postajal je vse bolj veder. Nazadnje se je po osmih dneh muk in dvomov odločil, da ne more več živeli v negotovosti in se un beau matin[23] odpravil v službo.

Prej, ko se je še doma utapljal v obupu, si je tisočkrat predstavljal, kako bo vstopil v svojo pisarno. Z grozo se je prepričeval, da bo takoj zaslišal dvoumen šepet, zagledal dvoumne izraze na obrazih in požel kar najbolj zločeste nasmeške. Velikanska je bila njegova zaprepadenost, ko se v resnici ni zgodilo nič podobnega. Sprejeli so ga spoštljivo, vsi so se mu klanjali, bili so zelo resni in imeli so polne roke dela. Veselje mu je napolnilo srce, ko se je uspel prebiti do svojega kabineta.

Takoj se je kar najbolj resno lotil dela, poslušal nekaj poročil in pojasnil, sprejel nekaj odločitev. Čutil je, da še nikoli ni tako pametno in spretno odločal kot prav to jutro. Videl je, da so z njim zadovoljni, da ga jemljejo resno in spoštljivo. Najbolj subtilen nezaupljivec ne bi ničesar opazil – vse je potekalo čudovito.

Nazadnje se je pojavil tudi Akim Petrovič z nekakšnimi papirji. Ko ga je Ivan Petrovič zagledal, ga je stisnilo pri srcu, vendar le za trenutek. Posvetil se je Akimu Petroviču, mu resno razlagal, pojasnjeval in narekoval, kako in kaj mu je storiti. Opazil je le, da se sam nekako izogiba temu, da bi dolgo gledal Akima Petroviča oziroma – bolje rečeno – da se Akim Petrovič boji gledati njega. Vtem je Akim Petrovič končal in začel zlagati papirje.

– Aha, še prošnja, je začel kar najbolj hladno, prošnja uradnika Pseldonimova o premestitvi v drug oddelek … Njegova ekscelenca Semjon Ivanovič Šipulenko so mu pripravljeni ponuditi mesto. Prosijo vas za soglasje in podporo, vaša ekscelenca.

– A, torej bo zamenjal službo, je rekel Ivan Iljič in čutil, kako se mu je odvalil kamen s srca. Pogledal je Akima Petroviča in v tem trenutku sta se njuna pogleda srečala.

– No, kaj, kar se mene tiče … se seveda strinjam in … ga bom podprl, je odgovoril Ivan Iljič.

Videlo se je, da se želi Akim Petrovič kar najhitreje posloviti. Ivan Iljič pa se je naenkrat, v navalu velikodušnosti, odločil, da se dokončno izpove. Videti je bilo, da je dobil navdih.

– Povejte mu, je začel in usmeril svoj jasen in globoko pomenljiv pogled proti Akimu Petroviču, povejte Pseldonimovu, da mu ne želim nič hudega, ja, nič hudega! Nasprotno, pripravljen sem celo pozabiti vse, kar se je zgodilo, res, čisto, čisto vse …

Naenkrat mu je zmanjkalo glasu. Opazoval je čudno vedenje Akima Petroviča, ki se je iz razumnega človeka v tem trenutku prelevil v najhujšega bebca. Namesto da bi do konca pozorno poslušal, je naenkrat zardel kot kuhan rak, se začel hitro in povsem nespodobno klanjati z nekakšnimi polpokloni, hkrati pa se ritensko umikati proti vratom. Njegova celotna podoba je v tem trenutku utelešala željo po tem, da bi se vdrl v zemljo ali, bolje rečeno, da bi se čim prej znašel pri svoji mizi. Ko je Ivan Iljič ostal sam, se je popolnoma zmeden dvignil s stola. Gledal je v ogledalo, a tam ni videl svojega obraza.

– Ne, strogost, strogost in še enkrat strogost! je skoraj nezavedno šepetal sam pri sebi. Naenkrat ga je oblila močna rdečica in postalo ga je tako sram, počutil se je tako slabo, kot se ni počutil tudi v najhujših trenutkih v času osemdnevne bolezni. »Vsemu temu nisem bil kos!« je rekel sam pri sebi in se onemoglo sesedel na stol.

1 Tabela činov predstavlja zakonski akt, ki ureja napredovanje v hierarhiji uradnikov in ki jo je izdal Peter I. leta 1722. Tabela činov predstavlja 14 stopenj oziroma razredov na treh področjih: vojaškem, civilnem in dvorskem. Tabela je doživela več reform, dokler ni bila leta 1917 dokončno ukinjena.

Na vseh treh področjih (vojaškem, civilnem in dvorskem) prvih (tj. najnižjih) 6 stopenj (od 14. do vključno 9.) predstavljajo t. i. ober-oficirski čini. Na civilnem področju, s katerim imamo opravka v Nespodobni anekdoti, so to: 14. kolegijski registrator, 13. provincialni sekretar/senatski registrator/sinodski registrator/vladni registrator, 12. gubernijski sekretar, 11. ladijski sekretar, 10. kolegijski sekretar in 9. titularni svetnik. Naslednji štirje čini (od 8. do vključno 5.) so t. i. štab-oficirskih čini, in sicer so to na civilnem področju: 8. prisednik, 7. dvorni svetnik, 6. kolegijski svetnik/vojaški svetnik in 5. državni svetnik. Najvišji štirje čini (od 4. do 1.) pa so generalski čini. Na civilnem področju so to: 4. pravi državni svetnik 3. tajni svetnik, 2. pravi tajni svetnik in 1. kancler.

V Anekdoti je rečeno, da imajo vsi trije gospodje, ki praznujejo vselitev in rojstni dan Stepana Nikiforoviča, generalski čin. Sam Stepan Nikiforovič je tajni svetnik (3. čin od vrha lestvice), druga dva, Semjon Ivanovič Šipulenko in Ivan Iljič Pralinski, pa sta prava državna svetnika (4. čin od vrha lestvice).

2 Blebetač (iz fr. parleur).

3 Prim. Markov evangelij: »In nihče ne vliva novega vina v stare mehove, sicer vino mehove razžene in je z mehovi vred uničeno. Zato: novo vino v nove mehove!« (Mr 2, 22).

4 Hvala (fr.).

5 To je (prava) beseda! (fr.).

6 Leta 1859 je N. I. Pirogov, ki je bil takrat okrožni načelnik Kijevskega znanstvenega okraja, odobril Pravila, ki so dopuščala šibanje gimnazijcev. Dobroljubov, ki se je spustil z njim v polemiko, je v svojih člankih Vseruske iluzije, ki jih rušijo s šibami in Z dežja pod kap vztrajal na tem, da se ukinejo telesne kazni ne samo v gimnazijah, ampak tudi med kmečkim prebivalstvom. V beležnici Dostojevskega iz leta 1862–1863 se je ohranil osnutek članka, namenjenega reviji Vremja, polemično nastrojenega proti Sovremenniku. Dostojevski je sicer podpiral odpravo telesnih kazni, vendar je v tem primeru Dobroljubovu očital, da je bil njegov napad na Pirogova preoster. Tega članka Dostojevski ni nikoli napisal, anonimna recenzija literarnih in literarno-pedagoških del Pirogova, objavljena v reviji Vremja (1862, št. 4), pa priča o tem, da se je urednik revije strinjal z ostro kritiko Dobroljubova. (o tem glej: Фридлендер, Новые материалы из наследия художника и публициста, ЛН, т. 83, стр. 102–103. [Fridlender, Nova gradiva iz umetnikove in publicistove zapuščine.]). Po osvoboditvi kmetov [reforma leta 1861] se je med naprednim prebivalstvom zahteva po reformi kazenskega sistema zelo okrepila. Spet se je pojavilo vprašanje o ukinitvi telesnih kazni v različnih časopisih in tisku. Vlada je 17. aprila 1883 izdala nov zakov, ki je v izvajanje telesnih kazni vpeljal določene omejitve.

7 Zadnji dan Pompejev – pripovedovalec tu uporabi poimenovanje slike K. Brjullova Zadnji dan Pompejev (Последний день Помпеи) iz leta 1833, na kateri so upodobljeni prebivalci tega antičnega mesta, zgroženi ob nenadnem izbruhu vulkana.

8 Iz fr. blanc-manger: mlečna jed z mandlji in sladkorjem (dobesedno: bela jed).

9 Iz fr. chaîn des dames, balancez: figura četvorke.

10 Halid Al-Rašid – kalif (tj. vladar v arabskem okolju), ki je med svojimi nočnimi izleti po Bagdadu spoznaval življenje svojih podrejenih. Po smrti (leta 809) je postal junak različnih pesmi in zbirke arabskih pravljic Tisoč in ena noč.

11 Očarljiva (iz fr. charmée).

12 V parodični Sanjski knjigi sodobne ruske literature, ki jo je napisal N. F. Ščerbina v letih 1855–1857 in ki je krožila v številnih izvodih, je o I. I. Panajevu (1812–1862), novinarju, pisatelju in kritiku, souredniku Nekrasova pri reviji Sovremennik, rečeno: »Sanje o Ivanu Panajevu pomenijo kmalu s kavo politi nov telovnik ali pri Lepretru kupiti pol ducata holandskih srajc …« (N. F. Ščerbina, Zbrana dela, SPb, 1873, str. 332).

13 Gre za Enciklopedični slovar, ki so ga sestavili ruski znanstveniki in literati. Prva knjiga tega slovarja je izšla leta 1861 pod uredništvom A. A. Krajevskega, ki je bil znan kot založnik izkoriščevalec, kar je v literarnih krogih izzvalo ogorčenje. P. V. Annenkov je v pismu Turgenjevu (17. septembra 1860) poudaril »ogromno nevednost oziroma neizobraženost Krajevskega«, ki so se mu zaradi tega že vsi »posmehovali, pisali paskvile in ga razkrinkavali« (Razprave Javne Leninove knjižnice ZSSR, 3. izdaja, 1934, str. 96). Ironične izpade na račun nepismenosti Krajevskega najdemo tudi Peterburških sanjah v verzih in prozi Dostojevskega (1861). Pri drugi izdaji Enciklopedičnega slovarja je bil urednik že P. L. Lavrov. Izdajanje Slovarja se je končalo leta 1863 s šesto knjigo.

14 Gre za Iskro, satirično revijo s karikaturami, ki sta jo med leti 1859 in 1864 izdajala in urejala N. A. Stepanov in V. S. Kuročkin.

15 Ljudski ples, ki ga je opisal Turgenjev v Starih portretih (1881).

16 Sanktpeterburške novice; dnevni časopis. Pravice za njegovo izdajanje so leta 1728 prešle v roke Akademije znanosti.

17 Zajtrk (iz nem. das Frühstück).

18 Gre za po vsem Peterburgu znanega »junaka kankana«, o katerem v svojih spominih piše A. M. Skabičevski (A. M. Skabičevski, Literarni spomini, Moskva-Leningrad, 1929).

19 V tem primeru gre za sistem zakupa alkoholnih pijač. (T. i. zakup (rus. откуп) – izključna pravica države do uporabe ali prodaje določenih izdelkov oziroma do pobiranja dohodka od prodaje le-teh.)

20 Šola (iz nem. die Schule).

21 Prim. Markov Evangelij (Mk 27, 34).

22 Brezupno življenje (fr.).

23 Nekega lepega jutra (fr.).

Urša Zabukovec: Nespodobna anekdota Dostojevskega in »kočljivo obdobje« šestdesetih let

Anekdota

Preden se spustimo v razmišljanje o besedilu Dostojevskega, se moramo ustaviti pri samem naslovu prvič prevedenega dela, ker je predstavljal določen prevajalski problem.

