Miha Mazzini

NEMŠKA LOTERIJA

Vsebina

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

Jurij Hudolin: BERLJIVO, PREMIŠLJENO, GLOBOKO IN PO MAZZINIJEVO: KONTRA

1.

Ne.

Reči ji moraš: ne.

Saj se spomnim, kako težko to gre, vpil bi svoj ne, moledoval z njim, ampak tisti pravi ne je čisto navaden, ne glasen ne tih, normalen, le v sebi ima nekaj, ker prihaja iz tvojega, jaz temu rečem, moralnega jedra. Kopali so po tebi, rinili vate, nazadnje so te pritisnili ob lastno bistvo in ne moreš bolj navznoter. Takole ga izrečeš:

Ne.

Ko ga poveš, je to to. Konec. Ljudje začutijo. Ampak moraš imeti trdnost v sebi in čvrsto prepričanje, moraš …

O, kako težko je!

Dokler ga ne izrečeš, si sploh lahko zrel in odgovoren človek?

Ni bil lahek, ta moj ne. Sploh zato, ker sem ga moral izreči ženski. Prvič in … hej, pravzaprav tudi zadnjič v življenju, enkrat je bilo zadosti, tako močan je bil.

Mogoče je čas, da ti povem svojo zgodbo o uspehu. V pravih letih si, istih kot jaz, ko sem postal del Nemške loterije.

Ti povem, ko spet prideš.

2.

V začetku marca 1950 so me poslali sem, delat na pošto. Moji vrstniki iz doma za vojne sirote so šli v vojsko, tri leta se je takrat služilo, mene niso vzeli zaradi trdega kolena, nisem bil sposoben, dali so me za poštarja.

Ja, vem, zveni čudno, kako je lahko nekdo pogledal šepavega mladeniča in pomislil: Ta bo dober za poštarja! Bili so drugi časi, socialistični, vsi smo bili enaki in vsi za vse sposobni. Ni bilo razlik. Danes je bolj kruto. Šepaš, ne moreš biti poštar. Nimaš okusa, ne moreš biti kuhar. Neprijazen si in počasen, ne moreš biti natakar. Če ljudi pričneš deliti po njihovih lastnostih, potem jih nikoli ne bo dovolj za vse poklice, zato se bo nekdo, ki je neprijazen in počasen, moral pretvarjati, kako vljuden in hiter je, da bo dobil službo, kar pomeni, da bo lagal sebi in drugim. Ljudje težimo k resnici in naš, jugoslovanski socializem nam je to omogočal.

Malo sem zašel, se opravičujem.

Pošta je bila takrat še v stari stavbi, na tej strani reke, tik ob mostu. Podrli so jo že pred tvojim rojstvom, mogoče lahko najdem kakšne fotografije … Bom pogledal do naslednjič.

Majhna je bila, še avstro-ogrska. En sam pult ob zidu, v kotu kupčki formularjev. Nekaj peres, posodica s črnilom, gobica za vlaženje znamk, ki je bila zmerom suha, zato so znamke vsi lizali. Kasneje sem slišal vic, zakaj predsednik Tito dolgo ni dovolil, da bi bil na znamkah? Ker bi ljudje pljuvali po napačni strani. Ha, ha.

No, no.

Sobo so pregradili po sredi, do višine pasu les, potem steklo, okence, za njim pa gospa … no, tovarišica Leopoldina. Takrat smo vsi postali tovariši in bi se morali tikati, a nas je spravljalo v zadrego. Kako bi lahko tej stari gospe, ki je gotovo osebno srečala Franca Jožefa, rekel tovarišica? Če sem, je malce zastala, češ, govorite meni? Saj nisva imela dosti stikov. Prišla je zjutraj ob osmih, poštarji smo vstopili že dve uri prej, zaprla je ob 12h, se vrnila popoldne. Dober dan, lahko noč, to je vse, kar sva spregovorila. Živo jo vidim, zdela se mi je kot sova, s tistimi svojimi očali.

Kot sem rekel, poštarji smo prišli ob šestih, upravnik je stal ob vhodnih vratih in pogledoval na uro, zato smo bili točni. Odklenil je in sledili smo mu v vrsti. Mi trije smo zavili desno v sortirnico, on pa naravnost v svojo pisarno. Lovro in Janez sta bila že stara poštarja, izpred vojne. Lovro, siromak, je takoj sedel za naš pult in se tresel, tiho je stokal, še zdaj lahko slišim prste, kako mu škrebljajo po pultu, res, kot dež. Nič ni razvrščal pošte, kje je pa mogel! Janez ga je malo pred sedmo prijel pod pazduho, mu pomagal na noge in ga peljal na sprehod čez most do gostilne. Po pol ure sem Lovra komaj spoznal, tako gotovo in samozavestno je hodil ter se včasih celo norčeval iz mene, klical me je dolgin in razpotegnjeni ponedeljek. Jaz sem medtem razvrstil tudi njune pošiljke, saj se stara in uboga nista utegnila ukvarjati še s tem. Kako sem bil hiter in spreten! Naslove v časopisu in podnapise pod slikami sem v miru prebral, še preden sta se vrnila.

Pošto sem zložil po dostavi, tako se je reklo, v navpične pregrade, v istem vrstnem redu, kot smo jo potem dali v torbe, kar je bil spet vrstni red obhoda po terenu.

Točno ob pol osmih je v sortirnico prišel upravnik in s prstom povlekel po razvrščeni pošti. Prvič, ko sem bil čisto nov, me je moral vprašati, če je kaj posebnega, po tistem me je le pogledal in sem odkimal. Prav tako Lovro in Janez. Upravnik se mi je zdel podoben gori, njegov prst s kratko pogrizenimi nohti pa rdeč kavelj na belih kuvertah. Vedno samo desni kazalec. Leve roke ni nikoli uporabljal v službene namene, z njo si je le gladil rahlo sive lase, ki so se svetili od briljantine.

Kako tiho so šumele kuverte, ko jih je upogibal. Drsel je in se ustavil – mogoče trše pismo ali kar tako? –, potegnil je kuverto ven in jo pogledal proti svetlobi. Vsak dan jih je izločil snopič, ki si ga je odnesel v pisarno.

Vrnil je pisma, sveže zalepljena, minuto pred osmo, našim odhodom na teren.

Mesto takrat še ni bilo veliko. Lovro in Janez sta si ga prej delila med sabo, ko pa sem prišel jaz, sta prevzela novo stran, tu, na tej obali, kjer so začeli graditi bloke in tovarno, jaz pa sem raznašal po stari strani, vaška so ji pravili. Pred socializmom so kmetje gradili prebivališča zase in za živino na pobočjih, ravne in plodne zemlje se jim je zdelo škoda. To je bila še predrevolucionarna, zastarela, kulaška miselnost, zdaj so polja zabetonirali in asfaltirali.

V mojem rajonu so bile hiše ob reki še v gruči, v hrib pa so se razpršile in razmiki so se večali. Če dobro pogledaš, boš sam videl, da gore segajo k nam kot tace mačke ali psa. Raznašanje pošte je pomenilo eno samo pešačenje gor in dol. Moja kolega sta bila stara in bolna, zato je bilo prav, da sta prevzela nov blokovski del, kjer so vse stranke na kupu in ni treba za vsako pismo hoditi od hiše do hiše.

Jest sem hodil v Ljudsko kuhinjo, ki so jo postavili za delavce v tovarni. Kakšen napredek socializma, sem pomislil, ko sem z najvišjega hriba na poti pogledal po dostavi, po strehah, izpod katerih je prihajal vonj po kosilih, v vsaki hiši nekaj drugega, kako zmedeno in negospodarno, vsaka družina si pripravlja hrano zgolj zase, Ljudska kuhinja pa vsem servira isto.

Morali bi se vsak po en teden menjavati pri praznjenju poštnih nabiralnikov po mestu, a kolega sta imela družini, zato sem se zvečer vrnil na pošto, vzel službeno kolo in šel z vrečo po dostavah. Kadar je lepo vreme, ni lepšega kot kolo – najbolj pogrešam občutek, kako se z lastno močjo zaganjaš v hrib. Veter, pobočje, vse, vse te hoče ustaviti, ti pa se ne daš. Lepo, kako lepo. No, …

Z vrečo sem se vrnil na pošto, razvrstil pisma na štiri kupe: tujina, druge republike, Slovenija in včasih še domače mesto, če je bilo treba. Tega ni bilo veliko, ljudje so se takrat še obiskovali. V upravnikovi pisarni je že ob mojem prihodu gorela luč, a ven je prišel vedno točno ob osmih in spet pobrskal po kupih. Občasno je s seboj odnesel kako pismo, a manj kot zjutraj, saj je vedel, da bo med njim in naslovnikom še več upravnikov, ki bodo pazili, da si sovražni elementi ne bi dopisovali.

Tako smo delali vsak dan, razen ob nedeljah.

To je bilo to.

Sem kaj pozabil?

Ti se kar odzehaj, ampak moram ti razložiti, kako je potekalo delo, da boš razumel skrivnost Nemške loterije. Če ne bi bilo tako in če ne bi bili taki časi, ne bi bila mogoča.

Ja … samo še to, če že govorim o časih. Na zidu je visela slika maršala Tita, zraven nje pa je bil velik madež, kjer je še pred dvema letoma stala podoba tovariša Stalina. Sneli so ga, ker sta se s Titom skregala. Vsi smo vpili »Živel Stalin!«, potem pa se nenadoma ni več spodobilo, ne da bi nam kdo rekel. Čez nekaj časa je postalo kaznivo, ne da bi sprejeli zakon o tem. Čudni časi so morali biti, čeprav se mi niso zdeli takšni. Verjetno zaradi mladosti, ki te nekako zaslepi, zgolj sebe vidiš, se mi zdi.

A se o tem še kaj učite v šoli?

Ti bom osvežil spomin: Prej sta bila skupaj Tito in Stalin. Tito je bil naš predsednik, Stalin pa sovjetski, kot se je takrat reklo Rusom. Oba sta s skregala z Američani, ki so zaradi tega izolirali Jugoslavijo. Meje zaprte, tanki, vojska, to je bilo to. Nakar se je Tito skregal še s Sovjeti in so nas izobčili tudi oni. Imeli smo njihove tanke na vzhodnih mejah in ameriške na zahodni. Sliši se uradno, pomisli pa, da je čez tisti hrib tamle že Zahod. Ameriški avioni so nam letali nad glavami. Nakar enkrat naši začno streljati in sklatijo enega. Res. Samo čakali smo, kdaj bo padlo po nas, a ni. Še so letali, saj so velesila, ampak po svoji strani hriba.

Taki časi so bili …

Kljub tedanji napetosti, ki se je kar nadaljevala iz vojne, me ni bilo strah. Zdelo se mi je, da smo vsi na istem. Vsak od nas sam, a na istem. Zdaj se mi zdi, da nisem nikoli pripadal nečemu večjemu od mene, čeprav sem se trudil. Ko pa sem se zapletel v Nemško loterijo, sem spoznal strah. Ker nisem bil več le sam, marveč edinstven, izločen iz množice, in s tem je prišla zraven odgovornost za lastna dejanja. Moreč občutek.

Moraš že iti? Še malo potrpi, samo dostavo ti še razkažem.

Najprej sem korakal čez most, velik se mi je zdel in lep. Enkrat lani, ko sem čutil, da mi noge ne bodo več dolgo služile, sem plačal taksi in ga šel pogledat. Kako majhen in zanikrn se mi je zdaj zdel. Sploh nisem hotel ven iz avta, mogoče je pa dobro, da spomin in resnica včasih hodita svoja pota.

No, čez tisti velik in lep most sem šel, dva oboka je imel, betonska, kasneje sem podobne gledal v ameriških filmih. Zmerom me je mikalo, da bi šel preko njih kot vrvohodec, a nikoli nisem upal. Še zdajle, ko se spomnim, me obide nostalgija. Veš, sem razmišljal, kaj vse ti moram povedati, da boš razumel skrivnost Nemške loterije, in sem ob teh obokih ugotovil nekaj, mogoče ti kdaj pride prav, ko si še tako mlad: spomin imaš na tisto, kar si naredil, nostalgijo pa na tisto, kar nisi, pa bi moral.

Na sredi mosta sem se vedno sklonil in se pogledal v reki. Je še zmerom tako počasna, kot je bila? Priznam, kar zaigralo mi je srce, ko sem videl bleščanje gumbov na svoji poštarski uniformi! Nisem se dolgo obiral, torba je bila težka in polna, komaj sem jo vlekel. Nosil sem jo oprtano na desno, da mi je obtežila nasprotno polovico telesa in sem tako skladno šepal, ali pa se mi je le zdelo.

Po nekaj dneh službe je prišlo priporočeno pismo, naslovljeno na Zoro Klemenc, Ulica heroja Staneta 12. Večji del mesta se je takrat že imenoval po narodnih herojih, ki so žrtvovali življenja za našo svobodo. Tiste hiše ni več, stala je izven strnjenega naselja, že precej v hribu. Ne zelo stara, le žalostne sive barve se mi je zdela. Ob njej je slonela skladovnica polen za zimo, tako kot ob vseh hišah, le da je bil tu les nagnit in počrnel, kot bi ga že dolgo zim nihče ne rabil. Hiša je imela lepo teraso, veliko, obrnjeno proti hribu, gozdu, proti potki, ki je vodila v gore. Markacije so tista leta že obledele, a pred vojno so morale mimo romati planinske druščine. Malo naprej po stezi so okupatorji zgradili bunker, ki se ga ni več videlo, gozd se je vračal. Graničarji, ki so čuvali mejo, so uporabljali svoje poti, civilom je bila cona prepovedana.

No, pismo je bilo naslovljeno na Zoro in zato sem pozvonil. Zvonec je bil eden tistih, ki si ga moral naviti in spustiti, kot budilko.

Verjetno sem še kar razmišljal o drveh in kurjavi, ker me je takoj presenetilo, kako malo oblečena glede na letni čas mi je odprla vrata v tisti svoji rdeči oblekici. Pomlad se je začenjala in toplina se je od poldneva širila proti jutru in večeru, prav daleč pa še ni prišla. Sneg je še ležal po hribih in z gora je potegnil mrzel veter, da me je streslo pod uniformo. Slabo oblečenih ni manjkalo, ona pa ni zgledala revna, četudi sem v sobi za njenim hrbtom videl le najnujnejšo opremo in nobenega luksuza.

»Dober dan, tovarišica, ste Zora Klemenc?«

»Da?«

»Priporočeno pismo. Lahko dokažete vašo istovetnost?«

»Rade volje, tovariš poštar. Samo minutko.«

S kakšnim ponosom sem izgovarjal stavke! Poklic ne rabi zgolj uniforme, marveč tudi svoj jezik. Tak, ki neposvečenim zveni tuje, nove besede, ki nas povežejo v skupino. »Vaša istovetnost« – kako lepo se sliši! Kaj to sploh pomeni?

Zora je prinesla osebno izkaznico in jo podržala pred prsmi. Res jo je zeblo, revico, kurja polt je izstopila po goli koži in se ni polegla vse do belega modrčka, ki je bil premajhen, da bi ji pogrel kaj več kot le del prsi.

Vzel sem dokument in pozorno pogledal fotografijo, nato pa se ozrl vanjo. Pričeska malce drugačna, oblika nosu prava – močan, ponosen nos –, čelo ravno, ustnice polne in nekam vijugaste, se mi je zdelo, da se je kot otrok preveč šobila, brada zaobljena, lasje temni in skodrani, barva oči v naravi rjava, fotografija pa je bila črno-bela. Izračunal sem tudi starost – 27 let, a ni jih kazala.

Ponudil sem ji evidenčno knjižico in pokazal, kje naj podpiše. Imela je zelo zaobljen in v levo vijugast podpis.

Izročil sem ji pismo.

»Hvala, tovarišica, in na svidenje,« sem se pričel obračati.

»Tovariš poštar?«

Presenetila me je. Nisem bil še povsem gotov v svojem poklicu, sem storil kaj narobe?

»Hladno je. Bi stopili notri na kozarček?«

»Ne, hvala, tovarišica, poštarji na dolžnosti ne pijemo. Ni po PS-u,« sem ji odkril enega od službenih pravil.

Pozdravil sem jo z dotikom senčnika in odkorakal.

Aha, ti greš tudi? Prav. Zora je imela že naslednji dan novo priporočeno pismo, ti povem naslednjič.

Boš vzel tega osliča za s sabo? Mrzel je tudi dober. Še kar mi jih nosijo ob petkih, čeprav sem že stokrat povedal, da ne jem rib.

3.

Kako sem prejšnjikrat lahko omenil torbo le na kratko! Česa vsega ne pomeni poštarju! Njegova najboljša prijateljica je!

Obramba, najprej. Tudi najbolj miroljubni psi podivjajo, ko nas zagledajo. Nekoč mi je bernardinec skočil na hrbet s prvega nadstropja in me zabil v tla, sploh nisem vedel, kaj me je zadelo, a torbo sem mu porinil v gobec, še preden ga je zaprl.

Lastniki vedno rečejo, da se pes le igra, in če bi jim verjel, bi me v prvem letu oglodali do kosti. Nekaj posebnega mora biti na torbi tudi za pse, krenejo nate, a ko zagrizejo v tisto usnje, ne izpustijo več. In si rešen.

Ni lepšega, ko ti torba tolče ob stegno. Zjutraj je težka, udarja, kot bi te hotela podreti, z vsako hišo je lažja, na koncu je niti ne čutiš več. Povej mi, je še kje kakšen poklic, da bi si lahko tako sproti in natančno meril svoj učinek?

Pa njen vonj – kako diši! Vse je zgoraj, na vrhu, vonji celega kraja, papir, znoj; a ko iz nje potegneš vse in si v njej sam, ko se tvoj nos dotakne njenega dna, zavohaš naravo, kravje vime, polna je in topla.

Ni jih več. Na srečo sem šel v pokoj tik preden so uvedli poštarske vozičke, plastika in koleščki, kakšna sramota! Si dedec in boš nosil ali si starka, ki se vrača s tržnice?

Pustiva to. Kot sem rekel, Zora je že naslednji dan imela novo priporočeno pismo. Načeloma jih nisem raznašal veliko, ljudje so varčevali, v glavnem so na ta način pošiljali uradne dopise. Sodišča, recimo, od mednarodne pošte pa Rdeči križ in podobne organizacije, ki so jih spraševali po izginulih sorodnikih.

Ne rečem, vesel sem bil vsakega priporočenega pisma, ker sem se lahko naslonil na desno nogo in spočil levo. Prva tretjina dostave me ni mučila, nakar sem vedno bolj čutil škrtanje v kolenu, bolečino, sklep je postajal trši in na koncu že otekel. Doma sem si ga hladil, pozimi kar pritiskal ob zid ali mazal s snegom. Zvečer, na kolesu, me ni bolelo; mar ni to čudno?

No, obešala je perilo, ko sem prišepal okoli ovinka. Saj sem ti že povedal, ne, da je bila med hišo in pobočjem velika terasa, kot most, s katerim so naredili ravnino, ki je narava ni privoščila. Spet je bila slabo oblečena, po barvi sodeč v isto obleko, tokrat sem opazil še bele pikice. Mogoče je bila podedovana ali celo iz kakega UNRA paketa, saj ji je segala komaj do kolen. Tisti dan je bilo spet bolj mraz, pihalo je, njene noge pa gole in še na pručki je stala, da je dosegla vrv, razpeto čez teraso.

Pozdravil sem po pravilih in zahteval preveritev istovetnosti. Presenečeno me je pogledala, češ, a nisem ista kot včeraj? Pojasnil sem ji, da je pravilnik zato, da se ga držimo.

»Prav,« je rekla in stopila s pručke. Verjetno se je pri tem preveč naslonila na vrv, ki se je odvezala in komaj jo je še utegnila zgrabiti.

»Pomagajte! Držite!«

Zgrabil sem vrv, večina obešenega perila se je že zvila po tleh.

»Dvignite, dvignite!«

Visoko sem dvignil roki in perilo je spet zaplapolalo.

Prinesla si je dlani k ustom.

»O, hvala vam, rešili ste me ponovnega pranja v tistem mrzlem potoku!«

Roki sta se mi pričeli tresti.

»Tovarišica, prosim, ali lahko privežete vrv!«

»Seveda!«

Zgrabila je prosti konec in ga hotela potegniti do kavlja, ob katerem je bil prej pripet. Vrv je bila prekratka.

»Pridite bliže!«

Prestopil sem se nekaj korakov in stal čisto poleg nje. Hitro je naredila vozel, vendar z njim še vedno ni mogla doseči cilja.

»Bliže, bliže!«

Stiskal sem se k njej, vendar ni pomagalo.

Stekla je po pručko in jo pristavila. Zdaj sva se gledala iz oči v oči. Roki sta mi že poskakovali od truda, vedno manj sem ju čutil.

Zastala je tik pred mojim obrazom, kot bi šele zdaj nekaj opazila.

»Kako ste močni,« je šepnila in njena sapa je zavela po moji koži. Dišala je po kavi, pravi, ne proji. Potem pa še čuden in težak vonj, parfum, da se mi je začelo vrteti v glavi in sem težko dihal.

Sem zadnjič poslušal neko oddajo po televiziji – kaj vse dajejo v te parfume, to ne more biti zdravo.

Ja, no, … Stiskala sva se in stiskala, vendar še vedno nisva dosegla kavlja. Začele so mi klecati tudi noge, torba je bila še precej težka, oglasilo se mi je koleno, znoj mi je začel teči po hrbtu, čutil sem ga med lopaticami.

Objela me je okoli vratu, me zasukala in čezme poskušala zatakniti vrv. Ni se mi zdela najbolj spretna, a ni bil trenutek, da bi ji to govoril. Ženske preprosto niso za nekatere reči, zamerijo pa, če jih omeniš. Vsak je slep za lastne napake, kaj moremo.

V trudu se je povsem naslonila name in res nisem mogel več zdržati. Klonil sem, zakričala je, perilo je tlesknilo ob tla, hitro sem se pobral, ga spet držal.

»Torba, dajte, da vam snamem torbo!«

Poskušala je dvigniti ročaj, ni šlo, spet na pručko, na konice nožnih prstov, nato z dvignjenimi rokami, počasi mi je dvigovala ročaj preko glave, tudi ona se je spotila pod pazduhami, videl sem kapljico, stekla ji je med greben dekolteja, modrčki so bili takrat zelo koničasti in špički sta se skozi tisto tenko oblekico drgnili ob težko tkanino moje uniforme. Dvignila je jermen, kolikor je mogla, moral sem skloniti glavo, obraz je pristal v njenem dekolteju, kako je dišalo, odpiral sem usta, hlastal za vdihom, odmaknila se je, mrzel zrak mi je dobro del, stala je pred menoj s torbo, pretežko zanjo, vlačila jo je po tleh.

»Tovarišica, pazite na torbo!«

»Ja, seveda.« Odložila jo je na mizo in se vrnila na pručko. Spet čezme, spet sem hropel od parfuma, potem pa, to mi je pa nerodno povedati, čeprav ste danes čisto razpuščeni, ampak jaz sem stara generacija, prišlo je tako daleč, da sem se moral opominjati, da sem državni uradnik na službeni dolžnosti. Čudni občutki so me napolnili.

Hotel sem ti povedati to prigodo tako, kot vedno pripovedujemo, kot bi mi bili glavni junaki in imeli nadzor nad vsem. Pa sem prestar za te traparije, ti bom povedal, kot je v resnici bilo.

Čudni občutki, sem rekel. Kako so besede včasih blede! Saj ne, da teh občutkov ne bi imel že kdaj prej, a tokrat so bili tako močni in siloviti, da sem se začel bati samega sebe. Kolovratil sem z očmi, begal, iskal vse, česar bi se lahko oprijel vsaj s pogledom, če sem že bil s telesom ujet v njenem območju. Poskušal sem misliti na torbo, če je na varnem, gledal sem jo na mizi, je še enako polna, ni nihče izmaknil kakega pisma, izgubljeno pismo, največja poštarska tragedija. Samo na to sem mislil, na pravila službe, pri sebi sem jih ponavljal kot molitvice, roženkranc in očenaš, da je ona stranka, jaz pa uradnik, ki izroča priporočeno pošiljko. Postopek je mogoče malo res ušel iz okvirov pravil, a bo kmalu spet na svojih tirnicah, le zdržati moram, le zdržati moram.

Zdelo se mi je, da traja večno, saj se je Zora trudila, štorasta, kot je bila, a vleklo se je v nedogled, nazadnje je le nataknila vrv na kavelj in rešila perilo.

Čisto mokra sva stala drug pred drugim.

»Hvala vam!«

Pokimal sem.

»Tovarišica, poštar je vedno na uslugo.«

»To je pa lepo je slišati.«

Popravil sem si uniformo in si oprtal torbo.

»Ali hodite naokoli tudi zvečer?«

»Ne, dostava je samo dopoldne. Pošto lahko oddate v nabiralnike do 19h in bo še isti dan odpravljena, razen ob sobotah, ko jo morate oddati do 13h.«

Okamnelo me je gledala. Nekaj tako čudnega je bilo v njenem pogledu, da sem kar stal in nisem mogel oditi.

Preiskovala me je, se mi je zdelo, kot uganko. Ko se ji je zasvetilo v očeh, je pokimala in se obrnila.

4.

Vem, vem, tudi ti me čudno gledaš. Danes so drugačni časi, res drugačni. Ko sem bil majhen, se nisem nikoli spraševal, kaj bom, ko odrastem. Toliko izbire imate, tolikokrat vam ponujamo vse mogoče, slišim, da je dovolj, da si samo zaželite, in se že vse uresniči. Jaz sem bil rojen še pred temi željami, ko se je točno vedelo, da bom kot najmlajši ostal doma in skrbel za starša. Kdo pa drug? Mojih šest bratov je bilo že odraslih ali skoraj odraslih, veliki, postavni moški so bili, jaz sem bil pa samo potegnjen dolgin. Pozen pridelek, so mi rekli. Eden tistih, ki se rodijo, ko je ženski čas že potekel. Tako vsaj mislita bodoča starša in se njej ne zdi čudno, da tisti del meseca ne pride, ne in ne, trebuh pa se debeli, na koncu pa prispem jaz.

Vedelo se je, da bo najstarejši podedoval kmetijo, ostali bodo šli po svetu, jaz pa bom ostal kot pomoč in skrb staršem. Kravji pastir in hlapec. Za očeta si nisem mogel predstavljati, da bo kdaj nemočen. Potegnjeni smo po mami, on pa čokat in oglat, sam je lahko dvignil hlod. Dober oče je bil, imeli smo za jesti in pri miru me je pustil. Bratje pa ne. Hodili smo po svojih poteh in če so se nam križale, so me brcnili ali klofnili, kar jim je bilo bolj priročno. Zato sem imel rad mačke in pse, ker če so jim ti prišli na pot pred mano, so udarili njih in sem se lahko izmuznil.

Mama je bila res dobra, zlata mama. Po porodu ni mogla več hoditi brez težav, večji del dneva je preležala in dostikrat stokala. Kako je skrbela zame! Prelepo! Gleda me je in zmajevala z glavo: kako boš, tako švohoten, preživel, le kako? Kasneje se ji je skrb razširila na vse. Vedno pogosteje je brala Sveto pismo in mi govorila o svetnikih, o njihovem trpljenju, umiranju, svetništvo je poklic, ki zahteva celega človeka. Po eni strani sem jo rad poslušal, mehko in nežno je zlagala besede, ko me je gledala v oči in rekla, da smo vsi obsojeni, svet se bo končal v ognju, konec se bliža, nakar je zastala in čakala. Povedala … čakala …

Ha, smešno. Veš, kaj sem se zdaj spomnil, po tolikih letih? Kako sem se rad umikal pod veje vrbe žalujke, ki so segale do tal, me zakrile. Najraje sem bil sam! Najbolj srečen, če so me pustili pri miru, pozabljenega in skritega. Sedel sem na korenini in gledal v vodo. Prijel kamenček in vrgel. Pljusk, je padel skozi gladino in krogi so šli, šli, počasi …

Evo, tako. Tako je ona vame vrgla vsako zgodbo. Kot ta kamen. Potem pa gledala kroge občutkov, ki so se mi širili po očeh. Smešno, a ne?

