Henri Charriére

METULJ

Prvi zvezek

PO POTI RAZKROJA

Porota

Drugi zvezek

NA POTI V KAZNILNICO

Tretji zvezek PRVI POBEG

Beg iz ambulante

Četrti zvezek

PRVI POBEG (Nadaljevanje)

Trinidad

Peti zvezek

NAZAJ V CIVILIZACIJO

Zapor v Santa Marti

Šesti zvezek

OTOKI ZVELIČANJA

Prihod

Sedmi zvezek

OTOKI ZVELIČANJA

Splav na pokopališču

Osmi zvezek

SPET KRALJEVI OTOK

Bivoli

Deveti zvezek

SAINTJOSEPH

Carbonierijeva smrt

Deseti zvezek

HUDIČ

Dreyfusova klop

Enajsti zvezek

SLOVO OD KAZNILNICE

Pobeg Kitajcev

Dvanajsti

zvezek GEORGETOWN

Življenje v Georgetownu

Trinajsti zvezek

VENEZUELA

Irapski ribiči

Venezuelskemu narodu,

njegovim ponižnim ribičem iz zaliva Paria, vsem, intelektualcem, vojakom in drugim, ki so mi dali priložnost za novo življenje, Riti, moji ženi, moji najboljši prijateljici.

Prvi zvezek

PO POTI RAZKROJA

Porota

Klofuta je bila tako močna, da sem se pobral šele po trinajstih letih. Ta reč nikakor ni bila običajna in kar precej se jih je zbralo, da bi mi jo zagodli.

26. oktober 1931. Ob osmih zjutraj so me odpeljali iz preiskovalnega zapora, kjer me imajo že leto dni. Sveže sem obrit, lepo oblečen, suknjič velikega bahača me dela elegantnega. Bela srajca in še zadnji dodatek k obleki: bledo moder metuljček.

Imam petindvajset let, kažem jih dvajset. Orožniki, umirjeni ob mojem gentlemanskem vedenju, ravnajo zelo vljudno. Celo lisice so mi sneli z rok. Šest nas je, pet orožnikov in jaz. Sredi oguljene sobe smo sedli po klopeh. Zunaj je vse sivo. Nasproti so vrata, ki vsekakor vodijo v sodno dvorano, saj smo v Palais de Justice de la Seine v Parizu.

Še nekaj trenutkov in obtožili me bojo umora. Odvetnik Raymond Hubert me je prišel pozdravit: »Nobenega resnega dokaza nimajo, prepričan sem. Oproščena bova.« Nasmehnem se, »oproščena bova«. Govori, kot da se bo tudi sam pojavil na sodišču kot obtoženec in da bo šel sedet, če bova obsojena.

Prikaže se vratar in nas pokliče. Štirje žandarji me odvedejo skoz na stežaj odprta vrata v veliko dvorano. Da bi mi jo zagodli, s klofuto, so vse prevlekli s kričeče rdečim: preproge, zavese na visokih oknih in naposled tudi uradnike, ki mi bojo sodili.

— Spoštovano sodišče ...

Z desne pride šest mož, predsednik in pet sodnikov z baretami. Predsednik se ustavi na sredini? na desni in levi se zvrstijo njegovi prisedniki.

V dvorani vlada napeta tišina, vsi stojijo, z mano vred. Potem sede sodišče, potem poslušalstvo.

Predsednik, okroglih, rdečkastih lic in strogega obraza, mi pogleda v oči, ni mu neprijetno. Piše se Bevin. Kasneje bo nepristransko vodil razpravo in z obraza se mu bo videlo, da sam kot poklicen sodnik ni ravno najbolj prepričan o verodostojnosti prič in policije. Ne, s klofuto nima prav nič opraviti, samo posredoval mi jo je.

Tožilec je mojster Pradel. Njega se bojijo vsi na sodniji. Uživa klavrni sloves glavnega oskrbnika giljotine in kaznilnic po Franciji in onstran morja.

Pradel predstavlja pravico ljudstva. Kot javni tožilec nimu v sebi prav nič človeškega. Predstavlja Zakon, dela s tehtnico in na vso moč se bo trudil, da bi se nagnila na njegovo stran. Ima jastrebovo oko, nekoliko povesi veke in hc mi nato v vsej svoji vzvišenosti zazre v oči. Vzvišen zarinil visokega katedra, na katerem stoji, in vzvišen zaradisvoje postave in sto osemdeset centimetrov. Ne loči se od svojega rdečega ogrinjala, baretko pa položi predse. Potem so nasloni na svoje močne, klobasaste roke. Prstan ga izdaja, da je poročen, na mezincu pa ima še imeniten pečatni prstan.

Nekoliko se nagne proti meni, da bi me laže obvladoval in kot bi mi hotel reči: »Ljubček, če misliš, da mi lahko uideš, se krepko motiš. Resda ni videti, da bi bile moje roke klešče, a kremplji, ki te bojo načeli, so skriti v moji glavi. In če se me bojijo vsi odvetniki in me imajo za zelo nevarnega, pomeni, da nikdar ne spustim plena iz rok.

... Ne zanima me, če si kriv ali nedolžen, moja dolžnost je le, da izkoristim prav vse, kar je proti tebi: bohemsko življenje na Montmartru, pa priče, ki jih je pripravila policija, in naposled še policaje. Z vso tisto neokusno navlako, ki jo je nabral preiskovalni sodnik, te moram spraviti v dovolj črno luč pri porotnikih, da te bojo izobčili iz družbe.«

Zdi se mi, kot bi ga res čisto razločno slišal, razen seveda, če se mi ne sanja, ko pa je ta »krvosned« tudi name napravil vtis.

... Kar mirno kri, obtoženec, nikar se ne poskušaj braniti. Zagotovo te popeljem na ,pot razkroja’.

... In upam, da se ne zanašaš na porotnike! Ne delaj si utvar. Porotniki ne vejo ničesar o življenju.

Oglej si jih, pred sabo jih imaš. Jih dobro vidiš, ta ducat sirov, ki so jih iz ne vem katerega butalskega zaselka uvozili v Pariz? Sami malomeščani, upokojenci, mešetarji. Ni vredno, da bi ti jih našteval. Si ja ne predstavljaš, da oni razumejo tvojih petindvajset let in življenje, ki ga živiš na Montmartru? Njim pomenita Pigalle in trg Blanche pregreho z veliko začetnico, ljudje, ki živijo ponoči, pa se jim zdijo izmečki družbe. Vsi so le neskončno ponosni, da so porotniki pariškega sodišča. Vrh vsega jih še hromi kompleks, da so malomeščanske reve, verjemi mi.

... Ti pa prideš, mlad in močan. Lahko si misliš, da se ne bom obotavljal, takoj te predstavim kot don juana montmartrskih noči in že spočetka iz porotnikov napravim tvoje sovražnike. Prelepo si oblečen, moral bi priti razcapan in umazan. Ja, tu si napravil hudo taktično napako. Kaj ne vidiš nevoščljivih pogledov? Oni se oblačijo samaritansko, njih še v snu ni nikdar oblekel krojač!«

Ura je deset in proces se bo začel vsak trenutek. Za mizo je šest sodnikov. Med njimi je tudi agresivni tožilec, ki si bo z vso svojo makiavelistično močjo in bistroumnostjo prizadeval prepričati teh dvanajst duš, da sem kriv in da zaslužim giljotino ali dosmrtno robijo.

Sodili mi bojo za uboj nekega zvodnika in ovaduha z Montmartra. Dokaza nimajo nobenega, a kifelci napredujejo vsakokrat, ko primejo kakega zločinca; vztrajali bojo pri svojem. Tvezli bojo o nekakšnih »zaupnih« podatkih, naj učinkovitejša točka v obtožnici pa bo pričevanje gospoda Poleina, prave gramofonske plošče, posnete ha Nabrežju des Orfevres 36. Ko bom povedal, da priče ne poznam, me bo predsednik popolnoma nepristransko vprašal:

— Pravite torej, da priča laže. Prav. A zakaj naj bi ta gospod lagal? t

— Gospod predsednik, če bedim že vse noči, kar so me aretirali, to ne pomeni, da se kesam zločina, saj Malega Rolanda nisem ubil jaz. Iščem pa motiv, ki je speljal pričo, da se tako zagrizeno znaša nad menoj. Kadar je obtožbi zmanjkalo dokazov, jo je tale gospod še podkrepil z vrsto novih podrobnosti. Gospod predsednik, prepričan sem, da ga je policija zalotila pri kakšnem večjem prestopku in so potem napravili kupčijo: pustimo te pri miru, če nam storiš uslugo in udariš po Metulju.

Nisem verjel, da bom povedal tako dobro. Možak z imenom Polein se je na sodišču predstavil kot poštenjak z neomadeževano preteklostjo: čez nekaj let so ga aretirali in obsodili zaradi trgovanja s kokainom.

Odvetnik Hubert me poskuša braniti, a ni tožilčevega formata. Pradeda za hip zmede ogorčen govor odvetnika Bouffaya, a žal samo za hip, ker že v naslednjem trenutku prevzame vodstvo sloviti tožilec. Njegova moč je nesporna; že v začetku je polaskal porotnikom. Kako le ne bi bili ponosni, ko pa jih vprašuje za mnenje tako vplivna in mogočna osebnost!

Ob enajstih zvečer je partija šaha končana. Obramba je matirana. Obsojen sem jaz. Nedolžen.

Francoska družba, ki jo zastopa javni tožilec Pradel, je tako iz svojih vrst izločila mladeniča petindvajsetih let. In nič popusta, me slišite! S poslastico mi postreže brezbarvni glas predsednika Bevina:

— Obtoženi, vstanite.

Vstanem. V dvorani zavlada tišina, ljudje zadržujejo sapo, moje srce pa bije hitreje. Porotniki me gledajo in povesijo glave, sram jih je.

— Obtoženi, porota je odgovorila pritrdilno na vsa vprašanja razen na točko o naklepnem umoru. Obsojeni ste na dosmrtno prisilno delo. Imate še kaj povedati?

Nisem se premaknil, izgledam kot ponavadi, le ograjo pred seboj sem stisnil močneje.

— Gospod predsednik, ja, rad bi povedal, da sem popolnoma nedolžen in žrtev brezobzirne policijske mahinacije.

S strani lepo oblečenih žensk, uglednih povabljenk, ki sedijo za sodnim predsedstvom, zaslišim mrmranje. Potrudim se in jim mirno rečem:

— Umolknite, gospe z dragulji. Sem ste prišle, da bi se naužile nezdravega okusa. Farse je konec. Vaša policija in vaša pravica sta tokrat spet razrešili hud zločin. Upam, da ste zdaj srečne.