Delo je Dostojevski verjetno napisal jeseni leta 1862, ko se je vrnil iz tujine. Iz delovnih osnutkov je razvidno, da je bilo besedilo najprej naslovljeno z Nesčastnyj slučaj (несчастный случай),[24] kar bi lahko prevedli kot Nesrečen dogodek, Nesrečna prigoda ali samo Nezgoda. Na kateri ustvarjalni stopnji je Dostojevski besedilo preimenoval v Skvernyj anekdot (скверный анекдот), zaradi odsotnosti rokopisa ni mogoče ugotoviti. Zakaj je prišlo do spremembe naslova? Kaj je Dostojevskega pri tem vodilo?

Dostojevski se je v obdobju, ko je nastajala Nespodobna anekdota, večkrat (na primer v Nizu člankov o ruski literaturi iz leta 1861) vračal h Gogolju in njegovemu pomenu za razvoj ruske literature. Tudi v Nespodobni anekdoti je ogromno gogoljevskih prvin: uradniško okolje, odnos med vodstvom in podrejenimi, imena uradnikov (Pralinski, Pseldonimov, Mlekopitajev …), celo sam Gogolj je omenjen že prav na začetku v zvezi z – če se izrazimo z besedami samega junaka – uspelimi opisi »teh originalov« (tj. različnih svétnikov). Seveda tudi samo besedno zvezo iz naslova, »nespodobno anekdoto«, najdemo v Gogoljevih Mrtvih dušah (6. poglavje 1. knjige). Glavni junak Čičikov obišče Pljuškina, ki hlini svojo revščino in se pritožuje:

»Такой скверный анекдот, что сена, хоть бы клок в целом хозяйсвте!«[25]

V slovenskem prevodu se citirana izjava glasi:

»Zdaj pa še ta nesreča, da ni v vsem gospodarstvu niti šopa sena!«[26]

Vidimo, da v tem primeru besedna zveza »skvernyj anekdot« (slov. »nesreča«) zveni podobno kot prva varianta naslova, ki ga je Dostojevski izbral za svoje besedilo – »nesčastnyj slučaj« (»nesreča«, »nezgoda«). Lahko bi rekli, da sta prvi in drugi, sedaj veljavni naslov besedila sinonima. Slovar tako predpostavko (samo) deloma potrjuje.

Beseda »anekdot« (rus. анекдот) v ruščini, kot nam to pove ruski razlagalni slovar Ožegova-Švedove, označuje dvoje, in sicer je to, prvič, »zelo kratka zgodba-novela (rus. рассказ) z zabavno, smešno vsebino in nepričakovanim, ostrim koncem« in, drugič, »smešen dogodek«. Rusi namreč še danes uporabljajo besedo »anekdot« v vsakdanjem življenju zelo pogosto, ko, na primer, opisujejo, kaj se je nekomu (neprijetnega) zgodilo: »вчера с ним случился анекдот«, »на работе у нас анекдот случился« (dobesedno: »včeraj se mu je zgodila ‘anekdota’«; »v službi se je zgodila ‘anekdota’«...) Gre za označevanje situacije ali dogodka – smešnega, (za določene udeležence) neprijetnega, morda sramotnega, deloma tudi nepričakovanega dogodka, ki ga izzove glavni akter (ki ni nujno znamenita osebnost) zavestno ali nezavedno, največkrat zaradi svojega ekscentričnega, neumestnega, nespodobnega obnašanja, geste, besede ipd. V slovenščini bi rekli, da gre za »neprijetno situacijo«, »zoprno prigodo« ali – v primeru dogodka morda še najbolje – manjši »škandal«.

Beseda »anekdota« v slovenščini – kot nas pouči SSKJ – pomeni »kratko, duhovito zgodbico o znamenitem človeku«. Gre torej za zgodbico in ne za sam dogodek, poleg tega pa naj bi ta zgodbica govorila tudi o znamenitem človeku (kar pa general Pralinski vsekakor ni). V tem smislu bi bilo prevajanje ruske besede »anekdot« s slovensko »anekdoto« v večji meri neustrezno, kar potrjujejo tudi gornje, vsakdanje uporabe te besede v ruskem okolju.

Besedilo Dostojevskega je »anekdot« v obeh ruskih pomenih: žanrsko ustreza prvemu pomenu, kajti res gre za kratko zgodbo-novelo s smešno vsebino in (relativno) nepričakovanim koncem, vsebinsko pa drugemu – v besedilu gre za opis smešnega dogodka, »nesreče«, neke vrste »škandala«. Če bi naslov prevajali kot Nesreča oziroma Nezgoda, bi s tem na neki način ohranili zgolj vsebinski del pomena zveze »skvernyj anekdot«, ki bi jo dobesedno prevedli kot smešen nespodoben dogodek. Če pa bi želeli v prevodu ohraniti tudi žanrsko opredelitev ruske besede »anekdot« (kratka zgodba oziroma novela, rus. рассказ), bi se moral celoten naslov glasiti Zgodba oziroma Novela o smešnem nespodobnem dogodku.

Predvsem iz estetskih razlogov smo se odločili, da spregledamo pogoj »znamenitosti«, ki je izpostavljen v slovarskem pomenu slovenske besede, in naslov besedila prevedemo kot Nespodobna anekdota. »Skvernyj« sicer označuje več stvari: »slab«, »grd« oziroma »nespodoben«. Za izraz »nespodoben« smo se odločili zato, ker se ta »smešni dogodek« nanaša predvsem na generala Pralinskega, ki se glede na svoj družbeni položaj obnaša nespodobno: najprej se nečloveško napije, nakar zaide v družbo, ki enostavno ne ustreza njegovemu družbenemu položaju. Nespodobno je tako njegovo dejanje (obisk pri podrejenem), kar si tudi sam očita: »To ni lepo od tebe, to sploh ni lepo, to je celo povsem nespodobno (rus. неприлично)!«, kot tudi same okoliščine in vedênje svatov (oznaka »nespodoben« se v takšni ali drugačni (morfološki in leksikalni) obliki pojavi vsaj osemkrat). Besedo »anekdota« pa gre razumeti v obeh ruskih pomenih – kot dogodek in kot zgodbo oziroma novelo, se pravi pripoved o dogodku.

Seveda se zavedamo, da jo bodo tako razumeli verjetno samo bralci pričujočega spremnega besedila, večina tistih, ki besedila ne bo brala, pa se (na srečo?) sploh ne bo vprašala, v kolikšni meri je aktualni prevod ustrezen.

Ruska družbeno-politična stvarnost (in teorija) v drugi polovici 19. stoletja

Dostojevski je Nespodobno anekdoto objavil v šestdesetih letih (1862) v reviji Vremja. Ker novela v nasprotju z večino avtorjevih del, sploh t. i. vélikih romanov, obravnava aktualno družbeno-politično problematiko, bomo najprej v res kratkem in pomanjkljivem orisu predstavili kulturno-politično dogajanje na začetku druge polovice 19. stoletja v Rusiji.

Leta 1937 Čaadajev v reviji Teleskop objavi svoja Filozofska pisma, kjer v slavnem prvem pismu (sicer napisanem že leta 1829) predstavi svoje poglede na Rusijo. Rusija je zanj država, na katero je Božja Previdnost pozabila, ni ne del Vzhoda ne Zahoda, nima lastne, trdne in povezane tradicije, nima lastnih idej in ne premore »moralnih osebnosti«. Rusi so duhovni potepuhi, labilni in neustvarjalni, tuja jim je zahodnoevropska ideja dolžnosti, pravičnosti, prava, metodičnosti in logike. Kot taka Rusija seveda ne more prispevati k skupnemu razvoju človeštva; edino, zaradi česar Rusija sploh obstaja, je to, da lahko predstavlja lekcijo za druge narode: kako in po kakšni poti ne smejo iti. Glavni vzrok nezavidljivega stanja Rusije Čaadajev vidi v izolaciji, v narodnem in religioznem partikularizmu, ki ima svoj izvor v t. i. veliki shizmi. Pomemben motiv v Prvem pismu je tudi ideja o tem, da je suženjstvo temeljno dejstvo ruskega življenja: na Zahodu je cerkev suženjstvo odpravila, v Rusiji pa je, nasprotno, tiho asistirala pri uvajanju le-tega. Edino svetlo točko ruske prihodnosti Čaadajev vidi v morebitnem spreobrnjenju iz pravoslavja v katolištvo.

Pisma Čaadajeva lahko bolje razumemo, če se spomnimo, da so bile njegove ideje prepojene z duhom opozicije proti »pravoslavni, samodržavni in narodni oziroma ljudski« Rusiji Nikolaja I. (vladal je od 1825 do 1855). Prvo filozofsko pismo je bilo odgovor na državno ideologijo, ki je trdila, da Zahod gnije, Rusija pa cveti in kot taka predstavlja edino upanje in zdravilo za človeštvo. Tedanji šef žandarjev Beckendorf se je ob priliki izrazil zelo jedrnato: »Preteklost Rusije vzbuja navdušenje, njena sedanja situacija je več kot čudovita, kar se tiče prihodnosti, pa ta presega celo najdrznejše sanjarije!«[27] Čaadajeva so razglasili za blaznega in ga podvrgli zdravniško-policijskemu nadzoru. Pozneje, leta 1937, je Čaadajev napisal Apologijo norca, kjer je (pod prisilo?) priznal, da je v Filozofskih pismih v svojih ocenah stanja v Rusiji pretiraval. Temeljne teze v tem besedilu se po vsebini ne razlikujejo od tez iz Filozofskih pisem, spremenili so se le zaključki: Rusija za Čaadajeva še vedno ostaja država brez zgodovine, vendar ima kot tabula rasa izjemno priložnost – lahko gradi svojo prihodnost po vzoru Evrope, hkrati pa se izogne vsem njenim napakam in slabostim.

V Rusiji 19. stoletja je opozicija Rusija-Evropa predstavljala pomemben problem in verjetno glavni predmet zanimanja tedanje inteligence. Po Čaadajevu, ki je ta problem-opozicijo precej ostro izpostavil v svojih Pismih, se v štiridesetih letih 19. stoletja oblikujeta dve skupini intelektualcev, ki vsaka po svoje utelešata pogled na Rusijo (in Evropo) in ki ju tradicionalno, glede na predmet njunih simpatij, imenujemo slovanofili in okcidentalisti. Na tem mestu se ne bomo spuščali v problematiko formiranja skupin in poimenovanj; zanimajo nas predvsem bistveni nazori obeh skupin, njune historiozofske koncepcije, ki so oblikovale rusko kulturo in potek dogodkov v 19. ter 20. stoletju in ki se v takšnih ali drugačnih transformiranih in pregnetenih oblikah na novo pojavljajo oziroma oživljajo tudi danes.

Med t. i. klasične ideologe slovanofilstva v štiridesetih letih 19. stoletja lahko prištejemo Alekseja Homjakova (tvorec slovanofilske teologije in ekleziologije), Konstantina Aksakova (idealist-utopist, največji privrženec in ljubitelj »ljudstva«, ene bistvenih kategorij slovanofilstva), Ivana Kirejevskega (filozof, tvorec slovanofilske historiozofije) in Jurija Samarina (trezen politik, sotvorec agrarne reforme l. 1861).