Kot sem rekel: Najraje sem bil sam. Pod vrbo sem čakal, da bo mimo priplaval Mojzes v svoji košarici in nenadoma bodo moje skrbi in strahovi minili, vodil me bo in varen bom. Saj vem, da sem vse pomešal, otrok sem bil; če bi res prišel Mojzes dojenček, saj bi moral skrbeti še zanj!

Največkrat sem se stiskal h kravam, ki sem jih pasel. Njihov vonj, toplina, buhtenje, lepo. Sam. Rad sem tudi zgodaj zjutraj šel po vodo in jo pogrel za zajtrk, še preden so se prebudili, še preden se je naredil dan. Tako sem tudi tisto jutro, leto pred koncem vojne, stal na obronku, točil vodo, gledal proti dolini. Nebo je na zahodu ostajalo še čisto črno, na drugi strani pa so se razlivale prve svetle lise, med njimi ravna črta. Najprej niti nisem vedel, da se vleče proti meni. Nakar sem zaslišal brnenje, zaganjanje, spet brnenje, ropot, tišina, tišina. Letalo, bližalo se mi je. Drselo je in vleklo za seboj dimnate trakove. Pod njim se je pričelo nekaj odpirati, padala, skočili so, gledal sem jih, kako se zibljejo proti dolini, proti mestu. Letalo pa naprej, nižje in nižje, vame. Nisem mogel odtrgati oči, prihajalo je, vedno večje, v kupoli je gorel ogenj. Letelo je čez mene in spomnim se občutka – je to občutek groze ali lepote ali obojega, goreče letalo, plošče so odpadale z njega, ogenj je sikal med razpokami, skozi okna, goreč križ, križ je prihajal z neba, mama je imela prav, svet se je končeval, ognjeni križ, črn na zunaj, žareč navznoter, je prihajal, Jezus, sem rekel, Jezus, vse, kar sem lahko dahnil, križ je šel čezme, čutil sem njegovo vročino, njegovi plameni so me obliznili, dim me je zavil, zrak je valoval in rojeval vrtince, ko je šlo čez mene …

... in to je vse, česar se spomnim.

Padlo je na našo kmetijo in pobilo vse, tudi krave. En sam majhen košček je odletel vame in še vedno ga nosim v kolenu. Tista leta ga niso znali potegniti ven, potem ga nisem dal, zdaj sem pa že prestar za operacijo.

Kot sem rekel, vse je izginilo.

Tudi to, kaj bom, ko bom velik.

Najprej se nisem zavedal. Ležal sem v bolnici, koleno se mi je gnojilo in se zacelilo šele, ko se je vojna končala. Dali so me v dom za vojne sirote in tam je bil učitelj, ki mi je prvi povedal, da so govorice o svetnikih in koncu sveta le babji čveki. Tako je rekel:

»Svetniki, praviš? Nič ne rečem, res so umirali iz prepričanja. A prepričanja v kaj? Da je neka ženska rodila nedolžna, da se je z eno ribo nasitilo tisoče občanov, da smo nastali iz gline in sape, ženske pa iz rebra, da je nekdo potoval v kitu, da … A bi ti umrl za kaj takega? Mar ni lepše umreti za enakost, enakopravnost, za blagostanje vseh ljudi, za komunizem, ki prihaja? Človek mora resnico videti in jo sprejeti, ne pa se slepiti z lažmi. Kako naj vidi resnico o izkoriščevalcih, če verjame v bajke?«

Vprašal se je tudi, kako lahko zaslepljen človek svobodno voli najboljše predstavnike ljudstva, in si odgovoril, da morajo zato volitve biti najprej brez možnosti izbire, dokler vraž ne izkoreninimo in ljudstvo ne spregleda.

Po eni strani sem se grozno počutil, saj je posredno grdo govoril o moji pokojni materi, po drugi strani pa … bi še danes rekel, da je imel prav. Star komunist je bil, od začetka, potem partizan, nato težko ranjen in zato so ga dali za učitelja. Kako sem ga gledal, kot Boga! Z odprtimi usti sem sledil vsemu, kar mi je povedal, vsaka beseda zlato.

Osebno je poznal sedem sekretarjev SKOJ-a in samo o njih nam je govoril.

O tem se gotovo ne učite več, mar ne?

Se mi je zdelo.

SKOJ je bila organizacija mladih komunistov. Najprej si bil SKOJ-evec, potem pa komunist. Šef se je imenoval sekretar. Sedem jih je bilo po vrsti, hudo nevaren poklic. Vse so pobili na razne načine, od ustrelitev do mučenj v zaporih. Pravi mučeniki, ampak ne taki od moje matere, narejeni za strašenje otrok, ti so služili za opogumljanje na poti v svetlo prihodnost.

Bral sem knjige o njih in si predstavljal, da sem tudi sam pogumen in odločen, tako kot oni. Saj umreti ne more biti težko, ko si enkrat poln vere in zaupanja, da je tisto, kar delaš, edino, kar moraš storiti?

Vse je lahko, če je smiselno. Saj si v letih, ko se moraš največ spraševati o tistem velikem Smislu: življenje, Bog, čemu? Nismo narejeni, da bi bili navadna izgubljena pošiljka, imeti moramo pošiljatelja in naslovnika.

Rekli so mi, da nisem za vojaka, sem pa za poštarja. Tako sem dobil poklic. Kako neprimerno lažje nam je bilo včasih. Pred socializmom so ti ukazovali starši, v socializmu država, nikoli nisi ostal prepuščen samemu sebi. Ni ti bilo treba razmišljati, kako in kaj. Za vse so obstajala pravila, ustaljen red. Če je kdo umrl, si vedel, kako izreči sožalje. Po porodu si vedel, kako čestitati. Zdaj se morate kar sami znajti, brez pravil. Saj nismo narejeni za toliko odločanja in razmišljanja!

Rekli so: Poštar si.

In sem bil.

Dobil sem PS, majhno knjižico z napisom Pravila službe. Vsi so jo dobivali, tudi vojaki. Vsak poklic svoja pravila. Zadolžil sem uniformo, kapo, torbo. Knjižico sem se naučil na pamet. Vsebovala je pravila za ravnanje v vseh možnih situacijah. Priporočeno pismo: jaz rečem, oni rečejo. Pismo, na katerem ni dovolj znamk. Pismo s pomanjkljivim naslovom. Vse. Znal sem jih na pamet in se počutil varnega. Če se vsi držimo pravil, vsi ravnamo enako, kar pomeni, da smo vsi enaki. In vsi vemo, kaj lahko pričakujemo. Vsi smo varni.

Poštar sem, stopam v življenje in vse obvladam.

Potem pa se je Zori strgala vrv.

Tega ni bilo v PS-u. Ni. Vedel sem, da ne smem izročiti torbe nepooblaščeni osebi, a kako bi se lahko uprl? Usodo perila sem držal v svojih rokah. Eno od pravil je bilo, da moram paziti na ugled svojega poklica v javnosti. Tega nisem kršil.

Čeprav … je opazila mojo stisko?

Sekretarji SKOJ-a niso bili poročeni, še punc niso imeli. Samo za partijo so delali in umrli. Nerodno mi je o tem govoriti, pa moram, da boš razumel, kako drugačni časi so bili. Danes gledate po televiziji ali po računalniku te porniče, seks, in to smo na kmetih imeli tudi mi, le da smo gledali živali. Nič pa nismo vedeli o tem, kaj pari počno, kadar ne seksajo. Če pomislim … mogoče pa ni take razlike med takrat in sedaj.

Kakorkoli, moja starša zagotovo nista več imela seksa, ampak tudi nič drugega ne. Sostanovalca sta bila, videla sta se ob jedi, vsak na svoji strani mize. Če moraš veliko delati, drugače ne more biti. Otroci pa smo kot kužki, učimo se z zgledom, ne z besedami, ker jih ne razumemo.

Tisto noč sem tako težko zaspal. Premetaval sem se in še bolj bi se, če se ne bi bal, da se bo kateri od sosedov pritožil. Dali so mi majhno sobo v prvemu bloku, ki so ga zgradili za delavce nove tovarne. Celo sobo sem imel zase in kar nisem mogel verjeti. Saj je bila majhna, ampak samo zame! Kasneje, ko je po več delavcev stanovalo v vsaki sobi, pa so bloke napačno pričeli imenovati samski domovi.

Počasi sem se obračal, kot na ražnju, postelja je škripala, gledal sem v strop, odsev ulične svetilke. Podoživljal sem vse občutke najinega srečanja, vedno bolj so se mi krotovičili in postajali zmedeni, z mano vred.

»PS, PS,« sem šepetal in očitno zaspal, saj sem zagledal Zoro pred sabo, s poštarsko torbo v rokah. Kako lepa je bila! Ne taka kot moja tedanja torba, ampak čisto nova, sijoča. Pričel sem se ji bližati, iztegnil sem roke po njej in nenadoma držal Zoro. Čutil sem njeno kožo skozi tenko tkanino. Torbe ni bilo več nikjer. Prestrašeno sem planil pokonci in se šel umit. Dobro, da so ostali trdno spali. Nihče me ni videl, ko sem tipal do skupne kopalnice na koncu hodnika, ker si niti luči nisem upal prižgati.

5.

Zjutraj se mi je zgodilo nekaj čudnega. Temno je še bilo, mrzlo, hitel sem na pošto, ko sem se nenadoma ustavil in zastrmel v luknjo cestnega odtoka. Okrogel pokrov se je vdrl, ostal je le obroč, cestarji niso postavili nobenega opozorila, ponoči bi se lahko kak nesrečnik še polomil. Potipal sem z nogo, podrgnil po obroču, ni se vdajal. Spraševal sem se, zakaj stojim tu, zakaj gledam nekaj povsem nepomembnega, kar se me ne tiče? In to z osredotočenostjo, pozornostjo in ostrino, kot bi mi predmet kričal v obraz.

Moram proč, moram v službo! Po pravilniku ne smem zamujati.

Nekako sem se odtrgal in prva stvar, ki sem jo zagledal v uradu, je bil koš za smeti. Pravzaprav njegov obok, le krog.

Krog?

Komaj sem se zbral za razvrščanje pošte in potrkavanje Lovrovih prstov me je motilo bolj kot ponavadi.

Prsti, prst.

Krog, obroč.

Moten sij pod lučjo.

Poročni prstan.

Roka, ki podpisuje priporočeno pošiljko.

Roka, ki preko mene napenja vrv.

Včeraj Zora ni nosila poročnega prstana, predvčerajšnjim pa.

Poročena je.

V tistem trenutku sem potegnil s kupa novo priporočeno pismo zanjo.

Moraš iti, že? Prav, do naslednjič.

6.

Kaj pa je to? Smetarina? Prav, ker odjavljaš, skrben si, dober gospodar boš. Kje naj podpišem? Tu? Nemogoče, toliko izvodov? Se je smetarjem zmešalo?

Hvala ti. Priden si, tako je prav.

Kje sem ostal?

Za Zoro je spet prišlo priporočeno pismo. Čeprav po pravilniku ne bi smel zavlačevati z delovnim procesom, sem si ga dobro ogledal. Poslano je bilo iz sosednjega mesta, naslov napisan s tiskanimi črkami, ženska roka, bi rekel. Poskusil sem se spomniti prejšnjih kuvert. Mar ni bila le prvi dan druga pisava?

Mikalo me je, da bi prebral, kaj piše v njem. Priznam, ko sta kolega šla na sprehod, sem ga obrnil proti luči in napenjal oči. Včasih sem videl kot sokol, zdaj pa kot krt.

En sam list, prepognjen, nežna roka je morala biti na delu, verjetno svinčnik, saj nisem zasledil sence črk pisalnega stroja ali črnila.

Nerodno mi je bilo zaradi mojega nepoštarskega obnašanja! Še ne tri tedne v službi, v svojem življenjskem poklicu, pa že hodim po meji dovoljenega.

Poklica nisem pričakoval kot vlogo, ampak kot način bivanja. Ne delam se, marveč sem. V dostavi sem v svoji karieri srečal ženske, ki so na ta način pričakovale poroko. Nekaj, kar konča vse njihove skrbi, odrešitev, sreča, prepustitev. Nič več negotovost samskega dekleta, od »da« trenutka naprej so pravila jasna. Zdaj se spomnim, o tem sem ti že govoril. No, moja poštarska pravila so mi bila jasna le dva tedna, tretji teden se je voda že kalila. Kar je bil šele začetek.

Vse ti bom povedal. Še nekaj sem dostikrat videl kot poštar: predsmrtne izpovedi. Nekateri bolniki povedo resnico, ne glede na posledice. Očitno imamo v sebi ljubezen do resnice, tisto moralno jedro – kako se ponavljam –, srž, ki ostane na koncu, ko nas je življenje že obglodalo.

Vidim, nestrpen si. Ja, ja, moraš iti urejat te papirje, razumem.

Zori sem preveril istovetnost in ji dostavil pismo.

Povabila me je na pijačo.

V tem trenutku sem pravila prvič prekršil. Radovednost je smrt za vse PS knjižice. In hotel sem vedeti, seveda, spoznati resnico. Moje celo življenje je en sam boj zanjo. No, pa še slabo vreme je bilo, skozi luknje v pelerini me je močil dež, zeblo me je, od nje in izza nje pa je prihajala vabljiva toplota.

Sem pa sedel čisto na rob stola, komaj kaj, in torbo čvrsto oklepal. Nikoli več je ne izpustim.

Ni nosila poročnega prstana.

Natočila nama je kozarček. Neprestano sem jo gledal v prstanec levice. Zdelo se mi je, da vidim sled.

Sprejel sem kozarec, poskusil z jezikom, sladko in vabljivo, popil, začelo me je peči.

»Še enega?«

Odkimal sem.

Gledal v prst.

Opazila je in si pomencala kožo, kot da hoče pobrisati dokaz.

Sedela sva vsak na svoji strani mize v majhni sobi, ki je delovala bolj kot pokrit privesek terasi. Miza, kredenca, dva stola, vaza z vejicami mačic, star radio. V kotu stojalo za obleke z roglji, ki so tvorili krono na vrhu, na enem izmed njih nasajen klobuk, ob vznožju sprehajalna palica.

»Poročena ste.«

Pogledal sem jo v oči. Zastala je sredi globokega vdiha.

Prikimala.

»To ni prav.«

Še kar je kimala.

Molčala sva.

»Prišli so ponj, tovariši v dolgih črnih usnjenih plaščih, ob zori, pred dvema letoma. Še zdaj se zbujam ob isti uri in potem ne morem zaspati. Ne vem, kje je.«

Pogled mi je ušel na pravkar dostavljeno pismo na mizi.

»Ne.«

Molk.

»Moram iti,« sem rekel, a obsedel.

Njene oči so postajale vedno bolj okrogle in iz njih so se solze začele prelivati kot iz poplavljenega vodnjaka, ji tekle po licih, močile ovratnik. Zagrizla se je v spodnjo ustnico, nos se ji je privihal, obraz se je spreminjal v krč.

Počutil sem se, kot bi mi roka stiskala srce. Nisem več mogel dihati.

Pravila službe!

V tistem trenutku sem spoznal, zakaj so pravila tako dobra. Ker nam omogočijo ravnati tudi ob dogodkih, ki bi nam sicer zmešali glavo in nas odnesli s seboj v prepad.

»Dostava čaka.«

Stekel sem skozi vrata in se še vedno oklepal torbe. V ustih sem nosil ogaben pekoče-sladkast okus.

7.

Zora po tistem ni več dobivala priporočenih pisem, kar mi je bilo v veliko olajšanje. Tudi nobena druga pošta ni več prispela zanjo, zato sem lahko s sklonjeno glavo hitel mimo, kot sem pač zmogel s svojo nogo. Pesek mi je škripal pod podplati in oznanjal mojo prisotnost, še bolj sem drvel, še bolj ropotal. Nazadnje sem kar poskakoval in moral pri bunkerju počivati, včasih tudi nekaj minut, preden sem ujel sapo in se spustil navzdol, do zaselka v stranski dolini.

Ne spomnim se, kdaj sem prvič posedel na vrtu pri tovariših upokojencih Mariji in Ivanu, priporočenega pisma zagotovo nisem imel zanju. Vse lepe dni sta preživela na vrtu, kadar pa je padal dež, sem ju videl vsakega na svojem na oknu. Ona je žalostno gledala v rože, on pa je gledal oblake in grbančil ustnice, kot bi jih v mislih jedel. V takem primeru smo si le pomahali, drugače pa sem vsaj malo posedel na stolu, ki me je že pripravljen čakal. Ivan se mi kar zasvetli v spominu, pride na plano, kot bi se rojeval, s plešasto lobanjo naprej. Pogosto je sklanjal glavo in molče odkimaval, potem pa jo dvignil, se mi nasmehnil in pomežiknil. Sprva mi je bilo nerodno, saj sem mislil, da je povezano z mojim odklanjanjem žganja, a potem sem ugotovil, da mežika venomer. Ne pogosto, a takrat nenadoma in silovito. Nikoli pa, kadar je gledal svojo ženo. Marija je sedala nekako tako kot golobi, ugrezala se je še nekaj časa po tem, ko se ji je zadnjica dotaknila stola. Ne bi je ocenil kot debelo, a morala je biti nekako mehka, saj se ji je telo skrčilo, iz nje pa so drug za drugim skakali obročki in se včasih rahlo stresli, ko je govorila. Ne spomnim se, o čem smo se pogovarjali. O vremenu, verjetno. To je vedno na voljo. Nista imela otrok in občutek sem dobil, da jih sploh ne rabita. Stik s pogledom je bil dovolj. Nikoli nisem ostal prav dolgo. Že zaradi službe ne, predvsem pa zato, ker sem se pričel počutiti odveč. Kot bi mi vsakič namenila le točno določeno mero pozornosti, in ko sem jo porabil, so njuni spogledi postali daljši, jaz pa sem že vstajal.

Zveni grdo, a ni bilo. Zadostna sta si bila, nikogar in ničesar nista rabila. Torej sta mi vsak dan dala tistih pet, deset minut kot darilo, in tako sem ga tudi sprejemal. Zavidal sem jima mir in zadovoljstvo, upal, da tak postaneš kar sam, s staranjem. Ni res, kje pa, to ti lahko zdaj povem iz lastne izkušnje. Želel sem si biti del njunega miru. Ne, ni bilo čisto tako. Želel sem si, da bi prihajal iz takega miru. Da bi bil to moj dom in jaz otrok v njem; se mi zdi, da imamo poleg spominov na dom tudi spomine, kakšen bi dom moral biti po naših predstavah, in razlika nas polni z jezo in nemirom. Zavidal sem Mariji in Ivanu, hkrati pa mi je bil tisti postanek dragocen zapik sredi burnega sveta. No, pa še njuna hiša je stala skoraj točno na polovici dostave in koleno je rabilo počitek.

Pomlad se je razcvetela, vroče je postalo za tisti letni čas. Pričel sem spati ob odprtem oknu in včasih me je ponoči zbudilo streljanje v gorah. Občutek sem imel, da je celo mesto otrpnilo, čakali smo topove, letala, a ker so streli potihnili, smo pospali nazaj. Ni se začela agresija imperialističnega Zahoda, naši graničarji so le zagledali prebežnika ali vohuna in streljali nanj. Nekoč sem videl tovariše v dolgih črnih usnjenih plaščih, kako so iz gozda prinesli v rjuhe zavita tri trupla in jih nalagali na kamion. Ko sem hotel mimo, so zgrabili za pištole, se nato ustavili, in ko sem salutiral, so mi odzdravili in nepremični počakali, dokler nisem stopil za ovinek.

Tovarna je že začela delovati, napovedali so slavnostno otvoritev, blok se je polnil z delavci, vozili so jih iz cele Jugoslavije in slišal sem vse mogoče jezike. Sploh nisem vedel, da jih toliko obstaja. Mama je med vražami povedala tudi resnico o babilonskem stolpu. Na pošto so pričenjala prihajati pisma z naslovi v čudnih, oglatih črkah. Prvo se mi je zdelo tako sumljivo, da sem ga pokazal upravniku, ki se je le nasmehnil in se vrnil z listom, na katerem so natisnili njihove in naše črke, da sem lahko pogledal, kako in kaj. Hitro sem se priučil in pravilno razvrščal. Saj ni bilo težko – čudne pisave in imena so spadale v dostavo mojih kolegov.

Čez par dni … ne, ne, ne. Ni bilo par dni. Več je moralo biti. Tedni? Ne vem, no, saj ni pomembno. Spomnim se le, da so Poljaki zaplenili vse cerkveno premoženje. Ko sem naslov prebral v časopisih, si nisem mogel predstavljati, kaj bodo sedaj komunisti z vsemi cerkvami? Le kaj bi rekla moja mama? No, to sem vedel.

Nisem več divjal mimo Zorine hiše in ko sem si drznil izpod oči pogledati proti terasi, sem zagledal moške čevlje. Sveže namazani s kremo in zdrgnjeni. Nad njimi še nogi v hlačah, zlikanih na rob, in še preden sem se lahko zadržal, sem strmel v Nikolaja. Sedel je in me gledal. Ob sebi je postavil kupček knjig, pred sabo liste, pisal je. Pa me gledal. Z gore je potegnil veter, listi so poskočili, poklopil jih je z dlanjo kot nadležno muho.

Pljosk.

»Ni nič pošte, tovariš?« sem zajecljal.

Pokimal je in kovinski okviri očal so se zableščali. Tovariš, kako neprimerno je zvenelo zanj. Videti je bil gospod, mladi učitelj izpred vojne. Tanke brčice, bledica kože, lasje poravnani z briljantino, kravata zavezana točno na sredini. Oči malo preveč skupaj, koža prebleda, na sencih skoraj prosojna.

Upravnik pošte je moral biti tak gospod, ko je bil mlad, le da je Nikolaj zavzemal s svojo drobnostjo neprimerno manj prostora. Imel pa je nekaj, kar sem kasneje opazil v dostavi. Nekateri majhni ljudje okoli sebe ustvarijo občutek prostora, kot bi ga zavzemali več, kolikor jim ga v resnici pripada. Ne znam razložiti, no. On je bil tak. Sedel je, jaz sem stal, že itak je bil manjši od mene, a ko ga zdajle gledam v spominu, se mi zdi, da ga gledam navzgor, kar zagotovo ne ustreza resnici. Kot bi se spomini naredili vsakič znova, ko jih prikličemo, iz tega, kar je bilo, onega, kar bi si želeli, in tistega, kar smo v tem trenutku.

Seveda takrat še nisem vedel, kako mu je ime. Sem pa pomislil, da se je Zorin mož vrnil, in ja, nosil je prstan.

»Mladenič, ničesar ne pričakujem.«

Ni bil veliko starejši od mene, 25 jih je imel, sem izvedel kasneje, ampak proti njemu sem deloval kot mladenič. Nekaj resnega in izkušenega je nosil na obrazu. Znanje, verjetno iz knjig, hkrati pa ne strahu kot drugi, ki so se vrnili iz zaporov. Precej sem jih srečal v dostavi. Poskočili so ob mojem zvonjenju, pošiljali žene odpirat vrata, podpisovali z oklevanjem. Nikolaj si je snel očala in jih obrnil proti soncu. Pazljivo je preiskal stekelca in odpihnil košček prahu z njih.

»Rad vidim popolno,« je dejal.

Nisem vedel, kaj bi.

»Mladenič, sedite, spočijte se!« me je povabil. Nisem vedel, če mi je všeč njegovo naslavljanje, a moral sem ga sprejeti. Saj je uporabil še pohvalen izraz za vaškega dolgina, kravjega pastirja, sem si mislil med ogledovanjem njegove plemenite drže in skromne, a urejene obleke. Ni mogla biti posebno draga, le nosil jo je, kot bi bila. Kar mu je dajalo videz … No, povedal sem ti že.

Stiskal sem torbo na prsi in sedel na robu stola. Zavedel sem se, da strmim v tla, zato sem pogledal v stran. Videl napeto vrv za perilo, vozel na koncu, kjer sva z Zoro … njegovo ženo … v njegovi odsotnosti … Čutil sem vročico v ušesih in gomazenje po licih. Zakuhaval sem, čeprav je sonce šele nedavno pogledalo čez gore.

Hitro sem se obrnil vanj, četudi se mu nisem drznil pogledati v oči.

Oblak v hlačah je pisalo na platnici vrhnje knjige.

Streslo me je. Ali namiguje na občutke, ki sem jih imel med držanjem vrvi? Res so bili nevihtni, kot bi se oblaki zbirali in zgoščevali v vihar. Mi poskuša namigniti, da vse ve? Mu je Zora povedala? Je jokaje prosila odpuščanja, se je pokesala? Bi se moral tudi jaz?

Sledilo je še nekaj knjig, spodnji dve pa je obrnil v nasprotno smer in lahko sem prebral napisa na hrbtišču: Harms – Slučaji. Dostojevski – Zločin in kazen. Pravne knjige? Ruske! O sovjetskih procesih sem slišal grozne stvari, pri njih brez milosti …

Drevenel sem od groze.

Nikolaj me je pustil trpeti.

Vrata so se odprla, Zora je na pladnju prinesla skodelici in ju postavila pred naju. Niti pogledala me ni. S kotičkom očesa sem zaznal, da je topleje oblečena. Po ramenu je pobožala moža in se vrnila v hišo.

Spet je nosila prstan.

Doma nismo imeli denarja za kavo, pili smo projo. Tudi v domu je nismo bili deležni. Tu pa … najprej sploh nisem pomislil, da je namenjena meni, četudi se mi je kadila pod nos in dišala prav tako omamno, čeprav povsem drugače, kot Zorin parfum. Nov val zardevanja.

Nikolaj mi je ponudil cigareto. Odklonil sem. Že ob bratih mi je šlo na kašelj, nikoli nisem niti poskusil.

Umaknil sem pogled nad skodelico. Strmel v črno površino, ki se je z umirjanjem pričela jasniti, čeznjo je zaplaval oblak, odsevala je nebo na svoj teman način.

Slišal sem Nikolaja prijeti skodelico in srkniti. Po požirku je globoko zavzdihnil in zapredel.

Dvignil sem roko z občutkom, da segam po nečem, kar je nad mano, mi ni namenjeno, je predobro zame, da se pretvarjam, sem lažen in lažniv, nepravi, odkrili me bodo in se mi smejali. Pa sem se spomnil, da je zdaj socializem, da smo vsi enaki in je kava za vse; čeprav je v trgovini niso mogli dobiti in so jo kupovali na črni borzi.

Popil sem požirek, vroča je bila, pekla me je po ustih, najprej sem hotel pljuniti, se zadržal, saj je predraga, se opekel, kradoma pihal, nisem hotel odnehati.

»Mladenič, nekaj bi vas vprašal.«

Zaletelo se mi je.

Čakal sem, ne da bi dvignil obraz. Molčal je, dokler nisem zbral moči in ga pogledal.

Njegove oči so me presenetile, mehko in nežno me je opazoval.

»Mladenič, ste danes storili kakšno dobro delo?«

»A?«

»Dobro delo?«

Mrščil sem se med razmišljanjem, evo, še zdaj se, ko ti pripovedujem.

»Kako to mislite?«

»Dobro delo. Da ste storili nekaj, česar vam ne bi bilo treba, in ste s tem pomagali sočloveku?«

Zapletene stvari me je spraševal, moral sem razmisliti. Doumel sem, kaj hoče izvedeti, ne pa, čemu. Popil sem še nekaj požirkov. Vonj me je prevzel, okus mi ni bil všeč. Še danes mi je pri kavi najbolj neverjetna razlika med vonjem, ki ti v nosu obljublja užitke, in okusom, ki te zares pričaka v ustih.

»Raznosil sem pošto,« sem rekel.

»To je redno delo, ne dobro delo.«

»Ena gospa je dobila pismo od Rdečega križa.«

Počakal je pojasnilo.

»Po teži formularjev v kuverti vem, če so dobre ali slabe novice.«

»Aha, razumem. Ampak, mladenič, za svoje delo ste plačani in delujete po pravilih službe?«

Strinjal sem se. Izpraznil sem skodelico, a je nisem hotel izpustiti; kaj bom pa počel z rokama?

»Dobro delo presega pravila, včasih jim celo kljubuje. Ste naredili kaj takega? Danes? Včeraj? Pred enim tednom?«

Spet sem zardel in si nisem mogel pomagati, pogledal sem vrv nad nama.

»Mladenič, razmislite in mi boste jutri povedali.«

Trajalo je, preden sem doumel, da lahko grem.

Kave nisem pil nikoli več. Res ni zame. Kakšen pekel mi je naredila, kako me je pognala! Na srečo se je pot moje dostave držala gozda in sem lahko pogosto tekal v grmovje.