— Straža, odvedite obsojenca.

Med vrati zaslišim vreščeč glas: »Ne sekiraj se, Henri, za tabo pridem!« Moja vrla in plemenita Nenette mi je tako izkričala svojo ljubezen. Znanci v dvorani ji zaploskajo. Oni že vejo, pri čem so. Ponosni so, ker sem se ves čas držal in nisem nikogar izdal.

V sobi, kjer smo bili pred razpravo, mi orožniki nadenejo lisice. Stražar, ki stoji ob meni, privleče še kratko verigo in svojo levico priklene ob moje desno zapestje. Molčimo. Prosim za cigareto. Narednik jo povleče iz žepa in prižge. Kadar jo vtaknem v usta in potegnem, mora tudi stražar dvigniti in spustiti svojo roko.

Stoje pokadim skoraj do konca. Nihče ne reče besede. Naposled pogledam narednika in predlagam: »Gremo.«

V spremstvu kakšnih dvanajstih orožnikov se po stopnicah spustim na sodnijsko dvorišče. Policijski furgon že čaka. Zgnetemo se vanj, potem narednik reče: »Conciergerie«.

La Conciergerie

Ko pridemo do zadnjega gradu Marije Antoinette, me orožniki brez besed predajo šefu zapora. Leta podpiše dobavnico, potem možje odidejo. Še prej mi v moje veliko presenečenje narednik stisne vklenjene roke.

Šef vpraša:

— Koliko si jih dobil?

— Dosmrtno.

— Kaj je mogoče!

Ozre se po orožnikih in razume. Možak ima svojih petdeset let, videl je že precej reči in moj primer mu je tudi dobro znan. Potem mi reče dobro besedo:

— O ti prasci! Saj so znoreli!

Počasi mi sname lisice z rok in me sam pospremi do celice, posebej grajene za na smrt obsojene, norce, divjake ali dosmrtne robijaše.

— Korajžo, Metulj, reče in zapre vrata. Nekaj stvari ti še pošljemo in hrano iz prejšnje celice. Bodi korajžen, fant!

— Hvala, šef. Verjemite mi, korajža je v meni in upam, da jim bo dosmrtna ostala v gobcu.

Čez nekaj časa slišim po vratih škrabljanje.

— Kaj je?

— Nič. Pišem ti vizitko na vrata.

— Zakaj? In kaj pišeš?

— »Dosmrtna robija. Strogo nadzorovati.«

Pa so res šemasti, pomislim. Kaj se bojijo, da me je današnji šok tako prizadel, da bi šel delat samomor? Korajžo imam in ne bo mi je zmanjkalo. Spopasti se nameravam z vsem in proti vsem. Že jutri bom učinkovit.

Med jutranjo kavo sem se vprašal, če naj vložim prošnjo na kasacijsko sodišče. Zakaj? Bom imel več sreče pred drugim sodiščem? In koliko časa zgubim s tem? Leto dni, morda osemnajst mesecev ... In zakaj? Da bi mi spremenili dosmrtno v dvajset let?

Trdno sem odločen, da uidem, in mi je tudi čisto vseeno, koliko let imam. Spomnim se besed, ko je nekoč obsojenec vprašal predsednika sodišča: »Gospod, koliko traja dosmrtna robija v Franciji?«

Kot zver v kletki se prestopam po celici. Da bi potolažil ženo, sem ji po pnevmatiki poslal pismo, prav tako pa sem pisal sestri, ki se je edina potegnila zame.

Končano je, zavesa je padla. Domači so gotovo še večji reveži kot jaz. Moj ubogi oče tam nekje daleč na kmetih verjetno z bridkostjo prenaša tale križ.

Nenadoma se razburim: ampak jaz sem vendar nedolžen! Res, nedolžen. Mi sploh kdo verjame? Potem si mislim: še najbolj pametno bo, če si nikoli ne privoščim šale, da bi ljudem razkladal, da sem nedolžen. Preveč bi se smejali. Z dosmrtno, da sem plačal tistega osla, vrh vsega pa naj še rečem, da ga je stisnil nekdo drug! To bi bil prevelik štos! Držal bom jezik za zobmi.

V preiskovalnih zaporih Sante in Conciergerie še pomislil nisem na tako hudo razsodbo in se zato tudi nisem trapil z vprašanjem, kakšna naj bi bila »pot razkroja«.

Prav, meni je prav. Najprej moram priti v stik s tipi, ki so že obsojeni in bi prišli v poštev kot sopotniki na begu.

Izberem si Marsejčana z imenom Dega. Prepričan sem, da ga bom videl pri brivcu, saj gre tja vsak dan. Prosim za dovoljenje. Res ga zagledam takoj, ko vstopim. Z obrazom je obrnjen k steni in ravnokar je nekoga namenoma spustil naprej. Tako mu ostane več časa, preden pride na

vrsto. Postavim se ob njega, tipa za njim pa odrinem. Na hitro mu vržem:

— Torej, Dega, kako si kaj?

— Kar gre, Buba. Jaz imam petnajst let, in ti? Slišal sem, da so te zaribali, je res?

— Je. Z dosmrtno.

— Še boš pritožil?

— Ne. Potrebujem nekaj drugega: dobro menažo in močne muskule. Pazi na zdravje, Dega, potrebovala ga bova.

Si natovorjen?

— Ja, deset jih imam v funt sterlingih. In ti?

— Ne.

— Dam ti pameten nasvet, čimprej se natrpaj. Kdo je tvoj advokat, Hubert? Ta je bedak, nikoli mu ne bo uspelo. Ženo pošlji k Dante. Ona naj da poln plan Bogatemu Dominiku, pa ga boš skoraj sigurno dobil.

— Pst, paznik naju je opazil.

— Si bomo torej kar privoščili majčken klepet, a?

— Saj ni nič takega, odgovori Dega. Povedal mi je samo, da je bolan.

— Kaj mu je? Ima zaradi sedenja pokvarjen želodec?

In kozel čuvajski se zakrohoče.

Takšno je torej življenje. Sem že na »poti razkroja«. . Na ves glas se smejejo povsod, ko slišijo za šalo, da so nekega petindvajsetletnega frajerja obsodili na dosmrtno.

Plan sem dobil. To je nekakšna tuba, čudovito gladka, odpre se, če jo v sredini odviješ. Kot matica z vijakom. V njej je pet tisoč šesto frankov, samih novih bankovcev. Poljubim to šestcentimetrsko čudo, široko ko palec na roki; ja, tubo poljubim in si jo vtaknem v danko. Globoko vdihnem, da bi se mi dvignila v črevesje. Takšna je torej moja blagajna in v njej celo premoženje. Do nagega me lahko slečejo, mi razklenejo noge, lahko me prisilijo h kašlju, prepognejo v dvoje, a najti ne morejo ničesar. Tuba je globoko v debelem črevesju, postala je del mene samega. Življenje, svobodo, vse nosim v sebi.. . pripravljen na maščevanje. Še se mislim maščevati! Sicer pa ne mislim na nič drugega.

Zunaj je noč. Sam sem v celici. Na stropu je močna luč in ječar me lahko pogleda, kadar hoče. Svetloba mi tako slepi v oči, da si jih zakrijem z robcem. Ležim na žimnici, na trdem železnem ogrodju, brez blazine, in pred očmi se mi zvrstijo vsi pošastni detajli s sodnega procesa.

Moral bom biti nekoliko dolg, če bom hotel dobro pojasniti, kako sem se počutil tistega prvega dne, živ, ampak pokopan.

Zdaj imam plan, torej je beg samo še vprašanje časa. Kaj naj storim, ko pridem ven?

Najprej se moram vrniti v Pariz. Ubijem Poleina, lažno pričo, in potem oba policaja. Kaj ni premalo, če ubijem samo dva? Treba je pokončati vse, vsaj čim več. Tako. Vrnem se v Pariz, v kovčku nosim dinamit. Ne vem še, deset, petnajst ali dvajset kilogramov. Koliko razstreliva bi bilo potrebno za veliko število žrtev?

Dinamit? Ne, šedit bi bil boljši. In zakaj ne nitroglicerin? Pravzaprav vseeno, mi bo že svetoval kdo, ki je na tem področju doma. Kifelci naj le počakajo, napravil bom račun in jim skrbno postregel.

Oči imam še zmeraj zaprte. Kovček na zunaj ne izgleda prav nič nevaren, v njem pa je tempiran peklenski stroj. Eksplozija bo morala biti natanko ob desetih dopoldne v centralni dvorani Sodne policije na nabrežju des Orfevres 36, prvo nadstropje. Tedaj je na raportu zbranih vsaj sto petdeset policajev. Koliko stopnic je do prvega nadstropja? Ne smem se zmotiti.

Na sekunde bo treba zračunati čas, nekdo pa bo kovček odnesel gor. Jaz? Prav. S taksijem pridem pred številko 36, stražnikoma pri vhodu pa pomolim kovček in avtoritativno rečem: »Odnesita mi ga v raportno dvorano, za vama pridem. Komisarju Dupontu povejte, da kovček pošilja inšpektor Dubois.«

Bosta ubogala? In če v vsej tej gneči volovskih obrazov naletim na edina dva inteligentna tipa s policije? Po meni bi bilo. Najti je torej treba nekaj drugega ... nekaj stoodstotnega.

Dvignem se s postelje in spijem malo vode. Od hudih misli me boli glava.

Spet ležem, tokrat si ne dam robca na oči. Čas gre po polžje. In ta luč! Hudičeva luč! Moral bom zmočiti robec in si s hladnim obkladkom olajšati veke.

Ure, ko kujem maščevanje, se vlečejo v neskončnost.

V svoji razgreti domišljiji že vidim zmagoslavni beg. Vrnem se v Pariz in najprej pokažem račun Poleinu, potem kifelcem. In porotniki? Bojo vsi ti tepci še naprej živeli mirno? Vrnili so se domov, gnide, kot bi napravili ne vem kaj. Važni in zamaščeni od napuha se pred sosedi prišopirijo k svoji kuštravi ženi, ki jih čaka s krompirjevo juho.

No, kaj naj napravim z njimi? Nič. Uboge sere so. Za sodnike niso rojeni. Če je porotnik upokojen žandar ali carinik, se mu to pozna že po kretnjah. In če je mlekar, bo sodil podobno kot oglar. Vsi so lovili tožilčeve besede, z lahkoto jih je potegnil. Oni pač niso odgovorni za svoje početje! Napravil jim ne bom nič zlega.