Slovanofili so idealizirali rusko preteklost (Rusijo pred nastopom Petra Velikega), rusko vas in njeno t. i. obščino (rus. община), duhovno skupnost (rus. соборность) ter pravoslavje. Kritizirali so evropski kapitalizem, svobodo in individualizem, češ da porajajo osamljenost, izolacijo, formalizacijo odnosov in imetja. Zavzemali so se za t. i. »integralno osebnost«, ki se lahko razvije samo v skupnosti ljudi, ki so se združili po lastni, svobodni volji na temelju pravoslavja. Odnosi v taki skupnosti temeljijo na moralnosti, na vzajemnem zaupanju, neformalnosti in na »soglasju v nazorih« (rus. единомыслие). V skladu s tem so seveda zavračali vsakršno »zunanjo resnico«, se pravi, tudi zracionalizirane, formalno-pravne odnose, ki so zavladali v deificirani državi-Imperiju, kakršnega je ustvaril Peter Veliki.

V nasprotju s slovanofili njihovi nasprotniki, okcidentalisti, niso predstavljali ene same, enotne ideologije in družbene filozofije – »okcidentalizem« je bil nekakšen skupni temelj, na katerem so se v štiridesetih letih v opoziciji do slovanofilov povezali predstavniki različnih gibanj: demokrati in liberalci. Za razliko od slovanofilov, ki so svoje poglede oblikovali na podlagi filozofije (poznega) Schellinga in besedil (grških) cerkvenih očetov, je filozofsko osnovo ruskega okcidentalizma tvoril na takšen ali drugačen način interpretirani Hegel, deloma tudi Fichte, pozneje Feuerbach in mnogi drugi, poleg nemških predvsem francoski misleci in filozofi. Okcidentalizem je v tem smislu veliko bolj zapleten in raznovrsten pojav; ne samo, da so se ruski okcidentalisti močno razlikovali med seboj, tudi vsak posamezen okcidentalist je v svojem življenju spreminjal lastne nazore, prehajal od enega filozofa k drugemu (ali pa od ene intrepretacije določenega filozofa k drugi, največkrat diametralno nasprotni, s čimer imamo opraviti na primer pri hegeljanstvu Belinskega).

Glavno vlogo v tem sporu je igral radikalni demokrat Vissarion Belinski, v zasebnih pismih pa je s slovanofili polemiziral tudi Aleksander Hercen. Oba sta propagirala ateizem in gojila – vsaj na zečetku svojih poti – afirmativen odnos do kapitalistične Evrope. Belinski do svoje zgodnje smrti leta 1848 odnosa do Evrope ni spremenil, Hercnu pa so se ob stiku z buržoazno Evropo iluzije podrle; v svojem časopisu Kolokol, ki ga je izdajal v Londonu, kjer je živel, je razvijal idejo o t. i. »ruskem socializmu« in v tem smislu predstavlja vezni člen med okcidentalisti štiridesetih let in poznejšimi ideologi narodništva. Vendar je na koncu tudi to idejo delno zavrgel: v ciklu pisem Staremu tovarišu (1869) podvomi v možnost in smisel socialne revolucije v Rusiji, a hkrati še vedno verjame, da se Rusija na neki način vseeno lahko izogne kapitalistični fazi razvoja.

Podobnih političnih nazorov so bili liberalci tistega časa: Boris Čičerin, Timotej Granovski in Konstantin Kavelin. Distancirali so se le od (anti)religioznih pogledov Belinskega, na področju kulture in umetnosti pa so njegovemu geslu »Socialnost ali smrt!« postavili nasproti misel »Umetnost zaradi umetnosti«.

Če posplošimo, vsi okcidentalisti zagovarjajo reforme Petra I., kritizirajo rusko vas in njeno »obščino«, mase, ki da brezrefleksivno podlegajo determinaciji in poneumljenju. Rešitev za Rusijo vidijo v individualizaciji množic, v rojevanju svobodnih, »avtonomnih osebnosti« (»avtonomna osebnost« kot antiteza »integralne osebnosti« slovanofilov): moralnih, razsvetljenih in osvobojenih fatalističnih determinacij zgodovine. Emancipacija posameznika je močno povezana z racionalizacijo družbenih odnosov, zato je prototip zgodovinskega procesa, ki osvobaja posameznika izpod oblasti tako zunanje avtoritete kot nekritičnega sprejemanja tradicije, v njihovih očeh predstavljal razvoj Zahodne Evrope v novem veku. Zunanja logika okcidentalizma je tako vodila k sprejetju kapitalističnega razvoja.[28]

Publicistična polemika med tema dvema taboroma je trajala vse do leta 1848, ko umre Belinski in ko Nikolaj I., prestrašen spričo dogajanja v Evropi, (še) okrepi cenzuro. Čas od 1848 do 1855 se zaradi tega imenuje »mračno sedemletje«: tisk je popolnoma osiromašen, različna društva in krožki so razpuščeni, katedre filozofije, ki v očeh carja predstavljajo »legla okužbe«, so ukinjene, filozofijo pod strogim nadzorom predavajo pravoslavni duhovniki.

Olajšanje prinese leto 1855, ko je Rusija poražena v krimski vojni in ko nepričakovano umre car Nikolaj I. Rusija svobodneje zadiha, hkrati pa se ob sesutju mita o vojaški nepremagljivosti sooči z nujnostjo reform. Začnejo se t. i. šestdeseta leta.[29]

Za začetek šestedestih let je značilen divji entuziazem, ki ga prinese misel na reforme. Klasično slovanofilstvo je zamrlo (smrt Konstantina Aksakova in Alekseja Homjakova) oziroma se transformiralo v t. i. spolitizirano slovanofilstvo,[30] ki je v sedemdesetih letih »logično« prešlo v panslavizem.[31] Bistvo tega, spolitiziranega slovanofilstva je v tem, da je le-to izdalo svoje klasične konservativne (tj. antikapitalistične) utopije, kar se v praksi kaže kot sodelovanje z vlado-sistemom in pripravljenost na kompromise pri izvajanju reform – kot plemiči so si slovanofili prizadevali za ohranitev kar največ privilegijev svojega družbenega razreda na račun (svobode) kmetov.

Leta 1861 je car izdal slavni manifest, ki je brez prelivanja krvi kakim 52 milijonom kmetov prinesel pravno svobodo, ni pa jim prinesel zemlje, zato se nezadovoljstvo med kmeti ni poleglo oziroma je – pod vplivom revolucionarne inteligence – naraščalo. Kmalu (leta 1864) sta bili izvedeni še dve pomembni reformi – reforma sodišč in t. i. »zemska« reforma.[32] Pri slednji gre za ustanovitev t. i. zemstev, tj. volilnih organov lokalne samouprave. Pred reformo je o vsem odločalo plemstvo, v novoustanovljenih volilnih organih pa ima besedo tudi preprosto ljudstvo. Seveda revni kmetje tudi sedaj nimajo volilne pravice, predsednik zemskega zbora še vedno samodejno postane predstavnik plemstva. Vendar je kljub temu, da v teh organih prevladujejo plemiči in da je vse skupaj potekalo pod nadzorom notranjega ministra, zemska reforma pripomogla k dvigu ravni splošne kulture: izboljšala se je komunikacija, pretok financ, ustanovili so ječe, javne kuhinje, veliko so investirali v izobraževanje in v zdravstveni sistem. S sodno reformo so namesto primitivnih in tajnih sodišč vpeljali odprta sodna zasedanja ter neodvisnost sodnikov od uradne oblasti. Z vojaško reformo (1862–1874) je bila med drugim uvedena splošna vojaška obveznost (z izjemo duhovnikov), leta 1863 pa so bile odpravljene telesne kazni (za ženske v celoti, za moške samo deloma).[33]

V nasprotju s splošnimi pričakovanji je Aleksander II. reforme izvajal počasi, da bi imele čim manjše posledice za plemstvo in obstoječi sistem.

Na področju družbeno-politične misli šestdesetih let je najpomembnejša ločitev tedaj združenih (okcidentalističnih) kritikov režima – liberalcev in t. i. radikalnih demokratov. Prvi, med katerimi je bil najvidnejši Boris Čičerin, so se na vsak način želeli izogniti stihiji (revoluciji, vsakršnim kardinalnim preobratom), zato so zagovarjali postopno modernizacijo celotne družbe pod okriljem države.

Zavedati se je treba, da je bil liberalizem v Rusiji posebne vrste: ker ni bilo meščanstva, tudi liberalizem ni bil meščanski, »buržoazni«, ampak plemiški – izražal je želje in poglede zemljiške gospode, ki se je želela prilagoditi novim razmeram. Prav tu moramo iskati izvor te dvojnosti, notranje paradoksalnosti ruskega liberalizma. Plemiški liberalizem – kot liberalizem – zagovarja svobodno, avtonomno osebnost, ki za svoj popoln razvoj potrebuje državo, ki se bo zavestno omejila (ustavna monarhija), hkrati pa želi ohraniti vse stare privilegije aristokracije, ki jih ta uživa v samodržavju (tj. v totalitarnem režimu). Izraz »liberalec« je imel zato dostikrat pejorativen prizvok in se je vezal s takimi epiteti kot »strahopeten«, »mehkužen«, »breznačelen«, »polovičarski«.

Demokratični radikalizem se je – v nasprotju z liberalizmom – zavzemal za interes ozko razumljenega naroda oziroma ljudstva, ki ga v ruskih pogojih predstavljajo večinoma kmetje. Bazo revolucionarnega gibanja pa seveda niso predstavljali sami kmetje, ampak t. i. »raznočinci«, se pravi neplemiška inteligenca (nižji uradniki, duhovniki, deklasirani plemiči, redki meščani in kmetje, ki so se preživljali z umskim delom). Ideologija radikalnih demokratov šestdesetih let je v ruski historiografiji dobila oznako »razsvetljenskost« (rus. просветительство). Ta termin, ki so ga uvedli marksisti, sprejela pa ga je tudi nemarksistična literatura, sugerira zvezo z ideologijo razsvetljenstva (tj. s kultom razuma in napredka).[34] Glavni idejni vodja revolucionarne mladine v šestdesetih letih je bil Nikolaj Černiševski.

Med revolucionarnimi demokrati je navdušenje ob nastopu novega carja in reform najhitreje splahnelo. Nestrpnost med njimi je naraščala, želeli so kar najhitreje strmoglaviti obstoječi režim. Videli so, da s pomočjo počasnih reform, ki še kar ohranjajo politični status quo, do tega ne bo prišlo, in da je edina prava pot smrtna obsodba imperatorja. Prvi neuspeli atentat na Aleksandra II. se je zgodil leta 1866, in takrat so se končala »šestdeseta leta« v historičnem pomenu besedne zveze. Aleksander II. je po atentatu končal s politiko reform, kar je zadovoljilo ekstremiste tako na levici kot na desnici. Na družbeno-političnem prizorišču se je zdaj odvijal boj med ohranitvenimi silami (liberalci) in revolucionarnim gibanjem, ki je dobivalo vse več potez t. i. narodništva (rus. народничество).

Termin narodništvo se uporablja v več pomenih, zato smo na tem mestu prisiljeni v vsaj površno opredelitev. V najširšem pomenu gre za »agrarni socializem druge polovice 19. stoletja, ki pravi, da Rusija s pomočjo kmečkih obščin in obrtniških artelov lahko preskoči kapitalistično fazo in preide neposredno v socializem.«[35]

V ožjem, povsem historičnem smislu pa termin narodništvo označuje samo eno smer v revolucionarnem gibanju, smer, ki se je pojavila v prvi polovici sedemdesetih let in ki je poudarjala pomembnost bivanja in del(ovanj)a med ljudstvom v imenu idealov, ki jih to ljudstvo nosi v sebi. V nasprotju z revolucionarji-inteligenti, ki so spodbujali izobraževanje in učenje kmetov, so narodniki trdili, da se je treba učiti od kmetov. Pri narodništvu gre torej za neko dinamično ideološko strukturo, ki povezuje demokratični radikalizem z antikapitalističnimi tendencami. V tem smislu je narodništvo plod globokega razočaranja radikalcev nad evropskim, tj. kapitalističnim razvojem.