8.

Si danes naredil kakšno dobro delo? Včeraj? Ja, ko začneš o tem razmišljati, hitro pomisliš, ja, kaj pa dobro delo sploh je? V nas je eno tako čvekalo, ki nas vedno zamoti, ko hočemo do resnice. Obrača besede in kakor jih obrne, zvenijo prav. Vse upraviči. Za vse najde razlago. Besede so kot svedri, lahko jih vrtiš tako dolgo, dokler ne zvrtaš luknje v karkoli. Nenadoma pa jih ne vrtiš ti, marveč one pričnejo vrteti tebe.

Naše moralno jedro pa ve, kaj je dobro delo, in ve, če jih delamo ali ne. Nepremično je in neodvisno od besed.

Skratka, nobenega dobrega dela se nisem mogel spomniti. Sem pomagal ostareli tovarišici čez cesto? Sem! Ampak to je bila vljudnost, ki je zapisana v pravilih službe, imenovanih bonton. Razmišljal sem o sedmih sekretarjih SKOJ-a: ali sploh lahko narediš dobro delo, ki ga preživiš? Kmalu pa sem se zalotil v razmišljanju, kako bi se izognil srečanju z Zorinim možem, drugače premestil dostavo, da bi njuna hiša izpadla? A stala je točno na križišču med zaselki, v vsakem primeru sem moral mimo. Razen če bi šel visoko v hrib v območje graničarjev, česar sem se ustrašil.

Po drugi strani pa – on je civil, jaz pa uradna oseba! V uniformi! Vstal sem in stopil do omare. Nesel sem suknjič do okna in pustil gumbe in epoleti bleščati na motnem siju. To sem jaz, poštar! Uniforma je moj oklep! Kapo imam in senčnik, pravila službe v žepu. On je brez vsega, civilist ni drugega kot novorojenec, še ves umazan, moker in gol, brez uniforme, brez dela, brez smisla in cilja!

Zaspal sem s kapo na glavi.

Ko je Zora prinesla kavo, sem jo odklonil.

»Zame ne, hvala.«

Kako enostavno! Poslušaj še enkrat:

»Zame ne, hvala.«

Moj prvi ne. Začeten korak k tistemu ne-ju, ki sem ga moral izreči na koncu zgodbe o Nemški loteriji.

Delovalo je. Nikolaj je pomignil Zori, naj prisede. Kavo je potem popila sama in vmes pokadila cigareto. Dobro se mi je zdelo, socialistično, pred vojno so kadilke gledali postrani, zdaj pa so ženske dokazovale, da smo vsi enaki.

Malo, samo za dlako sem popustil pritisk torbe ob prsi, ker me je zapiralo že grizlo v ključnico. Poln poguma sem dvignil glavo in ju pogledal. Zorinega obraza nisem mogel prebrati, Nikolaj pa me je zrl blago in nežno.

»Predstavimo se,« je rekel.

Pa smo se.

Kimali smo si in se rokovali. Na pol vstajali. Stoli so škripali, kava je dišala. Lahke minute so bile, kot so vedno, kadar veš, kaj početi in kako ravnati. Bonton so izumili ravno zato, ti povem.

Nazadnje smo spet pristali pri dobrih delih in moja trdna volja se je raztopila.

Ni pomagalo, da sem z desnico oklepal torbo in si z levico šel čez senčnik, da sem gledal bleščanje svojih gumbov, poskušal ujeti vonj po usnju in obleki, kava je dišala močneje in bolj vsiljivo.

»Razumem,« je Nikolaj pobožal knjige, »razumem. Rad bi vas potolažil. Poslušajte … nekaj časa sem bil odsoten … imel sem čas za razmislek … ugotovil sem, da svetu manjka dobrih del. Ljudje so zagrenjeni, jezni, žalostni. Vse te vojne, vse to trpljenje. Prva svetovna, gospodarska kriza, druga svetovna, naša bratomorna vojna, informbiro in sedanja kriza, atomske bombe, tretja svetovna, ki se lahko začne vsak trenutek, na teh mejah, na križišču Vzhoda in Zahoda, dva sovražna sistema … Kako lahko strahotne napetosti prenese navaden človek, ki si želi le miru in blagostanja? Povejte, se vam zdijo ljudje srečni in zadovoljni?«

Odkimal sem. Še kar sta čakala.

Moral sem reči:

»Ne.«

Prvič je prišel ven nerazločno, odkrehal sem se, ponovil.

»Sprejmejo pošto z nasmehom, klepetajo z vami?«

Odkimal sem.

Čakala sta.

»Nekateri ščuvajo pse …« sem previdno začel, nakar se mi je odprlo, sam sem bil presenečen nad sabo. Stvari, ki so vrele iz mene, sem včasih podoživljal zvečer, se jih spomnil, a eno po eno, celo po koščkih. Zdaj pa so se združile v lepljivo verižico in ko sem izpljunil prvi delček, so se ostali potegnili z njim, ne da bi jih mogel pregrizniti:

»Eden ima psa na verigi, samo pol metra je med njim in zidom, zahteva, da pridem tam vmes do njega in mu osebno izročim pošto. Ves sem moker od pasje sline. Drugi vsak dan zapisuje uro, ob kateri prispem, in mi očita vsako minuto. Tretja ščuva sinove name, ti pa pse … Neka tovarišica je nažagala vse stopnice in hoče, da pridem po njih, druga pribila dodatno desko ob podboj, čeprav sem s čelom butal že ob prejšnjega …«

Zmanjkalo mi je sape.

Nikolaj je prikimal.

»Vidite,« je rekel, »vidite. Podoba človekova. Recimo, da gre za zle ljudi; takim ne moremo pomagati. Mogoče se rodiš hudoben, mogoče šele nastaneš, a ko si, greš morebiti nazaj lahko le sam; mi ne moremo ničesar storiti. Kaj pa tisti, ki jih je v zlobo potegnila revščina? Dokler stradaš, so možgani le zgornji želodec, ne razmišljajo drugega kot kako napolniti svojega brata v trebuhu. Kje je nastala človeška individualnost? V pradavnini so bili vsi enaki, vsi v komunizmu! Vsi so enako delali in enako mislili. Potem pa je nekdo dobil prvo skrivnost! In točno v tej skrivnosti se je razlikoval od ostalih. Skrivnost naredi človeka navznoter. Problem skrivnosti pa je v tem, da se ne vidi! Pogledaš hordo praljudi in ne moreš videti, kdo ima skrivnost, kdo ne. Zgodovinska nujnost je terjala, da individuum nastane tudi navzven – kar lahko naredijo le materialne dobrine! Bogastvo! Edino to se vidi! Resnični individualni človek, pravi človek zahodne civilizacije, je tisti, ki je na zunaj bogat, v sebi pa skrivnosten. Se strinjaš?«

Nič nisem razumel, le malo sem se bal, da je govorjenje o skrivnostih mogoče kaznivo.

Ni čakal mojega odgovora.

»Volja do moči je najprej volja po skrivnosti, po védenju, po kopičenju znanja in besed v sebi. Vsaka informacija, ki jo poznam jaz, in nekdo drug ne, je ena skrivnost več zame! Moja prednost, točka zame! Poglej te knjige, poglej!«

Tipal je po njih kot po klavirju, z vsemi prsti.

»Prva faza. A ko se napolniš navznoter, te volja do moči žene naprej, navzven. Oboje moraš uskladiti, da dosežeš svojo naravno danost. In tako prideš do bogastva. Mi slediš?«

Opazil sem le, da me je nehal vikati.

»Eeee …« sem zajecljal.

Zora ga je potrepljala po ramenu in mu nekaj šepnila na uho.

»Prav imaš, kot ponavadi,« ji je pokimal in prižgal novo cigareto, čeprav je prejšnja še tlela v pepelniku.

»Kje sem ostal? Oh, kakšno zgodovino ima za sabo ta majhna dežela v tako kratkem času! Koliko je družin, v katerih so se otroci pobili med seboj, eni pri belih, drugi pri rdečih. Grozota, kakšno stoletje! Najbolj krvavo do sedaj, zmagali smo kljub skrajnemu trudu naših prednikov. Poštar si, vse veste in vse poznate, nič vam ne uide, koliko je med tvojimi strankami takih ljudi?«

»Ja, te stare gospe … tovarišice … tovariši. Vdovci in vdove …«

Po enem mesecu sem že poznal celo dostavo, skozi glavo so mi šle slike hiš in obrazi.

»Zora, prosim …« je rekel Nikolaj in žena mu je podala šop lističev. Počasi, kot kvartopirec, jih je položil na mizo, enega zraven drugega.

Živilski boni.

Saj res, hrane takrat nisi mogel kar kupiti v trgovini; moral si imeti posebne listke, kjer je pisalo, koliko in kaj lahko nabaviš.

Nikolaj se je obrnil k Zori in čakal na pojasnilo.

»Moj oče … je general. Odrekel se me je … ker sem se poročila s pesnikom in pisateljem.«

Na hitro ga je pogladila po ramenu.

»In tudi zato, ker … no, dvoletna odsotnost. Mama pa … mi pošilja bone, skrivaj. Nočem jih, lahko preživiva sama. Skromna sva. Zato …«

Razlago je prevzel mož:

»... bi dala teh deset živilskih bonov desetim najbolj pomoči potrebnim v mestu. Gre za premajhno darilo, da bi pomagalo družinam s številnimi otroki, ampak njim daje bone oblast. Osamelim vdovam, ki so izgubile vse, nihče ne pomaga; kot bi starci lahko živeli od zraka. Zato sva pomislila nate. – Oprosti, saj se lahko tikamo? Hvala. – Poštar si, poznaš dostavo. Nočem biti oseben, a deluješ mi kot … dober človek. Se opravičujem, ker sem tako direkten. Prosil bi te le, da vzameš bone in jih na svoji poti razdeliš pravim ljudem.«

Nagnil sem se naprej. Nisem mogel verjeti. Zbegan sem bil. Takih ljudi še nisem srečal. Dala bi nekaj, kar bi lahko porabila sama, drugemu?

»Zakaj?« sem zajecljal, a se takoj zavedel: »Seveda, kaj pa naj jim rečem?«

Predstavljal sem si čisto prave osebe – pozvonim ali potrkam in jim izročim bon.

»Saj res … to bo problem,« se je zamislila Zora.

»Nezaupljivi so do poštarja, veste … Skrivajo se pred uradnimi pismi, lažejo mi, da je naslovnik nepoznan, ko so vpoklicani …«

»Res, res,« je kimal Nikolaj, »Upravičeno so sumničavi. Razlastili so jih premoženja, stalno dekreti in odločbe, oblast samo jemlje, vsaka, ki se zamenja, to je v teh krajih normalno, od fevdalnih časov naprej vedno isto, harač, plenjenje, Balkan, zdaj pa nenadoma … bi kar nekaj dobili. Mislili bodo, da gre za past. Ne bodo jih upali porabiti. Sekirali se bodo, bali, tiste s slabim srcem lahko udari še kap. Kakšni časi, kakšna dežela – še dobrega dela ne moreš storiti!«

Molčali smo in se gledali.

»Se pa strinjaš? Bi raznosil bone?«

»Seveda, z veseljem.«

Nikolaj se je nenadoma široko nasmehnil.

»Idejo imam!«

Plosknil je po knjigah in se na glas zasmejal. Zobje so se mu zasvetili v soncu.

»Kakšna ideja!«

Zora ga je presenečeno pogledala in objela. Malo me je zbodlo pri srcu, priznam. Rekla je:

»To imam pri njem najraje, njegove ideje! Ti pisatelji! Iz nič ustvarijo nekaj!«

Poljubila ga je na lice.

»Kakšno pa?« sem boječe vprašal.

»Moram razmisliti in jo razdelati. Mogoče ni prava. Se vidimo jutri.«

9.

Naslednji dan sem poskakoval kot žrebiček, da bi bil čim prej pri njuni hiši. Koleno me je bolelo, a se nisem oziral nanj. Hitreje, hitreje!

Pa nič. Terasa prazna, vrata zaprta.

Hotel sem že pozvoniti, a kako bi mogel, saj nisem imel priporočenega pisma. Nobene pošte, nikakršnega izgovora?

Mogoče ideja ni bila prava?

Kaj to sploh pomeni?

Veliko sem slišal o ideji komunizma, pa socializma in zdelo se mi je, da gre res za nekaj, kar nastane iz nič, kot je rekla Zora. Prej ni bilo; sedaj nenadoma je. Človek sedi in čaka, mogoče še to ne, počne kaj drugega, vsakdanjega, nakar – ideja! Mislil sem, da jih dobivajo le veliki ljudje, Marx, Engels, Stalin, no, on ne več, njega nismo smeli omenjati, čeprav sem se nanj spomnil vsakič, ko sem na zidu zagledal bledi madež, pa Tito. Šefi partij in držav! Mar lahko dobi idejo tudi nekdo drug? Nekdo, ki ga poznam osebno? Do sedaj takega še nisem srečal. Nikolaj, ki bi se ga skoraj lahko dotaknil?

Zdajle … A veš, da hkrati obstajajo misli in podmisli? Prve so počasne krave, pridejo, hodijo, odidejo, druge pa so podlasice, švignejo med kravjimi kopiti, ponavadi pobegnejo, še preden jih opaziš. Tako se je ob misli, da bi se lahko dotaknil Nikolaja, pod njo vsul trop podmisli o Zori, vrvi, dotikanju, vonju … Sem se raje podvizal naprej na dostavo.

Slabo sem spal, tako me je zanimala ideja. Četudi ni bila prava – kako to veš? Prava? Bi znal ločiti pravo od neprave?

Za vsako jutro, ko sem prišel okoli ovinka, hranim v spominu sliko verande. Tako napet sem bil in tako hlepel po znakih življenja. Nič. Drugi dan, tretji, … Četrti dan, ko sta sedela na verandi in pila kavo, bi šel pa kar mimo, zaradi samega presenečenja. Ugasnjen v glavo, telo bi nadaljevalo pot, morala sta mi pomahati, da sem se zavedel in prisedel.

»Čakala sva te,« je rekel Nikolaj in bal sem se, da mi bo očital, ker nisem zvonil. Nadaljeval je:

»Mislim, da je bila ideja prava …«

Pogledal je proti Zori, ki se je široko nasmehnila in mu stisnila ramo. Se zazibala in pritisnila poljub na lice.

Odmaknil je knjige in položil roki na papirje pod njimi. Listi, kuverte, živilski boni.

»Odprli bomo Nemško loterijo,« je rekel.

Debelo sem gledal.

Strmela sta vame, ni kazalo, da mi bosta pojasnila.

Šele čez nekaj časa sem se zavedel, da se presedam in vzdihujem in postalo mi je nerodno.

»Ampak … loterija … to pobira denar ljudem?«

»Ne ta,« sta odkimala hkrati.

»Mučiva ga,« je Zora čez nekaj časa rahlo dregnila moža.

»Prav imaš, draga.« Obrnil se je k meni: »Oprosti! Takoj bom pojasnil. Živilskih bonov pomoči potrebnim ne moremo kar dati. Lahko jim pa rečemo, da država organizira loterijo in bo vsak dobil srečko. Nakar bo vsaka srečka zadela. Preberi.«

Ponudil mi je natipkano pismo.

Na vrhu je pisalo, da ga pošilja Deutsche Lotterie, PF 1512, Berlin, Deutschland, nikoli ne bom pozabil, potem pa po slovensko naprej, tega se ne spomnim več natančno, a nekako tako, da vlada Nemške federativne republike, ki se zaveda svoje krivde za vojno in jo globoko obžaluje, organizira loterijo, v kateri lahko sodelujejo državljani držav, ki jih je nacistična Nemčija prizadela s svojo okupacijo. Za vsako državo so odprli svoj oddelek, ki bo skrbel za dopisovanje v domačem jeziku in primerne nagrade. Vsem ne morejo podeliti odškodnin, lahko pa najbolj pomoči potrebnim, ki so se jim zgodile največje krivice, razdelijo srečke in enkrat tedensko žrebajo dobitke. Prosijo, naj izbranci skrivnost ohranijo zase, ker bi naval zavistnežev lahko loterijo pripravil do bankrota. Nemška vlada bo sklad financirala po svojih zmožnostih, še enkrat se opravičujejo in lepa hvala. Pismo je hkrati srečka in njihova številka je …

Sledila je prazna vrstica in nato na sredi natipkana šestmestna številka, podčrtana s pomišljaji.

Po prazni vrstici pa še, naj vrnejo srečko, če mislijo, da ni prišla na pravi naslov, ali naj se je odrečejo za nekoga, ki je pomoči bolj potreben od njih ter javijo njegove podatke.

Nisem najbolje razumel, čeprav sem trikrat prebral.

Čez nekaj časa je vskočil Nikolaj:

»Poglej. Ideja se mi je zdela tako dobra …«

Spogled in nasmeh z Zoro, spet zbodljaj pri srcu.

»... da sem pripravil že vse potrebno. Kuverte, natipkal sem deset pisem, dal izdelati žiga …«

Enega je položil na mizo in odprl gobico s črnilom. Prijel je ročaj, pomočil žig in nato odločno, čeprav nič pretirano, udaril na dno lista.

Strmeli smo v žig.

Zdaj ti povem, zakaj poklici nabavljajo uniforme in države žige in formularje: ker so brez njih vse le prazne besede. Ko vidiš uniformo in žig, takrat gre zares. Beseda postane meso, ideja pa zakon.

Pismo je postalo pravo, uradno.

Nikolaj je čez žig potegnil kraco. Nato je vzel kuverto in s štampiljko udaril po njej. Tudi ovojnica je sedaj postala prava.

Svojemu zdravemu razumu se imam zahvaliti, da sem kljub vtisu zmogel dvom:

»Ampak, saj ne obstaja?«

»Za nas in naše pomoči potrebne državljane obstaja. Dobili bodo živilske bone, že naslednji teden.«

»Ampak ne obstaja zares?«

»Kako ne? Saj tudi živilski bon ni hrana, ne moreš ga jesti – a ko ga pokažeš v trgovini, ti napolni želodec. Isto je z loterijo, na kateri vedno dobivaš!«

»Vsi?«

»Da, vsi.«

Všeč mi je bilo. Jugoslavija je takrat že imela loterijo, vendar kapitalistično, kjer so dobivali samo redki izbranci. Nemška loterija pa je bila prava, socialistična, vsak dobi enako.

»Zakaj nemška?«

Nikolaj je zavzdihnil in se pritisnil ob naslonjalo.

»Dobro vprašanje. O tem sem največ razmišljal. Če bi rekli, da je slovenska, jugoslovanska … potem bi delali nekaj, kar že dela država. Oblast pa ne prenese konkurence. Ne bi bilo dobro. Za nas. Nemška … To je razumljivo. Saj so krivi, naj plačajo, vsakdo se bo strinjal in sprejemali bodo naša darila brez zadržkov.«

»Kaj, če kdo prijavi?«

»Tudi zato je bolje, da je nemška, in ne naša. Nimamo diplomatskih stikov, uradno ne morejo vprašati. Vohuna imamo gotovo kakšnega v Berlinu, a dvomim, da bodo tvegali in ga pošiljali preverjat poštne predale. Vseeno je to pošta z imperialističnega Zahoda, iz države, s katero smo bili do nedavnega v vojni in smo spet mogoče tik pred njo.«

»Nemške znamke …«

»A! Nič ti ne uide, vse vidiš, pronicljiv si!« se je široko nasmehnil in dodal:

»Rekel sem žiga, ne žig!«

Izpod papirjev je potegnil še en žig in ga pomočil na gobico.

»Pazi tole! Črna borza ne pozna meja!«

Razprl je sivo knjigo in pokazale so se vrste enakih znamk z nekakšno pleteno krono. Vzel je eno, me pogledal čeznjo in pretirano glasno pljunil na hrbtno stran, preden jo je pritisnil ob kuverto. V enem zamahu jo je potrdil z drugim žigom.

Nagnil sem se naprej. Jasno sem lahko razbral le ime Berlin, datum se je razpacal.

»Že izrezljano je tako,« je ponosno dodal Nikolaj.

Strmeli smo v pravo berlinsko pismo.

Kavi sta bili popiti, torba me je tiščala pod rebra, veter je vihal robove pisem.

Razmišljal sem, kaj bi narodni heroji storili na mojem mestu. Žrtvovali so življenja, da bi bilo ljudstvu bolje. Mogoče lahko malo pomagam vsaj desetim, ne da bi mi bilo treba umreti?

»Ja,« sem rekel, »ja.«

Oddahnila sta se in zasmejala.

Sledil sem jima, rokovali smo se, večkrat.

Nikolaj me je prosil, naj do naslednjega dne pripravim seznam desetih najbolj pomoči potrebnih, kar sem z zamahom zavrnil. Sestavil sem ga bil že prejšnjo noč, stari, trpeči obrazi ubožčkov so se mi prikazovali pred očmi, ko sem razmišljal o dobrih delih in živilskih bonih. Priznam, dodal sem upokojenca Marijo in Ivana, iz hvaležnosti, čeprav nikoli nista potožila o pomanjkanju. Napisal sem imena in naslove na list papirja. Ko ga je Nikolaj vzel v roke, je zastal:

»Še nekaj: saj ti pobiraš zvečer pošto iz nabiralnikov?«

»Ja.«

»Odgovore, če bodo, moraš izločiti, saj veš?«

»Seveda.«

»Če bo kdo šel na pošto in poslal od tam, pa potem iz Berlina pride odgovor, da naslovnik ne obstaja ..«

»Vem.«

Nasmehnil se je in s kuvertami stekel v hišo. Zaslišal sem pisalni stroj; nisem mogel verjeti, da je moški sposoben tako hitro tipkati.

Z Zoro sva ostala sama.

Moral bi iti, zamujal sem z dostavo. Popraskal sem se po knjižici s pravili službe, ki me je začela žuliti v prsnem žepu.

»Vem,« je rekla, »vem. So stvari srca … Prosim pa te …«

Nagnila se je naprej.

Njen vonj, ušel je skozi jopico, ki se je pred menoj razprla kot vrata.

»Samo človek sem … samo ženska … tako osamljena sem bila … prosim, razumi in čuvaj najino skrivnost …«

»Ja, ja …« sem jecljal in jo gledal, ko je morala stopiti na prste, da se mi je približala.

Stisnila mi je ramo in na hitro pritisnila bežen poljub na lice.

»Hvala.«

Potem se ne spomnim, kaj je bilo. Zavedel sem se šele konec dostave, ko v torbi nisem imel drugega kot deset pisem, ki jih je pošiljala Nemška loterija.

Pozdravi doma, na svidenje.

10.

Ne morem verjeti, spet nekaj za podpisat. Kaj praviš, komunalne dajatve? Té kar odjavi, prav imaš, na vse misliš. Evo, kot sem rekel, država res samo jemlje. Ne bom zdaj iskal očal, pokaži mi s prstom! Toliko izvodov? Vem, vem.

Kje sem ostal zadnjič? Aha …

Pisma sem zataknil v notranji žep in stal pred ogledalom v kopalnici, preverjal, če se vidijo.

Nisem si mislil, da sem sposoben skrivanja in tihotapljenja. Mogoče zato, ker je v ogledalu levo v resnici desno in obratno? Gledamo v svojo obrnjeno sliko in si rečemo, taki smo! Vznemirjen pa sem bil, urezal sem se pri britju, čeprav sem se itak bril bolj zaradi želje kot potrebe, po bradi so mi rasle le redke puhaste kocine.

V službi se mi je zdelo, da Lovro in Janez vse vesta, četudi se je prvi enakomerno tresel in ga je drugi kot običajno peljal na sprehod. Ko je upravnik s prstom vlekel po pošti, sem prisluškoval, če tudi on sliši znoj, ki mi je kapljal med ritnici. Ko sem končno dočakal osmo, sem se moral zadrževati, da nisem stekel v dostavo. Čez most sem globoko dihal, vrtelo se mi je in raje nisem gledal v vodo. Voda je kot prepad, včasih kliče človeka, kadar ni najbolj pri sebi. To si zapomni, takrat se je izogibaj.

Prvo pismo sem dostavil s tremo in pred poštnim nabiralnikom večkrat pogledal levo in desno. Potem sem si rekel, poštar si, svoje delo opravljaš, kdo ve, da si si ga le še malo več priskrbel? Lažje mi je bilo. Ustrezalo mi je, ker Zora in Nikolaj nista sedela na verandi, hitro sem šel mimo. Šele ko sem se bližal hiši Marije in Ivana, sem opazil, kako zelo se je Nikolaj potrudil. Kuverte je malo zmečkal, ne preveč, le po robovih, ponekod sledi prahu, trdoto papirja je omečil pritisk prstov, pisma so bila res videti, kot bi prispela iz Berlina. Spomnil sem se partizanov, ki so pod okni bolnice vpili »Na Berlin! Na Berlin!«, ko je šla vojna h koncu.

Berlin, Berlin, sem ponavljal in lepo je zvenelo. Končno je napočil čas, da to strašno ime postane človeško. Naj ga naši ljudje povežejo s hrano, in ne z bombami.

Marija je plela gredice, Ivan pa je sedel na klopci in ravno dvigoval glavo. Pomežiknil je in oba sta se prestavila za mizo, stol me je že čakal.

Odklonil sem kozarček. Občutek sem imel, da sta zaznala mojo vznemirjenost.

Berlin, Berlin, sem ponovil sam pri sebi, nato pa položil pismo na sredo povoščenega prta.

Nagnila sta se naprej.

»Na oba je naslovljeno,« je rekla Marija.

»Ne se bat,« sem ju miril.

»Iz Nemčije?« je dodal Ivan.

»Saj tam nikogar ne poznava?«

Ivanova pleša se je počasi premikala nad pismom.

»Loterija je.«

»A so to vsi dobili?« se je Marija upajoče zazrla vame.

»Ne smem povedati, gospa … eh, tovarišica. Službena skrivnost. Ne se bat, samo to lahko povem.«

Ivan je že hotel pričeti trgati ovoj, pa se je zaustavil. Odmaknil je roki in kuverta je obležala med nami. Molčali smo. Opazil sem, da se tokrat nista spogledala niti enkrat. Če zdaj pomislim, se mi zdi, kot da sem postavil zagozdo v njun mir. Takrat sem pa samo vedel, da moram čim prej naprej v dostavo, kljub pritoževanju kolena.

11.

Odgovorili so trije. Pisma sem izločil, skril in še isti zvečer pozvonil pri Nikolaju in Zori. Nikolaj jih je odprl s posebnim nožem. Moral mi je razložiti, da v resnici ne gre za rezilo. Naprava je namenjena zgolj odpiranju pošte, kar se mi je zdelo višek bogatije. V revščini ni predmeta, ki bi služil enemu samemu namenu.

Zabolelo me je pri srcu. Odpiramo tuja pisma, to ni po pravilih. Takrat se še nisem zavedal, da me je bolelo še nekaj drugega – odluščila se je prva plast na poti do mojega moralnega jedra. Tolažil sem se, da je odpiranje tuje pošte res grdo, a naslovnik ne obstaja, oziroma, naslovnik smo mi. S presenečenjem sem si rekel: mi smo Nemška loterija, in ponosno pogledal štampiljko, ki je ležala na mizi. Pisma so prispela na pravi naslov.

Eden je napisal, da noče imeti z Nemci nobenega opravka, drugi, naj si vtaknemo srečko v Adolfovo rit, neka tovarišica pa je priložila dolgo razlago, ki jo je Nikolaj prebral na glas. O sinovih, ki so padli za svobodo in boljše življenje, v boju proti okupatorju. Mož je umrl v koncentracijskem taborišču in ona je komaj preživela. Nikolaj je res znal brati s pravimi poudarki. Na koncu smo smrkali s sklonjenimi glavami. Spravil je pismo in dodal:

»Spoštujem jo!«

Nihče od preostalih sedmih ni predlagal koga drugega namesto sebe. Nikolaj me je prosil, če po lastni presoji na seznam napišem nove tri pomoči potrebne občane.

Na kuverte je natipkal njihove naslove in vstavil začetno pismo.