Medtem ko zapisujem te misli izpred tolikih let, si pravim: nič ni čudnega, če si fant petindvajsetih let v osamljeni, tihi celici ustvari pravšno domišljijsko življenje, preden se ga ne poloti blaznost! In tako intenzivno doživljam svoj miselni svet, da postanem že pravi shizofrenik. Ničkolikokrat sem že podrl stene te celice in odletel na potep. Obiskal sem domačo hišo, očeta, mater, družino, vrnil sem ' se v svojo mladost... Vsi ti gradovi v oblakih so me prisilili, da sem se že vprašal, katero izmed obeh življenj je resnično.

Od tistih časov je zdaj že šestintrideset‘let, pa vendar me spomin ne pušča na cedilu. Neverjetno, a pero drsi kar samo po papirju.

Ne, porotnikom ne storim nič hudega. Toda tu je še javni tožilec! Njega ne smem zgrešiti. Zanj imam že pripravljen recept Alexandra Dumasa. Napravil bom kot v Grofu Monte Christo, ko so tistega tipa vrgli v luknjo in ga pustili crkniti od lakote.

Javni tožilec je odgovoren. Ogabno je bil našemljen v rdeče, ta pravniški črv, zasluži si čimbolj grozen konec. Ja, ko opravim s Poleinom in žandarji, se ekskluzivno lotim njega. Kje na deželi bom najel vilo z globokimi kletnimi prostori, debelimi zidovi, težka vrata pa bom še sam obložil z žimnicami in gostim predivom. V steno bom vkoval močne verige in vanje vklenil tožilca. Potem se bo gostija začela!

Stopim proti njemu in ga pogledam skoz priprte oči. Ja, ravno tako kot je on mene na procesu. Tako sem se že vživel v svojo vlogo, da kar čutim njegovo sopenje.

Potem uperim vanj močan žaromet in zagledam njegove ptičje oči, ki v blaznem strahu žmerikajo. Vzdolž zariplega obraza mu drsijo težke znojne kaplje. Ja, in potem slišim svoja vprašanja in njegove odgovore.

— Kanalja, si me že pozabil, a? Metulj sem, tisti, ki si ga tako Židane volje poslal na dosmrtno robijo. Pomisli zdaj, so se ti izplačala vsa dolga leta, ko si postajal izobraženec? Ko si žvečil rimsko pravo in vse drugo? Pa čas, ko si se učil latinsko in grško, zamujeni čas mladosti, ko si se pripravljal na govorniški poklic? In kaj si postal, gobec neumni, povej! Si morda ustvaril nov in pravičen družbeni zakon? Si prepričal ljudi, da je mir najboljša reč na svetu? Si oznanil filozofijo kakšne blazno fine vere? Ali pa si samo vplival s svojo univerzitetno izobrazbo in rotil ljudi, naj se poboljšajo in pozabijo na hudobijo? Povej mi odkrito, si svoje znanje vnovčil, da bi ljudi rešil ali da bi jih uničil?

...Ne, ne gre za to! Ti se hočeš dvigati, dvigati. Napredovati hočeš v svoji usrani karieri. Spomenik si postavi, ja, ko skrbiš, da ne bi giljotina zarjavela.

... Če bi ti bil Deibler vsaj malo hvaležen, bi ti pod konec vsakega leta poslal zaboj najboljšega šampanjca. Kajti tebi se mora zahvaliti, da je letos odsekal pet ali šest glav več kot ponavadi! Pa kaj bi to, zdaj si krepko v mojih rokah. Še se spomnim, kako zmagoslavno si poslušal in se nasmihal, ko so mi brali obsodbo. Kot bi bilo včeraj, pa vendar so minila že leta. Koliko? Deset? Dvajset?

Kaj ti je vendar, Buba? Kaj govoriš o desetih, dvajsetih letih? Potipaj se, močan si in mlad in v trebuhu imaš pet tisoč šeststo frankov. Dve leti, ja, dve leti bom zdržal v dosmrtni, a niti dneva več, pri Kristusu!

No, no, Metulj! Še ti meša? Molk v tej celici te spravlja v blaznost. Kadil bi, a kaj, včeraj sem končal zadnjo cigareto. Sprehodil se bom. Saj niti ni nujno, da bi si z robcem zakrival svetlobo. Celica meri od vrat do zidu štiri metre ali pet drobnih korakov. Roke vržem za hrbet in začnem hoditi.

— Kot sem že rekel, še vidim tvoj zmagoslavni nasmeh. Prav, da bo mir, ti ga spremenim v krč. Toda ti si na boljšem: kričiš lahko, kričiš. Kolikor hočeš, kolikor moreš. Kaj naj torej s teboj? Dumasov recept? Naj te pustim crkniti od lakote? Zdi se mi, da bi ti bilo to še najbolj všeč. Že vem! Najprej ti iztaknem oči, vsako posebej. Ja? Še ti še zmeraj smeje od zmagoslavja? Pomisli no, potlej boš spet na boljšem, ne boš me več videl. Seveda pa bom tudi jaz prikrajšan za užitek, da bi ti iz zenic bral bolečino. Potem imaš le ti prav? Naj ti jih pustim? Meni je prav, prihranim si jih za kasneje.

... Pa ti odrežem jezik, tisti grozni jezik, ki bi ga lahko primerjal z britvijo! Sprostituiziral si ga, vse zaradi kariere, jezik, ki enako nežno govori ženi, smrkavcem in metresi. Počakaj, da se nisem zmotil? Ljubica? Ali morda ljubček? Si sploh kaj drugega kot ubog pasiven pederast? Tako, z jezikom se ti še najbolje oddolžim. Z njim si tako spretno nategoval porotnike, da so ti začeli vsi po vrsti kimati.

...Policaje si predstavil kot svetnike, ki se žrtvujejo svojem poklicu, podprl pa si tudi tisto piškavo zgodbo, ki jo je drdral Polein. Naposled sem se že vsem dvanajstim sirarjem zdel najnevarnejša pojava v Parizu. Ko bi ti ne imel tako lokavega, spretnega in prepričljivega jezika, bi jaz še danes sedel na terasi Grand Cafeja in užival življenje. Torej je sklenjeno, jezik gre ven!

Hodim gor in dol, gor in dol, v glavi se mi vrti, a še zmeraj imam pred sabo njegov obraz ... ko nenadoma ugasne luč in se med rešetkami prikaže šibek pramen dneva.

Kako? Je že jutro? Sem hodil vso noč? Ja, pa so bile lepe te ure maščevanja! In dolga noč je bila nocoj kratka.

Sedem na posteljo in poslušam. Nič. Popolna tišina. Le od časa do časa po vratih zapraska, krc, krc. Paznik v copatah je nalahno odmaknil zaklopko na kovinskih vratih in pritisnil oko ob luknjico. Jaz ga ne vidim, on pa me lahko od zunaj nemoteno opazuje. Aparat, ki si ga je omislila francoska republika, je naravnost čudovit. Že na začetku je družbo rešil človeka, ki bi v življenju še utegnil povzročati sitnosti. A to ni vse! Ta človek tudi ne sme prekmalu umreti, ne sme uiti s samomorom. Opravlja družbeno funkcijo. Kaj bi nazadnje sploh delali v kazenski administraciji, če ne bi bilo kaznjencev! Bil bi špas. Zato je treba krepko paziti nanj in tudi drugim pustiti živeti. Ko spet zaslišm praskanje po vratih, se moram nasmehniti.

Sprosti se, bula, ne bom ti ušel! Nikar se ne boj, vratu si ne bom prerezal.

Rad bi bil zdrav in prišel čimprej v tisto Francosko Gvajano, kamor me pošiljajo, bedaki, sicer pa, hvala Bogu!

Vem, stari, da pazniki niso nikakršni ministranti in da si ti v primeri z njimi pravi angel varuh. Vem. Ko se je Napoleon spomnil prisilnih kaznilnic in so ga vprašali: »In kdo vam bo pazil te falote?«, jim je odvrnil: »Še večji faloti.« Kasneje sem se prepričal, da sploh ni lagal ustanovitelj robije.

Klop, klop. Odpre se okence na vratih in dobim kavo in kepo kruha, tri četrt kile. Obsojenci ne morejo več v restavracijo, z denarjem pa si lahko v skromni kantini kupim cigarete in hrano. Kmalu tudi tega ne bom več mogel. La Conciergerie je nekakšna predsoba obsojenih na dosmrtno robijo. Slastno pokadim eno Lucky Strike, zavojček me je stal 6,60 franka in sem kupil dva. Prihranke zapravljam, sicer mi jih bojo pobrali za stroške procesa.

V kruhu najdem zvit listič, Dega mi svetuje, naj se dam očistiti: »V škatlici za vžigalice boš našel tri uši.« Iztresem vžigalice in najdem lepo debele in zdrave uši: pokazal jih bom nadzorniku in jutri me bo z vso mojo kramo poslal v parno kopel, kjer ubijajo parazite (nas, kaznjence, pustijo pri življenju!). In res se že naslednjega dne srečam z Degajem. Sama sva, nadzornik čaka zunaj.

— Hvala ti, Dega, plan sem dobil.

— Ti ni napoti?

— Ne.

— Na stranišču ga zmeraj dobro umij, preden ga vtakneš nazaj.

— Ja. Precej je trpežen. Že teden dni ga imam, pa so bankovci še zmeraj kot novi.

— Ja, dober je.

— Kaj boš napravil, Dega?

— Igral bom blaznega, nočem prek morja. Tu v Franciji bom zdržal morda osem ali deset let. Imam znance in bom gotovo pomiloščen za kakšnih pet let.

— Koliko si star?

— Dvainštirideset.

— Nor si! Če sediš deset let ali petnajst, je ista figa. Ven prideš star. Še bojiš?

— Ja, priznam ti, Metulj, strah me je. Veš, v Gvajani je drek. Vsako leto osemdeset odstotkov smrtnih primerov. Ena pošiljka iz Francije zamenja drugo, v vsaki je tisoč osemsto do dva tisoč mož. Če ne postaneš gobav, se nalezeš rumene mrzlice ali griže, ta ne prizanese nikomur. Potem je tu še tuberkuloza, močvirska mrzlica in še vse druge sorte malarij.Če se že rešiš bolezni, te tu ali tam zakoljejo zaradi plana, crkneš lahko na begu. Verjemi mi, Buba, ne govorim ti, da bi ti jemal korajžo, a poznal sem jih nekaj, ki so se vrnili. Na robiji so bili samo pet ali sedem let, pa jih zdaj ne spoznaš: cunje namesto ljudi. Deset mesecev na leto preživijo v ambulanti, če pa jih vprašaš za beg, začnejo odkimavati.