Ohranitvene, liberalne sile, ki so si prizadevale za umirjene reforme, so vse bolj izgubljale na moči, kar se je pokazalo v tretjem, tokrat uspešnem atentatu na carja 1. marca 1881.

Pri tem je bilo najbolj tragično to, da je Aleksander II. ravno na dan svoje smrti podpisal predlog ministra za zunanje zadeve, generala Mihaila Loris-Melikova, v zvezi z vključitvijo predstavnikov družbe v odločanje o ustavodajnih vprašanjih. Ta projekt je napovedoval resne ustavne spremembe – nekateri zgodovinarji celo menijo, da bi Rusija, če bi ta projekt udejanjili v praksi, že v 19. stoletju postala ustavna monarhija in bi se tako izognila (poznejši) revoluciji in njenim posledicam.[36]

Naslednji, že predzadnji ruski car, Aleksander III., je v skladu s svojimi nacionalističnimi nazori takoj vpeljal reakcionarno politiko, obdobje njegove vladavine imenujemo tudi obdobje »kontrareform«.

Počveništvo

Zdaj se nam seveda zastavlja vprašanje, kje med temi miselnimi strujami in ideološkimi tendencami se nahaja Dostojevski in kakšen je bil njegov odnos do reform v šestdesetih letih.

Dostojevski je (po vrnitvi iz katorge) pripadal tistemu miselnemu krogu oziroma orientaciji, ki jo označujemo s pojmom počveništvo (speljanka iz ruske besede »почва«, kar pomeni »zemlja«, »tla« oziroma »osnova«). Ker naš namen ni iz dnevniških zapiskov in publicistike rekonstruirati svetovnega nazora Dostojevskega, se bomo tukaj omejili le na kratek – in temu ustrezno okrnjen – oris tega, kar naj bi počveništvo kot tako bilo.

Zarodke počveniške misli najdemo že v prvi polovici 19. stoletja pri t. i. »mladi redakciji Moskvitjanina«.[37] Glavni kritik te revije, Appolon Grigorjev, v šestdesetih letih poleg Nikolaja Strahova in bratov Dostojevskih predstavlja jedro počveniške ideologije, ki se je razvijala predvsem v revijah Vremja in Epoha bratov Dostojevski.

Počveništvo je zacvetelo v šestdesetih letih kot kritika t. i. »razsvetljenskosti« (se pravi revolucionarnih demokratov, okcidentalistov), zato na neki način spominja na vlogo in funkcijo slovanofilstva štiridesetih let. Vendar se za razliko od slovanofilov počveniki niso obesili na še vedno aktualni binom Rusija-Evropa, niso brezkompromisno kritizirali Zahoda in t. i. »odvečnega človeka« in niso idealizirali Rusije pred Petrom Velikim. Počveništvo je bilo pravzaprav poskus obvarovati Rusijo pred revolucijo, preprečiti izbruh najhujšega.

Glavne kategorije počveništva so nekako tri: »narodnost« oziroma »ljudskost« (rus. народность), »pravoslavje« in »umetnost«.[38] »Narodnost/ljudskost« je izpeljanka iz besede »narod« (rus. »нарoд), pod čimer počveniki razumejo »narod« kot kulturno-jezikovno skupnost in ne samo »ljudstvo« tako kot pripadniki revolucionarnega gibanja. »Ljudstvo« je namreč le del »naroda«, tisti del, ki je ohranil svojo »ruskost«, o čemer bo govor v nadaljevanju. Odločili smo se, da v pričujočem besedilu za to kategorijo uporabljamo izraz narod-ljudstvo in se s tem izognemo morebitnemu napačnemu razumevanju pri bralcih. »Zemlja« oziroma »počva« (rus. почва) je sinonim za lastnosti in vrednote (ruskega) naroda-ljudstva: »vsečloveškost«, »živo življenje«, pravoslavje, Kristus … Ruska inteligenca, ki se je odtrgala od zemlje-»počve« in od Boga, je te vrednote izgubila, nedotaknjene so se ohranile med (preprostim) ljudstvom. Počveniki so torej nagovarjali »odvečnega človeka« (tj. rusko okcidentalistično in revolucionarno usmerjeno inteligenco), ga pozivali k vrnitvi k zemlji-»počvi«, k tradicionalnim ruskim vrednotam, se pravi, k združitvi s preostalim delom naroda, z ljudstvom. V nasprotju s slovanofili, ki so zavračali vse zahodno, so bili počveniki mnenja, da odvečni človek s svojega (duhovnega in drugačnega) potepuštva oziroma tavanja (rus. скитальчество) po Zahodu lahko prinese dragocene vrednote in z njimi obogati domačo zemljo-»počvo«.

Življenje je za počvenike »organska celota«, v ruski zemlji-»počvi« je prostor tako za »pokorni« kot za »individualnistični« tip človeka; še več, v takih pesnikih, ki so organsko povezani z zemljo-»počvo«, kot je bil Puškin, je mogoča tudi njuna sinteza. Ta širina ruskega človeka, ki je sposoben združiti v sebi tudi najbolj oddaljena nasprotja, predstavlja temelj t. i. »živega življenja«, ki je neposredno povezano z lepoto, s poezijo, se pravi s pravo umetnostjo. Te misli je prvi zapisal glavni ideolog počveništva A. Grigorjev,[39] na svoj način pa jih je razvil in dopolnil Dostojevski v svojih dnevnikih, predvsem pa v Govoru o Puškinu.

Seveda tudi počveniki kot taki niso predstavljali enotne skupine – ideološke razlike med njimi zazijajo že leta 1863 po vstaji na Poljskem, še bolj pa v sedemdesetih letih. Januarska vstaja na Poljskem v Rusiji izzove val nacionalizma, antipolonizma in antikatolicizma ter tako razdeli rusko družbeno misel. Pravice Poljakov v svoji publicistiki strastno zagovarja Aleksander Hercen, kar v Rusiji (predvsem v krogu Mihaila Katkova) izzove ogorčene očitke, češ da je izdal ne samo ruski narod, ampak celo socializem in demokracijo. Razdeljeni so tudi počveniki – Grigorjev zagovarja pravico Poljakov do samostojnosti in neodvisnosti, medtem ko se Nikolaj Strahov in Fjodor Dostojevski odzoveta za odtenek bolj šovinistično. Strahov napiše članek Usodni problem (rus. Роковой вопрос) in ga objavi v aprilski številki revije Vremja. V članku predstavi domnevno gledišče Poljakov na Rusijo kot na barbarsko državo. Oblast zadevo seveda razume drugače, v tezah članka vidi stališče samih počvenikov, kar pripelje do škandala in do zaprtja časopisa zaradi »žaljenja domovine«.[40] Stališče Strahova je bilo v resnici diametralno nasprotno – to, da se je Rusija uprla in zadušila poljsko vstajo, je zanj pomenilo, da rusko ljudstvo v sebi nosi zarodke bodoče civilizacije, ki je kvalitativno drugačna od evropske in potencialno višja. Podobnih misli je bil sam Dostojevski, ki je v boju Rusije s poljskimi uporniki videl »začetek bodoče vojne pravoslavja s katolištvom ali, z drugimi besedami, vojne slovanskega genija z evropsko civilizacijo«.[41]

V sedemdesetih letih Dostojevski vse bolj povezuje pravoslavje s politiko. V njegovih dnevnikih se večkrat pojavlja misel o »sveti vojni« Rusije z Evropo, o »novi besedi«, ki bo prišla s strani Rusije in o Konstantinoplu, ki »mora postati prej ali slej ruski«. Svoje poglede Dostojevski strne in preoblikuje v predsmrtnem besedilu – Govoru o Puškinu. Ali imamo v tem besedilu opraviti z izvirnimi mislimi Dostojevskega ali pa je le-to zgolj izvirna lepljenka različnih misli in idej 19. stoletja (od slovanofilov prek počvenikov (predvsem Grigorjeva) do panslavizma Danilevskega), bi lahko pokazala le natančna analiza besedila, ki zahteva ogromno prostora, predvsem pa poznavanja vratolomnega števila besedil ruskih kulturnih delavcev 19. stoletja. Ker na tem mestu ne razpolagamo ne s prostorom ne s potrebnim znanjem, se tega podviga ne bomo lotili. Tudi sicer to ni namen pričujočega besedila. Preden se vrnemo k Dostojevskemu in njegovim nazorom v času reform v šestdesetih letih, kamor sodi tudi Nespodobna anekdota, še nekaj besed o Dostojevskem – počveniku kot sodobni ideološki avtoriteti.

V drugi polovici 19. stoletja počveništvo ni predstavljajo nacionalističnega gibanja oziroma miselne usmeritve, ampak je bilo zgolj eno izmed poznih romantičnih rusofilskih tokov. Med nacionalistične prištevamo tedanje nazore Mihaila Katkova, Ivana Aksakova (brat klasičnega slovanofila Konstantina Aksakova) in Nikolaja Danilevskega (panslavizem). Ob koncu 20. stoletja (in še danes) je zadeva videti nekoliko drugače. Igor Šafarevič je leta 1978 v intervjuju za Frankfurter Allgemeine Zeitung sodobne ruske disidente razdelil na dve skupini – na okcidentaliste in počvenike (med katere seveda prišteva tudi sebe).[42] Po mnenju Šafareviča okcidentalisti izhajajo iz ideje, da se vse človeške družbe razvijajo po istih zakonitostih, kar pomeni, da je edina prava rešitev za Rusijo ta, da se pač zgleduje po Zahodu, medtem ko počveniki trdijo, da vsak narod predstavlja posebno, samosvojo individualnost, zato je tudi razvojna pot vsakega naroda posebej odvisna od njegovega značaja. Pravi, da so za vsakega sodobnega počvenika idejni nazori Dostojevskega bistvenega pomena, kar pomeni, da se mora vsak, ki želi predstaviti svojo historiozofsko koncepcijo, nujno sklicevati na Dostojevskega. Večina sodobnih počvenikov res izhaja iz Dostojevskega, vendar svoj nazor skrči na nacionalizem.

V določenih potezah je klasičnim počvenikom blizu Aleksander Solženicin. Glavna vrednota je tudi zanj (ruski) narod,[43] ki ga dojema kot individualno tvorbo in v njem vidi kulturno posebnost in neprecenljivo bogastvo. Tako kot za Dostojevskega je tudi zanj moralni zakon višji od pravnega, tuj mu je Zahod s svojim kultom razuma in napredka. Tudi Solženicin govori, da bo lepota rešila svet, vendar se za razliko od Dostojevskega, za katerega je ideal lepote ruski narod, sklicuje na umetnost kot tako, nadnacionalno.

O podobnosti med Solženicinom in počveniki seveda lahko govorimo le v okviru določenega svetovnega nazora; jasno je, da se misleci (sploh kot ustvarjalci) med seboj bistveno razlikujejo. Rusofilskost, ki je njihov skupni imenovalec, verjetno tudi Solženicinovo misel obsoja na utopičnost: ta – če se lahko tako izrazimo – infantilnost, ki za opis relativne politične situacije uporablja absultne moralne kriterije, je zelo značilna za večino ruskih »prerokov«, vendar se je na žalost izkazala za precej brezplodno (tj. utopično).