»Nisem mogel zdržati,« je dodal. »Danes sem že naredil vse za žrebanje naslednji teden. Ideja je kriva! Napolni človeka s tako močjo, silo, da bi še gore premaknil, če so mu na poti. Največji sovražnik ideje je čas. Ne moremo ga pospešiti, lahko ga le ignoriramo. Toni, poglej, vse je tu, vse za naslednji teden!«

Pokazal je sedem kuvert z naslovi dobitnikov in pismo, v katerem jim Nemška loterija sporoča, da lahko iz priloženega seznama vidijo številke, ki so zadele. Njihova je vmes, nagrada priložena. Če želijo v Nemški loteriji še sodelovati, naj ji pišejo. Nikolaj je prepognil dopis in ga vstavil v kuverto. Ko pa je v roke prijel seznam, ga je razprl počasi in z dolgim gibom, oči pa so mu žarele od ponosa. Številke so segale od vrha do dna, zložene v stolpce; živo jih vidim, osem stolpcev.

»Zakaj si se pa tako trudil?« ga je vprašala Zora.

»Zame je to najlepši del vsega. To je poezija, številke, številke. Če pogledaš dobro, gre za meksimeter …«

Nekaj takega je rekel, začel razlagati, nisem dobro razumel. Številke se rimajo ali ponavljajo ali kaj, pisateljske zadeve.

»Perfekcionist,« mu je Zora stisnila ramo in ga poljubila na lice.

Zabolelo me je. Ne bom več o tem govoril, ampak si kar predstavljaj – kadar se ga je dotaknila, zmerom me je špiknilo pod knjižico s pravili službe.

Kuverte so odprte čakale le še na bone.

»Toni, povej mi, kateri od njih je najbolj ubog, kdo najbolj trpi?«

»Tovarišica … gospa z ulice Heroja Zupana 14.«

Zagledal sem jo pred sabo, starko, sklonjeno od vsega hudega, pogosto je zastala in solze so ji lile po licih, ko me je gledala. Včasih mi je pripovedovala o svojih bližnjih, od katerih so ostali le še spomini. Zavzdihnil sem.

Nikolaj je segel v žep in postavil na mizo bankovec, ki ga še nikoli prej nisem videl. Gola ženska z majhnimi joškicami je držala krog, iz katerega so se vlekle črte. V zadregi sem pogledal proti Zori in se takoj spomnil na njen dekolte. Zardeval sem, spet, jezen sam nase. Gola ženska, pa kaj, saj je samo narisana. Fünf Deutsche Mark je pisalo na sredini. Pravijo, da gradijo drugačno Nemčijo, sem pomislil, ne vem pa, če se jim bo posrečilo, ker nemoralne slike dajejo že na denar?

Osuplo sem gledal Nikolaja, kako v pismo za jokajočo starko rine bankovec, v vse ostale pa živilske bone.

Zalepil je kuverte in se nato naslonil z izrazom človeka, ki je svoje delo dobro opravil.

»Če imam, rad dam,« je dodal čez nekaj časa in si začel pregledovati očala.

Vedel sem, kaj bo storila Zora, zato sem raje pogledal proč.

12.

Dobitna pisma so mi dala vse, kar mi je manjkalo v poštarskem poklicu: sedem pisem, sedem dobrih novic. Nič umrlih, izginulih, zaprtih, ne davkov in vpoklicev. Ne morem povedati, s kakšnim veseljem sem jih naslednji teden raznosil. Sploh jokajoči starki! Predstavljal sem si, kako debelo bo gledala nemški bankovec. Koliko bo dobila zanj na črni borzi? Mogoče bo celo mene vprašala, če ji ga lahko zamenjam? Nasmihal sem se sam pri sebi. Nikolaj je imel prav, ko je govoril o skrivnosti. Nad starko sem dobil čudovit občutek blagohotne vzvišenosti, brez primesi grdega – jaz vem, ona ne. Med nama bo kmalu nastala bistvena razlika. Jaz sem že njen dobrotnik, nosim ji darilo, ona pa je še kar ujeta v tegobe, ne da bi slutila, kaj se ji pripravlja.

Pri Mariji in Ivanu je bilo spet vse po starem. Pisma sem polagal na sredo mize in moja prisotnost ni več motila njunih spogledov. Vključila sta me v svoj mir in še naprej sem se tiste minute počutil, kot bi se čezme rahlo spustile veje vrbe žalujke.

Na srečo sem šel v pokoj, ko so poštarji pričeli nositi samo še smeti. Mar je v poštnih nabiralnikih ostalo še kaj drugega kot srečke, žrebanja, nagrade? V resnici vsi hočejo le denar, bore malo ga podelijo. Zdaj imam dovolj časa in jasneje vidim stare dogodke kot nove, pa se vprašam: Smo bili na nek način pri Nemški loteriji pred svojim časom? Le da smo bili idealisti, tako kot so bili idealistični časi. Komunisti so hoteli srečo ljudstvu na veliko, mi na malo, vsakemu smo dajali po naših zmožnostih.

Vem, kmalu je šlo vse narobe … Pri obeh, komunizmu in pri Nemški loteriji, ampak ideja …

Eh …

Mogoče ljudje nismo narejeni, da bi drugemu prinašali srečo?

Ob večerih sem z veselim pričakovanjem pobiral tudi odgovore.

Enkrat na teden smo izplačevali dobitke. Prejšnji večer sta me Zora in Nikolaj povabila na večerjo, same jedi, ki jih še nikoli nisem jedel. Nič takega, domačega, na žlico, kar so kuhali v Ljudski kuhinji. Bom kar povedal, da se mi je okus razvadil. Po ponedeljkovih večerjah mi torkovo kosilo v menzi ni prav teknilo.

Prišlo je zgodnje poletje, vročina, dobil sem letno uniformo, pod katero je bilo pisma težje skriti, ampak nič več nisem mislil, da me lahko kolega in upravnik spregledajo, zato me res niso. Jokajoča starka ni zdržala, odselila se je k sorodnikom. Pred odhodom se je poslovila od mene in mi med objemanjem zmočila srajco na prsih. Na seznam sem predlagal novo ime.

Vse je postalo navada. Zalepljene kuverte, ki mi jih je izročil Nikolaj, tihotapljenje na pošto, raznašanje, zvečer iskanje odgovorov, ki sem jih dostavljal Nikolaju. Vprašal sem ga, čemu prosi dobitnike za povratna pisma, pa mi je pametno razložil:

»Kaj, če kdo noče naše pomoči? Če jo zapravljamo za nekoga, ki je ni zares potreben? Še nekaj: ljudje smo narejeni, da smo aktivni in s svojim dejanjem povzročimo rezultat. Če bi srečke kar prihajale, bi bile kot vreme, izven naše moči. Zdaj imajo ljudje dober občutek, da so jih zahtevali, dobili po svoji volji in si s svojim dejanjem prislužili dobitek! Si kdaj bral zgodbe o Indijancih, si slišal o primitivnih plemenih, ki plešejo za dež in sonce?«

Zanikal sem, sem se pa spomnil procesij proti suši in poplavam.

»Bravo,« je nadaljeval, »dobro opazuješ. To je isto. Ko sem prej omenjal vreme, niti pri njem nočemo biti odvisni od drugega, čeprav je to Bog. Tudi v tem primeru kažemo svojo voljo z dejanjem molitve, obreda, taki smo. Zato je Nemška loterija samo za tiste, ki jo hočejo.«

Tovarno so odprli vodilni slovenski politiki. Tovariši so se iz Ljubljane pripeljali z največjimi črnimi limuzinami, kar sem jih do takrat videl, in napovedovalec je začel:

»Zdaj bomo prisluhnili slavnostnemu govoru, ki ga bo imel gospod minister, tovariš …«

Lepo se mi je zdelo, da se tudi izobraženim ljudem zatika preklapljanje med tovariši in gospodi. Občutek sem imel, da se občinstvo okoli mene hahlja navznoter, čeprav ne bi mogel priseči, ker je bilo vmes veliko policajev, v uniformah in civilu, pa se nihče ni upal storiti drugega kot ploskati na pravih mestih.

Gospod minister tovariš je večji del govora posvetil vohunom, ki jih je med nami vse polno, v Ljubljani so pravkar obsodili skupino, ki si je dopisovala s šifriranimi pismi, a niso računali na budnost in inteligenco naših organov. Šifro so razbili, skupino tudi. Ob tem sem nehal poslušati, ker sem se spomnil sosede na hribu nasproti naše domačije, ki so jo med vojno ustrelili Nemci. Zdelo se jim je, da partizane obvešča z razporejanjem perila, ki ga je obešala na vrv. Svet šifer se mi je zdel skrivnostno nedoumljiv in tisti, ki so ga sposobni prebrati, vredni vsega občudovanja. Ljudje posebnega kova, res.

Blok se je napolnil, gradili so že dva druga, v zaprto hišo jokajoče starke se je vselila inženirska družina. Vesel sem bil, da je gospa posest uspešno prodala in si tako pridobila denar, s katerim ne bo v nadlego sorodnikom. Delavci so se na sploh selili sem, na novo stran mesta, hiše v starem delu pa so bile zelo iskane med vodilnimi v tovarni. Do poletja je še nekaj stanovalcev prodalo domove prišlekom, med njimi tudi dva dobitnika Nemške loterije. Osamljenih siromakov ni zmanjkalo, takoj sem dodal novi imeni na seznam.

Nisem se veselil le pisem, s katerimi smo delili srečo. Pred vsakim vstopom v hišo, pri vsakem navijanju zvonca, mi je srce poskočilo, da bom videl Zoro. Vedel sem, da je poročena, spoštoval sem Nikolaja, njegovo pamet, pisateljske ideje, vedel sem, da se ne morem primerjati z njim – kdaj bi se jaz lahko spomnil nekaj tako zapletenega in hkrati koristnega, kot je Nemška loterija? Zora me včasih niti pogledala ni, spet drugič sem jo ujel, kako strmi vame s čudnim pogledom. Hotel sem jo pregnati iz misli, a v nočeh, ko sem se najbolj boril proti njeni podobi, sem moral najpogosteje hoditi v kopalnico.

Zdela se mi je nedosegljiva. Lepa in pametna, poročena. Ničesar nisem imel, česar ne bi imel že Nikolaj; on pa še vse več, česar si jaz niti zamisliti nisem mogel. Včasih sem kregal samega sebe, da nisem izkoristil priložnosti, ko je bil v zaporu, a takoj sem trčil ob svoje moralno jedro, ki je pri teh stvareh zelo pod površjem, in si rekel: NE! Nikoli! Zlorabljati žensko v trenutkih slabosti – nikoli in nikdar!

Poleti me je koleno bolelo bolj kot pozimi, težje sem hodil in močno šepal že na polovici dostave. Lovro in Janez sta jamrala nad priseljenci in njihovim številom, zato sem prevzel tudi stavbo, v kateri sem stanoval. Ni mi predstavljalo veliko dodatnega dela, saj so vsi poštni predali v bloku na kupu in če so pošiljke pravilno razvrščene, primeš šop iz torbe, ga držiš v levici, nato pa le jemlješ pisma in jih mečeš skozi reže.

Mislim, da se nihče ne rodi s poštarskimi možgani, narediti si jih mora. Ko so narejeni, pri meni v par mesecih, ni lepšega kot razvrščati pošto. V glavi vidiš ulice, premikaš se med hišami, brez teže, brez telesa, brez šepanja, drsiš, povsod si hkrati, preskočiš nekaj hiš, se vrneš par ulic, vse vidiš. Obraze, ljudi, vse veš o vseh. Poznaš njihove pse in sorodnike. Časopise, na katere so naročeni, pisma, ki jih pošiljajo in tista, ki jih prejemajo, razglednice, dopisnice, sporočila države, vse. Vse imaš v glavi, hkrati jih nosiš s sabo, na tisoče jih je, ti pa si vez med vsemi.

Ni mi žal, in nikoli mi ni bilo žal, da sem bil poštar.

Še zdaj včasih zamižim in grem skozi dostavo.

Dostavo leta 1950, dostavo leta 1960, leta 1970, katerokoli leto mi povej, in bom potoval skozenj. Hiše, ki jih ni nikjer več, ceste, ki so jih prekopali. Rečejo: tisoč ali tri tisoč ali ne vem koliko prebivalcev – a če greš preko njihovih obrazov v zaporednih desetletjih, če jim dostaviš pošto še enkrat, na tej postelji, v glavi, ko jih vidiš hkrati, iste ljudi mlade in stare, v zaporedju štiridesetih let, vse njihovo zaporedje življenjskih dogodkov, veselja in žalosti, vse jih imaš v glavi, ni samo tisoče ljudi, ampak se namnožijo z vsakim dogodkom, v vsakem času, koliko istih obrazov v koliko letih, izrazov in stanj. Veš, da jih je večina že mrtvih, da so izginili, kot boš izginil ti, ki si vez, kot bo šlo vse … Je neka lepota v tem, da gre, da gre, da gre.

Aja, ti tudi greš?

Saj sem se res razgovoril. Naslednjič me spomni, kje moram nadaljevati: eno od pisem za Nemško loterijo je bilo predebelo.

13.

Ni me treba spominjati, zgodba o Nemški loteriji me ne zapusti več. Moram jo povedati!

Ja, eno od pisem je bilo predebelo.

Moji gibi so bili navajeni, pobral sem pisma, naslovljena v Berlin, in jih začel skrivati, ko se mi je eno zataknilo med prsti. Predebelo je bilo. Obtičalo mi je med palcem in kazalcem in moral sem pritisniti, da se je upognilo. Do takrat sem že dobil poštarski občutek v prste: štiri ali pet listov. Pogledal sem ga proti luči in prisegel bi, da sem med večjimi listi videl tudi manjše sence.

Strašen sum.

Doma sem zavrel vodo in odlepil kuverto. Z vso pravico, pismo je bilo naslovljeno tudi name.

V kuverti je ležalo tudi pet starih in povaljanih bankovcev po eno marko. Upokojenec s Heroja Zemljiča 33 je pisal, da ima doma shranjene te stare marke, ki gotovo še veljajo v Nemčiji in jih zato pošilja za nakup srečke.

Nakup srečke?!?!

Odprl sem vsa preostala pisma.

V vsakem je bil bankovec za 5 mark, tisti z golo žensko.

Ljudje so naročali srečko. Eden se je celo pritoževal, ker je Nemška loterija omejena in dovoljuje hkrati nakup le ene same srečke na teden.

Njihovi obrazi so mi šli pred očmi. Marija in Ivan se nista nikoli pritoževala, čeprav jima zagotovo ni bilo lahko. A jaz sem bil nič hudega sluteče orodje, ki je iz njiju izvabljalo denar! Kaj pa ostali? Ti siromaki, ki so mi zaupali svojo stisko, bedo, kupujejo srečko po 5 mark? Vsak teden? So mi lagali? Je mogoče, da ni nujno, da tisti, ki najbolj stoka, tudi najbolj trpi?

Čutil sem bes. Prvič v življenju. Najprej sploh nisem vedel, kaj mi je, čudno sem se počutil, iskal sem pravi izraz, potem pa sem presenetil samega sebe: bes.

Lažeta mi Zora in Nikolaj, lažejo mi občani.

Me imajo za naivneža, ali kaj?

Grozen je občutek, ko končno ugotoviš nekaj, kar so vedeli že vsi. Počutiš se umazanega in ne-celega, pomanjkljivega.

Zvonec sem privijal s silo, ki so jo bratje uporabljali za moje uhlje.

Zora je takoj vedela, da je nekaj narobe.

Vstopil sem, ne da bi čakal povabilo.

Nikolaj je sedel za mizo, pogrnjeno za večerjo, vključno zame.

Vrgel sem pisma na mizo, nekaj bankovcev je pridrselo na plano.

»Prodajata srečke!«

Zora se je obrnila k Nikolaju. Hotela je nekaj reči.

Iztegnil je roki v njeno smer, kot bi jo hotel hkrati ustaviti in odmakniti.

»Ona ne ve!«

Zora je zbegano pogledovala zdaj enega zdaj drugega.

»Česa ne vem?« je končno rekla.

Nikolaj si je položil dlani na prsi.

»Moja odločitev je bila. Samo moja.«

Šlo mi je na jok, a nisem hotel, da vidita moje solze.

»Mislil sem, da delamo dobro delo!«

»Saj ga!«

»Kako, kako, če prodajamo?«

»Toni, pomisli, Toni! Pomisli, kakšni smo ljudje! Če nekaj dobimo zastonj, ne znamo ceniti. Najprej je želja, sledi dejanje, nazadnje plačevanje. To je naravni red stvari. Nemška loterija je prišla do tretje faze, zrasla je organsko, na nek način je živo bitje, mora rasti in se spreminjati.«

Nisem ga poslušal. Zviška sem klonil na stol in nisem se mogel več zadrževati. Zahlipal sem. Sram me je bilo, a nisem se mogel zaustaviti. Jokal sem kot še nikoli. Zateglo in nezadržno.

Čutil sem Zorin objem na ramenih, stisnila se je k meni, še huje sem jokal. Ustrašil sem se, da ne bom mogel nehati. Pričel sem se boriti s solzami, s pritiskom v prsih, dihaj, dihaj, moj mali, je šepetala Zora in končno, s trzajočimi ugrizi zraka sem se nekako ustavil. Obsedel kot kup nesreče.

Nikolaj si je otrl čelo in zavzdihnil.

»Toni, Toni, brez potrebe, poslušaj me, prijatelj, prosim.«

Pokazal je z roko:

»Poglej: tu te čaka deset dobitnih pisem za naslednji teden. Zalepljena so, pripravljena. Taka so že bila, preden si prišel. Prosim, odlepi jih, poglej vanje.«

Nisem se premaknil.

»Toni, prosim.«

Iztegnil sem tresočo roko, a sem jo večkrat moral umakniti, da sem pomel oči in izostril vid. Počasi sem odprl prvo ovojnico, drugo, do zadnje. Bankovci so padali iz njih.

»Preštej, prosim,« je rekel.

Dvajset mark, deset mark, nekdo je zadel celo 50 mark. Skupaj je na mizi ležalo 180 mark.

»In koliko so nam jih poslali?« je mehko vprašal.

»50.«

»Še manj. Tiste stare ne veljajo več. No?«

Molčali smo.

»Sem mislil, da še vedno delimo živilske bone?«

»Redko. Ljudje imajo raje denar. Odkar so odprli tovarno in Ljudsko kuhinjo, se je standard zvišal, ni več tako hudo. Vstopamo v drugo polovico dvajsetega stoletja, mislim, da bo to doba denarja.«

Zora mi je pomolila robček, izvezen z njenim imenom, še sedaj ga hranim.

Nikolaj je nadaljeval:

»Kot sem ti rekel, ljudje hočejo biti aktivni. Hočejo vplačati, tvegati, ker imajo ob dobitku občutek, da so premagali usodo. Se opravičujem, ker ti nisem sproti povedal. Zdelo se mi je nekako logično. Imaš idejo, jo doumeš, pa misliš, da jo morajo hkrati razumeti tudi drugi, kar seveda ni res. Opravičujem se, mi oprostiš?«

Prikimal sem.

»Še to bom povedal, poglej …«

Dvignil in odprl je temno moder zvezek.

»Za vsakega dobitnika vodim evidenco, koliko denarja je vplačal in koliko dobil. Zdaj ti hočem povedati vse, da ne bi bilo kasneje kaj narobe. Na Nemški loteriji po novem ne zadenejo vsi čisto vsakič. Sreča vsak teden ni več sreča, marveč navada. Pazim pa na to, da so vsaj trikratno, če ne še večkratno na dobitku. Take loterije ni, kot je naša. In je tudi ne bo, ker mi delamo v obče dobro.

Aja, še to: zdaj sami pišejo številke, na katere stavijo, to si gotovo videl.«

Zora, ki je stala ob strani, me je pobožala po ramenu in me poljubila na lice. Ustrašil sem se, ker sem ji zmočil ustnice, a ni bilo videti, da bi jo motilo.

»Nekaj bi rada pokazala Toniju,« se je obrnila proti vratom na hodnik.

Nikolaj je namrščil čelo.

»Si prepričana?«

»Da. Mislim, da je čas.«

Zdelo se mi je, da se Nikolaj ne strinja povsem. Okleval je, nato prikimal.

Zora me je prijela pod pazduho in mi pomagala na noge. Za glavo sem bil večji od nje, zato sem nežno odložil njeno roko in ji sledil.

Vstopila sva na dolg hodnik in peljala me je v prvo sobo. Ko je prižgala luč, sem ostrmel. Zdelo se mi je, da stojim sredi gradu, vsaj tako sem si jih bil predstavljal v pravljicah. Staro pohištvo, slike v zlatih okvirih, čudovit radio, velik kot omara.

Gledala me je in čakala.

»Ne razumem?«

»Nikolaj je bogat, vsaj za sedanje razmere. Pisatelji vedno dobro zaslužijo, on je hkrati še iz stare družine. V socializmu smo vsi enaki, zato se morava delati, da sva revna. Hiša je na zunaj namenoma neurejena, soba za goste pa slabo opremljena. Če bi kdo poznal najino skrivnost, bi nama država vse zaplenila. Nikolaj bi se strinjal, če bi dobili reveži, a te starine bi končale v dvorcih politikov. Saj si bil na otvoritvi tovarne? Si videl avte, s katerimi so se pripeljali?«

Res sem jih in imel sem nekaj podmisli, vendar jih raje nisem lovil, ker je stalo okoli mene toliko policajev. Vedel sem, kaj mi hoče Zora povedati.

»Prosim, če le moreš, dovoli mu, da ohranja svojo dobrodelnost. Poseben tip človeka je, takih ni. Naj deli drobtinice svojega premoženja preko Nemške loterije, sam si videl, da so ljudje samo na dobičku, midva pa dobro shajava.«

14.

Ponosen sem, ker sem se bil zmožen opravičiti za krivico, ki sem jo bil v resničnosti storil Nikolaju za stvari, katere sem bil napletel v domišljiji. V dostavi sem videl vse mogoče, najmanj pa opravičil – očitno je eno težjih opravil na svetu ločiti svoje probleme od tujih predvsem zato, ker prehodov med svojimi odzivi in drugimi dejanji sploh ne opazimo.

Po večerji smo zalepili pisma z nagradami in odnesel sem jih s seboj.

Kaj sem govoril? Aha, o drugih ljudeh. Najprej nas po svoji podobi priredijo starši, potem vrstniki, za tem služba, stalno nas izdelujejo. Hotel sem reči, če nas delajo povprečni ljudje, bomo tudi mi povprečni. Zdaj mi je šele jasno, da sem po tistem večeru začel razmišljati drugače; nisem več malikoval socialistične enakosti vseh ljudi, ne mislim finančno, ampak v tem, da vsi enako mislimo in delamo. Ker sem srečal človeka, ki je zmogel ravnati drugače, v dobrem smislu. Pravičnik, se mi je povrnila mamina beseda. Ima denar in ga deli – ne bahavo, češ, poglejte, marveč je organiziral zapleten sistem, v katerega občani vstopajo, se trudijo, včasih zadenejo in drugič ne. Dobri organizator pa pazi, da so vedno na dobičku.

Tisto noč sem sanjal o Bogu, a se ne spomnim več, kaj.

15.

Naslednji teden sem dobil prvo pismo v življenju. Pravilno sem ga razvrstil in šele potem doumel, da je zame. Hotel sem ga odpreti, se spomnil pravil – poštarji ne smemo odpirati pisem –, zadržal sem se, se spet domislil, da je zame, ampak zame, civila, ne uslužbenca, zato mi je postalo očitno, da ga moram kot poštar dostaviti in kot zasebna oseba po službi vzeti iz nabiralnika. Saj vem, pravila se tvoji generaciji zdijo naivna, mar ne? Mlad si. Boš videl, pripovedi o dozorevanju so vedno zgodbe o izgubi naivnosti in pridobivanju pravil.

Kje sem ostal?

No, pismo sem dostavil, po najboljših močeh tekel celo dostavo in ga odprl, še preden sem slekel uniformo. Tako dolgo pa nisem mogel več zdržati.

Lepo pismo je bilo, še sedaj ga hranim. Natipkano, gosposko. Pisalo je, da me Zora in Nikolaj Klemenc vabita na slavnostno večerjo ob trimesečju Nemške loterije, ki bo v ponedeljek ob 20h, Ulica heroja Staneta 12. Naj pridem športno oblečen, česar nisem dobro razumel, saj sem itak imel eno samo obleko poleg uniforme, kar sta gostitelja tudi vedela. Res lepo pismo, uradno, državniško, bi rekel. Oblast je takrat pošiljala pisma, polna kratic, recimo SKOJ, AVNOJ, AFŽ. Taki časi so bili, po ruskem vzoru, sem slišal, oni imajo dolge besede in jih skrajšajo, kar smo pri nas povzeli, čeprav so naše besede krajše od njihovih kratic. Hotel sem reči, da je pod pismom pisalo R.S.V.P. in sem naslednje dni ugibal, za kakšen Republiški svet za vojne prejemke naj bi šlo?

Večerjo sta pripravila v pisateljskem, bogatem delu hiše, za dolgo mizo, na žalost ravno med eno številnih redukcij elektrike, zato sta morala prinesti svečnike in jedli smo ob svetlobi sveč. Nikolaj se je oblekel v črn frak, lepo mu je pristajal, Zora pa je nosila temno vijolično obleko, ki se je zdela kot živa. Kar drsela je, polzela po njej, se ji ovijala okoli telesa, navzdol, po stolu, padala proti tlom, drhtela z njo vred, moral sem se zadrževati, da ne iztegnem prstov in potipam tkanino, ki se mi je dozdevala čudežna, mi bo zdaj, zdaj pobegnila in pustila Zoro …

Ugriznil sem se v ustnico, močno.

Branil sem se vina, ne prenesem kislega, a sta me silila, češ, sladko je. Res, čisto drugače se mi je razlilo po ustnih kot tisto, ki so ga pili oče in bratje. Njegov okus je potoval proti želodcu, učinek pa v glavo, raztegnil mi je ustnice v neprestan nasmeh.

Jedli smo čudne jedi, Zora mi jih je imenovala, a zvenele so težje izgovorljive kot prebavljive. Za nekatere sestavine sem že slišal, za večino nikoli. Dobro je bilo, ne rečem, a zmerom sem bil eden tistih suhcev, ki veliko jedo, in na koncu večera sem si na tihem želel krompirja v oblicah in kranjske klobase.

Po hrani je prinesla kavi, meni pa čaj – čudno grenkega okusa, moral sem ga zelo sladkati, hotela je celo vliti mleko vanj, česar nisem pustil. Nikolaj si je prižgal cigareto in se posvetil vsakemu dimu posebej. Ustvaril ga je z vdihom, ga nosil v sebi, nato pa spustil v svet in mu sledil s pogledom, dokler se ni raztopil.

»Toni, …« je začel, a ni nadaljeval, raje je nekajkrat ponovil moje ime, kot bi bilo eden izmed oblačkov, ki ga mora spremljati, dokler ne izzveni.

»Toni, Nemška loterija praznuje svoj tretji mesec delovanja. Veliko ljudi smo osrečili. Hvala ti.«

Spustil je pogled. Široko sta se nasmehnila, Zora je za trenutek iztegnila roko in se mi na hitro dotaknila hrbtišča dlani.

Jezen sem bil nase, ker sem vedno ravnal podobno: zardeval sem. Le da mi je tokrat šlo še na jok, sam nisem vedel zakaj, saj me niso kregali, hvalili so me! Počutil sem se pa enako. Čudni smo, res.

Zora je počasi topila sladkor v kavi, Nikolaj si je znova snel očala, jih podrobno pregledal in odstranil delček s konico prtička.

»Toni, deset ljudi v tem mestu je bolj zadovoljnih, rekel bom, bolj srečnih, kot pred tremi meseci. S stališča našega stoletja ni to nič, 70 milijonov jih umre v eni sami vojni, ki ima zaporedno številko dve, kar pomeni, da kanijo nadaljevati. Ampak, mi smo samo trije. In osrečili smo deset ljudi. Zato, Toni, na naše trimesečje – na zdravje!«

Dvignil je kozarec, trčili smo.

»Toni, ti si bil rojen na deželi in si gotovo opazil, da imajo vsi organizmi svojo pot. Rodijo se majhni, nemočni, rastejo, odrastejo, so nekaj časa nespremenjeni, potem začno odmirati in umrejo. Isto velja za družbe, sisteme, države, imperije. Isto. Toni, kje, bi rekel, je v tem ciklu naša Nemška loterija?«

Vrtelo se mi je in z mežikanjem sem komaj osredotočil pogled.

Nisem vedel odgovora.

Poskušal sem ga prebrati z njegovega obraza, a razbral sem edino blagost.