— Zanesem se nate, Dega, a zaupam v svojo moč in vem, da jih ne bom gledal dolgo. Mornar sem, poznam morje in hitro bom odjadral. Si ti sploh lahko predstavljaš svojih deset let? Sicer pa sploh še ni gotovo, če ti jih pet oprostijo. Še ne bojiš, da bi medtem zblaznel? Od osamljenosti, brez knjig, brez zraka in brez soseda za razgovor? Ni dovolj, če bi na dan pomnožil štiründvajset ur s šestdesetimi minutami, moral bi jih s šeststo in še ne bi dobil pravega rezultata!

— Morda, a ti si mlad, jaz pa jih imam’že dvainštirideset.

— Nekaj mi povej po pravici, Dega, česa se bojiš najbolj? Kajne, da drugih kaznjencev?

— Ja, res je, Buba. Vsi vejo, da sem milijonar* Lahko si predstavljajo, da nosim petdeset ali sto tisoč, zakaj me potem ne bi okradli, a?

— Daj, nekaj se zmeniva. Obljubiš mi, da ne greš med norce, jaz pa v zameno poskrbim za tvojo varnost. Hiter sem in močan, že v mladih letih sem se naučil pretepanja in vem, kako se suka nož. Lahko si čisto miren: ne bojo naju samo cenili, še bali se naju bojo. Za beg ne potrebujeva nikogar. Denarja imava, vem tudi, kako se dela s kompasom in barko, potrebujeva potem še kaj?

Zazre se mi v oči... Objameva se. Pogodba je sklenjena.

Hip nato se odprejo vrata. Pobereva svojo kramo in vrneva se vsak v svojo celico. Še se bova lahko videla, pri brivcu, zdravniku ali pri nedeljski maši v kapelici.

Za Degaja je bila usodna afera s ponarejenimi boni Narodne obrambe. Ponarejevalec je bil zelo originalen. Z belo barvo je premazal bone za 500 frankov in čez natisnil naslov 10.000 frankov. Ker je bil papir isti, se ga banke in trgovci niso branili. To je trajalo nekaj let in odsek za finance pri državnem tožilstvu je dobesedno blaznel od besa. A lepega dne so na delu prijeli moža z imenom Brioulet. Louis Dega se ni dal motiti in je še naprej mirno vodil svoj bar v Marseillu. Vsako noč se je pri njem zbrala smetana z juga, sem pa tja so ga obiskali tudi največji pokvarjenci z vseh koncev sveta.

Leta 1929 je bil milijonar. Neke noči stopi v njegov bar mlada, lepo oblečena in čedna gospa. Vpraša po gospodu Louisu Degaju.

— Jaz sem Dega, gospa, kaj bi radi? Stopite v mojo sobo, izvolite.

— Tako torej, jaz sem Briouletova žena. Prodajal je ponarejene bankovce in je zdaj zaprt v Parizu. Obiskala sem ga v Sante in rekel mi je, naj se obrnem na vas. Potrebovala bi dvajset tisoč frankov za advokata.

In tedaj se je Dega, ena največjih rib tedanje Francije, prestrašil ene same ženske, ki je vedela za njegov delež v aferi s ponarejenimi boni! Dal ji je edini odgovor, ki ga ne bi smel:

— Gospa, vašega moža ne poznam, in če potrebujete denar, si ga prislužite z bobnom. Tako ga dobite več kot potrebno, saj ste kar čedni.

Uboga ženska je postala penasta od jeze in se nato vsa solzna pognala na cesto. Briouletu pove, kako jo je sprejel Dega in da jo je pustil praznih rok. Brioulet pobesni in takoj naslednjega dne razloži preiskovalnemu sodniku kako in kaj, Degaja pa uradno obtoži kot dobavitelja ponarejenih bonov. Skupina najbolj preciznih francoskih policajev se potem loti marsejskega barmana. Čez mesec dni so krivci aretirani: Dega, ponarejevalec, graver in še enajst drugih. Proces je trajal štirinajst dni. Vsakega je branil kakšen velik advokat. Brioulet ni ničesar več preklical, največji prevarant tedanje Francije pa je zaradi nesrečnih dvajsetih tisočakov in idiotskega stavka propadel in se postaral za deset let; izkupil jo je s petnajstimi leti robije. In s tem fantom sem ravnokar podpisal pogodbo življenja in smrti.

Obiskat me je prišel odvetnik Raymond Hubert. Ni bil kdove kako v zanosu. Sploh mu ne zamerim.

... En, dva, tri, štiri, pet, obrat... en, dva, tri, štiri, pet, obrat... Že več ur se takole sprehajam od okna do vrat, od vrat do okna. Kadim. V sebi čutim dovolj moči in hladne krvi, da storim karkoli. Vsaj nekaj trenutkov ne bom premišljeval na maščevanje, si obljubim.

Pustimo javnega tožilca zdaj tam, kjer sem ga pustil jaz, priklenjenega ob zidu. Nisem se še odločil, kako ga spremim s sveta.

Kaj je to? Krik, zaslišal sem oster krik, poln tesnobe in obupa. Kot bi nekoga mučili. Ampak, saj nismo na policiji! Ne bom mogel zvedeti, kaj se dogaja. Krik sredi noči me je vznemiril. Kako je sploh mogel prodreti v celico, stene so tako debele! Morda je kdo zblaznel. Nič čudnega, konec koncev. Sam s sabo se moram pogovarjati: »Pusti to, kaj te briga! Misli nase, samo nase in na novega prijatelja, Dega j a.« Počepnem, vstanem in se boksnem v prsi. Au! Zaboli me, torej je vse v redu! Mišice na rokah so v odlični formi. In noge? Lahko sem ponosen nanje, že šestnajst ur se sprehajam, pa sploh še nisem utrujen.

Kitajci so izumili mučilni sistem, ko ti* voda kaplja na glavo; Francozi so izumili molk. Iz sobe odnesejo popolnoma vse, s čimer bi se lahko človek sprostil. Nobene knjige, nobenega papirja, svinčnika... še okno z debelimi drogovi je zaplankano z deskami, ki kradejo svetlobo.

Vznemirjen od tistega krika se vrtim ko zver v kletki. Počutim se, kot bi bil ves svet prazen in živ pokopan. Ja, čisto sam sem, doslej sem slišal samo tisti grozni krik!

Vrata se nenadoma odprejo in prikaže se star duhovnik. No, pa le nisem sam! Duhovnik je prišel!

— Otrok moj, dober večer. Oprosti, da nisem prišel že prej, bil sem na dopustu. Kako se počutiš?

In dobri starec brez komedij stopi k meni in sede na posteljo.

— Odkod si?

— Iz Ardeche.

— Imaš starše?

— Mama je umrla, ko mi je bilo enajst let. Očka me je imel rad.

— Kaj je bil?

— Učitelj.

— Še živi?

— Ja.

— Zakaj potem govoriš o njem v preteklem času, ko pa je še živ?

— On še živi, sem pa jaz zato mrtev!

— O! Ne reci tega. Kaj si storil?

Smešno bi bilo, če bi mu rekel, da sem nedolžen.

— Policija pravi, da sem ubil človeka, in če tako pravi policija, mora držati.

— Je bil trgovec?

— Ne, zvodnik.

— In zaradi ene same bedarije so te obsodili na dosmrtno? Ne razumem. So rekli, da je umor?

— Ne, uboj.

— Neverjetno, ubogi moj fant. Kaj naj naredim zate? Bova molila?

— Gospod moj, ne zamerite, a vere se nisem učil in ne znam moliti.

— Nič hudega, otrok moj, jaz bom molil zate. Dobri Bog ljubi vse svoje otroke, pa naj so krščeni ali ne. Daj, ponavljaj za menoj. Prav?

Njegove oči so tako nežne, na njegovem debelem obrazu pa je toliko dobrote, da bi me bilo sram, če bi odklonil. Poklekne, pa pokleknem še jaz. »Oče naš, ki si v nebesih ...« Solze se mi naberejo v očeh. Dobri oče jih opazi, se jih z iztegnjeno roko dotakne in odnese k ustom.

— Tvoje solze, sin moj, so zame največje plačilo, ki mi ga je poslal Bog. Hvala. Vstane in me poljubi na čelo.

Potem spet sedeva.

— Koliko časa že nisi jokal?

— Štirinajst let.

— Štirinajst? Zakaj?

— Takrat mi je umrla mama.

Prime me za roko in reče:

— Odpusti vsem tistim, ki zaradi njih trpiš.

Odmaknem svojo roko in nehote skočim kvišku.

— Ne, samo tega ne! Odpustil jim ne bom nikoli. Naj vam nekaj zaupam, oče? Vsak dan, vsako noč, vsako uro in minuto primišljam in kombiniram, kdaj, kako in kje bom končal tiste, ki so me spravili sem.

— Tako praviš in si prepričan, sin moj. Mlad si še, zelo mlad. Z leti te bo minilo, da bi jih kaznoval in se maščeval.

Štirüntrideset let je minilo in danes sem enakega mnenja kot duhovnik.

— Kaj še lahko storim zate?

— Majhno pregreho, oče.

— Kakšno?

— Pojdite v celico 37 in recite Degaju, da sem danes oddal prošnjo za premestitev v Caen. Tudi njegov advokat naj jo vloži. Cimprej prideva iz Conciergerie, prej odideva s konvojem v Gvajano. Če zamudiva prvo barko, bo treba čakati potem vsaj še dve leti, da nas poberejo. Čakal bom, da se vrnete z odgovorom.

— Kaj naj rečem za izgovor?

— Na primer, da ste v moji celici pozabili brevir.

— In zakaj bi sploh rad prišel tako hitro v tisto blaznico v Gvajani?

Pogledam ga, duhovnika, pravega trgovskega potnika z dušami, in prepričan, da me ne izda, mu odgovorim:

— Čimprej bi rad pobegnil, oče.

— Bog ti bo pomagal, otrok moj, vem, in začel boš novo življenje. Vidim, oči pridnega fanta imaš in tvoje srce je plemenito. Zdaj grem na številko 37, takoj dobiš odgovor.

Hitro se je vrnil. Dega se strinja. In duhovnik mi je do naslednjega dne pustil svoj brevir.

Pravi sončni žarek je posijal danes v mojo mračno celico! Hvala svetemu očetu!

Če Bog res živi v nebesih, čemu potem pusti, da so tako različni ljudje na zemlji? Tožilec, policaji, ljudje tipa Polein in potem vrli duhovnik iz Conciergerie!

Obisk svetega moža mi je del dobro in tudi koristil mi je.

Prošnje se niso dolgo zavlekle. Teden dni kasneje nas ob štirih zjutraj strpajo na hodnik in postavijo v vrsto. Sedem nas je. Naokoli so pazniki.

— Do nagega!

Počasi se slečemo. Hladno je in polt se mi je krepko naježila.

— Svoje reči pustite na tleh. Obrnite se, stopite za korak nazaj! Oblecite se!