Popularna je postala tudi ideja Dostojevskega o ruskem človeku kot »vsečloveku«, ki jo je razvil v že omenjenem Govoru o Puškinu. Še v osemdesetih letih 20. stoletja sta idejo o »vsečloveškosti« v navezavi na Dostojevskega in … Lenina razvijala Vadim Kožinov in Evgenij Troicki, pozneje, v devetdesetih letih, pa se jima je pridružila – seveda samo še v navezavi na Dostojevskega – cela vrsta profesorjev, literatov in drugih kulturnih delavcev vseh vrst – od ortodoksnih (npr. peterburški metropolit Ioann) do skrajno fašističnih (npr. vodja ruskih fašistov Aleksander Barkašov).[44]

Stvarnost v Nespodobni anekdoti

V orisu miselnega dogajanja v 19. stoletju smo dejali, da so v šestdesetih letih – po razpadu okcidentalistov na dve skupini z različnimi interesi – obstajali nekako trije tabori: konservativni (nekdanji klasični, sedaj »spolitizirani« slovanofili) in liberalni, ki sta sodelovala z vlado pri pripravljanju reform, ter revolucionarnodemokratični, ki je te reforme kritiziral. Med konservativci oziroma – kot so označeni v Nespodobni anekdoti – »reakcionarji« in liberalci so se odvijale vroče debate o reformah, pri čemer so veliko upanje za narod predstavljali prav liberalci, ki so razglašali nujnost »humanosti« v medčloveških odnosih, predvsem v odnosu višjih slojev družbe do nižjih. Nasprotno pa so v taboru revolucionarnih demokratov sprevideli, da tako eni kot drugi prihajajo z istega zeljnika in da njihovi spori nimajo nikakršnega smisla, saj jih diktira le želja po ohranitvi starih privilegijev in podjarmljenju naroda-ljudstva. To mnenje je z revolucionarnimi demokrati, s katerimi se v drugih točkah, sploh pa pogledih na Rusijo, ni strinjal, delil tudi Dostojevski. O tem, kako »humanost« enostavno ne ustreza »naravi« liberalcev, je pisal tudi v feljtonu Vzorci odkritosrčnosti (rus. Образцы чистосердечия), objavljenem leta 1861 v tretji številki revije Vremja. Liberalci so tako kot drugi izobraženci in višji sloji »odtrgani« od naroda-ljudstva, vsa njihova prizadevanja in želje po humanem samoponižanju oziroma združenju z njim so navadna laž in hinavščina, kar potrjujejo njihove polzavedne geste in dejanja (v Nespodobni anekdoti si Pralinski, ko se na cesti pogovarja z mestnim stranžikom, odpne plašč, da stražnik le ne bi spregledal vseh odlikovanj, ki jih ima pod vratom ipd.).

Saltikov-Ščedrin je obdobje reform označil za »kočljivo obdobje« (rus. эпоха конфуза), kar bi lahko veljalo tudi za celotno situacijo in vzdušje na poroki Pseldonimova. V takem okolju delovanje osebe, ki laže sebi in drugim ter ravna popolnoma neustrezno kontekstu – ker ga pač ne pozna oziroma ne razume – logično vodi do (moralnega) poraza, zoprne prigode, nesreče (несчастный случай) oziroma nespodobne anekdote.

Novela se začne s prizorom srečanja treh gospodov-generalov ob steklenici šampanjca. Dva nazadnjaka, »reakcionarja«, Stepan Nikiforovič Nikiforov in Semjon Ivanovič Šipulenko ter liberalec Ivan Iljič Pralinski debatirajo o reformah. Pralinski zaneseno razlaga o nujnosti »humanosti«, vendar njegove tirade ne prepričajo starih reakcionarjev. Stepan Nikiforovič mu na njegovo blebetanje odgovori: »Temu ne bomo kos.« Hladna zavrnitev Pralinskega, že kar precej vinjenega, neverjetno razkuri; med sprehodom oziroma iskanjem izvoščka razvija monolog-odgovor »starim bebčkom«. Ko tako navdahnjen izve, da v hiši, iz katere se sliši muzika in rajanje, praznuje poroko njegov podrejeni, je njegova usoda zapečatena.

Lahko bi rekli, da je zgodba zgrajena po načelu učinka padajočih domin. V trenutku, ko se Pralinski odloči, da prelije svoje besede v dejanja ali – kot se sam izrazi – da »zadnji dan Pompejev spremeni v najslajši dan za podrejene«, se ujame v tok dogodkov in nekako nima več vpliva nanje (v zgodbi je rečeno, da »sledi svoji zvezdi«), četudi bi si na trenutke želel svoj načrt opustiti – recimo v predsobi, ko stopi v posodo z žolco, ga prešine ideja »kaj ko bi jo ucvrl?«, vendar se mu ta misel »zazdi preveč nizkotna«, zato s svojim podvigom nadaljuje. A ta podvig je s časom dobil vse več farsičnih potez. Pralinski se je znašel v družbi, ki je ni poznal, družbi, ki se je popolnoma razlikovala od okolja, v katerem se je običajno – in še pred nekaj urami – gibal. Nova družba ni poznala mask, uglajenosti, spodobnosti, nanj ni gledala kot na očeta, ni se ga pokorno in poslušno veselila in ga oboževala. Pseldonimov, čeprav do konca razosebljen in od vseh teptan, ni več Makar Devuškin iz Bednih ljudi ali Goljadkin iz Dvojnika, ne, Pseldonimov je zmeden, jezen, njegovo sovraštvo do Pralinskega je iz minute v minuto večje. Zaradi Pralinskega si je moral sposoditi in zapraviti bajne denarce, osmešil se je pred svojo mlado ženo, njegovi gostje pa so nezadovoljni s situacijo in ne skrivajo dejstva, da jim je generel pokvaril zabavo. Sam Pralinski, ki ni poznal ne življenja ne naroda-ljudstva in ki je hotel izkoristiti revolucionarno krizo le za vzpon v svoji karieri, je doživel šok: narod-ljudstvo ga ni vzljubilo in sprejelo medse, sovraštvo je bilo moč prebrati celo v očeh Pseldonimova: »Izgini, hudič, kaj si se mi obesil za vrat!« In ne samo to – tudi sam Pralinski je pozabil na vso svojo »humanost«, ki jo je še nedavno opeval: »Vstopil je z razprostrtimi rokami, pripravljen, da sprejme v objem celotno človeštvo in vse svoje podrejene, zdaj pa, po manj kot uri, je z vso bolečino v srcu vedel in čutil, da sovraži Pseldonimova, preklinjal ga je z ženo in poroko vred.«

Spomnimo se tirade, ki jo je napletel pri Stepanu Nikiforoviču: »Medtem pa jaz ravno povsod spremljam in podpiram idejo, da humanost, prav humanost s podrejenimi – od uradnika do pisarja, od pisarja do služinčadi, od služinčadi do kmeta – prav humanost, pravim, lahko predstavlja tako rekoč temeljni kamen bližajočih se reform in nasploh pomaga pri vpeljevanju stvari. Zakaj? Zato. Vzemite silogizem: sem human, zatorej me imajo radi. Imajo me radi, torej gojijo zaupanje. Gojijo zaupanje, to se pravi, da verjamejo. Če mi verjamejo, me imajo radi … se pravi, ne – hočem reči, da če verjamejo meni, bodo verjeli tudi v reformo, razumeli bodo tako rekoč samo bistvo zadeve, in se bodo tako rekoč prisrčno objeli in vse probleme rešili prijateljsko, temeljito.«

Njegov »silogizem«, ki se že tako ali tako vrti le okoli samoljubja (»me imajo radi«), doživi popoln poraz. Zdi se, da sam Pralinski ni dobro vedel, kaj je nablebetal, saj zadeva nima nikakršne vsebine, razkriva le slog in način govorjenja, mišljenja in življenja generala-liberalca, »vaše ekscelence«, ki je le maska, pod katero se skrivata samoljubje in karierizem. Njegovo gogoljevsko ime Pralinski ni slučajno – tudi pri pralinah je čokolada samo vrhnja, zunanja plast, pod katero se skriva nekaj manj sladkega, nekaj trdega, če ne celo grenkega.[45]

Po vseh ponižanjih – na svatbi in pozneje, ko se po osmih dneh končno pojavi v pisarni – ugotovi, da svojemu liberalno-«humanemu« stališču »ni bil kos«, in se z vzklikom »Strogost, strogost in še enkrat strogost!« prelevi v malo prej zasmehovanega »reakcionarja«, »starega bebčka«, despotskega generala iz obdobja Nikolaja I.

V tej kritiki liberalcev se Dostojevski približa stališču, ki ga zastopa Sovremennik[46] in v literarnih delih Saltikov-Ščedrin.[47] Vendar v besedilu najdemo tudi polemiko z levim taborom, čeprav seveda manj očitno. Sodelavec Ogorka (verjetno gre za Iskro, za satirični časopis, ki je izhajal v letih 1859–1873 v Peterburgu) je tam »objavil kake štiri verze in se je zaradi tega imel za liberalca«, na poroki pa je grozil, da bo vse »jutri okarikiral«. Sodelavci Iskre so namreč velikokrat karikirali zgolj zaradi karikiranja, brez kakršnekoli smiselne selekcije so izžvižgavali, kritizirali in smešili vse po vrsti, predvsem pa ruski narod-ljudstvo, v katerem so videli samo slabe lastnosti, zaostalost in sramoto Rusije.

Drugi junak Anekdote, Pseldonimov, v socialnem smislu predstavlja protipol Pralinskega, tj. družbeno dno: »To je bil mali uradnik, ki je zaslužil kakih deset rubljev na mesec.« Kot smo že omenili, tako za razliko od Puškinovih in Gogoljevih kot tudi od malih uradnikov samega Dostojevskga (npr. Makara Devuškina), Pralinski pred svojimi nadrejenimi ni pokoren, ponižen in klečeplazen, v njih ne vidi »očeta« in se jih ne boji, ampak jih neprikrito sovraži. Vendar kljub temu ni deležen simpatije avtorja-pripovedovalca. Zatirajo ga tako v službi (sprašujejo ga, kdaj se je nazadnje okopal, širijo govorice, da so se mu pod ovratnikom zaredile stenice ipd.) kot v (bodočem) domačem okolju (pred Mlekopitajevom mora plesati kozačka, kadar se le-temu tako zazdi), vendar je tudi sam precej ubog na duhu: »Na zunaj je bil tih in miren, izobrazbo je imel najnižjo, nikoli ga nisi slišal, da bi s komerkoli o čemerkoli razpravljal. Na vprašanje, če je o čem razmišljal, če je snoval kakšne načrte, oblikoval sisteme ali sanjaril o čemerkoli, vam ne znam točno odgovoriti.« Tudi poročil se je iz preračunljivosti. V Anekdoti Dostojevski socialno polarizira generala in uradnika, moralno pa sta približno na isti ravni. Na tej ravni se nahaja tudi nadrejeni Pseldonimova, višji uradnik Akim Petrovič, »peterburški Rus«. To je »poseben tip ljudi«, ki nima pojma o Rusiji, »zaradi česar se sploh ne obremenjuje«. Življenje peterburškega Rusa, ki hodi okoli v »neprimerno ponošeni uniformi in do nespodobnosti neprimernih pantalonih«, se vrti okoli službe in mesečne plače. Ta tip uradnika naj bi se izoblikoval »v zadnjih petintridesetih letih«, se pravi, v času od poraza dekabristov do šestdesetih let 19. stoletja. Ta uradniška masa je živela lagodno življenje, do nje kulturno, socialno in drugačno življenje ni segalo, zato so célo svoje življenje leno prevegetirali, nesposobni ustvariti kakršenkoli načrt, sistem ali celo »sanjarijo«.