Spomnil sem se vprašanj svojih bratov. Poskušal sem uganiti pravi odgovor, se vedno zmedel in dobil batine. Tu jih ne bom, ne bom, četudi odgovorim narobe. Zaželel sem si, da bi bil moj oče tak, kot je bil Nikolaj; naj počiva v miru.

»Koliko je stara?« je mehko vprašal.

»Tri mesece.«

»No?«

»Mlada je.«

»Tako je, bravo Toni, pravilen odgovor. Nemška loterija je še mlada, komaj rodila se je. Vrniva se k naravi. Mačkica ali pa ovčka …«

»Kozliček …«

»Kozliček, Toni, to, predstavljaj si, da ga dajo v kalup … da ga povijejo s povoji, kot mumijo … da …«

Opazil je, da mu ne sledim.

»Da ga zaprejo v tako majhno sobo, da ne more več rasti. Kaj se bo zgodilo z njim?«

»Eeee .. majhen bo ostal?«

Odkimal je.

»Umrl bo.«

Tišina. Čvrsteje sem oprijel kozarec, palec je zdrsnil in zacvilil. Slišalo se je kot greh.

»Toni, organizem mora rasti! Rasti ali pa umreti! Zato …«

Ugasnil je cigareto in se mi nagnil v obraz.

»... širimo Nemško loterijo na 100 članov!«

Pribor je zaropotal in stol podrgnil po tleh. Zora se je sunkovito zasukala proti možu.

»Dvajset!«

Plosknil je po mizi:

»Sto!«

Na hitro in kradoma me je pogledala, nato se spet osredotočila na Nikolaja.

»Dvajset!«

Nikoli si ne bi predstavljal, da lahko iz sproščenosti naenkrat postane silno jezna. Kar pihala je in slišal sem zrak, kako ji uhaja skozi nosnici.

Nikolaj je odkimal.

»Žena, ne pozabi, kako sva se zmenila? Kdo je tu šef?«

Potrkal je z razprtimi prsti po mizi.

Jeza ji je dala čisto drugo lepoto. Prejšnja je bila mila in nežna, nemočna, sedanja pa ostra in osredotočena. Neumno sem pomislil, da se bo od njenega pogleda Nikolaj kar vžgal.

»Ne počni neumnosti. Preveč je. Že dvajset je tvegano!«

»Sto in pika.«

Nikolaj se je obrnil k meni in se mi nasmehnil. Pogled mi je ušel k Zori, ki je stiskala prtiček v rokah, ožemala suho tkanino. Sunkovito je planila pokonci in odkorakala skozi vrata. Ni tekla, vsako peto je pribila v pod kot Sveti Jurij.

Nikolaj si je čistil očala, dokler hiša ni povsem potihnila.

»Ženske,« je dahnil.

»Mogoče je res preveč?« sem vprašal, »Kdo bo vse to plačal?«

Zamahnil je z rokama po prostoru.

»Pisateljem gre dobro, ne skrbi. Imam roman na zalogi.«

Prižgal je novo cigareto.

»Boš?«

Odklonil sem.

»Toni, če osrečuješ deset ljudi in bi jih lahko sto, zakaj bi jih samo dvajset?«

Nisem vedel odgovora.

»Ampak, Zora …«

»Zora je ženska,« me je prekinil. »Njihovo prekletstvo je v številih. Poglej, moški smo hodili na bojna polja, navajeni smo na množine, na tisoče, milijone! Priznam, naša lastnost nam je večinoma v pogubo, navajeni smo na vojne, vedno bolj množične postajajo, množica je naše naravno okolje. Lahko uničujemo množično ali skrbimo za množico.

Ženske pa … koliko otrok lahko rodi ženska? Dvajset? Ja? Številka, ki si jo nocoj že slišal. Ali pa deset. To so številke, za katere lahko skrbi ženska, zmore si jih predstavljati, saj jih enači s svojim krogom vpliva, svojo družino. Zora bi družino dobitnikov Nemške loterije razširila samo do dvajset. Vse drugo je izven njenih predstav. Se opravičujem, znašel si se v moško-ženski razpravi, čisto ponevedoma. Ker, priznam, še pred večerjo sem tudi sam mislil, da je dvajset tista prava številka. A med jedjo sem računal in računal, gotovo sem se ti zdel zamišljen – ugotovil sem, da je prava številka sto.

Če se seveda strinjaš? Brez tebe ni Nemške loterije. Ti si njen človek na terenu, njeno gonilo, njen prinašalec in odnašalec. Ti si noge Nemške loterije, njen temelj!«

Pomislil sem, da je pijan, saj je krilil z rokami in gledal v strop.

Opazil je moj molk in pogled, se ustavil in sklonil glavo.

»Oprosti, zaneslo me je. Vino in zmaga v prepiru z žensko zmedeta tudi najmočnejšega moškega.«

Izpraznil je preostalo pijačo v najina kozarca. Trčila sva.

»Se strinjaš?«

»Kaj pa Zora?«

»Prepričal jo bom, ne skrbi. Ženska natura je kot reka, ovija se okoli ovir; moški smo skale.«

»Če se Zora strinja …«

»Ja, ja,« je zamahnil, kot bi bile moje besede muhe. Spet je začel iskati drobce prahu po stekelcih. Pijanost se ga je polotila nenadoma.

»Čudno je to … ta očala. Ker jih nosiš pred očmi, jih pravzaprav sploh ne vidiš. Nanje pa se stalno lepijo koščki, kot slepe pege. Če jih ne bi dajal proč, kmalu ne bi videl ničesar več. Bi sploh opazil, saj bi se ti vid slabšal zlagoma? Vedno manj sveta bi zaznaval in bi si mislil, tako mora biti. Čiščenje očal je en sam boj za realnost!«

Zadnji stavek je povedal že s čelom na mizi. Sedel sem in čakal. V hiši ni zaškripala niti deska. Včasih je izza polknic pricvilil veter, sveče so dogorevale. Šel sem do stikala in ga premaknil navzgor. Na srečo se je redukcija končala, zato sem pogasil sveče in šel.

16.

Ko sem naslednji dan na začetku dostave šel mimo trgovine, sem srečal Zoro, ki je ravno stopila skozi vrata. Moral sem dvakrat pogledati, da sem jo spoznal brez tistih njenih oblekic. Za v mesto si je nadela dolgo krilo in rjavo jopico, lase pokrila z ruto, pod pazduho pa držala cekar. Pomislil sem, da se hoče pomešati med stare tovarišice, ki so po nakupih hodile ob tej uri.

Del poti sva šla skupaj.

»Zaskrbljena sem,« je začela, »skrbi me za Nikolaja. Dober človek je, mogoče celo predober za ta svet.«

»Rekel je, da finančno zmoreta …«

»Ja, to ja, za sedaj še. Ampak … Sto ljudi … Iskrena bom s tabo, kot vedno: oblast mogoče ne bo izvedela za deset ljudi, ki igrajo imperialistično loterijo, a sto? Odkrili nas bodo, prej ali slej. To ne bo dobro. Enkrat sem že ostala brez njega … Saj se spomniš?«

Spet sem zardeval.

»Ženska v teh krajih in časih potrebuje moškega. Skrbi me. Slovenci smo majhen narod. Vse mora biti na malo, narejeni smo za nevidnost, gospodarji nas ne smejo opaziti. Oblast je nad nami, daleč proč, na videz smo ubogljivi, skrivaj pa delamo po svoje. Nikolaj pa … stopilo mu je v glavo. Volja po moči, take stvari bere. Izgublja svojo slovensko previdnost in majhnost. Skrbi me.

Kaj, če bi poskušal govoriti z njim?«

Šepal sem bolj, kot bi bilo treba.

»Se mogoče strinjaš z njim? Povej mi, cenim resnico.«

»Ja.«

Kako težko sem izrekel!

»Če lahko pomaga stotim, zakaj ne bi? Ideja Nemške loterije je prelepa …«

»Se ti res zdi?«

Kimal sem.

»Veliko sem razmišljal o njej. Kako lahko dobi nekdo tako idejo kar iz nič? Prvič sem del nečesa, kar ustvarjamo skupaj! Iz nič!«

Nasmehnila se je:

»Me veseli. Vidim, da je ideja prevzela tudi tebe. Že mora biti dobra, ni kaj. Povej pošteno, bi jo ti spreminjal?«

»Kako misliš?«

»Bi jo širil z deset na sto?«

Počutil sem se ujetega.

»Eeee …«

»Ne bi, ne? Če ti tega ne bi predlagal Nikolaj. Moški, vedno mora biti na čelu ideje moški, tak je ta svet. Moška oblika vladanja, on, junak, množice pa okoli njega. Videli smo, kam vse to pripelje. Zakaj ne bi na tiho, na malo?«

Zazdelo se mi je, da njene pete spet močneje tolčejo ob pločnik.

»Poglej, saj je tudi meni všeč ideja, a ne sme nam uiti iz rok. Sto je preveč …«

»Mogoče pa ni?«

»Spet nova selitev,« je rekla in nisem razumel.

»Prosim?«

»Nič, nič! Povej mi o idejah: ti jih nimaš?«

Odkimal sem, sram me je bilo.

Na hitro me je prijela za ramo, ni me pa poljubila na lice.

»Ne sekiraj se, Toni, no. Večina ljudi jih nima! Kam bi prišli, če bi jih vsi imeli! Ideje dobiva zgolj nekaj posameznikov, ostali jih izvajajo, tako je narejen svet. Problem je s tistimi, ki so narejeni za izvajanje, pa jih ideja prevzame in jih posvoji. Pozabijo, kje je njihovo mesto. Marx je imel idejo, mar ne? Stalin pa jo izvaja kot svojo, in ne dobro, kot sedaj slišimo.«

Ustavila se je in posnemal sem jo, četudi sem se v javnosti drugače še vedno držal pravil. Čudno in zamišljeno je govorila:

»Skrivnost uspeha človeka, ki dobiva ideje, je v tem, da si najde ljudi, ki jih ideja ne bo prevzela in mu jih odvzela. Samo to.«

Tako zamišljene je še nisem videl. Med obrvmi so ji neprestano migale gubice.

Do konca mostu ni več spregovorila.

17.

Širitev Nemške loterije mi je povzročila precej težav. Pretihotapiti sto pisem v službo ni lahko, sploh ne poleti, pod tenko srajco. Nazadnje sem jih razdelil na več dni, kar mi je olajšalo tudi pobiranje odgovorov. Enkrat mi je … Ne, to ni bilo v tem času. Ne spomnim se! Še zdaj mi je tisti mesec ena sama zmeda: delavci in inženirji prihajajo, dostava, ki je bila verjetno prej stoletje enaka, se hitro spreminja, novi priimki in imena. Ta se je odselil, oni priselil. Saj ni čudno, da so starejši ljudje zapuščali mesto, val industrije, življenja, ropota je vdrl nenadoma in odločno. Ko so pognali tovarno, smo zaradi hrupa strojev nekaj dni vsi slabo spali in glasneje govorili, preden smo se navadili. Kot srake smo, vidimo in slišimo samo tisto, kar je novo, takoj ko se navadimo, potone v ozadje in neha obstajati.

Tudi moja partnerja pri loteriji sta bila vznemirjena. Nikolaj je cele dneve tipkal pisma, cigareta se mu je smodila v pepelniku, medtem ko je drugo vlekel v usta. Pod pazduhami sta se mu širila potna robova. Zore nisem več videl brez nagrbančenega čela, premišljevala je in premišljevala. Zdela se mi je na preži, kot teliček tisti trenutek, ko so se začeli moji bratje vrteti okoli njega, pripravljati vse potrebno, mesar pa je potegnil z brusom po rezilu. Še nekajkrat me je prosila, če bi govoril z Nikolajem, kar sem storil, a ni me poslušal, zaman je bilo. Res je, da so mi lastne besede zvenele plehko, tudi mene je zgrabilo, loterija se je širila, zdelo se mi je, da so ljudje boljše volje med spreminjanjem sveta, ali pa je vse skupaj zakrivilo poletno vreme in obilje služb, ki jih je ponudila tovarna.

Če zdaj pomislim … Napočili so časi odločitev, vsi smo se soočili z njimi. Poleg trgovine so zgradili bife. Lovru in Janezu ni bilo več treba hoditi na sprehod čez most in še prihranila sta. Slišal sem ju, kako sta hvalila svojo izbiro: nič sédanja, čakanja na gostilničarja, prideš, stojiš, dobiš, plačaš ceneje in greš. Vseskozi je na nogah, sodoben človek v sodobnih, hitrih časih, vedno pripravljen na premik v novo delovno zmago.

Zašel sem … Po moje zato, ker me noge ne držijo več in mi glava skrene v vsako misel, ki se tiče hoje. Ja, Nikolaj je bil vedno bolj prevzet in sam sebi zadosti, niti govoril ni veliko, Zora zaskrbljena za njegovo zdravje. Zdelo se mi je, da ga ima zelo rada, priznal sem si, kljub špikanju pod pravili službe. Enkrat je celo govorila z menoj o ljubezni. Vprašala je:

»A ti veš, kaj je ljubezen?«

Nisem vedel odgovora. Nisem pa hotel molčati, zato sem jecljal o tem, da se dva poročita.

»Se spomniš, da bi kdaj videl ljubezen v otroštvu?« je nadaljevala, kot bi ne odgovoril.

Še bolj sem razmišljal.

»Ne?«

Odkimal sem.

»Kaj si videl?«

»Mama je rabila očeta, da je vzdrževal kmetijo. Oče pa mamo zaradi kuhanja in živine. Bratje pa, vsak je počasi prevzemal del dela …«

»Tako, ja, prav imaš,« se je strinjala, »rabili so se. Ampak, so se imeli radi?«

Spomnil sem se njihovih obrazov, mame in očeta z lahkoto, brate sem pa že takrat začel pozabljati. Zdaj se jih sploh nočem spomniti, kaj sem drugega imel od njih, razen batin. Poba, glavni užitek, če živiš najdlje od vseh, je v tem, ker vsi mislijo, zapomnil se nas bo, ti pa … klinc vas gleda, in jih pozabiš!

Ha, ha, se ti zdi čudno, da sem se razburil? Saj vem, batine sem dobival sedemdeset let nazaj, pred petimi državami in ne vem koliko vladarji, ampak pri nekaterih stvareh se čas v naših glavah premika po svoje ali pa sploh ne.

Kaj sem pravil?

Ja, nisem ji mogel reči, da so se imeli radi.

Zamolčal pa sem, kar mi je nekoč povedal Nikolaj: Ljubezen in bitka za kruh ne gresta skupaj.

»Rabili so se, to pa,« sem se strinjal.

Stala sva na verandi, spet je plapolalo perilo, že skoraj suho, čeprav sem bil v dostavi komaj par ur. Vroče poletje se je začenjalo in v kolenu mi je pokalo kot še nikoli.

»Poglej,« se je ozrla po strehah, ki so bile vidne čez drevesa, »poštar si, vidiš ljudi, vse veš. So skupaj, ker se imajo radi?«

»Sta dva upokojenca …«

»En sam par? Kaj pa vsi ostali?«

Precej sem o tem razmišljal, tudi kasneje, ne bi mogel dati drugačnega odgovora, kot sem ji ga dal takrat.

»Se mi zdi, da ne.«

»Ljubezen je precenjena. Več ljudi najde užitek v delu kot v ljubezni,« je rekla in me vprašala, če bom kavo.

Kar je bilo skrajno znamenje, kako zelo zamišljena je. Drugače je dobro vedela, da je ne pijem.

»Skrbi me tudi zanj,« je pogledala proti vratom. Udarci tipk so prihajali v izbruhih, pisal je naslove na kuverte. »Ideja ga je začela požirati, močnejša je od njega. Samo še suženj je, česar se ne zaveda. Ne more spati, leži zraven mene in slišim ga mrmrati ženska imena. Toni, vem, kakšni ste moški – ko se poskušate uspavati s preštevanjem bivših žensk, ste že hudo na koncu duševnih moči.«

18.

Strah je nalezljiv. Dolgo se me je izogibal, a ko me je zagrabil, me je čvrsto stisnil. Ne še takrat, po tem pogovoru z Zoro, še nekaj se je moralo zgoditi:

Nemška loterija je podelila glavni dobitek.

Ja, seveda, bom drugič. Na svidenje!

19.

Sredi julija je bilo, vrvež prihodov in odhodov, selitev in preselitev se je še stopnjeval, komaj sproti sem si zapomnil spremembe, ko je …

Podpisati moram? Odjavo televizorja? Tistega doma res ne uporabljam več. Z mojimi očmi ga sploh ne rabim.

Čakaj, čakaj, šest listov? Kje imam očala?

Ne najdem jih sedaj, kje naj podpišem, praviš? Tu, tu … Toliko papirja, saj so zmešani! Še mojo osebno rabiš in še denar za overovitev pri notarju? Spet? Kam gre ta država, kupi formularjev za prazen nič! Vsakič ko jo naredijo na novo, med vsako revolucijo obljubijo, da bo naslednja varčna in gospodarna, pa je vedno huje.

No, pa sva.

Eh. Kaj sem že pripovedoval?

Časopisni naslovi so bili polni korejske vojne in nenadoma je kazalo, da se bo tretja svetovna začela tam, in ne pri nas. Neumno se sliši, ampak malo, čisto malo sem bil pa razočaran.

No …

Zvečer sem prišel po pisma, tako kot vsak ponedeljek. Soba je postajala vedno bolj nasmetena, papirji so se valjali povsod, Nikolaj, ki je prej dišal po brivski vodici in po briljantini, je čisto malo že smrdel po znoju. Ni tipkal, v rokah je držal cekar, s katerim je Zora hodila v trgovino, in mi ga izročil.

Debelo sem gledal.

»Zakaj pa toliko?«

»Dvesto!« je rekel in Zora se je opotekla ter naslonila ob zid.

»Nemška loterija prihaja v novo fazo. Dvesto dobitnikov! Dvesto srečnežev! Dvesto ljudi na poti v blagostanje, v boljšo prihodnost!«

Ko ga zdaj vidim v spominu, se mi zdi, da so se mu oči tisto noč prvič bolj svetile od okvirjev očal. Poten in vroč je stal pred mano, puhtelo je od njega. Mogoče je zbolel? Obrnil sem se k Zori po pomoč.

Če je še prej zanihala ob novici, je sedaj stala trdno, rahlo se je nagnila naprej in v njenih očeh sem uzrl mir. Neumno se sliši, dobil sem občutek, da je sprejela odločitev in se pomirila sama s seboj. Nekako ni sodila v tisti zmedeni prostor in prizor.

»Prav,« je pokimala, počasi pobrala prazne skodelice z mize, jih naložila na pladenj in šla.

Poskušal sem razložiti Nikolaju, da dvesto pisem ne morem skrivaj prinesti v službo, četudi jih razdelim na več dni. Podobne težave bom imel tudi z odgovori. Govoril sem in govoril, vseskozi vedel, da me ne posluša, odgovarjal je z nečim drugim, ne spomnim se, s čim, drug mimo drugega sva govorila in vedno bolj brezupno se mi je zdelo, počutil sem se osamljenega, kot bi sedel pod vrbo žalujko. Voda teče, jaz govorim, najina jezika nimata ničesar skupnega in se nikoli ne moreta srečati.

Greš? Danes se ti pa mudi? O, moja očala si našel! Sem res že senilen, kam sem jih dal, nikoli ne bi pomislil!

20.

Tisti večer me je strah našel. Ležal sem in gledal odsev ulične svetilke na stropu, redke sence, ki so šle mimo. V socializmu se je vse, razen tovarn, zaprlo ob šestih popoldne in televizorjev še ni bilo, zato je bila deseta že ponočevanje. Cekar z dvestotimi pismi sem odložil za vrata. Nisem ga mogel videti, a čutil sem njegovo prisotnost kot trn, ki mi kljuje v prstu.

Nekaj čudnega se je dogajalo z Nikolajem, spomnil sem se zlih duhov svoje matere. Je možno, da še kar hodijo naokoli, tudi v časih znanstvenega materializma? Človek, ki sem ga videl tisti večer, ni imel veliko skupnega s človekom izpred nekaj mesecev. Mir, načitanost, znanje, vse se je umaknilo s površine kot prah v nalivu. Če se tak človek lahko hitro in povsem spremeni, se lahko kaj podobnega zgodi meni? Poskusil sem začutiti svoji nogi, roki, hrbet na pogradu … Sem še isti? Bo nekaj prišlo in me spremenilo, ne bom več jaz in bom delal stvari, ki jih nočem? Neznana sila me bo nataknila kot rokavico in me odvrgla po groznih dejanjih, ki jih bom zakrivil nehote?

Počutil sem se samega, kot še nikoli. Nobene vrbe, vode, kamenčkov, ki počasi, po moji volji padajo skozi gladino.

Nisem se zares bal oblasti. Leta kasneje smo slišali vse mogoče, od zaporov do taborišč, ubojev, vse, ampak takrat, ko si mlad, na okolje gledaš skozi sebe. V sebi pa nisem videl nobenih grdih nakan in jih zato tudi na svetu nisem opazil.

Govoril sem si, da me jutri čaka služba in cekar pisem za tihotapljenje, miren moram biti in spočit. Bolj sem si prigovarjal, manj zaspan sem bil.

Misli so mi neprestano uhajale k Nikolaju. Šteje bivše ženske in se s tem uspava? Glede na to, da sem bil še devičnik, nisem imel veliko šteti. Pogoljufal sem in začel šepetati:

»Zora … Zora … Zora …«

Vsakič sem si jo zamislil pred seboj, jo poklical iz spomina in podobe so šle vedno bolj v preteklost, k perilu, vrvi, mojim dvignjenim rokam, njenemu vonju, kapljicam znoja, ki se morajo vzpeti na hribček, preden zdrvijo v dolino …

Nekdo je čisto potiho trkal.

Sem res zaspal?

Planil sem na noge. Še je bila noč. Sanjam?

Tk, tk, tk.

Stresel sem se od strahu. Je že jutro, so prišli tovariši v dolgih usnjenih plaščih?

Nekdo šepeta moje ime?

Skozi ključavnico?

Odprl sem vrata Zori.

Zmuznila se je mimo, mi odnesla roko s kljuke in kar sama zaprla vrata za seboj.

»Pššššt!«

Njen vonj, šumenje in drhtenje njene poletne oblekice!

Sem čutil njeno roko na ramenu, njene lase, ki so me oplazili preko golih prsi? Zaradi vročih in zadušljivih sob sem spal samo v spodnjem delu pižame.

Sem sploh buden?

»Pššššt!«

Kimal sem, zato me je nehala opozarjati. Prijela me je za rameni in me upognila. Njena sapa na mojem uhlju. Pila je kavo.

»Oprosti, sem te zbudila? Rada bi, da nekaj pogledaš …«

»Kaj?«

»Poišči pismo za Marijo in Ivana …«

Povedala je cel naslov.

»Zakaj pa onadva?« sem prestrašeno vzkliknil.

»Boš videl.«

Peljal sem jo nazaj do vrat, otipal ročaj cekarja.

»Luč?«

»Ne,« je pomahala z dlanjo.

Pogledala sva proti oknu. Izdelava ni bila najbolj natančna, zato je kljub spuščenim roletam v prostor vdiralo precej svetlobe.

»Ali pa … Saj greš kdaj ponoči lulat?«

Spomnil sem se svojih sanj in pritrdil. Vesel, da se zaradi teme ne vidi zardevanja.

»In si prižgeš luč?«

»Ja.«

»Prav, jo daj pa še sedaj.«

Ubogal sem jo.

Za trenutek sem pomislil, da se mi je res sanjalo, nikjer je nisem videl. Potem sem jo zagledal, stisnila se je v kot, čepe in s hrbtom ob zidu. Pokazala je proti cekarju.

Pričel sem brskati med kuvertami. Trajalo je, preden sem našel pravo.

»Odpri,« je oblikovala z ustnicami.

Obrnil sem se h kuhalniku, pa me je dregnila in pomolila kuverto, ki jo je potegnila iz torbice. Na njej je bil natipkan isti naslov. Previdno sem razparal staro ovojnico in pričel brati pismo.

Videti je bilo zelo pravo.

Ampak …

Govorilo je o tem, da ga bere srečni dobitnik glavnega zadetka Nemške loterije v vrednosti:

1.000.000,00 Deutsche Mark

Moral sem šteti ničle, razmišljati o vejicah in pikah, nekajkrat reči pri sebi, preden sem odprl usta:

»Mili...«

»Pšššt!«

»...jon?«

»Ja.«

»Toliko pa niti pisatelji ne morejo zaslužiti?«

»Res ne.«

»Kako bosta izplačala?«

Nemočno je zmajala z glavo. Oči so postajale vedno večje, solze so ji začele teči po licih. Potegnila me je k sebi in mi zarila obraz v kožo. Čutil sem vsako kapljo posebej: iz njenih oči na moje prsi. Danes sem desetkrat bolj kosmat kot takrat, ko sem bil čisto gladek, res sem vse čutil. Njene ustnice, ki se tresejo v joku, njen nedrček, ki me tišči v trebuh, drgne in trese ob vdihih, njeni roki, ki me oklepata okrog vratu, lase, ki so se dišeče razprli in mi sedajo na rame. Malo se je odmaknila, zrak v prostoru, ki se mi je prej zdel dušeč, je bil v primerjavi z njeno sapo leden, poskušala si je obrisati solze, zaustaviti jok, ni zmogla, spet se je zakopala vame, objel sem jo in držal.

Moral bom razmišljati o pravilih službe …

Moral bom razmišljati o pravilih službe …

A nisem mogel! Preveč moje kože je pokrila, preveč čutil zasedla, lahko sem le sprejemal s povsem prazno glavo. Nobene misli v meni! Le dlani, telo, vse se je obračalo v njeno smer, se poskušalo prekriti z njo, jo čutiti čim več, čim bolj, čim dlje. Nosnice so hlastale po njenem vonju, na ustnicah sem okušal slanico solz, zatisnil sem veke, ker me je gledanje motilo, preveč vsega je prihajalo preko drugih čutil, nisem hotel gledati, hotel sem se raztopiti z njo, v njej.

Vsa moč jo je zapustila, polzela je navzdol, ni mogla več jokati, hlipala je, tiho, kljub vsemu se je herojsko trudila, da ne bi bila glasna in je ne bi slišali sosedje, ženski obiski so bili najstrože prepovedani, padel sem nazaj, nisem mogel klečati, čutil sem jo nad sabo, vonj, solze, vrtelo se mi je …

»Aaaa!« je zgroženo vzdihnila in se sunkovito odmaknila.

»Kaj je?«

Gledala je predme, sledil sem njenemu pogledu, videlo se je skozi tenko pižamo, seveda se je videlo.

Stalo je med nama. Poskusil sem ga potlačiti navzdol z rokama, pa ni šlo. Ritensko sem se odplazil za posteljo in se skril.

Govorila je tiho in razočarano:

»Mislila sem, da si drugačen. Da si nekaj posebnega. Prišla sem po pomoč, ti pa misliš na isto kot vsak moški«

Vstala je, si popravila obleko, ugasnila luč in šla.

21.

Dobro je, polnoleten si, čeprav ne dolgo, zato ti lahko govorim o moških stvareh.

Ja, saj vem.

Tisto noč nisem več zaspal. Bral sem pismo o glavnem dobitku, znal sem ga na pamet, ampak razumel pa nisem. Milijon nemških mark! Še izračunati nisem znal, kolikšen kup bankovcev z golo žensko je to!

Spet gole ženske! Na karkoli sem pomislil, povsod so me čakale. Ja, v takem stanju sem preživel noč.

Na Zoro raje nisem pomislil, kako sem se ji izneveril! Saj nisem bil jaz! Jaz ne bi nikoli … Podmisli so kar dirkale in vpile: Bi!

Res je, res je!

In spet v krog: milijon mark, gole ženske, milijon …

Ko mi je zazvonila budilka, sem pismo z glavnim dobitkom zapakiral v novo kuverto, vzel še nekaj pisem iz cekarja in jih odtihotapil v dostavo.

Ljudje premalo cenijo budilko. V tisti nered, po neprespani, vročični noči je zazvonila, in kako sem je bil vesel! Budilka je red! Ko se oglasi, nimaš kaj misliti, ugibati, se odločati! Že ko jo navijaš, točno veš, kaj moraš storiti, ko se bo sprožila. Moraš se zbuditi, vstati, se urediti, obleči in iti v službo. Ali pa na potovanje. Ni važno. Pomembno je naslednje: budilka ti da smisel – tvojim dejanjem, tvojim mislim. Resda ne za dolgo, mogoče le za osem ali deset ur, ampak uporabiš jo lahko vsak dan! Celo življenje! Budilka je dala ljudem več smisla kot vsi svetniki, preroki, filozofi in pisatelji skupaj!