Pred seboj zagledamo zavoje. Namesto fine srajce, ki sem jo nosil še pred nekaj minutami, dobim grobo surovo platno, moje prelepo oblačilo pa zamenjata raševinasta jopa in hlače. Čevlji izginejo, obujem coklje. Vse doslej smo izgledali kot normalni ljudje. Ozrem se po ostalih šestih. O groza! Konec je naših osebnosti, v dveh minutah so nas spremenili v kaznjence.

— Na desno, v vrsto! Naprej, hodi!

Dvajset paznikov nas pospremi na dvorišče in drugega za drugim nas potisnejo v jetniški furgon. Zdaj pa v Beaulieu, kakor se imenuje centrala v Caenu!

Centrala v Caenu

Takoj po prihodu v Beaulieu nas odvedejo v direktorjevo pisarno. Možak kraljuje na meter visokem katedru, skrit za veliko pisalno mizo v slogu empira.

— Mirno! Direktor bo govoril z vami.

— Obsojenci, pri nas boste počakali na odhod v Gvajano. Tole tu je tudi kaznilnica. Obvezna je popolna tišina, obiskov in pošte ne pričakujte. Če boste ubogali, v redu, drugače vas zlomimo. Na razpolago imate dvoje vrat: prva vodijo na robijo, v primeru slabega vedenja pa odidete skoz druga na britof. Najmanjšo napako kaznujemo s šestdesetimi dnevi samičke ob kruhu in vodi. Nihče doslej še ni zdržal dveh zaporednih kazni. Razlagajte si to, kakor znate, ajd zdravo!

Obrne se k Noremu Pierrotu, ki se je skrival v Španiji, dokler ga niso izročili francoskim oblastem:

— Kakšen poklic si imel?

— Bil sem toreador, gospod direktor.

Direktor postane penast:

— Odstranite mi tega tipa! Po vojaško!

Še preden bi preštel do dva, toreadorja zbijejo po tleh in začnejo po njem mlatiti s pendreki. Potem ga štirje voli brž spravijo izpred naših oči. Še ga slišimo kričati: »Prašiče zajeb ..., pet na enega, pa s pendreki, prašiče!« Še nekakšen »ah« smrtno ranjene zveri, potem je vse tiho. Le tisto drgnjenje ob cement, ko nekaj vlečejo po tleh.

Če po tem prizoru ne bi razumeli, ne bi nikoli. Dega stoji tik ob meni. Samo prst premakne do moje hlačnice. Razumem ga: »Dobro se drži, če hočeš ostati živ do odhoda!« Deset minut kasneje smo že vsi v celicah disciplinskega oddelka, manjka seveda Nori Pierrot, ki je zdaj nekje pod zemljo v ogabni samici.

Sreča je hotela, da so Degaja spravili v sosedno celico. Še prej so nas predstavili neki nežlahtni sorti rdečelasega strašila, ki ima meter devetdeset, če ne več. V desni roki vihti debelo bikovko, s svojim edinim očesom pa krepko škili. On je kapo, rabelj, ki poslušno izpolnjuje ukaze ječarjev. Pravi strah in trepet kaznjencev. Pazniki si z njim precej pomagajo, saj se jim ni treba ukvarjati z bastonado, če pa koga pri tem pokonča, sami niso odgovorni pred kaznilniško administracijo.

Pozneje sem med krajšim odmorom v ambulanti zvedel za vso zgodbo tega mišičnjaka. Res, direktor centrale je pametno storil, da ga je povišal v kapo j a. Tip je svoj čas delal v kamnolomu, nekje na severu dežele..In lepega dne se ti zmisli, da bi napravil samomor in se hkrati odkrižal žene. Kupi dovolj velik dinamitni naboj in ga prinese domov v drugo nadstropje. Hiša ima šest nadstropij. Ko žena zaspi, prižge cigareto in potem še vžigalno vrvico. Naboj postavi med svojo in ženino glavo in počaka na strahotno eksplozijo. Posledice: ženo dobesedno postrgajo s tal, del hiše je porušen. Med podrtinami najdejo smrt še trije otroci in sedemdesetletna starka. Ostali so hudo ranjeni.

On, Tribouillard, je ob levo oko in uho, odtrga pa mu tudi kos leve roke in mu ostaneta samo mezinec in pol palca. Lobanjo mu morajo takoj trepanirati. Po obsodbi je postal kapo disciplinskega oddelka v Caenu. Nor, kot je, lahko po mili volji razpolaga s faloti, ki jih slučajno zanese v njegov resor.

En, dva, tri, štiri, pet, naokrog... en, dva, tri, štiri, pet, obrat... in tako se moja dolgočasna pot vleče v neskončnost.

Podnevi ne smemo ležati. Zbudijo nas ob petih zjutraj, potem moramo vstati, postlati in se umiti. Potem lahko sedemo ob zidu na stol ali pa se sprehajamo. Ležati ne smemo. Kaznilniški sistem je res perfekten: postelja se dvigne in je ves dan pripeta ob steno, če zaporniki hodijo, jih je laže nadzorovati.

En, dva, tri, štiri, pet... štirinajst ur hoje. Da bi se dobro privadil avtomatskemu gibanju, si roke položim na hrbet, glavo pa nagnem naprej. Hoditi ne smem ne prehitro ne prepočasi, koraki morajo biti zmeraj enako dolgi. Ko pridem do konca celice, se moram avtomatično obrniti in nadaljevati pot.

En, dva, tri, štiri, pet... Celice so tu razsvetljene še bolj kot v Conciergerie, kdaj pa kdaj mi pridejo na uho tudi glasovi z disciplinskega oddelka ali pa od zunaj, z dežele. Ponoči slišim delavce, žvižgajo in pojejo, ko se domov vračajo zadovoljni, ker so dobrega pili.

Tudi sam sem za božič dobil darilo. Skoz špranjo v okenski deski sem zagledal snežnobelo pokrajino in nekaj temnih dreves, na katere je sijal mesec. Nehote pomislim na tisoče božičnih voščilnic, ki si jih pošiljajo ljudje. Veter je z dreves otresel sneg in vidim jih čisto razločno. Temne lise na belem ozadju. Ljudje praznujejo božič, nekaj jih lahko praznuje tudi v zaporu. Za bodoče robijaše je direkcija napravila izjemo: vsak si je lahko kupil dvoje reber čokolade. Ja, dvoje reber, ne tablic. Ta skromna koščka čokolade iz Aiguebella sta bila moja večerja na Silvestrovo 1931.

... En, dva, tri, štiri, pet... Pravica me je spremenila v nekakšno nihalo, celica je postala vesolje. Matematično izračunano. Nič, popolnoma nič ne sme ostati v celici, s čimer bi si jetnik mogel krajšati čas. Če bi me zalotili ob špranji v oknu, bi bil hudičevo kaznovan. Sicer pa imajo prav, zanje sem le živ mrlič! S čigavo pravico si torej lahko privoščim užitek in gledam naravo?

K oknu prileti svetlomoder metulj s temno progo, nedaleč za njim pa brenči čebela. Po kaj sta prišla k meni?

Morda sta nora od zimskega sonca, ali pa jima je hladno in bi se rada pogrela. Metulj pozimi pomeni, da je vstal od mrtvih. Kako sploh, da ni mrtev? In zakaj je tale čebelica zapustila svoj panj? Sicer pa, kako si le upata na ta kraj! Še sreča, da naš kapo nima kril, hitro bi jima napravil konec.

Tribouillard je blazen sadist in kar zdi se mi, da bom z njim še kaj doživel. Nisem se motil, žal! Po tistem, ko sta me obiskali šarmantni žuželki, sem se naredil bolnega. Ne zdržim več, zadosti sem bil sam, videti moram kak obraz, slišati kak glas, pa naj bo še tako neprijeten. Glas je glas.

Popolnoma nag sem stal sredi ledenomrzlega hodnika, z obrazom proti steni in štiri prste od njega. Osem nas je čakalo na vrsto pri doktorju. Zmeraj sem si želel videti sveta... No, pritožiti se zdaj ne morem! Kapo me je zagledal ravno v tistem, ko sem nekaj zašepetal Julotu, imenovanemu Fant s kladivom. Rdečelasec je grozno ponorel in brž me je s pestjo po tilniku. Ker udarca nisem pričakoval, sem v naslednjem trenutku z nosom podrsal po zidu in ulila se mi je kri. Poberem se s tal, potresem z glavo in poskušam razumeti, kaj se dogaja z mano. Ker z roko zarišem rahel znak protesta, orjak pa je čakal samo na to, me z brco v trebuh spet položi na tla. Začne me obdelovati s svojo bikovko in Julotu zavre. Skoči nanj in začne se klanje. Ker je Julot spodaj, se paznika ne zmenita zanj. Tudi zame se ne pobrigata, ko vstanem. Ozrem se okrog sebe, če je morda kje kakšno orožje, in nenadoma je tam doktor, na fotelju se sklanja iz ordinacije, da bi videl, kaj se dogaja na hodniku. Poleg doktorja pa zagledam na pečici še velik emajliran lonec. Pečica ogreva ordinacijo, para izpod pokrovke pa verjetno čisti zrak.

Z enim samim zamahom se polastim lonca, se' seveda opečem, a ne spustim, potem pa vrelo vodo treščim kapo ju v obraz. Medtem ko je mrcvaril Julota, je name že pozabil. Zatuli kot zver, dobro sem ga. Začne se valjati po tleh, in ker ima na sebi troje majic, ima z njimi kar dosti dela, preden jih sleče. Ko pride do tretje, potegne z majico vred tudi kožo s prsi, obraza in vratu. Pljusk ga je zadel tudi v edino oko in je slep. Naposled se dvigne, ogaben in krvaveč, z živo razparanim mesom, Julot izkoristi priložnost in ga z vso silo nabaše v jajca. Zapelje se po tleh, zverina, začne se sliniti in bruhati. Dobil je svoje. Midva z Julotom pa ne izgubiva nič, če počakava.

Paznika, ki sta ves čas gledala, se od presenečenja ne ganeta. Potem pritisneta na alarm in v hipu je vse polno paznikov. Pendreki udrihajo ko poblazneli in srečo imam, da sem hitro ob zavest, vsaj udarcev več ne čutim.

Zavem se dvoje nadstropij niže, popolnoma nag sredi velike luže. Počasi prihajam k sebi. Z roko se potipam po telesu. Na glavi imam deset, če ne petnajst bušk. Koliko je ura? Ne vem. Tu ni razlike med dnevom in nočjo, sama tema. Zaslišim udarce ob zid, prihajajo od daleč.