V tem sivem peterburškem svetu Anekdote se najdejo tudi aktivnejše osebe, tako pozitivne kot negativne. Ena izmed njih je oče mladoporočenke, bivši titularni svetnik Mlekopitajev. Že samo ime, ki je izvedeno iz ruske besede »mlekopitajuščij« (rus. млекопитающий, kar pomeni »sesalec«, zato bi njegov priimek morda lahko prevedli kot Sesalčev) namiguje na to, da je njegovo glavno opravilo (psihično) izsesavanje svojih bližnjih. Znaša se nad ženo, sestro, sestrami svoje žene, tetko, staro Nemko, hčerjo in končno nad zetom. Je škrt, tako da v hiši tolčejo revščino in pomanjkanje, kar mu seveda ne preprečuje, da se ne bi opijal z vodko. Ponoči, ko ne more spati, od drugih zahteva, da ga zabavajo. Spletkari, laže, hujska ženske eno proti drugi in muči zeta, ki si ga je izbral, da bi »ponagajal drugim«: »Zakaj bom vendar vzel človeka v svojo hišo? je kričal pijani tiran. Prvič zato, ker imam tukaj same babnice, babnic pa sem že sit. Hočem, da bo tudi Pseldonimov plesal tako, kot bom jaz žvižgal. Drugič pa zato, ker vi tega nočete in se jezite name. Ja, vzel ga bom, da vam nagajam.« Mlekopitajev, ki ravna v skladu s svojo kaprico, z nekaterimi potezami že napoveduje podtalnega človeka iz Zapiskov iz podtalja.

Pozitivna izjema je verjetno le mati Pseldonimova, »trdna, delavna, neutrudljiva, a hkrati tudi dobra ženska«, ki je v uradniškem in nemško-zbirokratiziranem Peterburgu edina ohranila »rusko dušo«. Bila je edina, ki je tiran Mlekopitajev ni trpinčil, ko pa so se začele nočne kalvarije s Pralinskim, ga je »kar sama slekla in skrbela zanj kot za lastnega sina«. Zjutraj se Pralinski od sramu svoji usmiljenki seveda ni zahvalil, ampak jo je neopazno popihal domov. Starkina dobrota se je v vsej tej farsični zmedi popolnoma izgubila, ostala je zgolj v spominih, ki jim je podlegal Pralinski »v težkih življenskih trenutkih«.

Nespodobna anekdota razkriva vso banalnost peterburške družbe iz »kočljivega obdobja« šestdesetih let: »humanost« liberalcev doživi popoln poraz, izkaže se za masko, pod katero se skriva tiranskost, karierizem, samoljubje, častihlepnost in idiotizem, srednji in nižji uradniki so »ubogi na duhu« in (samo)obsojeni na vegetacijo, dobrota »ruske duše« je od vseh spregledana, v tem svetu – če malo pretiravamo – cveti le pitje vodke, »karikiranje« (sodelavec Ogorka) in »izsesavanje« bližnjih (Mlekopitajev). Besedilo Dostojevskega kot satira te vseobsegajoče banalnosti, »nespodobnosti«, ki bi jo lahko primerjali z ogromno senco Pseldonimova, ki se razprostira na steni ob jutranjih urah, ob spominu na družbeno-politični kontekst in njegovo nadaljevanje ob koncu 19. in začetku 20. stoletja morda vsebuje tudi pridih tragičnosti.

Satira

I

Omenili smo, da je Nespodobna anekdota satira, zato si bomo za konec pogledali, kaj naj bi satira bila, za kakšne vrste satiro gre pri Anekdoti in v kakšnem odnosu je le-ta do t. i. gogoljevske satire.

Satira kot taka lahko označuje več stvari. Kot prvo je to lirsko-epski žanr, ki se je oblikoval na starorimskih tleh (Horac, Juvenal) in ki ga pozneje obudijo neoklasicisti. Kot drugo je satira manj določena, tudi žanrsko sinkretična zvrst literature, ki se je pojavila konec 3. stoletja pr. n. št. v ustvarjanju grškega filozofa kinika Menippa. Po njem je dobila tudi ime – menipejska satira oziroma menipeja. Kot tretje pa satira predstavlja obliko umetniške upodobitve stvarnosti, ki jo lahko najdemo v vseh žanrih (zato jo imenujejo tudi »medžanrska satira«) in v kateri gre za razgaljanje in zasmehovanje negativnih, notranje sprevrženih pojavov vsakdanjega življenja. Vse tri vrste (rimska, grška/menipejska in t. i. medžanrska satira) seveda vsebujejo nujni, konstitutivni element satiričnosti – komičnost oziroma smeh.

Nespodobno anekdoto lahko že na začetku uvrstimo v tretji tip satire (negativna umetniška upodobitev stvarnosti), pobliže pa si bomo ogledali fenomen menipejske satire, ki je po mnenju Bahtina močno vplivala na dela Dostojevskega, med drugim tudi na Anekdoto.

Najprej si torej poglejmo, za kaj gre pri t. i. menipejski satiri.

Temu žanru oziroma »žanrskemu bistvu«, ki naj bi imel odločilen vpliv na razvoj evropskega romana, se je Bahtin posvetil (med drugim tudi) v Problemih poetike Dostojevskega, in sicer v poglavju Žanrske in sižejsko-kompozicijske posebnosti literarnih del Dostojevskega.

»Treba je poudariti, da se žanrsko poimenovanje ‘menipeja’ – tako kot vsa druga antična žanrska poimenovanja (epopeja, tragedija, idila itd.) – v zvezi z novejšo literaturo uporablja kot oznaka žanrskega bistva in ne kot oznaka določenega žanrskega kanona.«[48]

Menipeja je torej nenehno menjala svojo zunanjo formo, hkrati pa je vseskozi ohranjala svoje žanrsko bistvo. Glede na to, da je (po mnenju Bahtina) v novejši literaturi menipeja glavni nosilec najbolj zgoščenih in močnih oblik karnevalizacije, gre prav v tem pojavu iskati njeno žanrsko bistvo …

Na začetku je bil karneval. Ta je vplival na literaturo, ki se je pod njegovim vplivom (s)karnevalizirala, pozneje pa je kot taka, tj. karnevalizirana, vplivala na novonastajajočo literaturo, ki se je pod njenim vplivom prav tako karnevalizirala (a ker nanjo ni več vplival neposredno karneval, ampak karnevalizirana literatura, se je karnevalizirala v manjši meri – če se izrazimo po bahtinovsko, bi rekli, da se je »reducirano« karnevalizirala). Pomembno je, da si razjasnimo, kaj si Bahtin predstavlja pod karnevalom oziroma karnevalskim odnosom do sveta:

Ta odnos do sveta, ki človeka osvobaja od strahu, ki maksimalno zbližuje človeka in svet ter ljudi med seboj (vse je vpotegnjeno v območje familiarnega kontakta), se s svojo radostjo sprememb in vesele relativnosti upira zgolj enostranski in mrki, iz strahu rojeni oficialni resnosti, ki je dogmatična, sovražna do nastajanja novega in sprememb ter si prizadeva absolutizirati dano stanje bivanja in družbenega sistema.[49]

Zelo pomemben je t. i. karnevalski smeh, ki ni zgolj zanikovalen (tako kot je to pogosto v t. i. medžanrski satiri) in razkrinkovalen. Karnevalski smeh je pozitiven, svetel, visok smeh, ki zaobjema vse, ne samo tistega, kateremu se mu smeji, ampak tudi tistega, ki se smeji. Za ta smeh je značilna hkratnost zanikanja (starega sistema, smrti) in potrjevanja (novega sistema, rojstva). Karnevalski smeh je globok, univerzalen smeh.

Poleg karnevalskega odnosa do sveta (kamor sodi tudi karnevalski smeh) je za žanrsko bistvo menipeje značilna bogata in svobodna domišljija, skrajne (psihološke) situacije, ki junaka provocirajo, iščejo (njegovo) resnico, postavljajo na preizkušnjo njega in njegovo idejo, divji naturalizem, filozofski univerzalizem, »poslednja vprašanja«, binom pekel-nebesa (»pro et contra«), eksperimentalna fantastika, moralno eksperimentiranje, škandali, ekscentričnost, neumestnost, kontrasti, socialna utopija, vstavljeni žanri, aktualnost, zunanja in notranja dialoškost itd.

Preidimo na t. i. medžanrsko satiro, satiro kot negativno umetniško upodobitev sveta, satiro, ki zanika in razkrinkava upodobljeni svet, s katero je polemiziralo več znanstvenikov, med njimi – seveda – tudi Bahtin (predvsem v besedilu Ustvarjalnost Francoisa Rabelaisa in ljudska kultura srednjega veka in renesanse).

Bahtin trdi, da naj bi satira poleg elementa zanikanja vsebovala še en moment – ideal, s katerim naj bi se upodabljana resničnost primerjala, soočala, tudi spoprijemala. V besedilu Satira v navezovanju na Schillerja satiro opredeli kot »zanikanje resničnosti s podobo /.../, ki nujno vključuje – v tej ali oni obliki, z večjo ali manjšo stopnjo konkretnosti in jasnosti – tudi pozitiven moment potrjevanja boljše resničnosti«.[50] Slikovit, plastičen značaj zanikanja (zanikanje s podobo) satiro kot umetniški pojav ločuje od publicistike.

Vidimo, da naj bi po Bahtinu vsaka satira vsebovala karnevalski element, element menipejske satire – nujno naj bi vključevala »moment potrjevanja«. Bahtin na ta način poveže drugi in tretji tip satire, negativno umetniško podobo stvarnosti povezeže s karnevalskim odnosom do sveta, to povezanost pa najdeva predvsem v ustvarjalnosti Rabelaisa in Cervantesa, na ruskih tleh pa pri Gogolju in Dostojevskem.

Satira v Rusiji

V nasprotju z (zahodno)evropsko linijo satire, ki se razprostira od antike prek srednjega veka, renesanse, razsvetljenstva vse do današnjih dni, je v Rusiji njena pot drugačna. Za to je zaslužen bistveni element satire – smeh.

V Stari Rusiji bičanje, zanikovanje, razkrinkavanje slabih, grdih, nizkih plati resničnosti ni bilo povezano s smehom, smeh je bil izrinjen na rob, v folkloro. Oficialna literatura (oziroma kultura) je bila močno povezana z vero, smeh je predstavljal nekaj duhovno dvosmiselnega, strastnega, grešnega. Ni bilo mogoče reči »svetnik se je pošalil« (rus. святой пошутил), kajti »šaliti se« (rus. шутить) se v ljudski vsakdanji jezikovni rabi sistematično uporablja za opis delovanja hudiča. Najbolj utrjen ruski evfemizem za hudiča je »šaljivec« oziroma burkež, pavliha (rus. шут) ali – folklorno obarvano – »šaljivček« (rus. шутик). Hudič se šali, da bi nas zavedel, speljal na led.