Še sedaj jo imam! Ta je bila! Ne dela več, ampak saj je tudi rabim ne. Četudi bi zvonila, ne morem vstati, ne morem iti. Brez smisla je.

Kako smo izplačali dobitek?

Čakaj, čakaj, začelo te je zanimati? Sem imel občutek, da me poslušaš iz usmiljenja.

A, glej ga tička. Malo povej, kako ti gre v šoli, ekonomijo študiraš, sem si prav zapomnil? Prava znanost za te čase se mi zdi, znanost o pohlepu! Kako to misliš? Niti v enem učbeniku ne omenjajo pohlepa in na predavanjih tudi nisi slišal zanj? Ukvarjate se s pohlepom, le omeniti ga ne smete, ali kaj? Da ne gre za kakšno lažno znanost? Kot bi imel poštarsko univerzo, na kateri bi računal promet pošiljk, nikoli pa ne bi smel omeniti in pomisliti na pošiljatelje in naslovnike!

Pustiva to, povej raje, kako so kaj starši, jaz bom pa nadaljeval naslednjič.

22.

Bolj kot misel o milijonu, ki ga moramo izplačati, me je mučil občutek krivde glede Zore. Prišla je, reva, v težavah, pričakovala je mojo pomoč, ponudil pa sem ji le …

Preklete podmisli, proč!

Hiša Zore in Nikolaja ni dajala znakov življenja. Mogoče je Nikolaja srečala pamet, je spoznal, da ga je zaneslo, in sta pobegnila?

Misel, da nikoli več ne bom videl Zore, mi je raztrgala srce.

Hitel sem mimo hiš, z mislimi povsod drugje, a hkrati nikjer.

Pri Mariji in Ivanu se prvič nisem usedel. Jecljal sem nekaj o tem, koliko pošte imam in kako se mi mudi. Kuverto sem hotel mirno odložiti prednju, a sem videl, kako zelo se mi trese roka in v zadregi sem sunil naprej ter pismo pomečkal ob mizo. Zardel sem, pozdravil in odhitel.

Nadaljeval sem po dostavi in razmišljal: milijon! Kako sta novico sprejela Marija in Ivan? Kaj sploh namerava Nikolaj?

Ko sem se vračal, je Zora stopila iz trgovine.

»Tovariš poštar, imate kaj zame?« je vprašala zelo na glas. Brskal sem po prazni torbi, dokler ni pristopila.

»Oprosti mi!«

»Je že v redu. Moški si, ne moreš si pomagati.«

Nesrečno sem jo gledal.

»Si dostavil pismo?«

»Sem. Ne hodi domov! Kako bosta izplačala milijon? Se je Nikolaj že skril?«

»Zakaj bi se pa skril?«

»Ja, ker bosta dobitnika prišla po milijon! Piše v pismu, da ga morata prevzeti osebno!«

Gledala me je, kot bi v meni nekaj iskala. Nazadnje je prikimala in se čisto malo nasmehnila.

»Vidim,« je rekla, »v eni teh noči, verjetno pojutrišnjem, se morava dobiti, nekaj ti moram pokazati. Videti moraš na lastne oči. Dobila se bova za bunkerjem, saj veš, katerim? Javila ti pa bom, kdaj.«

Prikimal sem.

»Pridi dostojno napravljen,« je še dodala in se obrnila.

23.

Ko sem v petek dobil pismo, sem bil že dovolj izmučen, da se na PS knjižico niti spomnil nisem več. Pisalo je, da naj pridem ob 22h, samo to, brez podpisa.

Prišel sem četrt ure prezgodaj, a je že čakala. Najprej je nisem videl, nato se je pokazala izza grmovja. Poskočil sem od strahu, stalno me je morala miriti.

Na moja vprašanja ni hotela odgovarjati. Bom že videl.

Krenila sva v hrib, po poti, ki je bila na mestih skoraj povsem zaraščena, včasih pa še za koze strma.

Poskusil sem jo pregovoriti, strah me je stiskal, vstopila sva v mejno območje, graničarji so streljali brez opozorila. Ni se ozirala name in kmalu sem obmolknil ter se pustil voditi.

Pogosto sva se ustavljala in prisluškovala patruljam. Bal sem se, da je gozd mogoče miniran, a nisem upal ničesar reči.

Luna se je dopolnila pred par dnevi in le redko je čeznjo priplaval oblak, razpotegnjen kot cigareta. Ko so se mi oči privadile, sem dobro videl, vsaj na poti, med drevjem pa je mrak hitro postal neprediren. Nisem vedel, kako dolgo hodiva. Včasih sva skozi veje zagledala mesto, njegove luči so se vedno bolj odmikale.

Ko se je nad nama postavil debel macesen, je splezala do njega in se skrila zanj. Pomigala mi je, naj se ji približam. Spet sem jo duhal in čutil ob sebi, a sem se lahko obvladoval. Strah pred graničarji, svežina noči, pa še dotikala sva se z boki in se nisem bal, da bi me začutila. Oblekla je bila pulover, njeno telo sem le slutil pod volno. Stala sva na obronku, pod nama utor, ki se je razširil med drevesi in spet potonil v temo. Srebrnkast sij lune na listih. Čakala sva in čakala. Nisem upal govoriti, gledal sem, utripal z vekami, vedno dlje so ostajale zaprte, začel sem kinkati, nenadoma me je dregnila. Niti za trenutek nisem pozabil, kje sem. Čutila so se mi izostrila, oprezala.

Tišina.

Koraki?

Počasni, drseči, težka sapa.

Na čistino so prišle tri postave in po lesketanju okvirjev sem najprej prepoznal Nikolaja. Napenjal sem oči in zdelo se mi je, da ga spremljata Marija in Ivan. Potna pleša se je svetila v mesečini, Marija pa je poskušala tiho loviti sapo, a je kljub temu hropla. Naslanjala sta se drug na drugega, oba na robu moči.

Rokovali so se, Nikolaj je kazal čez jaso, kjer se je hrib prevesil navzdol. Izročil je postavama nahrbtnika, ki jih je prej nosil oprtana na vsaki rami, starca sta ju dodala k svoji prtljagi, še enkrat so se rokovali, mudilo se jim je, dobitnika sta krenila v gozd, tema ju je požrla. Strmel sem v temino in ko sem se zavedel, Nikolaja ni bilo nikjer.

Čakala sva.

Čez dolgo časa se je Zora začela počasi premikati. Zastokal bi od bolečin, kri mi je spet stekla v noge, skoraj bi odkotalil kamen, panično me je zagrabila za dlan, z roko v roki sva počasi odšepala v dolino.

Za bunkerjem je nebo pričelo dobivati kovinski odtenek.

»Zdaj razumeš?« me je vprašala.

Kar po pravici sem povedal:

»Ne.«

Zgleda, da je pričakovala moj odgovor.

»Kaj si videl?«

»Nikolaja …«

»Ja?«

»In upokojenca s Kurirja Tinčka 12 …«

»Ja …«

»Čez mejo jih je spremil. Ilegalni prehod.«

»Res je. O! Rabim cigareto. Rabim kavo. Rabim tuš,« je hitro naštevala.

»Ampak, zakaj?« nisem več zdržal.

»Prišla sta po dobitek.«

»Na vrh hriba?«

»Kje pa je sedež Nemške loterije?«

»Pri vama.«

»Se spomniš, kaj piše v pismu?«

»Da morajo milijon prevzeti osebno v štirinajstih dneh na sedežu Nemške loterije.«

»To že. Kaj pa piše na vrhu strani?«

»Deutsche Lotterie, PF 1512, Berlin, Deutschland.«

Gledala me je.

»Sedež Nemške loterije je v Berlinu?« sem rekel in občutek sem imel, da so mi podmisli podivjale.

Ni mi odgovorila.

»Tovariša upokojenca sta šla v Berlin?«

Prikimala je.

»Nikolaj ju je pospremil čez mejo?«

»Da.«

Nadaljevala je hitro, kot bi se utrgal oblak:

»V zameno za varno pot je dobil njuno hišo in vse, kar imata v njej. Sam ju je pospremil do meje, organiziral nekoga, da čaka na drugi strani, z železniško karto do Berlina. Jutri popoldne Nikolaj odide v Ljubljano, uredit vse formalnosti in prodat hišo enemu od inženirjev, ki so dobili službo v tovarni.«

Zeval sem:

»Ampak … Ampak …«

Čakala je.

»Saj mi imamo sedež tu …«

Pokazal sem.

»... ne pa tam …«

Zamahnil sem proti Berlinu, verjetno netočno.

»Ja, tam ni nič,« je povedala ledeno.

»Nič?«

»Sam veš, da ni nič.«

»Ampak, Marija in Ivan bosta prišla v Berlin in iskala Nemško loterijo … Ne bosta je našla …«

»Ker je ni. Ker smo to mi.«

»Kakšna pot! Zaman! Kako bosta jezna, ko prideta nazaj!«

»Misliš?«

»Jaz bi bil že!«

»Verjetno imata skritega še kaj denarja in mogoče si lahko kupita povratno karto. Kako pa naj najdeta človeka, ki ju bo peljal nazaj do vrha gore? In drugega, na naši strani, da ju pripelje v dolino? To je zelo drago, za celo hišo drago, hiše pa nimata več.«

»Ampak … Ampak … Potem bosta ostala tam!«

»Ja, ali pa poskušala sama. Upam, da ne. Ker naši graničarji streljajo na vse, kar se samo premakne. Živčni so. In res so ponekod tudi mine.«

»Ostala bosta tam!«

»Ja, najverjetneje v kakšnem taborišču za prebežnike. Brez sorodnikov sta, stara, nimata kam. So leta, pri katerih ne moreš začeti novega življenja.«

Komaj sem dihal, četudi sem imel usta povsem odprta.

»Nikolaj je to naredil? Nikolaj?«

»Ja, moj mož. Ne spoznam ga več.«

Ramena so se ji spustila in glava povesila.

»Moj mož. Ideja ga je spremenila, ni več isti, sploh ne vem, če je še človek. Iz človekoljubne Nemške loterije je naredil orodje smrti, ki mu bo prinašalo bogastvo.«

»Bo?«

»Toni, ne bodi naiven. Sam mi je povedal, da veljajo nova pravila. Dal ti je dvesto pisem, ker bi rad podelil vsaj dva glavna dobitka na teden. Za sedaj. Inženirji rabijo hiše.«

Prijel sem se za glavo.

»Ja, tudi jaz sprva nisem verjela. Poročen si s človekom in misliš, da ga poznaš. Potem pa pride vmes denar. Hotela sem, da vidiš na lastne oči, kaj je nastalo iz mojega moža. Drugače mi ne bi verjel in ne bi te mogla obsojati!«

Zarjovel sem in stekel.

Klicala je za menoj, vendar sem bil prehiter. Pred očmi sem imel Nikolajeva srebrna očala in podobo dveh zgrbljenih hrbtov, ki izginjata v temo, v noč. Sedaj sta na vlaku za Berlin, veselita se bogastva, sreče, zadovoljstva, Nikolaj pa že prodaja njuno hišo.

Nisem zmogel navijati zvonca, butal sem po vratih.

Odprla so se, hotel sem mu zavpiti, da je morilec, pa me je tako močno udaril s sprehajalno palico, da sem padel in verjetno za trenutek izgubil zavest. Kar naenkrat sem sedel na tleh z razkrečenimi nogami in se držal za čelo, med prsti se mi je cedila kri.

Vidiš, še zdaj imam to prasko, ta je.

»Pojdi noter,« je povedal čisto mirno.

Niti pomislil nisem, da bi me lahko udaril še enkrat ali celo ubil, opotekel sem se v sobo in se zgrudil na stol.

»Kaj ti je?«

»Videl sem te … morilec! Berlin … tovariša upokojenca …«

»Videl si me? Kako?«

Zavedel sem se, da spravljam Zoro v nevarnost; ne bi bilo pametno, če izve, da je imel ilegalni prehod meje kar dve priči.

»Spraševal sem se, kako boš izplačal milijon. Te zasledoval …«

»Glej, glej, mladenič je pametnejši, kot sva mislila. Prav. Kaj pa sedaj?«

»Hišo morata dobiti nazaj!«

»Nemogoče, grem jo prodajat, vrnem se s papirji za nove lastnike v torek.«

»Morata!«

S palico je plosknil ob dlan.

»Ne trapaj!«

Utihnil sem.

»Poslušaj me, Toni. Kar je bilo, je bilo. Še komunisti so imeli amnestijo, zakaj je ne bi imela tudi Nemška loterija? Se pravi, ti ne bi rad, da izplačamo še kakšen glaven dobitek?«

»Ne.«

»Sem te udaril premočno ali pa mi lahko slediš? Predstavljaj si, da si star 70 ali 80, star, skratka. Nikogar več nimaš, sam si. Nikomur nimaš kaj zapustiti. Za nikogar delati. Država ti daje bone za hrano, mogoče pokojnino. Majhna je, ampak je; ne rabiš veliko. Imaš streho nad glavo, celo hišo, poleti ti je lepo hladno, pozimi toplo. Nič ti ne manjka. Nakar pride obvestilo, da lahko dobiš v daljnem Berlinu milijon mark, če vse, kar imaš, zamenjaš za nekaj, česar ne rabiš. Kaj boš z milijonom v njihovi koži, boš kupil večjo hišo? Se poleti bolj hladil in pozimi bolj grel? Si kupil mladost?

Vidiš, tako moraš gledati na Nemško loterijo: orodje je, s katerim iščemo slabe ljudi. Pohlepne, pogoltne, nizkotne. Iščemo, najdemo in izvozimo v Nemčijo. In naša mlada država je z vsakim izvozom boljša in čistejša!

Se spomniš pisem onih, ki so nas zavrnili? Pokončni in plemeniti ljudje – tu naj ostanejo, rabimo jih. Zaradi tistih, ki so šli, nobene škode ni.

Toni, hitim na vlak, imam sestanek v Ljubljani. Še obriti se moram in urediti. Prosim, razmisli do torka. Nemška loterija se ne ukvarja z denarjem, marveč z vrlinami, sito je, na katerem ostanejo samo moralno najboljši. Vem, da si ti med njimi, kajti niti enkrat nisi vprašal za plačilo, niti enkrat.

Si kdaj ukradel kak dobitek?«

Odkimal sem.

»No, vidiš. Pa bi lahko, kdo bolj od tebe! Zakaj ne bi v državi ostali samo pošteni ljudje, kot smo mi.

Vlak ne čaka, moram iti.«

Znašel sem se na verandi, ne da bi opazil, kdaj mi je podal robec, ki sem si ga tiščal na rano.

Zora je slonela ob ograji in me gledala. Stresla se je, kot da jo je obšel hud spomin, in brez pozdrava šla mimo mene v hišo.

24.

Ne, seveda danes Nemška loterija ne bi mogla obratovati. Moraš imeti zaprte meje, izolirano državo, vojsko v pripravljenosti. So pa vedno take države na svetu, na žalost.

V službi sem rekel, da sem padel, čeprav ni nikogar preveč zanimalo.

Marija in Ivan izginjata v temo. Listje ju golta. Mrak. Mora.

Kot bi izginjalo moje otroštvo, kakršno bi moralo biti.

Nisem ju mogel pregnati izpred oči.

Vendar … ta dva človeka, idealen par, poln miru in topline, njuni spogledi, njuna zadostnost, mar je bil vse le videz? Mar sem si vse le domišljal? V resnici pa sta čisto drugačna, kot sem ju bil videl! Strašna jeza me je napolnila, zaril sem prste v torbo, kot bi davil vrat. Pohlepna pokvarjenca, kako sta me prevarala! Sedita, ne rabita ničesar od tega sveta, dajeta mi po nekaj minut miru dnevno, nakar pride milijon mark in odvržeta vse, z mano vred. Nikolaj je imel prav. Kaj imata starka z vrtom in starec s pokojnino početi v tujem Berlinu? Pogoltna sta in grabežljiva! Resnico govori, sem si ponavljal, resnico. Izdala sta me.

Ne da bi slutil, sem drsel proti svojemu moralnemu jedru.

Vendar, mar smo mi lahko preizkuševalci lažnivih ljudi? Jim lahko sodimo? Se okoristimo? Lahko vržemo prvi kamen, se mi je oglasila mamina vzgoja.

Ta trenutek Nikolaj v Ljubljani prodaja hišo, ki ni njegova. Je pravno, moralno pa ni.

Kako dolgo traja vožnja do Berlina? Na vlaku sta še, polna upanja, veselja!

Ko sem šel mimo njune hiše: okna zaprta, nageljni zaliti, da se je cedilo čez rob, sem se skoraj zjokal.

Jaz, s svojimi dejanji, sem izpraznil hišo! Povzročil spremembo dveh usod! Strašno se mi je zdelo, nekje v podmislih pa hkrati osupljivo.

Zora me je čakala na verandi.

»Morava se pogovoriti.«

Sedel sem in torba mi je težko obvisela na rami. Odsotno sem si jo snel.

Videl sem, da ne ve, kako bi začela. Nekaj težkega mi mora povedati, neprijetnega. Mogoče bi kar šel in se delal, da sem čisto navaden poštar, tak, ki je ne pozna in nima ničesar z Nemško loterijo? Lepa misel, a povsem nekoristna. Otročja. Zdajle me je prešinilo, ne vem, če se bom znal izraziti. Poglej, star sem 77. Nakar ti misliš, da bodo vse moje misli prav toliko stare. Pa niso! Kot bi za vsako leto, ki je za nami, en košček v nas še ostal in mislil po svoji starosti. Tako so med mojimi mislimi misli dvajsetletnika, pa tridesetletnika, pa sedemletnika … razumeš?

No, saj ni važno.

Kje sem ostal? Aha, Zora in njene priprave.

Poleg skodelice, ki jo je držala v rokah, sta na pladnju stali še dve, prazni. Res me ni hotela zamuditi.

»Nikolaj je moj mož … karkoli si misliš o meni, zvesta sem mu.«

Počakala je, da sem odrdel.

»Stojim mu ob strani. Kako dolgo sploh lahko še? Loterija, sto dobitnikov? Proti moji volji, a naj bo! Tista upokojenca včeraj v Berlin? Mogoče, bom rekla, mogoče. Toda … Preden je šel, mi je predlagal nekaj, pri čemer ne morem sodelovati. Ker je s tem predlogom trčil ob moje moralno jedro.«

Vidiš, takrat sem prvič slišal ta izraz. So besede, ki s seboj prinesejo lepoto, čeprav so samo glasovi, kot vse druge. Moralno jedro sta taki.

Zmečkala je prazno škatlico cigaret in živčno pričela brskati med knjigami in papirji, dokler ni našla druge, že načete. Konica cigarete se je kar krivila, tako jo je stiskala v ustih. Po vsakem pihu je z jezikom pobrala končke tobaka z ustnic in jih prhnila proti kotu.

Nagnila se je naprej.

Šele ko sem začel kašljati, sem se zavedel, da sem jo posnemal in globoko vdihnil, pričakujoč njen vonj. Deležen sem bil le tobačnega dima.

Počakala je in vmes zdrobila cigareto v poln pepelnik.

Gledala sva se.

»Mogoče te bo treba ubiti.«

Slišal sem, a ne razumel.

»A?«

»Tako je rekel.«

»Nikolaj? Koga? Zakaj pa?«

»Tebe, Toni, tebe. Nikolaj je žrtev ideje, in vedno huje bo. Sploh, ker je okusil denar. Če vdihneš veliko zraka, se ti vrti. Če popiješ veliko vode, ti poči želodec. Če dobiš veliko denarja, postaneš drug človek. Dvesto pisem, dva dobitnika na teden! Koliko denarja je to!«

»Ampak, on, saj je pisatelj, saj ima …«

»Že dolgo ni nič napisal, nima toliko … Pomisli, dve hiši na teden. Za zdaj. Kasneje mogoče tri, štiri, še in še, ne bo se več ustavil, v svetu brez pravil je in nima notranje moči, da bi obvladal sebe, zato ga bo treba ustaviti.«

»Kaj pa jaz …«

»Ti poznaš njegovo skrivnost. Če te ubije, pride nov poštar, mogoče sodeluje v loteriji. Za denar! Kajti ti delaš iz prepričanja in takih ljudi tisti, ki so izgubili moralno jedro, ne prenesejo. Če obvestiš policijo, gremo v zapor.«

»Ampak jaz …«

»Ja, prosim, ne povej policiji, ker lahko Nikolaja celo obsodijo na smrt, midva pa greva na dolgoletno robijo. Ven bova prišla kot starca, če sploh. Saj ne boš?«

»Ne …«

»Obljubiš?«

»Obljubim! Saj nisva kriva! On je …«

»Ne bodo nama verjeli. Mi trije smo Nemška loterija! Kdo bo verjel, da že od začetka ni bila tako zastavljena?«

»Ampak, saj ni bila!«

»Resnico pozna le vsak od nas. Razmisli!«

Odmaknila se je.

Težko sem dihal, strah mi je šumel v levem ušesu, zvonilo mi je po glavi, strahotno me je tiščalo na stranišče.

»Mogoče bo treba ubiti tudi mene,« je rekla.

»A?«

»Ne, tega ni rekel, nočem mu delati krivice. Mogoče je samo majceno namignil. Ali pa sem že preveč prestrašena in se mi je zgolj zdelo. Če imaš na eni strani dobro idejo, na drugi pa ženo in poštarja, ki sta ti na poti, izbira ni težka. Koliko žensk in poštarjev je na svetu, ideja pa je ena sama! Pojdi zdaj, da ne pride mimo kak sosed. Kava s poštarjem je normalna, nočem pa sprožiti govoric. Pojdi!«

Še nekajkrat mi je morala reči, preden sem pobral torbo, prvih nekaj korakov še hodil, nato pa na vso moč stekel do gozda in počenil med lapuhove liste. Vse je šlo iz mene, zgoraj in spodaj, mislil sem, da se nikoli ne bo ustavilo.

25.

Pred ogledalom v kopalnici sem vadil borbene drže, a mi ni šlo najbolje. Tudi zato ne, ker me je še vedno zvijalo in sem moral sedati na školjko, pa še ostali stanovalci so prišli iz službe in mi butali ob vrata.

Vedel sem, da ne bom mogel zaspati, zato sploh nisem legel. Sedel sem na pogradu in si brisal pot. Naenkrat sem se zalotil, kako drsim proti ležišču, se razveselil, da bom mogoče le zaspal; seveda nisem, veselje je pregnalo spanec. Ležal sem na hrbtu, gledal v strop, miganje senc mimoidočih. Prišleki z juga so prinesli s seboj čuden običaj. Pred spanjem so šli na sprehod. Verjetno so se doma sprehajali ob obali in srečevali znance, tu so pa hodili ob cesti in pozdravljali tujce. Včasih je kdo zavpil, smejali so se, mene pa je bilo samo strah.

Občutek sem imel, da bo pograd pod menoj izginil in bom začel padati. Tla me ne bodo ustavila, ker jih ne bo več. Občutka se še vedno živo spomnim, ne vem pa, kaj je pomenil. Mogoče me je napadel zaradi lebdenja v vmesnem obdobju, razmišljam sedaj. Verjel sem v mamine mučenike, nato v socialistične sekretarje, nazadnje v Nemško loterijo. Tisto noč sem začel izgubljati vero in s tem oporo. V dostavi sem videl vse mogoče, kar drži ljudi pokonci: razmišljanje, ljubezen, žrtvovanje, delo. Jaz pa sem vernik. Če ne verjamem v nekoga ali nekaj, mi začno tla uhajati izpod nog.

Vrnil sem se v minula občutja. Strah, da sem nekaj naredil narobe in me bodo bratje zbudili in obrcali. Strah, da bo oče pozabil name, ko bo delil hrano, kar se je včasih zgodilo. Strah, da bo konec sveta. Koliko strahov imam, koliko jih lahko sploh gre v šibko telo? Je pa razpotegnjeno, mogoče se strahovi zlagajo drug na drugega kot kompost?

Začel sem jih šteti: po treh, ki sem jih že omenil, je sledil četrti – pognali me bodo od doma. Peti, ne bom imel kje spati. Šesti, izgubil bom službo. Sedmi, hudo bom zbolel in bom drugim v nadlego. Osmi …

Štel sem in štel in med štetjem zaspal.

26.

Zbudila me je budilka. Planil sem pokonci, tekel v kopalnico, lulanje je teklo iz mene kljub vsemu, kar sem izločil prejšnji dan, zdelo se mi je čudno, da ni vrste in je samski dom tih.

Spomnil sem se, da je nedelja, nikakor pa se nisem mogel domisliti, kdaj sem ponevedoma navil uro.

Oni dan sem ti povedal o budilki lepe stvari, zdaj pa moram dodati, da ni hujšega, kot če se pravkar podeljen smisel izkaže za jalovega.

V nedeljo nisem imel službe, ki bi mi s svojo rutino pregnala strahove.

Četudi grem na pošto, je zaklenjena, ključe ima samo upravnik. Kaj pa bi tam?

Bi me Nikolaj res lahko ubil?

Oči, kako so mu žarele! Nečloveško!

Kakšni smo! Ni minilo pet let, odkar so na hitro pobili nepredstavljive milijone ljudi, pobijali so jih še kar, le malo bolj počasi, jaz pa sem se še spraševal, če bi lahko doletelo tudi mene. Smešno, bolj sem star, manj se bojim smrti. Verjetno zaradi tega, ker sem že tako dolgo živ in se mi po izkušnjah zdi vedno manj mogoča. Kakšne traparije pa govorim!

Mogoče je Zora imela prisluhe, vročino?

Moram jo videti.

Nisem upal zvoniti, zdelo se mi je neprimerno, zato sem rahlo potrkal.

Pogledala je levo in desno in me potegnila v sobo.

»Kako sem vesela, da si prišel!«

Prijela me je za oba komolca in me poljubila na lici.

Njena toplina, njen duh, tokrat več kave in cigaret. Zavrtelo se mi je.

»Pridi, sedi.«

Pospremila me je do stola in me utirila nanj, kot bi bil nemočen bolnik.

Ni sedla na drugo stran mize, primaknila je stol in dotikala sva se s kolenom. Preveč je bila vznemirjena, da bi opazila.

»Toni … Oprosti mi. Včeraj sem si poskušala predstavljati, da te ni več … Šla sem v trgovino, kupovala, se celo skregala s prodajalko glede bona, se vračala, kuhala, kadila, pila kavo, še in še kave, prižigala cigareto za cigareto in si govorila, Tonija ni. Ni več. Tonija. Pa sem vseskozi vedela, da si. Nepredstavljivo mi je, da te ne bi bilo. Nekaj posebnega si. Prosim, ne pomisli ničesar grdega, nedostojnega! Ti si najbolj čisto bitje, dragocenost! Moraš biti, moraš! Bodi, prosim, bodi, zame!«

Prijel sem jo za dlani in oklenila se me je.

»Pa saj bom! Saj bom!«

»A res, a boš res?«

»Ja,« sem kimal, »ja!«

Potegnila me je nase in me objela. Postalo mi je huje kot pri obešanju perila, ne pa še tako zelo kot pri meni v sobi.

Še danes se spomnim njenega vonja, vse te mešanice, skozi katero plavaš kot na površje gorskega jezera. Si kdaj poskusil? Potoni čim bolj globoko. Zdelo se ti bo, da si zamrznil, led čutiš v kosteh. Zaplavaš navzgor, prvi topli trakovi gredo čezte, pri njej kava in cigarete, sledi mlačna plast, parfum. Nazadnje površinska voda, topla, segreta od sonca. Vsak od nas diši drugače. Duh po njej, kako ga pogrešam, kako ga pogrešam!

Tega se ne bi smel spominjat! Edino tega ne! Njen vonj, njen vonj!

Hvala, tam je koš. Imaš še kakšen robček?

Kar naenkrat se je odmaknila in me čudno pogledala:

»Naj ubije mene, ne tebe!«

»Ne,« sem poskočil, »nikogar ne bo ubil!«

Stal sem pred njo in gledala me je kot kip svetnika. Še roki je potegnila na prsi.

»Nikogar!« sem še enkrat zatrdil.