Bum, bum, bum, bum, bum, bum. Tako zvoni pri nas »telefon«. Če hočem sprejeti sporočilo, moram tudi sam dvakrat udariti po zidu. S čim naj odgovorim? S pestmi je nemogoče, ne bi se slišalo dovolj daleč. V temi ne vidim ničesar. Splazim se na stran, kjer slutim, da so vrata, saj je za spoznanje manj temno. Zadenem ob nekaj ostrega in s prsti ugotovim, da je do vrat še kak meter, vmes pa nekakšna ograja, ki ščiti paznika pred jetnikom. Leta se ga iz kletke ne more dotakniti. Paznik se lahko brez nevarnosti pogovarja z njim, mu meče hrano, ga šprica z vodo ali kako drugače draži. A tudi jetnik ima svojo prednost! Obiskovalec ne more mlatiti po njem, če nima korajže, da bi odklenil ograjo.

Udarci se od časa do časa ponovijo. Kdo le bi me klical na tem kraju? Moram mu odgovoriti, tipu, saj na debelo tvega, če ga dobijo! Ko stopim korak stran, samo malo manjka, pa bi si razbil gobec. Z nogo sem stopil na nekaj trdega in okroglega. Potipam: lesena žlica. Zgrabim jo in stopim k zidu. Bum, bum, bum, bum, bum — stop, bum, bum. Odgovorim: bum, bum, kar naj bi pomenilo, da poslušam. Začne se: bum, bum, bum... abeceda se pomika z neverjetno naglico ...abcčdefghijklm, stop. Ustavi se pri črki m. Zamahnem po zidu: bum. Sosed bo vedel, da sem sprejel črko m, potem se zvrstijo še e, t, u,... Vprašal me je: »Metulj, si živ? Dobro so te zdelali, jaz imam zlomljeno roko.« Julot je.

Več ko dve uri si telefonirava, ne da bi se bala, da naju zasačijo. Neučakana sva in željna besed. Povem mu, da zlomljenega nimam ničesar, da imam kup bušk, drugače pa da nisem poškodovan.

Videl je, kako so me za noge zvlekli v podzemlje in mi je glava poskakovala s stopnice na stopnico. Sam se ni niti za hip onesvestil. Po njegovem je bil Tribouillard pošteno opečen, posebej še zaradi volnenih majic; za nekaj časa bo dober.

Trije hitri udarci, pa še enkrat trije! Pomeni, da nekdo prihaja. Brž vržem žlico po tleh in hip kasneje se že odprejo vrata. Zaslišim surov glas:

— V kot se spravi, govno! V kot in mirno! — To je novi kapo. — Pišem se Batton. Kot vidiš, se moj prümek sklada s službo.— Z veliko mornarsko lučjo posveti v kletko in se ustavi na meni.

— Tu imaš, obleci se. In ne premakni se! Prinesel sem vodo in kruh, a ne požri vsega naenkrat, štiründvajset ur ne dobiš več ničesar.

Kot nor se dere, potem luč primakne k svojemu obrazu. Vidim nasmeh, ni hudoben. S prstom se dotakne ustnic, z roko pa pokaže na reči, ki jih je prinesel. Tako mi poskuša dopovedati, da ni moj sovražnik, a paziti mora, ker je na hodniku morda še kak paznik.

In res v kruhu najdem debel kos kuhanega mesa, v hlačnem žepu pa zavojček cigaret in vžigalnik s koščkom kresilne gobe! Tu spodaj takšna darila odtehtajo milijon. Dve srajci namesto ene in volnene gate, ki mi sežejo do gležnjev. Tegale Battona si bom za zmeraj zapomnil. Tribouillarda sem spravil k vragu in dobil sem plačilo. Doslej je bil Batton samo kapojev pomočnik, zdaj ‘pa je uradno postal šef. Meni dolguje svoje napredovanje in izkazal se je hvaležnega.

Če bi hotel kdo zvedeti, odkod prihajajo udarci telefona, bi moral biti vražje potrpežljiv, predvsem pa bi si to lahko privoščil le kapo. Pazniki so lenuhi, Battona se ni bati in ves dan si z Julotom pošiljava telegrame. Od njega tudi zvem, da v kratkem odpotujemo: prej ko v treh, štirih mesecih.

Čez dva dni rfaju izvlečejo iz kletnih prostorov in štirje pazniki naju odpeljejo v direktorjevo pisarno. Za mizo sedijo trije možje. Nekakšno sodišče. Ravnatelj ima vlogo predsednika, njegov pomočnik in šef paznikov pa sta prisednika.

— No no, falota! Zdaj sta tu! Kaj mi bosta povedala?

Julot je ves bled, oteklih oči, najbrž ga trese mrzlica.

Že tri dni ima polomljeno roko in hudičevo ga mora boleti.

— Roko imam zlomljeno, se tiho oglasi Julot.

— Ja kaj pa še hočete, zaboga, saj ste se tako trudili, da bi vam jo zlomili! Izučilo vas bo, kako se napada ljudi! Doktorja boste že še videli, ko se vrne. Upam, da v kakšnem tednu. Takole čakanje bo kot nalašč za vaše zdravje, če vas bo bolelo, boste vsaj o čem premišljevali! Menda si ja ne predstavljate, da bi dal poklicati doktorja posebej za tipa vaše sorte? Počakajte, morda se oglasi že v nekaj dneh. Upam, da vas bo ozdravil. Seveda pa to ne pomeni, da vaju ne obsodim na ponovno kletko — do preklica!

Julot mi pogleda v oči, kot bi hotel reči: »Tale lepo oblečeni gospod pa res na lahek način razpolaga s tujimi življenji.« Obrnem se k direktorju.

— In vi, vam moja odločitev ni všeč? Bi radi kaj dodali?

— Popolnoma nič, gospod direktor, mu odgovorim. Čutim le blazno željo, da bi vam pljunil v obraz. A tega ne bom storil, zakaj bi si mazal slino?

Od same zadrege je direktor zardel in se prvi hip sploh ni znašel. Šef paznikov je imel hitrejše reflekse in je takoj poklical stražo:

— Odnesite ga in obdelajte ga do amena! Upam, da se bo čez eno uro pojavil tu in prosil za odpuščanje. Bo že videl, zdresirali ga bomo! Še čevlje mi bo lizal, zgoraj in spodaj! Pazite pa, ne do smrti!

Dva paznika mi na hrbtu zvijeta desno roko, druga dva poskrbita za levo. Zravnajo me po tleh, nataknejo lisice s prstniki in zvežejo mi levi kazalec z desnim palcem. Šef me surovo prime za lase in dvigne s tal.

Kaj so storili z menoj, si lahko predstavljate. Dovolj bo, če veste, da sem obdržal lisice na hrbtu celih enajst dni. Življenje dolgujem Battonu. Vsak dan je vrgel v celico tisto obvezno kepo kruha, a brez rok je nisem mogel pojesti. Tudi če sem jo z glavo vtaknil med ograjo, ni šlo. Toda Batton mi je metal še manjše koščke kruha in bilo je ravno dovolj, da sem ostal živ. Z nogami sem napravil drobne svaljke, potem legel na trebuh in jih kot pes požrl. Vsak košček sem temeljito prežvečil, za vsako drobtinico mi je šlo.

Dvanajsti dan so mi sneli lisice in na jeklu so tu pa tam ostali krvavi kosi gnijočega mesa. Sefu paznikov je postalo pošteno vroče, posebej še, ko sem se od bolečin zgrudil. Ko sem prišel k sebi, so me odpeljali v ambulantno sobo in me sprali s peroksidom. Bolničar je zahteval tudi injekcijo proti tetanusu. Roke sem imel tako otrple, da jih nisem mogel premakniti. Več kot pol ure so mi jih trli s kafrinim oljem, potem šele sem jih lahko spustil ob telesu.

Šef me odpelje nazaj v kletko, in ko zagleda vseh enajst kruhovih kep, mi reče:

— To bo gostija! Smešno, niti nisi tako mršav po enajstih dneh posta ...

— Dosti vode sem pil, šef.

— Ja ja, to bo, razumem. Zdaj se dobro najej, da prideš k sebi. — In odide.

Ubogi idiot! Prepričan je, da nisem enajst dni zaužil ničesar. Zdaj se nažri in crkni zaradi pokvarjenega želodca, si misli. S tem ne bo nič! Pod večer mi Batton prinese tobaka. Potem kadim in kadim. Dim puham skoz luknjo za dimnik, ki pa seveda ne dela. Tako jo vsaj jaz malo izkoristim.

Potem pokličem Julota. Misli, da enajst dni nisem jedel, pa mi svetuje, naj začnem zmerno. Ne upam mu povedati resnice, kak prasec bi nazadnje še dešifriral telegram! Roko ima zdaj v gipsu, njegova morala je na višini in čestita mi, da sem zdržal.

Po njegovem je konvoj že blizu. Bolničar mu je povedal, da je cepivo že prispelo. Ponavadi ga dobijo Ipkšen mesec pred odhodom. Potem naredi Julot še eno neumnost: če sem rešil plan, me vpraša.

Ja, seveda sem ga, a ne da se popisati, kaj vse sem storil, da bi si ohranil premoženje. V danki imam grozne rane.

Čez tri tedne nas povlečejo iz temnic. Kaj se dogaja? Odpeljejo nas v umivalnico in čaka nas famozen tuš z milom in vrelo vodo. V sebi začutim novo kri, Julot se smeje kot otrok in Nori Pierrot je tudi kot prerojen.

Ker prihajava iz kleti, ne veva ničesar. Brivec ni hotel odgovoriti na eno samo kratko vprašanje, ki sem mu ga zabrusil: »Za kaj gre?«

Potem se mi je nasmehnil tip z odbijajočim obrazom in mi rekel:

— Menda so nas pomilostili kletnih samičk. Gotovo pričakujejo kakšnega inšpektorja in so se ustrašili. Sicer pa, glavno, da smo živi!

Zaprejo nas v normalne celice. Opoldne dobim po trünštiridesetih dneh prvo toplo juho in v njej košček lesa: »Odhod čez en teden. Cepljenje jutri.«

Kdo mi ga pošilja?

Nikdar nisem zvedel. Gotovo kak zapornik, ki se mu je zdelo prav, da nas opozori. Zadostuje, če zve en sam, pa se bo novica raznesla med vsemi. Verjetno mi je prišlo sporočilo v roke čisto slučajno.

Po kosilu sem takoj po telefonu obvestil Julota: »Povej naprej.«

Vso noč so trajale telefonade. Ko sem sporočilo oddal, sem prenehal.

Še predobro se počutim v postelji. Nočem sitnosti. In nima me, da bi se vrnil v klet. Danes še posebej ne.