Ta zabavna demonologija sicer ni značilna (samo) za Rusijo, specifično je le bogastvo jezikovnih povezav med »smehom« (šaljenjem) in »grehom« (hudičem). Smeh predstavlja nekakšno stihijo, ki se je ne da obvladovati, zato je nevaren, hudičev(ski). »Zelo ruski problem: konflikt med komičnim genijem in pravoslavno vestjo, ki je Gogolja dobesedno spravil v grob,« povzema Averincev.[51]

Kultura smeha v pravem pomenu besede se začne oblikovati šele v 17. stoletju, ob nastopu Petra Velikega.

T.i. dogogoljevska satira (Kantemir, Sumarokov, Fonvizin idr.) je bila predvsem invektivna. Gogolj sicer je žaljiv, a hkrati ostaja velik umetnik. Bahtin bi verjetno dejal, da mu je to uspelo zato, ker je obudil tisto, kar je lastno kulturi (karnevalskega) smeha – težnjo po univerzalnosti. Njegov smeh ni samo razkrinkovalen, je tudi potrjujoč, svetel, glasen in visok.

Vseeno se zdi, da gre univerzalnost gogoljevske satire – bolj kot v samem momentu potrjevanja (ideala) – iskati predvsem v estetski združitvi subjekta (pripovedovalca), objekta (upodabljane stvarnosti) in adresata (bralca). Zanikanje namreč ni usmerjeno le na upodabljano stvarnost, ampak na vse tri omenjene komponente dogodka. Vpotegnjenost adresata v satiro se kaže v znamenitem, na bralce naslovljenem vzkliku iz Revizorja: »Čemu se smejite? Sami sebi se smejite!« ali pa v Mrtvih dušah, kjer se pripovedovalec po tem, ko se ponorčuje iz Čičikova, obrne k bralcem in jih zbode, ali se morda sami v tišini kdaj vprašajo – kaj ni morda tudi v njih kaj Čičikova? Takih primerov je še več. O ponižanju samega sebe na raven junakov priča tudi naslednji odlomek iz Izbranih mest iz korespondence s prijatelji:

Nihče od mojih bralcev ni vedel, da se je takrat, ko se je smejal mojim junakom, smejal tudi meni. V meni samem obstaja cela vrsta vseh mogočih svinjarij … nenavaden duševni dogodek me je pripeljal do tega, da sem te svinjarije prenesel na svoje junake … Od takrat svojim junakom poleg njihovih lastnih svinjarij dodeljujem tudi svoje lastne smeti.[52]

Bralec se torej smeji junakom, a hkrati se smeji tudi avtorju in samemu sebi. Avtor se smeji bralcu in junakom, a se s tem smeji tudi sam sebi (svojim »smetem« in »svinjarijam«). Prav v tem izbrisu mej, v izenačevanju pozicij gre iskati t. i. univerzalnost, vseobsegajočost gogoljevske satire in morda tudi izvor tistega, s čimer ponavadi jedrnato označujemo njeno bistvo – smeha skozi solze.

Dostojevski je do Gogolja gojil zelo zapleten, večplasten in ambivalenten odnos, v katerega (analizo) se na tem mestu ne bomo spuščali. Kot že rečeno, nas bodo zanimale samo podobnosti-razlike med satiro obeh piscev pod obnebjem bahtinovske karnevalskosti.

Jurij Tinjanov v besedilu Dostojevski in Gogolj (ob teoriji parodije) ugotavlja, da se Dostojevski na Gogolja ne navezuje samo s t.i. pomenljivimi imeni in neposrednim omenjanjem njegovega imena v svojih delih, ampak bolj globinsko, predvsem s stilizacijo in parodijo (najbolj očitno v delu Selo Stepaničkovo in njegovi prebivalci).[53] Dostojevski je namreč večkrat protestiral (v Bednih ljudeh in v pismih) proti gogoljevskim tipom, češ da literarno delo, zapolnjeno s samimi tipi, ni niti verjetno niti zanimivo.

Na prvi pogled bi morali Dostojevskemu ugovarjati, saj je tudi sam vpeljal nekaj tipov, omenimo samo tip sanjača (rus. мечтатель) in podtalnega človeka (rus. подпольный человек). Vendar je med Gogoljevimi tipi in tipi Dostojevskega bistvena razlika. Gogolj je s svojimi tipi in maskami, ki jih je ponižal na raven stvari oziroma je stvari (imena, vzdevke, dele telesa …) dvignil na raven junakov, resnično dosegal učinke komičnosti. Dostojevski pa okoli svojega podtalnega človeka gradi svojo metafiziko, v podtalnem človeku se križata Evropa in Rusija, »socializem in krščanstvo«, podtalni človek kot človek-tip (zahodne) civilizacije prej kot v vlogi objekta satire nastopa v vlogi subjekta (vélikega) dialoga v njegovih romanih. Res je, da je tudi ta tip včasih tarča globoke satire (Besi, Bratje Karamazovi), a kljub temu se komičnost – bistveni element satire – pri Dostojevskem poraja na drugačen način. Tudi v Nespodobni anekdoti.

Komičnost, smeh v Anekdoti na sižejski ravni zbujajo predvsem farsične situacije, ki jih na poročni zabavi ne manjka. Poleg različnih bolj ali manj bedastih izjav junakov, ki izzovejo smeh, pa bralca v takem vzdušju novela vzdržuje od začetka do konca. Za to je zaslužna nenehna, zapletena in napeta igra intonacij, s katerimi je napolnjeno besedilo pripovedovalca. Vse to besedilo bi lahko postavili v narekovaj, saj je sestavljeno iz krajših ali daljših fraz posameznih junakov, na začetku starega generala Nikiforova, pozneje osrednjega junaka Pralinskega. Naj to ponazorimo z odlomkom, ki si ga je v ta namen izbral tudi Bahtin-Vološinov:[54]

Takrat, nekega jasnega in mrzlega zimskega večera, sicer že okoli polnoči, so trije nenavadno častitljivi možje sedeli v komfortni, celo razkošno opremljeni sobi v neki čudoviti dvonadstropni hiši na Peterburški strani. Bili so zatopljeni v pomemben in imeniten pogovor na zelo zanimivo temo. Vsi trije možje so imeli generalski čin. Sedeli so vsak v svojem čudovitem, mehkem fotelju okrog majhne mizice in udobno (dobesedno: komfortno) srebali šampanjec.

Če bi ga jemali resno, kot avtorjev govor (ali pripovedovalčev Icherzählung), bi ta odlomek morali označiti za stilistično kar najbolj banalen (dvakrat se pojavi epitet »komfortno«, dvakrat »čudovito«, po enkrat »častitljiv«, »pomemben«, »imeniten« …). V najboljšem primeru bi citirano besedilo lahko imeli za stilizacijo, vsaj dokler ne naletimo na naslednji odlomek, ki se nanaša na gospodarja doma, kjer se snidejo generali, tajnega svetnika Nikiforova:

Nekaj besed o njem: svojo kariero je začel kot mali uradnik brez sredstev in mirno pasel dolgčas petinštirideset let zapored. /.../ Posebno je sovražil zanemarjenost in zanesenost, ki jo je imel za moralno zanemarjenost, proti koncu življenja pa se je pogreznil v nekakšno sladko, leno udobje (dobesedno: komfort) in sistematično osamljenost. /.../ Njegova zunanjost je bila dokaj spodobna: bil je gladko obrit, dobro ohranjen in ni kazal svojih let, predvsem pa se je držal strogega kavalirstva. Njegovo službeno mesto je bilo precej komfortno: nekje je sedel in nekaj podpisoval. Z eno besedo: imeli so ga za imenitnejšega človeka. Imel je samo eno strast ali, bolje, eno vročo željo – imeti svojo lastno hišo, hišo, v kateri bi živel na veliki, ne na običajni nogi.

Po tem odlomku je jasno, da epiteti prejšnjega odlomka prihajajo iz generalove zavesti. General uživa svoj komfort, svojo lastno hišo, kjer želi živeti na veliki nogi. Te besede bi lahko dali v narekovaj kot besede tajnega svetnika Nikifora. Vendar ne smemo pozabiti, da niso samo njegove – so tudi besede pripovedovalca, ki je na prvi pogled solidaren z generali, a se pravzaprav iz njih norčuje, provokatorsko pretirava, napihuje njihov slog in tako namiguje na dejansko in potencialno avtorsko ironijo. Avtor se tako skozi medij pripovedovalca norčuje iz junakov, ironizira njihove besede in dejanja, se jim posmehuje. Ta pojav, ko se beseda z vidika svoje ekspresije, emocionalnega tona in akcenta nahaja v dveh govorih-kontekstih hkrati (pripovedovalčevem/avtorjevem in junakovem), Bahtin-Vološinov imenuje govorna interferenca.

V nasprotju z gogoljevsko satiro, kjer gre za estetsko združitev subjekta, objekta in adresata, je pri Dostojevskem razmik med avtorjem (oziroma pripovedovalcem) in upodabljano stvarnostjo prisoten. Avtorska ironija je usmerjena samo na upodobljeno stvarnost (na skoraj vse junake, izjema je le mati Pseldonimova, o čemer je že bil in bo še govor), bralec in avtor sam sta izključena, sta »višje«.

Prav tako se moramo distancirati od bahtinovske karnevalskosti. V Problemih poetike Dostojevskega Bahtin pravi, da je Nespodobna anekdota »globoko karnevalizirana novela, ki je blizu menipeji varonovskega tipa«.[55] V noveli res najdemo številne karnevalske elemente in elemente menipejske satire: v središču je junak, ki se znajde na »trgu« (plesna dvorana, pir), v ekstremni situaciji (na poroki podrejenega, v pijanem stanju), kjer bo preizkušan on sam in njegova ideja (»humanistična« ideja Pralinskega). Vse je zgrajeno na neumestnosti (izjav, gest), škandaloznosti, novela je polna mezalians, ambivalentnosti, kontrastov in moralnega eksperimentiranja. V Pralinskem bi lahko prepoznali (karnevalskega) kralja: kar se mu zgodi, bi lahko povzeli z besedo – razkronanje (rus. развенчание). Dodaten pečat ironije je v tem, da gre pri Pralinskem dejansko za samo-razkronanje: Pralinski se zaradi neizkušenosti napije, se s svojimi izjavami osmeši pri podrejenih, pade najprej z glavo v hrano, nato pa telebne na tla, kjer obleži v nezavesti.

V središču satire Dostojevskega je v tem primeru res karnevalska situacija: »umirajoči svet – stara oblast, stari svet, stara resnica – v podobi svojih predstavnikov še naprej subjektivno-resno igra svojo vlogo, objektivno pa že nastopa v vlogi burkeža, njegove pretenzije izzovejo samo še smeh.«[56]

Kar želimo poudariti, je, da kljub vsem tem karnevalskim elementom v Anekdoti manjka ključni moment: t. i. karnevalski odnos do sveta, ki smo ga opisali zgoraj. Kar se dogaja na zabavi, nikakor ne osvobaja ljudi od občutka strahu, ne zbližuje ljudi med seboj (sprli so se še drugi gostje, ki so se pred prihodom Pralinskega odlično zabavali), nimamo občutka, da bi se spustili v območje svobodnega, familiarnega kontakta, ni sledu o t. i. veseli relativnosti. Karnevalski odnos do sveta in karnevalske namene je morda imel sam Pralinski (moralno povzdignjenje ljudstva, združitev podrejenih in nadrejenih ipd.), a ko je nastopil čas preizkusa, čas resnice, se je karneval razblinil. Pralinski ni bil kos nalogi oziroma vlogi, ki si jo je zadal, v sproščen svet je vpeljal »oficialno resnost, rojeno iz strahu, dogmatičnosti«, ki je sovražna do »nastajanja in sprememb in ki stremi po tem, da bi absolutizirala obstoječe stanje življenja in družbenega sistema«. Če Anekdoto beremo upoštevajoč družbeno-politični kontekst (kar sicer ni nujno, saj se komičnost, kot smo videli, rojeva na drugih ravneh) in iztek »šestdesetih let«, je občutje karnevalskosti pravzaprav komaj občutno. Tudi smeh je popolnoma reduciran – ne v smislu jakosti, ampak širine: smeh ni univerzalen, omejen je le na določen objekt.