Vstala je.

»Kaj boš naredil?«

»Eeee … ne vem. Ne bom te dal! Ne bom se dal!«

Prijela me je za ramo, nastavil sem lice, a me je le dolgo gledala.

»Toni, ne vem, če je pametno …«

Stopila je do omare, odprla vrhnji predal in se vrnila z omotom, zavitim v rdeče platno. Razgrnila ga je in na dlani je držala nemško vojaško pištolo.

»Toni, moraš mi obljubiti! Da me ne bo kdaj pekla vest! Da mi ne bo žal! Samo v samoobrambi! Ja?«

»Ja.«

»Res?«

Segel sem po orožju.

Odmaknila ga je.

»Prisežeš?«

Prisegel sem in vzel pištolo.

Resno me je gledala. Vedel sem, da razmišlja, če je storila prav. Nisem je hotel razočarati, napel sem prsi in privzdignil brado.

Spravil sem pištolo v žep.

»Branil te bom, varna si,« sem še enkrat zatrdil med vrati.

»Toni, hvala ti. Vedela sem, da se nate lahko zanesem.«

Dodala je:

»Varnostni zatič je ob strani. Moraš ga prestaviti, preden streljaš.«

27.

Te zanima, ne? Ha, ha, zdaj me že vsak dan obiskuješ! Ko boš odhajal po hodniku in boš v TV-sobi videl ostale, pomisli, mar ima vsak med njimi podobno zanimivo zgodbo? Mogoče še bolj? Nismo samo posušene vreče kosti, vsaj ne vsi.

Spet za podpisat? Spet toliko strani? Birokracija! Očala … Ah, daj, pokaži, kje. S pripovedovanjem je kot s plazom. Prvi kamenčki gredo težko, potem se vsuje. Evo, podpisano, osebna izkaznica pa veš, kje je.

Tako sem dobil pištolo. V kopalnici sem postal junak: pred ogledalom sem možato vlekel orožje iz žepa in gledal izpod čela namišljenega nasprotnika. Nisem si mogel predstavljati Nikolaja. Vadil sem potege in našel tisti zatič ter ga premikal. Nisem bil čisto brez prakse, v domu smo imeli vojaško vzgojo, streljali smo s puškami.

V sobi pa so me obšli dvomi. Pištola je ležala na nočni omarici in zdela se mi je tujek. Ni sodila k meni, ni bila moj del. Pomislil sem, kaj, če kdo pride, in sem jo spravil pod vzglavje. Ponoči sem stalno preverjal, če je še na svojem mestu in se bal, da se bom med sanjanjem ustrelil.

Sem se pa s pištolo počutil bolj varnega kot brez nje, moram reči.

Zjutraj sem odprl oči še pred budilko. Čakal sem zvonjenje in gledal v strop, poletje, ptiči so se oglašali, vmes so se pretegovali kovinski deli strojev, ki jih v tovarni nikoli niso ugasnili. Nisem bil čisto buden, veke so mi drsele navzdol, zastale, se odprle. Uniforma na obešalniku, senčnik se je zalesketal v kristalni svetlobi.

Poštar sem.

Poštarji ne ubijamo s pištolo, ampak s pismi.

Veke so se mi zapirale, misel izgubljala.

Otrpnil sem.

Poštarji ne ubijamo s pištolo, ampak s pismi.

Čuden občutek: v trebuhu je pričelo nekaj rasti, nekakšno ščemenje, se širiti navzgor, mi objelo glavo, me zbudilo. Obstajamo le zdaj, čeprav vedno razmišljamo o preteklosti in načrtujemo prihodnost, tisti trenutek pa sem res v celoti pristal v sedanjosti. Občutek, kot še nikoli.

Poštarji ne ubijamo s pištolo, ampak s pismi.

Nisem se upal premakniti, nisem hotel, da gomazenje izgine.

A se je že raztapljalo po telesu, se poslavljalo.

Poštarji …

Izginilo bo!

Skočil sem pokonci in se gledal. Čisto običajen sem, koščeni nogi v spodnjem delu pižame, gole prsi, roki, ki jih je vsaj malo okrepilo nošenje torbe.

V meni pa se je zgodilo nekaj neobičajnega.

Poskušal sem priklicati občutek – ni šlo. A vedel sem, kaj se je zgodilo:

Imel sem idejo! Jaz! Ki so me doma zaničevali, mi v domu rekli, da nisem sposoben za vojsko, in se me je hotel Nikolaj znebiti, sem pravkar imel idejo!

Vendar …

Eeee …

Le kaj je pomenila?

28.

Pištolo sem pretihotapil v službo in jo dal v torbo. Dokler je nisem zadelal s pismi, se je oglašala kot ropotuljica. Vedno bolj sem dvomil, da jo bom sposoben uporabiti. Kajti:

Poštarji ne ubijamo s pištolo, ampak s pismi.

Kadarkoli sem si trditev zašepetal, je magično odzvenela v meni. Zabijal sem si jo kot klin v notranjo temo, jo svetlil in z vsako ponovitvijo si je priborila širši razgled, okoli nje se je pletlo tkivo, raslo meso, ravnalo okostje.

Slišal si že, da primerjajo rast ideje z otrokom, in res je podobno.

Dokončno mi je postalo jasno, kaj moram storiti, ko sem šel čez most.

Še do trenutka, ko sem prišel navijat Zorin zvonec, sem ji nameraval povedati za idejo, saj se mi je zdela tako odlična, da sem prekipeval in komaj molčal. A ko sem zagledal njen prestrašen obraz, njene podočnjake, cigareto med drhtečimi prsti, me je prešinilo, da tega ne morem storiti. Mož, ki ga pozna že dolgo, se je povsem spremenil. Jaz, ki ga sicer srečuje le nekaj mesecev, a se ji zdi, da nikoli ne dobivam idej, pa sem pravkar imel eno, torej sem tudi drugačen, kot me vidi. Uboga reva, kako se moti v ljudeh! Nekateri preprosto nimajo sposobnosti uvida. Spregovoril nisem iz usmiljenja. Kasneje seveda tudi zato ne, ker nisem bil več prepričan, če je ideja res izjemna.

Sem ji pa odločno zatrdil, da je varna. Skrbim in bom skrbel zanjo, dokler bo hotela. Očitno se je sled ideje poznala v mojem glasu, kajti gledala me je presenečeno, razmišljala je, če mi lahko zaupa. Konec koncev je bila zgolj nemočna ženska.

Celo vprašala je:

»Te je spremenila pištola?«

Moral sem prav pomisliti, o čem govori.

»Seveda. Prosim, mi skuhaš kavo?«

Debelo je pogledala.

»Ti si se pa res spremenil!«

Ko je odšla v kuhinjo, sem hitro pograbil nekaj ožigosanih kuvert Nemške loterije in jih vrgel v torbo.

Mudilo se mi je, zato sem se s kavo opekel. Pa še teči sem moral spet med lapuhove liste, res je ne prenašam. Ali pa so bili le živci?

Ko zdaj pogledam nazaj, se mi zdi prav, da Zori nisem govoril o svojem trenutku nastajanja ideje. Ideje imajo moč, da moškega odtrgajo od žensk, in zato jih upravičeno ne marajo.

Nikoli nisem dobil nobene več, zato ne bodi jezen, ker ti jo bom še enkrat ponovil:

Poštarji ne ubijamo s pištolo, ampak s pismi.

29.

Kuverte sem izmaknil v ponedeljek, Nikolaj pa se je vračal v torek zvečer z zadnjim vlakom.

Nisem si ga predstavljal mrtvega, le odstranjenega. Pridejo, ga odpeljejo in je nekje drugje, kjer nama z Zoro ni nevaren. V miru lahko premisli in se strezni od Nemške loterije ter postane spet pisatelj, kot je bil prej, ki ga denar ne zanima in ga rad daje drugim.

Zoro je tudi skrbelo. Zvečer je metala kamenčke v moje okno, a sprehajajoči delavci so jo opazili in jo pregnali z žvižganjem, še preden sem lahko pritekel na cesto.

Ujel sem jo šele na začetku dostave in jo pospremil do doma.

Tudi ona je imela načrt:

»Prosim, pridi jutri, pričakajva Nikolaja skupaj! Ne bo naju kar postrelil, toliko se mu v glavi ni moglo premakniti. Čeprav, danes popoldne sem ga poklicala s pošte in zvenel je čudno, tako čudno … potipaj, še sedaj imam kurjo polt.«

Res jo je imela.

»Bojim se, Toni, ti si mi edino upanje!«

Zatrjeval sem ji, da bo vse v redu, naj ne skrbi. Seveda bom prišel in z njo čakal.

Reva je bila tako prestrašena, da se je hotela stiskati k meni, kot sem se jaz v otroštvu stiskal h kravam, a tudi mene je obsedla moja ideja in še pred polnočjo sem se poslovil in tekel v samski dom. Moral sem čakati, da je vratar šel na obhod, preden sem se splazil v sobo.

Tri pisma, dovolj bo.

Vzel sem prazne kuverte in jih odprl.

Nikolajev naslov sem previdno napisal s tiskanimi črkami in pismo nekajkrat obrisal z gornjim delom pižame zaradi prstnih odtisov.

Iz kupčka pisem z obvestili dobitnikom, ki sem ga skrival pod nočno omarico in ga v Nikolajevi odsotnosti nisem raznašal, sem vzel tri pisma in jih odprl. Na mizo sem postavil samo liste z rezultati, pogledal stolpce številk, nekaj časa brisal prstne odtise, nato si ovil pižamo okoli prstov in nekako spravil liste v kuverte, naslovljene na Nikolaja.

Zalepil sem in gledal izdelek: pisma Nemške loterije, ki so prispela iz Berlina, naslovljena na Nikolaja Klemenca, v njih le list z rezultati. Številke, številke, številke.

Mogoče iščejo vohune le v Ljubljani, ne pa tudi v majhnih mestih?

Tri pisma so se mi zdela kot trije poštarski naboji.

Zjutraj sem enega postavil v pravi predal in čakal. Čez minutko sem ga celo malo potegnil ven, da ga upravnik ne bi mogel spregledati. Hip kasneje se mi je zdelo, da pretiravam, zato sem ga tlačil nazaj.

Pa spet ven.

Se spomnil na prstne odtise in polil me je znoj.

Se spomnil svojega poklica. Poštarjevi prstni odtisi morajo biti na zunanjosti pisem.

Spet ven. Spet noter.

Premikanje je prekinil šele upravnik. Če bi me pogledal, bi mu takoj vse priznal, a že med vrati se je obrnil proti policam. Počasi je šel ob vrstah, prst je umikal kuverte, šumelo je, z levico si je pogladil lase …

... in preskočil pismo Nemške loterije.

Kupček, ki ga je izločil, je s potrkavanjem poravnal ob mizo in hotel oditi.

»Oprostite …«

Ni me slišal!

»Tovariš upravnik!«

»Ja?«

»To pismo … mogoče se mi zdi malo … mogoče malo čudno …«

Pokazal sem s konico kazalca.

Pomigal je s prsti.

Samo strmel sem vanje, tako neprekinjeno so migetali.

»No, daj mi ga, tovariš poštar!«

Potegnil sem kuverto iz predala in mu jo izročil. Takoj ko je videl žig, so se mu veke zožile.

»Hm,« je zagodrnjal in šel.

Najprej sem moral počakati kapljico znoja, da se mi je odtrgala z zalizca, spolzela do uhlja, ga obkrožila in padla na ramo, potem sem lahko šele zadihal.

Ideja je čudna stvar. Ko sem razmišljal, kako naj ti razložim, sem se spomnil na zelenjavo, na rastline. Sem pač rasel na kmetih. Mečeš in mečeš v zemljo vse mogoče. Kaj je zemlja drugega kot ostanki, ostanek na ostanek. Potem pa pride zrno in vzkali le, če je zraven vse, kar rabi. Če nekaj manjka, ni nič. Tako sem ti hotel razložiti, ampak zdaj vidim, da niti sam ne razumem, ali pa sem pozabil. Ni važno.

Poglej: se spomniš, ko sem govoril o tistem ministru tovarišu gospodu, ki je pripovedoval, kako so odkrili vohune, ki so si dopisovali v šifrah. Tudi v časopisih je pisalo. To sem slišal, in nič mi ni pomenilo. Padlo je vame kot kaplja vode v zemljo in v meni ostalo. Potem pa, ko sem dobil idejo, je ta potrebovala za svojo rast ravno to kapljico o lovu na vohune.

Moja ideja je bila, da začnem Nikolaju pošiljati njegove lastne rezultate v kuvertah Nemške loterije. Osem stolpcev številk, ki so drugačne v vsakem pismu. Vsa pa pridejo iz sovražne države! Z imperialističnega Zahoda! Tovariši v dolgih črnih plaščih so takrat prišli pote že za slab vic v gostilni, kaj šele dobrega! Zvečer si se smejal za šankom, zjutraj si že jokal pred zasliševalcem. Zato se mi je zdelo, da bodo gotovo kaj dešifrirali, če bodo gledali vse te številke. Matematiki so geniji, kar pomeni, da ne morejo gledati osem stolpcev naključnih številk, ne da bi v njih našli skriti smisel.

Prišli bodo po Nikolaja in ga odpeljali.

Moja prva in edina ideja.

Problem je bil v tem, da se ni nič zgodilo.

30.

Ideja te premakne in zopet sestavi čisto malo drugače, kot si bil sestavljen prej. Nakar pomisliš, da se je prestavil tudi svet, in boli, ko opaziš, da se ni spremenil, še manj opazil tvoje ideje. Ni čudno, da se toliko ljudi z idejo raje loti spreminjanja sveta kot soočanja s svojo bolečino razočaranja.

Zori sem rekel, da nimam časa, a naj ne skrbi, vse je urejeno. Sumničavo me je gledala. Pobegnil sem, preden je lahko karkoli rekla.

Ko sem se vračal z dostave, sem jo srečal pred pošto.

Samo za trenutek se je ustavila:

»Govorila sem z Nikolajem. Vrača se ob desetih in slišati je bil leden. Mi boš stal ob strani?«

»Bom.«

Mehkeje je dodala:

»Hvala ti. Pridi ob devetih.«

Na pošti sem se obiral in pretikal predale. Nekako sem upal, da bodo tovariši v dolgih črnih plaščih šli Nikolaja iskat v Ljubljano in bo moja ideja takoj delovala, kot čarovnija.

Zdajle me je prešinilo, da ničesar nisem vedel o upravniku. Zdel se mi je odmaknjen in strašen s svojimi brki in srepečim pogledom. Mogoče si je le nadel strog videz, ker je hotel preživeti hude čase s povzročanjem čim manj trpljenja?

Takrat seveda o tem nisem razmišljal. Zvečer sem med pobrano pošto dal še preostali dve pismi in potrkal na njegova vrata. Položil jih je predse in me odslovil, ne da bi jih odprl. Žila na sencah mu je utripala.

Postajal sem vedno bolj čuden. Kot bi se jaz v meni odmikal. Poskusi: zamiži in občutek boš imel, da si na sredini, ja? No, jaz sem se pa odmaknil proti desni. Ne mislim v političnem smislu, le čutil sem, kot bi jaz hodil zraven mene, da sva dva in jaz opazuje mene.

Vzel sem pištolo in šel k Zori.

A nisi rekel, da moraš na faks?

He, he …

31.

Za menoj je dvakrat zaklenila vrata in jih še zapahnila.

»Imaš pištolo?«

Pokazal sem jo.

»Varnostni zatič?«

»Odpet.«

»Nisi pozabil, kaj si obljubil?«

»Samo v samoobrambi.«

»Ja, nočem krvi. Mogoče ga pregovoriva in ga bo srečala pamet. Čeprav … Kako veš, da nekdo laže, sploh, če je prepričljiv? Ko obrneš hrbet, pa zasadi nož vate. Pojdiva v sobo.«

Prvič sem vstopil v njuno spalnico, podobno bogato opremljeno kot tista pisateljska grajska soba.

Skozi okno sem videl pot prav do ovinka, del gozda, čez vse pordelo nebo, na katerem je zahajalo meni nevidno sonce in se poslavljalo od gora.

Še vedno sem stal razcepljen in miren.

»Sedi,« je mahnila proti postelji.

Sedla je zraven mene.

»Mogoče ni dostojno, da sem te pripeljala sem, ampak rada imam ta pogled. Edini pogled iz hiše je, ki me pomirja.«

Skupaj sva gledala v gore. Najvišje so nosile še bele kape.

»Ne zdijo se čisto prave, sploh poleti ne, ko je v dolini vroče. Kot fatamorgana … Veš, kaj je to?«

»Ne.«

»To je nekaj, kar lahko vidiš v puščavi, pa ni tam. Kot …«

»Duh?«

»Ja, kot duh. Samo, da ni izmišljeno. Le ni tam, kamor vsi gledajo, marveč drugje. Kot otrok sem najraje prebirala pustolovske knjige, fantovske, potovanja čez puščavo, karavane, pustolovščine, kamele, Karl May, Sienkiewicz, si kdaj bral?«

Odkimal sem:

»Oče ni maral knjig. Zdel se mu je smrtni greh, da si nekdo izmišljuje, namesto da bi delal.«

Spomnil sem se maminih verskih časopisov, s katerimi je hotel podkuriti, a ni smel, ker je bila na njih natisnjena Božja beseda. Edino o tem sta se kregala. No, saj drugače nista veliko govorila.

»Je še živ?«

»Ne.«

»Kako je umrl?«

»Letalo je padlo nanj.«

»Ubila ga je ena najbolj pustolovskih idej vseh časov. Veš, kdo je izumil tisto letalo?«

Odkimal sem.

»Vidiš, to me najbolj vznemirja. Delujoče ideje, avtor neznan. Tisti človek lahko gleda letala in ve, da jih je spravil v zrak, hkrati pa ga greje občutek, ker nosi skrivnost. Kako mu zavidam. Sanjala sem o letenju! Še vedno sanjam! A bi letel z mano?«

»Ne vem, če sem jaz za to. Poštar sem.«

Zasmejala se je in mi razmršila lase.

»In še fleten poštar. Pristajajo ti divji lasje!«

Pustila me je, dokler nisem izgubil rdečice.

»Mar tebi ni vroče?«

Res je postalo zatohlo. Med stekloma se je zaletavala muha, včasih je mimo okna letela čebela.

»Sleci suknjič, poletje je!«

Ubogal sem jo.

Odpela mi je vrhnji gumb na srajci.

»Prav sem si zapomnila. Kosmat pa nisi.«

Odmaknil sem se. Edina možna smer je vodila proti sredini postelje.

»Vroče je, živčna sem.«

Gladila me je po ramenih, kot bi mi likala rokave srajce.

»Kako nežne in fine roke imaš, kot porcelan.«

Prst se ji je zataknil ob gumb na srajci in ga odtrgal. Opravičevala se mi je in razprla blago, da bi videla, če ga je poškodovala.

»Kako ti bije srce!«

Preverila je s celo dlanjo in mi bradavico ujela med prstanec in sredinec.

»Vroč si!«

Odpela mi je še en gumb.

»Prosim, ne!«

»Ne boj se,« od blizu mi je pogledala v oči, rahlo od zgoraj, kot da lovi svoj odsev, »vem, kaj delam.«

Zardeval sem in se izgubljal v njenem vonju. Še močnejši se mi je zdel kot ponavadi, ne samo zaradi več parfuma, tudi zaradi zatohlosti sobe, njeno telo je izparevalo, puhtelo, iz razporka modrčka je včasih prav buhnilo vame, vlažno in soparno, dišeče, vabeče.

S prstom mi je šla preko ustnic.

Poskusil sem odriniti njeno roko, a sem ostal izžet, brez moči, kot bi mi iz okončin odtekla vsa kri, roka je padla in pristala na njenem stegnu.

»Au, ti zver,« je šepnila.

Omedlel bom. Zora se je oddaljevala in bližala, se vrtinčila in izostrovala. Njen jezik med ustnicami, vlaži jih, počasi se premika čisto do kotičkov, se ustavi, umika nazaj v usta, poboža konice zob med potjo.

Tu, v tistem trenutku bi se moral svet ustaviti. Zamrzniti in ostati ujet. To bi bil raj. Edino, na kar sem bil sposoben misliti in še danes podpišem!

Zora je prva slišala korake.

»Gre!«

Kdo, kaj, kdaj? Povsem izgubljen sem obračal glavo.

»Pššš!«

Dregnila me je proti oknu.

Nikolajeva postava v razpetem dežnem plašču je stopila s ceste in zakorakala po poti. V desnici je nosil majhen pleten kovček. Kamenčki so mu pršili izpod podplatov.

Moral sem glasno zastokati, ker mi je položila dlan preko ust in me še enkrat opozorila, naj bom tiho.

»Imaš pištolo?«

Prijel sem orožje in ga obrnil proti oknu.

»Samo v samoobrambi, prisegel si!«

Verjetno sem bil do tistega trenutka miren, ker sem mislil, da Nikolaj sploh ne bo prišel. Slepo sem zaupal moči države in njenim možem v dolgih usnjenih plaščih. Oblast ni naredila ničesar, človek, ki me je hotel ubiti, je prihajal!

»Jezen je,« je šepnila, »poznam ga po hoji. Besen! Poglej, a vidiš?«

Strmel sem in res se mi je zazdelo, da divje hodi.

Izginil nama je izpred oči.

Slišala sva ga stopiti na verando in pozvoniti.

Trznil sem, Zora me je objela in se stisnila k meni.

Nikolaj je pričel trkati.

Vstavil je ključ in dvakrat odklenil.

Poskusil odpreti vrata.

Zapah!

Spet je pozvonil, pobutal, nato koraki.

Skrivaj sem pogledal Zoro, ki je strmela skozi okno. Zdela se mi je povsem mirna, četudi prežeča. Potil sem se, se tresel in si z mežikanjem spravljal znoj iz oči. Držala me je z obema rokama, kot da me zadržuje, čeprav se nisem hotel premakniti.

Čudno praskanje, ječanje, tik pod oknom.

Skladovnica! Z verande je stopil na drva in se pomikal proti oknu.

Sonce je že zašlo, na gorah so se lepili zadnji odtenki dneva. Mrak se je počasi gostil.

Nikolajeva postava je z zaletom butnila ob okno, drva so se mu zibala pod nogami, okno se je razprlo – Zora ga je v svoji prestrašenosti očitno pozabila zapahniti! Nikolaju je polica segala do popka, oprijel se je je, belina trikotnega robčka v prsnem žepu je izstopala v večeru. Zora me je še kar objemala.

Prijel je za okvir in razprl desno okensko krilo. Potem je pogledal navzdol …

»Pištolo ima!« je šepnila Zora.

Zagledal sem jo v njegovih rokah.

Čudni so spomini, čudni. Včasih niso čisto točni. Zdajle, ko pripovedujem, ga živo vidim in zdi se mi, da je bil malo prej praznih rok, sedaj pa kar nenadoma pištola. Kot bi jo našel na polici, gleda jo, presenečen je. Saj to nima nobenega smisla! Kako se spomini igrajo z nami, kako se zmaličijo!

Do konca je odprl okno in vrgel nogo čez polico. Krilil je s pištolo, ko je lovil ravnotežje.

Nenadoma Zore ni bilo več ob meni.

Stala je ob vratih in prižgala luč.

»Ubil te bo, Toni, streljaj! Streljaj!«

Nikolaj je v razkoraku visel skozi okno in mežikal. Vstal sem in naperil pištolo vanj.

Zora je kričala, da me bo ubil.

Pištolo so izumili iz istih razlogov kot vsako drugo napravo: olajša nam delo. Ne predstavljam si daviti človeka, trajati mora in zahteva moč. Predvsem pa zreš vanj in zdržati moraš njegove smrtne muke. Zato so iznašli nož. Hitreje, a še vedno od blizu. Pištola je zgolj petelin, ki ga upogneš.

Čeprav … niti tega nisem zmogel. Nisem!

Nikolaj je dvignil pištolo – samodejno, zdel se mi je v šoku – in jo spustil.

Zavedel sem se, da sem jo že prej spustil tudi jaz.

Stala sva in gledala v tla.

Zora je nehala kričat.

Pogledovala je od enega do drugega, kot bi izbirala.

»A, tako,« jo je pogledal, »zadosti me imaš. Mene, ki sem vedno izpolnjeval tvoje ideje. Ki sem te vedno ščitil! Vse prevzemal nase! Hotela si, naj bom pisatelj, in sem postal, čeprav nimam talenta. Hotela si Uganko modrecev, dobila si jo. Jaz pa dve leti zapora. Pa zdaj Nemško loterijo, tudi to si dobila. Kaj še hočeš? Se ti je zmešalo?«

»Zmešalo se je tebi! Tebi! Deset, največ dvajset dobitnikov! Ne sto, ne dvesto! Ker ti je stopilo v glavo! Nihče si bil, ko sem te našla! Potem pa si se pogospodil in začel pretiravati!«

»Na malo! Stalno na malo! Samo da ne bo nihče opazil! A ni bolje naenkrat pobrati denar in uživati celo življenje?«

Znašel sem se sredi družinskega prepira. Lahko sem le gledal, čeprav mi ni bilo čisto jasno, o čem govorita.

»V tem sva si različna, Nikolaj, v tem – jaz uživam, ko delam, denar me ne zanima!«

Rjovela sta drug na drugega in Nikolaj je mahal z rokami, kot bi vsak stavek hotel zabiti v tla. Ko ga je hotela preglasiti, je Zora plosko udarila po vratih.

Tema na koncu poti, ovinek, luči, nekaj dolgega in črnega je pridrselo z asfalta.

Avto?

Dva.

Stojita in se ne premakneta.

Zora in Nikolaj sta se še kar obkladala, a nisem več poslušal.

Ugasnili so luči, avta sta izginila.

Mar nekdo teče ob poti, ne po pesku, marveč višje, po travi, da bi ostal neslišen?

Zora … Zora je bila neverjetna, če sedaj pomislim. Sredi najhujšega prepira je zaznala mojo osredotočenost in očitno jih je zagledala tudi sama, drugače si ne znam razložiti, zakaj je očitke prekinila sredi stavka in mi zavpila:

»Vrzi mu pištolo!«

Ubogal sem in Nikolaj jo je instinktivno ujel.

Se takoj začel dreti naprej, preveč je bil razkurjen, da bi nehal:

»Pa kaj vama je? Kaj me zalagata s temi pištolami? Nikogar nisem ubil in nikogar ne bom!«

Krilil je z rokama, orožje v vsaki, enkrat je s kovino prišel čisto do očal, kot bi ga najbolj motilo, ker si s polnimi rokami ne more več pregledati stekelc. Kazal je hrbet oknu, osvetljen kot na odru, za njim postave tovarišev v dolgih črnih usnjenih plaščih, ki so vstopale v svetlobni krog.

Zora je skočila in me podrla na tla.

»Pa kaj …« so bile njegove zadnje besede.

32.

Sem mislil, da bom nasrkal, pa sem imel srečo. Zora ni nikoli izvedela za mojo idejo. Nisva govorila o tem, zakaj so tovariši v dolgih črnih usnjenih plaščih prišli ravno pravi trenutek. Nekoč je spotoma omenila, da je za vsak slučaj anonimno obvestila policijo. Takrat so bili zelo občutljivi na oborožene elemente, nisi mogel kar mahati s pištolo, četudi v lastni spalnici. Še zdaj ne vem, če je moja ideja sploh delovala; upravnik ni ničesar omenil, jaz pa tudi ne.

O Nemški loteriji naju tovariši niso spraševali, očitno niso vedeli zanjo. Meni so se nasmihali in ko so me spustili na stranišče, sem videl, čemu. Srajco sem nosil odpeto do popka, skuštran, po obrazu sledi šminke. Ni mi bilo prav, da so tako grdo mislili o Zori, reči pa tudi nisem ničesar upal, nisem heroj. Če bi bil, bi že sam ustrelil Nikolaja. Umival sem se na tistem smrdečem stranišču in čutil sem, kako me zapuščajo duhovi sedmih sekretarjev SKOJ-a. Streljali so se in junaško umirali, česar nisem sposoben. Kot vidiš, drži: ujela me je ta hiralnica, ne pa krogla. Drugič v življenju sem dokončno ostal brez vere. Bombnik je odnesel svetnike in mučenike, Nikolaj pa sekretarje. Tla pa se niso več razmikala pod menoj. Misli so mi uhajale k Zori. V njej sem slutil čvrstost, ki jo je Nikolaj s svojimi govori preglasil, a ni mogel zadušiti.