Drugi zvezek

NA POTI V KAZNILNICO

SaintMartindeRe

Zvečer mi je prinesel Batton tri cigarete in list papirja:

»Metulj, odšel boš in vem, da ne boš odnesel slabega spomina name. Kapo sem, a vseeno poskušam biti dober z jetniki. Tako službo sem sprejel, ker imam devet otrok in moram biti čimprej pomiloščen. Adijo in srečno pot. Konvoj odide pojutrišnjem.«

In res se naslednjega dne zberemo na hodniku disciplinskega oddelka v skupinah po trideset. Bolničarji iz Caena nas cepijo proti tropskim boleznim. Za vsakogar tri injekcije in dva litra mleka. Dega stoji ob meni, zamišljen. Nihče se ne drži več pravil o molku, takoj po cepljenju nas vendar ne smejo spraviti v klet. Pogovarjamo se, pazniki pa si ne upajo nič, tremo imajo pred bolničarji iz mesta. Dega mi reče:

— Nas bojo odpeljali vse naenkrat?

— Mislim, da ne.

— SaintMartindeRe je daleč, in če nas odpeljejo vsak dan šestdeset, bo trajalo deset dni. Tu nas je vsaj šeststo.

— Samo, da smo cepljeni. Na seznamu smo in to je tudi že nekaj, kmalu bomo na cilju. Korajžo, Dega, začenja se nekaj novega. Računaj name, tudi jaz računam nate.

Pogleda me s sijočimi, zadovoljnimi očmi in mi položi roko na ramo:

— Na življenje — na smrt, Buba!

Med potjo se ni zgodilo nič, kar bi bilo vredno opisa, res pa, da nas je vražje dušilo v jetniških furgonih. Pazniki nam niso hoteli dati zraka, vrat niso niti odškrtnili. Ko' smo prišli v La Rochelle, sta bila dva naša mrtva, sape jima je zmanjkalo.

SaintMartindeRe je otok in morali smo s čolnom prek morske ožine. Na pomolu se je zbrala cela vrsta firbcev, ko smo odkrili uboga hudiča. Niso bili glasni. Orožnikom je bilo naročeno, naj nas privedejo do citadele žive ali mrtve, pa so tudi oba kadavra odložili z nami vred na ladjo.

Vozili se nismo dolgo, a dodobra smo se naužili morskega zraka.

— Tole že diši po begu, rečem Degaju. Nasmehne se. Potem se oglasi Julot:

— Ja, čisto po begu. Vračam se tja, odkoder sem zbežal pred petimi leti. Kot idiot sem se pustil ujeti, ko sem šel po tistega, ki me je nategnil pred desetimi leti. Ostanimo skupaj, v SaintMartinu nas bojo razdelili v grupe po deset in nas zaprli v skupinske celice.

Motil se je, Julot. Na cilju so ga poklicali, njega in še dva druga, in zaprli vsakega posebej. Vsi trije so bili robijaši povratniki, dobili so jih v Franciji in poslali nazaj.

V celicah se šele začne življenje, polno vznemirjenj in novosti. Pogovarjamo se, kadimo, dobro nas hranijo. Nevarno je le za plan. Kar tako te iznenada pokličejo, te slečejo do nagega in pretipajo vse do podplatov, potem še obleko. »Oblecite se!« In pustijo te nazaj.

Celica, menza, dvorišče, kjer dolge ure korakamo v koloni. Ena, dva! Ena, dva! Ena, dva!... V vsaki skupini nas je sto petdeset. Klobasa je dolga, sliši se težko cokljanje. Absolutna tišina! Potem je voljno in posedemo po tleh. Nastanejo skupine, po kategorijah. Najprej tisti iz pravega podzemlja, rojstni kraj sploh ni važen: Korzika, Marseille, Toulouse, Bretanija, Pariz... Eden celo iz Ardeche, jaz namreč. Rojstni Ardeche v čast lahko povem še nekaj. Tu je tisoč devetsto ljudi, a zastopava jo samo dva. Neki poljski čuvaj, ki je ubil svojo ženo, in jaz. Mi iz Ardeche smo vendar sami v redu tipi. Druge skupine so se zbrale po naključju ali ne, sicer pa je med bodočimi robijaši več pocarjev kot mojstrov svoje obrti. Še na nekaj so me opozorili: z vseh koncev nas opazujejo in sestavljajo naše karakteristike.

Popoldne sem sedel na soncu, ko se mi je približal neznanec. Z očali, majhen in mršav. Zaman poskušam dognati, kam naj ga dam, v teh arestantskih cunjah smo si vsi precej podobni.

— Si ti, Metulj ? — Krepak korziški naglas.

— Ja. Kaj hočeš?

— Pridi na stranišče, reče in odide.

— Na, ta ti je s Korzike, mi reče Dega. Gotovo kak gorski bandit. Kaj le hoče od tebe?

— Takoj bom zvedel.

Stranišče je sredi dvorišča. Delam se, kot da uriniram. Tip je zraven mene in počenja isto. Od strani mi zašepeta:

— Pascal Matra je moj svak. Svetoval mi je, naj se obrnem nate, če bi potreboval pomoč.

— Ja, Pascal je moj prijatelj. Kaj bi rad?

— Ne morem več nositi plana, grižo imam. Nikomur ne upam povedati. Bojim se, da bi mi ga ukradli, bojim se tudi paznikov. Rotim te, Metulj, vzemi ga za nekaj dni!

Njegov plan je precej večji od mojega. Kaj, če je past? Če mu rečem, da se bojim dveh planov v danki, bo vedel, da imam tudi sam svojega.

— Koliko imaš v njem?

— Petindvajset tisoč.

Brez besed mu ga vzamem iz rok. Še kar čist je in pred njegovimi očmi si ga vtaknem v zadnjico. Vprašam se, če človek prenese dvoje takšnih reči. Nimam pojma. Vstanem, si popravim hlače ... V redu, ničesar ne čutim.

— Ime mi je Ignace Galgani, mi še reče. Hvala, Metulj.

Vrnem se k Degaju in mu potihoma povem, za kaj me

je prosil Galgani.

— Ni pretežko?

— Ne.

— Potem pa dovolj o tem!

Poskušala sva se seznaniti s povratniki, ki so že bežali. Predvsem z Julotom ali Guittoujem. Prav požrešni smo na informacije. Kako je tam? Kako ravnajo z robijaši? Kako, da te ne ločijo od prijatelja? Potem slučajno naletiva na interesantnega tipa, prav poseben primerek. Korzičan, rojen v kaznilnici. Njegov oče je bil paznik in je živel z njegovo materjo na Otokih zveličanja, sam pa je bil rojen na Kraljevem otoku. O usoda! Zdaj se domov ne vrača kot paznikov sin, ampak kot kaznjenec!

Obsojen je bil na dvanajst let robije, nekam je vlomil. Fant devetnajstih let, odkritega obraza in jasnih, izrazitih oči. Z Degajem takoj opaziva, da je imel smolo. Na naše kroge se spozna bolj malo, a morda nam bo še koristil. Ve, kaj nas čaka. Na Otokih je živel štirinajst let in pove nama, da je imel za guvernanto kaznjenca, nekega famoznega mišičnjaka, ki so ga dobili na strelišču, ko je nekoga štihnil v boju za čudovite oči Zlate čelade.

Nekaj dragocenih nasvetov dobiva od njega. Pobegniti je treba s kopnega, z Otokov je nemogoče. Predvsem te ne smejo imeti zapisanega kot nevarnega. Takoj po prihodu v SaintLaurentduMaroni namreč pogledajo v kartoteko in potem presodijo, kam greš. Na Otoke jih ne pošljejo veliko, samo kakšnih pet odstotkov, ostali ostanejo na kopnem. Otoki so še kar zdravi, mi je pojasnil Dega, kaznilnica na kopnem pa je taka svinjarija, da človeka izmolze do amena. Bolezni, pa umori...

Upajva, da ne greva na Otok, si misliva z Degajem, a v hipu začutim vozel v grlu. In če sem zapisan kot nevaren? Dosmrtna, pa štos s Tribouillardom in potem z direktorjem ... Bog mi pomagaj ...

Nekega dne se razve alarmantna novica: za nobeno ceno v ambulanto, bolnike in reveže zastrupijo kot pse! Povsem verjetno gre za raco, tako pa tudi pravi Parižan Francis Pasoš, ki ima brata v ambulanti za bolničarja in mu je leta vso reč razložil.

Kuj on, ki je napravil samomor, je bil velik specialist za blagajne. Pravijo, da je med vojno vlomil v nemško ambasado v Ženevi ali Lausannu, odnesel važne dokumente in jih predal agentom francoske obveščevalne. Po vojni je bil zaradi neke malenkosti zaprt, a kifelci so se spomnili njegovih zaslug in so ga spravili iz zapora, kjer bi moral odsedeti pet let. Po letu 1920 se je vsako leto enkrat ali dvakrat izkazal ob kakšni blagajni in tako mirno preživljal svoje dni. Če so ga prijeli, so iz Urada brž intervenirali in ga spustili. A tokrat je udaril mimo. Naložili so mu jih dvajset in odšel je z nami. Da bi se izmaknil konvoju, se je napravil bolnega in je odšel v ordinacijo. Tableta ciankalija — še zmeraj po pripovedovanju brata Francisa Pasoša — je opravila svoje. Blagajne in Urad so si lahko oddahnili.

Na dvorišču je vse polno zgodbic, resničnih in izmišljenih. Vendar jih poslušamo vse in tako zabijamo čas.

Če moram na stranišče, v celici ali na dvorišču, me mora zaradi planov spremljati Dega. Medtem ko operiram, stopi predme in me zakrije preveč radovednim očem. En plan, že to je cela zgodba, a jaz imam dva; Galgani je iz dneva v dan bolj bolan. A nekaj me preseneča že ves čas: tisti plan, ki gre prvi v danko, tudi ven pride prvi. Nimam pojma, kaj vse počneta v trebuhu. Je že tako ...

Včeraj sem bil pri brivcu, ko so poskušali umoriti Clousiota. Dva vboda z nožem, tik ob srcu. Še čudež, da je ostal živ. Njegov prijatelj mi je povedal, da so bili to stari neporavnani računi. Zgodba je interesantna in morda vam jo nekoč celo povem. Tip, ki ga je kiksnil, je končal šest let kasneje v Cayenne, ko je z lečami vred pogoltnil malce kalijevega bikromata. V strašnih bolečinah je umrl. Bolničar, ki je pomagal doktorju pri obdukciji, nam je prinesel pokazat dvanajst centimetrov dolg kos črevesa in v njem sedemnajst lukenj. Čez dva meseca so tudi njegovega morilca našli na bolniški postelji, zadavljenega. In nihče ni vedel, kdo ga je.