V Anekdoti pa bi poleg golega zanikanja morda lahko našli tudi za satiro nujen motiv ideala oziroma »boljše resničnosti«, in sicer v liku večkrat omenjene matere Pseldonimova. Ta oseba je verjetno edina, ki ni tarča avtorjevega posmeha in ironije, saj nosi pozitivne lastnosti, ki jih je po mnenju Dostojevskega – počvenika ohranilo rusko ljudstvo. Ne bi pa mogli reči, da ta »boljša resničnost« triumfira. V Anekdoti je rečeno, da je Pralinski stekel iz hiše, »ne da bi se zahvalil svoji usmiljenki«. »Boljša resničnost« res o(b)staja le kot utopija, ideal, ki se ga je Ivan Iljič (samo) spominjal »še dolgo po tem v težkih življenjskih trenutkih«.

Končali bi lahko s povzetkom, da satira Dostojevskega sicer ima lastnosti gogoljevske satire, ki pa se kažejo predvsem na formalni ravni. Prav tako je novela samo »reducirano« karnevalizirana, saj ji manjka ključni karnevalski odnos do sveta. Anekdota kot satirična umetniška upodobitev stvarnosti, ki vključuje motiv boljše resničnosti, pa že vsebuje ključne posebnosti poetike Dostojevskega (»tuji govor«, govorna interferenca, igra intonacij, različni tipi dvoglasne besede …), skozi katere se izraža avtorjev odnos do junakov ter njihovih idej in ki se v popolnosti realizirajo v vélikih romanih in poznih, t. i. metafizičnih novelah (Krotko dekle, Bobek, Sen smešnega človeka).

24 Ф. М. Достоевский, Полное собрание сочинений в 30-и томах, т. 5, с. 352. [Dostojevski, Celotna zbrana dela, 5. zvezek, str. 352.]

25 Н. В. Гоголь, Поное собрание сочинений, т. 6, с. 121. [Gogolj, Celotna zbrana dela, 6. zvezek, str. 121.] Poudarila U. Z.

26 N. V. Gogolj, Mrtve duše, Ljubljana: CZ, 1965, str. 187.

27 Citiram po: Andrzej Walicki, Zarys myśli rosyjskiej od oświecenia do renesansu religijno-filozoficznego, Wydawnictwo Uniwersytetu Jagiellońskiego, 2005, str. 145. [Kratek oris ruske misli od razsvetljenstva do religiozno-filozofske renesanse.]

28 Na tej točki je z okcidentalizmom pretrgal Hercen, ki ga je življenje v Zahodni Evropi prepričalo, da Evropa preživlja krizo. Kapitalističnim koncepcijam se je uprl s svojo teorijo o t. i. »ruskem socializmu«.

29 Izraz »šestdeseta leta« se uporablja v dveh pomenih – v dobesednem kot oznaka za obdobje od 1860 do 1869 in v historičnem kot oznaka za obdobje od 1855 (poraz v krimski vojni, smrt Nikolaja I.) do 1866 (neuspeli atentat na carja Aleksandra II.). V pričujočem besedilu izraz uporabljamo v drugem pomenu.

30 Tako je slovanofilstvo v obdobju reform označil Andrzej Walicki v svojih knjigah o ruski kulturi 19. stoletja, predvsem v delu W kręgu słowianofilskiej utopii in Zarys myśli rosyjskiej od oświecenia do renesansu religijno-filozoficznego. [V krogu slovanofilske utopije; Kratek oris ruske misli od razsvetljenstva do reliogiozno-filozofske renesanse.]

31 »Panslavizem po svojem bistvu predstavlja logični zaključek slovanofilstva, čeprav se po svojem bojevitem duhu in agresivnem mesijanizmu močno razlikuje od slovanofilske oblomovske sanjaškosti in sproščenosti.« (A. Оболонский, Драма российской политической истории: система против личности, Москва: РАН, 1994, str. 130). [A. Obolonski, Drama ruske politične zgodovine: sistem proti osebnosti.]

32 »Zemska« od ruske besede »zemstvo«, ki označuje »organ lokalne vaške samouprave«.

33 Bolj podrobno o vsebini reform glej: Б. Егоров, Очерки по истории русской культуры XIX. века, v: Из истории русской культуры, т. 5. (XIX. век). »Языки русской культуры«, Москва, 1996, с. 32–49. [Skice o ruski kulturi 19. stoletja, v knjigi Iz zgodovine ruske kulture, serija Jeziki ruske kulture, Moskva, 1996.]

34 Glej Andrzej Walicki, Zarys myśli rosyjskiej od oświecenia do renesansu religijno-filozoficznego, str. 277.

35 R. Pipes, Narodnichesto: A Semantic Inquiry, »Slavic Review«, 23. zvezek, št. 3, september 1964, str. 441–442.

36 Obolonski v sistemocentrizmu radikalcev-narodnikov šestdesetih in sedemdesetih let vidi prvotno obliko totalitarne ideologije, ki je čez pol stoletja dosegla svoj vrhunec in obvladala dobršen del sveta. Zamujena priložnost prehoda iz samodržavja v ustavno monarhijo, za kar so si prizadevali liberalci, v katerih Obolonski vidi personocentristične naslednike dekabristov, je hkrati pomenila trden in neodvrnljiv korak v smeri tragedije leta 1917. (Obolonski, str. 137–139.)

37 Moskvitjanin (rus. Москвитианин) – znanstveno-literarna revija, ki je izhajala v Moskvi v letih 1841–1856 pod urednikovanjem Pogodina. Revija je imela slovanofilski pridih, v njej sta objavljala dva izmed vodilnih teoretikov slovanofilstva – Ivan Kirejevski in Konstantin Aksakov. V petdesetih letih je vodilni kritik revije postal pesnik in »zadnji romantik« Appolon Grigorjev, ki pozneje, v šestdesetih letih, postane vodilni ideolog počveništva.

38 Glej Andrzej de Lazari, Poczwiennictwo. W kręgu Fiodora Dostojewskiego, Łódź, 2002. [Počveništvo. V krogu Fjodorja Dostojevskega.]

39 А. А. Григорьев, Сочинения, т. 1, Петербург 1876. с. 205–223. [A. Grigorjev, Dela.]

40 Glej Andrzej Walicki, Rosja, katolicyzm i sprawa polska, str. 100–104. [Rusija, katolicizem in poljsko vprašanje.]

41 Zapis v Beležnici za leto 1863–1864.

42 Glej Andrzej Lazari, Czy Moskwa będzie Trzecim Rzymem? Studia o nacjonaliźmie rosyjskim. Katowice, 1996, str. 81. [Ali bo Moskva Tretji Rim? Študije o ruskem nacionalizmu.]

43 »Narod« in ne »ljudstvo«; ko govori o ljudstvu tako kot počveniki uporablja rusko besedo »prostonarodje« (rus. простонародье, чернонародье), kar se sicer dogaja zelo redko, saj ga ne zanima vprašanje družbenih razredov, ampak ponovna obuditev narodne zavesti v lastnem, ruskem narodu.

44 A. Lazari, Ali bo Moskva Tretji Rim?, str. 88.

45 O različnih interpretacijah gogoljevskih imen v Nespodobni anekdoti glej Г. В. Степанова, Скверный анекдот (Достоевский и Гоголь)//Ф. М. Достоевский, Материалы и исследования Вып. 7, 1987, str. 66–69. [G. V. Stepanova, Nespodobna anekdota (Dostojevski in Gogolj), v: F. M. Dostojevski, Gradiva in raziskave, 7. izdaja.]

46 Sovremennik – od leta 1847 do 1866 levousmerjena revija-mesečnik (urednika N. A. Nekrasov in I. I. Panajev). Do leta 1848 je njen idejni vodja V. Belinski. Sodelavci: Hercen, Turgenjev, Tolstoj, Saltikov-Ščedrin, Černiševski, Dobroljubov.

47 Glej komentar k Nespodobni anekdoti (Zbrana dela v tridesetih zvezkih, 5. zvezek, str. 353).

48 М. М. Бахтин, Проблемы поэтики Достоевского, В: Собрание сочинений, т. 6, Москва: 2002, с.154. [M. M. Bahtin, Problemi poetike Dostojevskega, v: M. M. Bahtin, Zbrana dela, 6. zvezek.]

49 Prav tam, str. 180.

50 М. М. Бахтин, Сатира. В: Собрание сочинений, т. 5. Москва: 1996, с. 15. [M. M. Bahtin, Satira. V: M. M. Bahtin, Zbrana dela, 5. zvezek.]

51 С. С. Аверинцев, Бахтин и русское отношение к смеху. В: От мифа к литературе: Сборник в честь 75-летия Е. М. Мелетинского , Москва: 1993, с. 341–345 [S. S. Averincev, Bahtin in ruski odnos do smeha, v: Od mita k literaturi; zbornik ob 75-letnici E. M. Meletinskega.]

52 Н. В. Гоголь, Выбранные места из переписки с друзьями, Москва: 1990, стр. 121–122. [ N. V. Gogolj, Izbrana mesta iz korespondence s prijatelji.]

53 Glej Ю. Тынянов, Достоевский и Гоголь (к теории пародии) http://az.lib.ru/t/tynjanow_j_n/text_01015.shtml [Ju. Tinjanov, Dostojevski in Gogolj (ob teoriji parodije).]

54 Glej В. Н. Волошинов, Марксизм и философия языка. В: Бахтин под маской, Москва: 2000, с. 462-463. [V. N. Vološinov, Marksizem in filozofija jezika, v: Bahtin pod masko.]

55 M. M. Bahtin, Problemi …, str. 174.

56 M. M. Bahtin, Satira, str. 29.

Kolofon

F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

Zbirka eBeletrina *Prevedla: Urša Zabukovec * Spremna besed: Matej Bogataj * Jezikovni pregled: Tatjana Jamnik * Korekture: Jana Kuharič, Jerneja Zajc * Oblikovanje naslovnice: Andreja Brulc * Tehnični urednik: Marko Hercog * Izdajatelj: Študentska založba, Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana, www.zalozba.org; Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani; Za založbo: Tomaž Gerdina * Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS * Ljubljana 2012 * © Študentska založba 2012

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: www.zalozba.org

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.161.1-32(0.034.2)

821.161.1.09Dostoevskij F.M.(0.034.2)

DOSTOEVSKIJ, Fedor Mihajlovič

Nespodobna anekdota [Elektronski vir] / F. M. Dostojevski ; prevedla Urša Zabukovec. - El. knjiga. - Ljubljana : Študentska založba, 2012. - (Knjižna zbirka Beletrina)

Način dostopa (URL): http://www.zalozba.org

ISBN 978-961-242-527-2 (ePub)

263213056

Table of Contents

Naslovnica

Naslov

Urša Zabukovec: Nespodobna anekdota Dostojevskega in »kočljivo obdobje« šestdesetih let

Kolofon