Čeprav … Taka ženska lahko najde kogarkoli. Kaj naj počne z bednikom moje sorte?

Spustili so me še pred njo in šel sem v samski dom. Sedel sem na postelji, vzdihoval, ne od žalosti, opravljal sem edino delo, ki sem se ga lahko domislil. Naravno je drselo iz mene.

Zaslišal sem žvižganje. Postajalo je vedno močnejše, šlo je skozi ušesa. Vrata so se odprla in vstopila je Zora. Korak za njo je stal vratar, ki ni vedel, kaj naj naredi in je samo ponavljal:

»Tovarišica … tovarišica …«

Gledala me je in nagrbančila ustnice.

»Greš z mano?«

Pa sem šel.

33.

Še isti večer je napočil trenutek, ko sem postal moški.

34.

Ne, ne, seveda sem izgubil nedolžnost, končno, ne govorim o tem. Nedolžnost lahko izgubi vsak, pač daš nekaj nekam ali pa dobiš nekaj, in to je to. To je lahko.

Srečal sem svoje moralno jedro in se naučil reči ne. O tem ti govorim.

Ležala sva v postelji, s prsti mi je šla preko prsi, drsela sem in tja, včasih, poredko, zastala in napela oči, da bi si bolje ogledala dlako, ki jo je našla.

Začela je govoriti o prihodnosti.

Nisem si je upal vprašati, če je zadovoljna z mano, mislim, v postelji, a ko je spregovorila, mi je odleglo. Zadovoljni ljudje govorijo o prihodnosti, nezadovoljni o preteklosti.

Še bolj mi je srce poskočilo od sreče, ko sem ugotovil, da ne govori o sebi, marveč o nama! Skupaj sva, dva!

Kako lepo življenje poskrbi za vse – ko sem mislil, da sem sam, zapuščen, sem našel Zoro! Nisem več pogrešal mučenikov in sekretarjev.

Ne morem reči, da me je zaprosila za roko. V njenih načrtih sva bila že poročena. Saj me ni motilo, kje pa. Poslušal sem jo in počasi me je pričel gristi strah. Vedel sem, da prihaja trenutek, ko ji moram povedati, še preden začne načrtovati moj poklic. Zbral sem pogum in rekel:

»Poštar sem.«

»Vem.«

»In poštar bom ostal. S torbo!«

»Vem.«

»Nisi huda?«

»Zakaj le? Poštar je lep in uporaben poklic.«

Poslušal sem jo, malo zakinkal, spet poskušal, govorila je neprestano, njeni prsti so potovali hitreje, razgrevala se je, nato pa obmirovala kot teliček, ki se je napil.

»Dragi …« je rekla.

Meni! Mene je tako imenovala!

»Dragi … kaj, če bi nadaljevala Nemško loterijo?«

»Pa imava denar?«

»Hm, to je problem. Moji starši ne bi dali nič zraven, samo od tvoje plače bova pa komaj preživela.«

Mislil sem, da je tema zaključena, a se je čez nekaj minut vrnila k njej.

»Kaj, če bi nadaljevala loterijo tako, kot je bila nazadnje, ampak samo z desetimi dobitniki …«

»Ne …« sem jo poskušal prekiniti.

»Počakaj, počakaj! Le da vozovnico za Berlin dobi kakšen vojni zločinec, recimo. Poštar si, zagotovo lahko najdeš v svoji dostavi hudobne in zle ljudi brez sorodnikov, sovražnike ljudstva, sodelavce okupatorja, pa jih pošljeva po glavni dobitek?«

»Ne … ne smeva … Midva ne moreva soditi …«

»Od vsake hiše, ki jo prodava, vplačava polovico v sklad za vojne sirote?«

»Ne … To ni …«

»Čakaj! Še bolje! Imava dve Nemški loteriji, ena je za zlobneže, ki hodijo v Berlin in nama zapuščajo hiše, druga za reveže, kjer vsaka srečka zadane. In iz prve financirava drugo? Odlična ideja, si navdušen?«

Stisnila me je ob posteljo in tudi počutil sem se pritisnjenega. Njena bližina, vonj, telo, spomini, ki sem si jih pravkar pridobil in so mi še medli glavo … Po drugi strani pa upokojenca s Kurirja Tinčka 12 in tema, ki ju golta. Kje sta? Pod šotorom v begunskem taborišču? Res je ideja o kaznovanju slabih ljudi zvenela privlačno, res bi s tem celo zaslužila in dajala pomoči potrebnim, a nisem se imel za sodnika. Če bi imel razsodništvo v sebi, bi lahko pritisnil petelina in ubil Nikolaja; ker ga nimam, nisem mogel obuditi niti Nemške loterije.

Njeno prigovarjanje me je votlilo in dolblo, rezalo in sekalo, glodalo in odstranjevalo; nazadnje je prišlo do mojega moralnega jedra. Začutil sem v sebi trdoto, segala je od medenice do vratu, vse telo se je naslanjalo nanjo in se iz nje napajalo. Iz te moči sem spregovoril in glas je zvenel kot nikoli prej in nikoli pozneje:

»Ne.«

Zora je utihnila in se odmaknila.

Moje moralno jedro se je razblinilo, strahovi pred samoto so vskočili na njegovo mesto. Hotel sem se ji opravičiti, a nisem upal spregovoriti, ker bi gotovo zajokal.

Molčala sva v temi.

Spregovorila je s čisto običajnim glasom in Nemške loterije ni več omenjala. Kmalu se je spet stiskala k meni in med kovanje načrtov je vpletala pohvale, s katerimi me je spravljala v sladko zadrego, od »Moj moški!« do »Moški nove dobe!«.

35.

Ja, tvoja babica Zora je bila res razumevajoča oseba. Škoda, da ni doživela vas, vnukov, reva. Kako bi vas bila vesela! Težko je bilo, ko smo ostali brez nje. Tvoja mama v srednji šoli, njen brat prvi letnik univerze. Težko. Ne veš ne ure ne dneva, kot bi rekla moja mama. Ampak, Zora … Tako si je želela leteti. Že prej sem se z otrokoma v glavnem jaz ukvarjal, priznam, ker je Zora delala kot trgovska potnica. Najprej po Jugoslaviji, ko so se meje odprle, pa po vsem svetu. Spomnim se, kako navdušena je prvič prišla s poleta. Sediš v letalu, kot v avtobusu, je rekla, le da pilota ne vidiš, moraš pa mu zaupati. Hotela je postati pilot. Takrat žensk še niso pustili … seveda ne. Je pa kljub temu šla delat pilotski izpit. Majhna letala, njene sanje solo let okoli sveta. O neki Ameliji je govorila. In je šla. Koliko let traja, preden izginulega nad oceanom proglasijo za mrtvega! Na, tu imaš denar, prosim, pojdi, kupi rože in jih nesi na njen grob. Nisem rad hodil tja, čuden občutek je, ko veš, da stojiš samo nad marmorjem. Da je ženska, ki si jo ljubil, že zdavnaj razdeljena med tisoče in tisoče rib.

Zato jih pa ne jem.

V čast mi je, da sem bil poročen z njo. Čast! Kot bi bil poročen z Marxom, evo! Ker je Zora imela še boljše ideje za človeštvo kot on, predvsem pa več! Pametnejše, bi rekel. Pri Marxu naj bi se odrekali za druge, Zora pa je ljudi poskušala spremeniti na bolje preko njihove poglavitne slabe lastnosti, pohlepa. Grabijo in grabijo, kar bi itak počeli, a lepota Zorinih idej je v tem, da morajo tudi dajati, kar imenujejo vlaganje, in tako se gradi blagostanje.

Res pa je, da so Zorine in Marxove ideje delile isto usodo. Tako kot se je pokvaril komunizem, se je zgodilo tudi z njenimi idejami. Ko sva rabila denar za prvi televizor, se je spomnila Čudovito piramido; Ujemi gotovino, ko sva potrebovala prvi avto, Čarobno verigo, ko sva dobila otroke, in tako dalje. Za vsako idejo se je izmislila tudi lepo ime, brez njega se ji ideja ni zdela popolna.

Krasne ideje, s katerimi bi vsi obogateli in prišli do bogate enakosti – a Zora je ostala skromna, začela je z idejo, jaz sem nosil vabila in pisma, potem sva se umaknila, saj so vstopili drugi, podobni Nikolaju. Zaslepljeni od ideje, egoistični, začeli so grabiti denar zase in vse so pokvarili. Dokler sva midva sodelovala, smo vsi bogateli. Vsi Zorini komunizmi so slabo končali, kot tisti Marxov.

Ah, Zora, Zora! Kakšna nepopravljiva idealistka! Vsako idejo so ji odtujili in pokvarili, pa je vedno našla novo!

Finančno nam ni šlo slabo, čeprav se Zorini starši nikoli niso ne oglasili ne pomagali. Pri koliko zavarovalnicah se je Zora zavarovala pred poletom! Še važnejša so bila pisma, ki mi jih je prinesel njen odvetnik. V vsakem ena njenih še neuporabljenih idej, popisana do potankosti, skupaj z opozorilom, kako daleč lahko grem.

Tako sem počasi nabral te štiri hiše, ki jih bom v oporoki enako razdelil med otroke in vnuke. Vsakemu isti delež, pri meni ne boš nič prikrajšan, ker si najmlajši!

Morala, ti povem, ni nekaj, kar bi dobil enkrat za zmerom, stalno se moraš truditi zanjo. Ko so leta 1992 oblegali Sarajevo, me je napadla skušnjava, da bi obudil Nemško loterijo za eno samo žrebanje. Sarajevo je čudovito mesto, lepo bi bilo tam imeti vikend. A če sem se uprl Zori, sem se lahko tudi sebi.

Zdaj mi ne preostane drugega kot spomini. Pojavljajo se mi naključno, kot snežinke, nikoli ne vem, kateri bo naslednji. Sem jih moral poloviti v pravi vrstni red, da sem ti povedal zgodbo. To je vse, kar je naše življenje za drugega – zgodba. Osrednji spomin, tisti, ki se mi pojavlja neprestano, je speča Zora. Preden je zaspala, se je vedno stiskala k meni. Bolj trdno je spala, bolj se je odmikala. Ko je sanjala, pa se je zavlekla čisto na svoj konec postelje. Kadar sem se ponoči zbudil, nisem mogel odtrgati oči od nje: tako drugačen obraz je imela v spanju kot v budnosti. Podnevi jih je nosila pravzaprav veliko, ponoči enega samega. Najlepši mi je bil od vseh, čeprav na nek način tuj, saj ga pri svetlobi nikoli nisem videl. Mogoče sem si ga sam dopolnjeval in si ga zamišljal. Ona, vmes praznina postelje, vsak na svojem koncu, ne upam niti dihati, gledam jo, ne vem, kaj sanja, kaj misli. Vem, kar mi pove. To je vse. Če bi moral izpostaviti en sam občutek, ki sem ga imel ob njej, bi bila to hvaležnost, ker je živela z mano. Ne mine dan, da je ne bi začutil.

Podaj mi robček, prosim.

Če bi Čarobna veriga še delovala?

Ja, seveda. Vse, kar je zgrajeno na pohlepu, je brezčasno.

Ti povem jutri …

KONEC

(mogoče?)

Jurij Hudolin: BERLJIVO, PREMIŠLJENO, GLOBOKO IN PO MAZZINIJEVO: KONTRA

1.

Miha Mazzini je vedno sphan s presenečenji, zato najbrž ne bom trčil ob invencijo, če zapišem, da je Nemška loterija roman za vsakogar in za vse čase, ker: »Vse, kar je zgrajeno na pohlepu, je brezčasno.«

Vse epohe evolucije so izbruhale in stesale pohlepneže in častihlepneže različnih provenienc, se norčevale iz moralnega jedra, popevale hvalnice neumnosti in ubijale globoko emocijo s kruhoborstvom, ki hoče postati požrešnost. Prav to: cilj tuzemcev nikoli ni bila skromnost in zmernost, temveč lakomnost, nečimrnost, tekmovalnost in fotelj velikega človeka, ki je več kot ti in več kot drugi, če ne danes, pa jutri ali pa vsaj več na velikem obzorju zgodovine. Magari žrtvovati življenje za zagotovljeno posmrtno slavo.

Vsak čas prinaša malho različnih idej, nemara pa je največ takih, ki jih rodi s pohlepom podkletena vizija.

S pohlepom je prežeta tudi Nemška loterija, čeprav Mazzinijev roman sega globlje in evocira še kompleksnejše teme, več njih, od sistemskega isteža do človeške naivnosti in še naprej do permanentno devastiranega čustvovanja v človeku dvajsetega stoletja.

Na prvi ošvrk je Nemška loterija enostaven, lahkoten in berljiv roman, vešče izpisan tekst suverenega tempa, ki ne pada v vrtače blefiranja in metaforičnih mašil. V oziru tehtnejše in za bralca navdihujoče percepcije pa je pred nami roman, ki hvaležno odpira zamotane, po svoje pa tudi temeljne življenjske vrednote sodobnega človeka, ki koreninijo daleč v zgodovini evolucije.

Osnovna kvaliteta prijaznosti do bralca znotraj Nemške loterije je dejstvo, da je pisatelju uspelo izpričati tekočo in »enostavno« pripoved, ki je podkletena z vseobsegajočimi človeškimi vprašanji in iskateljstvi.

Kdaj v zgodovini je človek ostal brez pohlepa, častihlepja, neumnosti, spraševanj o moralnem jedru, iskanja idej, poznate koga, ki ni nikoli slišal za ljubezenski trikotnik in se spraševal o emocijah; če takega ne, pa ste gotovo srečali slaboumnega človeka.

Pravzaprav je neumen lahko tudi najbolj pameten človek, sodobne družbe so v nepretrgani ekspanziji proizvajanja strupov zoper zdravo kmečko pamet, iskrenost in poštenje, če so te klišejske vrednote sploh možne, ali pa jih uporabljamo zgolj za mimikrijo, da je pot do natega drugega človeka krajša in za živce bolj blagodejna, ko se lotimo samoopravičevanja.

Nemška loterija je zato tekst, ki ga boste z užitkom pogoltnili kot večerno branje, a je tudi in predvsem roman, ki praska po temeljnih človeških vprašanjih, kompleksen in stopničast tekst, ki sproža plaz vprašanj, na katera si bomo težko kdaj odgovorili, lahko pa si pomagamo odgonetiti njihovo povrhnjico, saj je drezanje v magmo teksta eno najslajših bralčevih opravil. Užitek je ugotavljati, da gre Mazzini z vso vehemenco profilirano in kleno kontra neumnosti sodobne družbe.

Pohlep

Pohlep je najboljši človekov prijatelj. Denar, ki pade od ideje, kako mimo utečenih sistemov do basanja v malho, je najslajši prihodek. No, sistem obstaja vedno, le pota znotraj njega so nepredvidljiva in polna pasti, saj pohlep v primežu suženjstva in nadzorovanju uma pozablja, da ni vedno zvijačen samo tisti, ki jemlje. Atribut pohlepa je namreč tudi preveč samozavesten fokus.

In večina eksistencialij sodobnega časa dobiva poriv optimizma in zagona v življenje zgolj zaradi pohlepa.

Ljudje najbolj trpijo zaradi pohlepa.

Pohlep raste iz skromnosti in modrega varčevanja drobtin. Počasi se zaleze v človeka, dokler ga popolnoma ne omreži. Potem se naslaja in ga obrača levo in desno, dokler sleherniku ne požre vsega časa, namenjenega storitvenosti, in postane religija. Človek začne moliti na iluzorno sličico, da bo nafafal čim več kvaziblagostanja. Najbolj ošabni so tisti, ki so si imetje nagrebli na najbolj umazan način. Ponosni so nase, ker jim je uspelo uresničiti sanjo, pa čeprav so morali zajebati serijo ljudi. Med njimi težko najdeš koga, ki bi ga začela lomiti slaba vest. Saj, kaj bom zdaj cvilil kakor morski prašiček, da sem koga uničil, če pa sem močnejši in pametnejši?

Ali: človek začne razmišljati in šteti samo še drobtine v malhi. Teh je več in več in če kakšno zgubimo, smo nesrečni, sprejeli bi hitro rakasto metastaziranje, samo da bo bisaga z nagrabljenim polna. Živimo pač v času, ko je svet obseden z gospodarsko rastjo. Ta rast je že v osnovi sphana s karcinomi, saj temelji na progresivnem načelu, da je eden bolj bogat in petdeset bolj lačnih.

Pohlep ni prijatelj inteligence, ker se ji posmehuje in jo nonšalantno prepriča, da evoluira v neumnost, saj je treba že za časa življenja imeti življenjsko zavarovanje: če se nenadoma zvalite med štiri deske, zbite v črni prsti, bo za vami ostal denar. Tudi če ste bili za časa življenja navadna skopuška in sebična svinja, ki si je cekine nagrebla s prevarami, si vas bodo dediči zapomnili zaradi denarja. Kaj češ lepšega, pandan zgodovine je zagotovljen, čeprav vas lahko tudi zavarovalnica že mrtvega, a še toplega nategne. Namen pa je bil, ni res?

Pohlep vrvra v vsaki kapilari: supermarket, nogometno igrišče, državna uprava, osnovna šola, vrtec, karitas, restavracija, ulica, vas, mesto, država, svet; umetnik, avtoličar, kuhar, zdravnik, klošar, novinar, kurir, upokojenec, hišnik, vlačuga.

Kaj zdaj: imamo kaj, bo kaj, a lahko več, zakaj ne več?

Klišejska komponenta človeške nature je znana: biti boljši od drugega človeka. Od drugega moramo imeti več denarja, večje stanovanje, boljšo obleko, nujno moramo biti bolj uspešni, če ne gre drugače, pa mu pokavsajmo ženo. Nikoli si ne boš naredil medvedje usluge, če boš najboljšemu prijatelju ali bratu ženo zaznamoval s svojo spermo. Nima veze, zakaj, tako pač pride.

To je uspeh in dokaz, da smo boljši. Veliko boljši!

Mazzini ne bi bil Mazzini, če ne bi v klešče pohlepa potisnil tudi pisatelja, človeka, ki naj bi mu življenjski gard, ki ga zaznamuje digniteta, osmišljevalo intelektualno delo, to pa je nad pohlepom in nad vsem, ni res?

Pa kaj še, prevzetni intelektualec gre hitro kontra svojemu poklicu, če nadzor nad njegovim umom vzame v vajeti pohlep.

Moralno jedro

Ni je bolj zmuzljive sintagme kot moralno jedro. Kanon moralnega jedra na prvo žogo postavljata religija in politični sistem, in človeku, ki vsaj malo brska po sebi, to slovito jedro ne predstavlja resne življenjske opore.

Ker: bolj ko si prepričan, da si ohomotan v plašč zdravega moralnega jedra, bolj se oddaljuješ od intuicije. Brez intuicije pa je samo še nadzor in psihična zasvojenost z moraliziranjem.

Moralno jedro je bolj ali manj ironija, če vzamemo v ozir, kaj nam vsiljuje družba kot moralno, in to družba, ki ne pride niti do zgornjih plasti in krhljev emocije, kaj šele, da bi se potopila v njene globine. Ker je moralno jedro spolzko, je sintagma zelo primerna za manipulacijo mase: cilj vsake pridobitniške svojati je, da drugemu vsili svoje moralno jedro. Ko človeka omrežiš s svojim moralnim jedrom, lahko tešeš in oblaš njegovo vizijo po sebi lastni meri. Potem ga premikaš po šahovnici in tvoj cilj je eksploatacija do popolne izčrpanosti. Kmalu scuzanega pionidesa žrtvuješ in ga zamenjaš s svežo robo. Tudi Mazzinijev poštar Toni trči ob moralno jedro. In to večkrat.

Na prvi ošvrk trči zaradi infantilnosti in prisrčnega samospraševanja, kaj je prav in kaj narobe. Kaj je moralno in kaj ne. Toda Tonija v cincanju med moralnim in nemoralnim na tla položi emocija.

Premaga ga emocija, čeprav se je naučil reči ne. Zato lahko pridemo do sklepa, da moralno jedro Nemške loterije oblikuje intuicija emocije, kar je kontra splošnemu moralnemu jedru sodobne družbe.

Ideja

Ideja je sol vsakega družbenega ustroja in vsake dobre poslovne vragolije. Če za hip evoluiram v profesionalnega defetista, je dobra ideja jedro velike manipulacije, s katero pridemo do velikega denarja z malo fizičnega truda. Ideja Nemške loterije je več kot prezentna: pritisniti na tipko človeške požrešnosti in iluzije o boljšem jutri, da ti poberem še to, kar imaš in kar si mi sam prinesel na pladnju v zahvalo, ker sem v tebi prebudil pohlep. Zahvalil se mi boš, še preden boš ostal brez vsega, potem pa mi je itak vseeno zate. Čeprav se imamo Slovenci za narod zagonetnih učenjakov in inovatorjev, za narod dobre ideje, pa smo proti Japoncem siromaki v mentalni telovadbi in razvijanju izvorne ideje. Pri nas dobi povprečen človek tri ideje, na japonskem pa devetdeset. Kdo je bolj moralen?

Mentalna lenoba je prijateljica zvestega vojščaka in bojevnika za moralno jedro, ki so ti ga oblikovali drugi. Dobro idejo slovenski narod razvije šele takrat, ko se med seboj pokliče z zavratnimi kletvicami zavisti.

In z dobro idejo najlažje preverimo človeško neumnost.

Biti pameten pa je kontra sodobni družbi.

Avtorefleksija

Danes je tudi znotraj intelektualnega dela avtorefleksija redkost. Ljudje rinemo kakor voli v brazdi. Rinemo naprej in naprej, čeprav redko kje uzrem koga, ki res ve, kam.

Ti povem naprej, se ti mudi na faks? No, pa ti povem.

Prve korake avtorefleksije boš naredil, ko boš zrezal svoje največje napake. In ko si boš že mislil, da ti je uspelo, te bo nekdo z dobro idejo vrgel na finto, da bodo tvoje stare napake še bolj intenzivno privrele na plan. Kaj boš potem?

Postani resigniran in bodi panker. Pravemu pankerju nobeden nič ne more in on ne potrebuje avtorefleksije.

Zapomni pa si, da je svet brez avtorefleksije na daljši rok uporabe predvidljiv in dolgočasen.

Če se danes posvečaš avtorefleksiji brez duhovnih priročnikov in psihoterapevtov, si kontra sodobni družbi.

Emocija

Emocija je prvo sidrišče človeške lepote in se je človek izogiba, čeprav misli nasprotno. O emociji kvasimo hrepenevtične zgodbe in ji pojemo lirične elegije, jo celo povezujemo s kosmatimi in lovskimi pripovedmi, si napletamo senzitivne vizije in ji dopuščamo, da nas tu in tam trešči ob tla. Emocija je v sodobni družbi marginalen pojav. Aluzije na seksualno, instant ljubezni iz pocukranih ljubezenskih romanov, new age priročniki, kako odpreti čakro mehkobe, resnica jagerske človeške psihološke arhitekture, da se po treh posteljnih vragolijah moški zaljubi v žensko in obratno. Emocija je danes prijateljica manipulacije. Prebudi se šele takrat, ko se odnosi začnejo krhati. To je tekma, kdo se bo prej zlomil in kdo bo koga priklenil na verigo, ko bo začel besno tuliti v luno.

Kdor je potapljač v globine emocije, je kontra sodobni družbi.

2.

Mazzinija so za literarnega zvezdnika naredile Drobtinice. Nemška loterija je sestra Drobtinic. V pričujočem romanu se Mazzini eksplicite ne dotika popolnega podna klošarjenja in neuresničljivih iluzij. Iluzija je v Nemški loteriji uresničljiva.

Kot bralcu mi je všeč, da Mazzini svojim junakom spolno fantazijo vedno empirizira. Všeč mi je, da Mazzini ni na strani bolestne onanije duha in dejanskega drkanja pred ogledalom.

Najprej izdrkaj pohlep do moralnega jedra in potem postani človek emocije.

Prva kvaliteta Mazzinija kot pisatelja pa je posmehovanje hermetični pisavi. Za klišejskega umetnika & literarnega kritika velja, da je prepoznavnost umetniškosti, če si nekolikanj hermetičen in nerazumljiv, zamrežen v zapleteno plastično metaforo in v kvadrat v krogu.

Ko sem kot najstnik bral določena dela avtorjev, namazanih s pomado neprebojne metafore, in nisem razumel a ma ništa, sem si mislil, da sem zelo neumen. Da sem bebec in mentalna sirota. Zdaj si ne mislim več, da sem sirota, niti ne jemljem resno člančičarjev, ki z romanom opravijo na eni tipkani strani in ti zraven navržejo pest svojih osebnih frustracij, da če ne bom avtor, bom pa vsaj bolj pameten, kritiki pesmaric pa se itak vsi po vrsti kmalu pojavijo tudi s svojim liričnim ihtenjem ali pa metaforo, ki je še sami ne morejo odgonetiti. Skrivnostni učenjaki pač, ki se pokličejo s kletvicami in bi za hobi za drobtine s slabo obložene mize radi ubijali drug drugega in sami sebi lažejo, da je svet zveličavne umetnosti nad vsem in sploh nad pohlepom, čeprav bi se za drobir odrekli tudi najboljšemu prijatelju.

Tudi Jerica ni samo ena, sirot pa je še mnogo več.

In tudi Miha Mazzini je od časa do časa deležen pozornosti te kritike; najbrž je je vesel, vrvice pa si zaradi nje gotovo ne bo ohomotal okrog vratu, če si je še doslej ni.

Miha Mazzini je poseben slovenski pisatelj.

Ne bom zakokodakal, da je kontra slovenskim pisateljem, da ne bi bil videti preveč pameten, je pa Miha Mazzini endem znotraj slovenske literarne druščine, ki ne dela vsega kontra sodobni družbi.

Za bralce namreč piše dobre knjige.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Miha Mazzini

KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

Beletrina, 2001

Cena: 9,90 €

Kralj ropotajočih duhov je roman o odraščanju, popularni glasbi in prvih ljubeznih. Knjiga je svojevrstna pripoved z roba, ki je zdaj že dolgo središče sodobnega sveta. Roman je nastal kot nadgradnja scenarija za film Sladke sanje, ki je prejel zlato palmo na filmskem festivalu v Valenciji.

Miha Mazzini:

TRENUTKI SPOZNANJA

Beletrina, 2007

Cena: 9,90 €

S Trenutki spoznanja Miha Mazzini še enkrat potrjuje, da imamo opraviti z izjemno prodornim in neusmiljenim opazovalcem sodobne družbe. Skozi štirinajst zgodb, individualnih usod, se pred bralcem razrašča neprijetna, a več kot prepričljiva podoba sedanjosti, v kateri se posamezno vedno bolj izgublja in lomi ter se umika splošnemu, nasilnemu in nesubstancialnemu.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

301. Virginia Woolf MED DEJANJI

302. Ilma Rakusa MORJE MODRO MOJE

303. Zorko Simčič POSLEDNJI DESETI BRATJE

304. Franz Kafka DNEVNIK 1915–1923, POPOTNI DNEVNIKI

305. Stendhal MEDENKA

306. Roberto Bolaño DIVJI DETEKTIVI

307. Gorazd Kocijančič PRIMOŽ TRUBAR ZAPUŠČA LJUBLJANO

308. Milan Kleč TROJKE

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2012

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

821.163.6.09Mazzini M.(0.034.2)

MAZZINI, Miha

Nemška loterija [Elektronski vir] / Miha Mazzini ; spremna

beseda Jurij Hudolin. - El. knjiga. - Ljubljana : Študentska

založba, 2012. - (Knjižna zbirka Beletrina)

Način dostopa (URL): www.zalozba.org

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-462-6 (ePUB)

259827712

Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

spremna beseda Jurij Hudolin

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Jelka Ciglenečki, Mitja Čander, Aleš Čar, Dražen Dragojević, dr. Ignacija Fridl,

Jurij Hudolin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Gorazd Trušnovec, dr. Gašper Troha

Jezikovni pregled

Eva Vrbnjak

Korekture

Jerneja Zajc

Oblikovanje

Andreja Brulc

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izhajanje knjižne zbirke Beletrina podpira Javna agencija za knjigo RS.

Ljubljana 2012

Table of Contents

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

Jurij Hudolin: BERLJIVO, PREMIŠLJENO, GLOBOKO IN PO MAZZINIJEVO: KONTRA