Danes je že dvanajsti dan, kar smo v SaintMartinu. Trdnjava je polna. Na obzidju se noč in dan izmenjujejo straže.

Včeraj sta se pod tuši stepla dva brata. Kot psa sta se klala in enega so vtaknili v našo celico. Ime mu je Andre Baillard. Povedal mi je, da ne bo kaznovan, ker je napako napravila uprava jetnišnice. Paznikom je namreč zabičano, da se brata v nobenem primeru ne smeta srečati. Ko zvem za njuno zgodbo, mi postane vse jasno.

Andre je ubil staro rentnico, brat Emile pa je spravil denar. Emile je imel potem nekoč smolo in so ga zasačili pri manjši tatvini; vtaknili so ga za tri leta. Lepega dne je dobil od brata paket, a v njem ni bilo denarja za cigarete. Besen zažene pošiljko po tleh, grdo zakolne in reče: »Še ga dobim v pest, Andreja! On je vendar ubil staro, jaz sem samo popokal denar,Ko pridem ven, mu ne dam niti ficka!« Eden izmed zapornikov je brž pohitel k direktorju in mu pojasnil, kar je pravkar slišal. Ni treba dolgo čakati. Andreja aretirajo in brata sta obsojena na smrt. Zaprta sta v Sante na oddelku na smrt obsojenih, njuni celici sta druga zraven druge. Prosita za pomilostitev. Emilovo prošnjo sprejmejo štirüntridesetega dne, Andrejeva je odbita. Vendar iz nekakšne solidarnosti tudi Emila obdržijo na oddelku smrti in brata se z verigami na nogah vsak dan sprehajata po dvorišču.

Šestinštiridesetega dne se ob pol petih zjutraj odprejo vrata Andrejeve celice. Pridejo vsi, direktor, sodnijski pisar in tožilec, ki je zahteval njegovo glavo, pripravljeni za eksekucijo. A v trenutku, ko začne direktor svoj govor, pridrvi pred celico advokat in izroči tožilcu list papirja. Možje se umaknejo na hodnik. Andre čuti v grlu tako kepo, da še sline ne more požreti. Usmrtitve se vendar ne da zaustaviti, če se je že začela ceremonija! Naslednjega dne mu je advokat po dolgih urah tesnobnosti in negotovosti povedal, da je bil na večer pred eksekucijo umorjen predsednik Doumer in da ga je Gorgulov. A Doumer ni umrl takoj in je advokat vso noč čakal pred kliniko. Pravosodnega ministra je obvestil: če predsednik umre pred izvršitvijo kazni (od pol petih do petih), bo zahteval odložitev zaradi izpraznjenega predsedniškega mesta. Doumer je umrl dve minuti čez četrto uro. Ravno še čas, da je advokat poklical pravosodno ministrstvo, potem je skočil v taksi in prišel tri minute prepozno, da bi preprečil odpreti vrata Andrejeve celice. Kazen so bratoma spremenili v dosmrtno robijo. Ja, tistega dne, ko so izvolili novega predsednika, je advokat pohitel v Versailles, in čim je bil Albert Lebrun izvoljen, mu je pomolil pod nos prošnjo za pomilostitev. Nikoli še ni noben predsednik odklonil milosti prvemu, ki ga je prosil zanjo: »Lebrun je podpisal, je končal Andre, in zdaj sem tu, živ in zdrav, na poti v Gvajano.«

Pogledam ga, tipa izpod giljotine, in pomislim, da stvari, ki sem jih pretrpel, sploh ne morem primerjati s kalvarijo Andreja Baillarda.

Pa vendar se pozneje nisem več družil z njim. Že sama misel, da je pokončal ubogo starko in ji sunil denar, me sili na kozlanje. Sicer pa mu sreče ni nikdar zmanjkalo. Pozneje je na SaintJosephu ubil brata. Videli so ga. Emile je stoje lovil s trnkom in zamaknjeno gledal v ribe. Zaradi hrumečih valov ni slišal Andreja, ki se mu je približal od zadaj in ga s trimetrsko bambusko sunil v vodo. Spodaj je mrgolelo morskih psov in Emile jim je brž nadomestil ribjo hrano. Ker se ni oglasil na večernem zboru, so zapisali, da se je ponesrečil pri poskusu bega. Videli so ga trije ali štirje kaznjenci, ki so vrh otoka pobirali kokosove orehe, in potem so za to zvedeli vsi razen paznikov, seveda. Andreja Baillarda ni to nikdar motilo in še malo se ni vznemirjal.

Zaradi »vzornega vedenja« so ga premestili v SaintLaurentduMaroni in tu se mu je godilo naravnost čudovito. Imel je sam svojo celico, in ko se je nekoč sprl z nekim kaznjencem, ga je hudomušno povabil k sebi in ga takoj za zaprtimi vrati zabodel. Uradno so ugotovili, da je bil silobran. Ko so ga zaradi »vzornega vedenja« oprostili še robi j e, je bil dokončno pomiloščen.

SaintMartindeRe je do amena natrpan z zaporniki.

V njem sta dve različni kategoriji: osemsto ali tisoč robijašev in devetsto izgnancev. Da postaneš prvo, moraš storiti kaj hudega ali pa te morajo vsaj obdolžiti česa velikega. Najbolj mila kazen je sedem let, potem gre po stopnjah do dosmrtne. Kogar oprostijo smrti, je avtomatično obsojen na dosmrtno. Z izgnanci je drugače. Sedemkrat moraš biti obsojen, včasih tudi samo trikrat, pa te brcnejo. Res so to sami nepoboljšljivi tatovi in razumljivo je, da se jih hoče družba otresti. A vseeno je sramota za civiliziran narod, če si mora pomagati s takšnimi postopki. Najdejo se tudi zmikavti brez talenta, nerode, dostikrat jih primejo, pa že romajo v izgnanstvo — kar je bilo v mojem času nekaj podobnega kakor dosmrtna, — v vsem svojem tatinskem življenju pa jim ni uspelo ukrasti kompletnih deset tisoč frankov!

V tem se kaže največji absurd francoske družbe. Noben narod se ne bi smel prehitro odkrižati ljudi, ki povzročajo sitnosti. Morali bi jih zdraviti, ne pa nehumano kaznovati!

Že sedemnajst dni smo v SaintMartinu. Barka, ki nas bo odpeljala v kaznilnico, se imenuje La Martiniere. Vseh skupaj nas je tisoč osemsto sedemdeset, a danes se nas je na trdnjavskem dvorišču zbralo samo kakšnih osemsto. Že več kot uro stojimo v vrstah po deset in deset, ko se nenadoma odprejo velika vrata. Zagledamo kakšnih osemdeset ljudi, ki so oblečeni drugače kot naši pazniki. Njihove svetlo modre obleke so krojene vojaško, a takšnih ne nosijo orožniki ali vojaki. Ob debelem pasu imajo težke revolverje. Možje so vseh starosti, od petintrideset do petdeset let, vsi imajo od sonca ožgane obraze. Stari so simpatični, mladi se napihujejo od važnosti in ugodja. Potem pridejo direktor kaznilnice SaintMartindeRe, žandarmerijski polkovnik, trije ali štirje ranocelniki v tropskih oblačilih in dva duhovnika v belih sutanah. Polkovnik prime trobljo in si jo postavi pred usta. Pričakujemo, da bo zahteval mirno, pa ni.

— Dobro poslušajte. Od tega trenutka dalje ste pod oblastjo sodnega ministra, ki zastopa kaznilniško administracijo Francoske Gvajane, katere administrativni center je v mestu Cayenne. Gospod komandant, predajam vam osemsto šestnajst kaznjencev, njihov seznam je tule. Prosim, da ga preverite.

Začne se klicanje in kljukanje imen: »Ta in ta, tukaj, ta in ta, tukaj ...« Po dveh urah ugotovijo, da je vse v redu. Potem podpišejo neke dokumente in za to priložnost so na dvorišče prinesli majhno mizo.

Komandant Barrot ima toliko našitkov kot polkovnik, le da so pozlačeni in ne srebrni kot v žandarmeriji. Tudi sam prime trobljo in reče:

— Transportiranci, odslej vas bomo klicali s tem imenom: transportiranec ta in ta, transportiranec številka ta in ta. Odslej se morate pokoriti kaznilniškemu statutu in internemu sodišču, ki bo v primeru neposlušnosti ukrepalo po svoje. Avtonomna sodišča vas lahko obsodijo za prekrške, storjene v kaznilnici. Z navadnim zaporom ali pa tudi s smrtno kaznijo. Seveda se disciplinske kazni izvršujejo na vseh krajih, ki spadajo pod našo upravo. Možje, ki jih vidite pred seboj, se imenujejo nadzorniki. Če želite z njimi govoriti, boste rekli: »Gospod nadzornik.« Po obedu boste dobili v mornarskih Žakljih obleko. Vse je preračunano, drugih reči ne boste potrebovali. Jutri se vkrcamo na La Martiniere, skupaj bomo potovali. Zapuščate Francijo, a nikar ne obupajte, v novih krajih se vam bo godilo dosti bolje kot tu. Lahko boste govorili, igrali, peli in kadili. Če boste poslušni, bo vse v redu, ne bojo vas pretepali. A prosim vas, da počakate in osebna nesoglasja poravnate na cilju. Disciplina na ladji je zelo stroga, upam, da razumete. Če se kdo boji, da fizično ne bi zdržal poti, naj se oglasi v ambulantni sobi, pregledal ga bo zdravnik iz konvoja. Želim vam srečno pot.

— Kaj misliš, Dega? vprašam po končanem obredu.

— Stari moj Metulj, vidiš, imel sem prav. Najbolj se je treba bati drugih kaznjencev. Barrot je rekel: »Počakajte do cilja, da poravnate osebna nesoglasja.« Lepo se sliši. To bo še klanja in mesarjenja, boš videl!

— Pusti to, zaupaj mi.

Poiščem Francisa Pasoša in ga vprašam:

— A je tvoj brat še vedno bolničar?

— Ja, saj on ne gre na robijo, izgnan je.

— Čimprej ga poišči. Prosi ga, naj ti priskrbi bisturij. Če hoče denar, naj pove koliko. Plačal bom.

Čez dve uri že imam oster bisturij s krepkim ročajem. Strašno orožje. Morda le malce predolgo.

Na dvorišču sem se usedel tik stranišča in poslal po Galganija. Rad bi mu vrnil plan, a med osemsto ljudmi ga ni lahko najti. Tudi Julota, Guittouja in Suzinija doslej še nismo srečali.

Skupinsko življenje ima prednost, živiš, se meniš s sosedi in sploh pripadaš neki skupnosti. Toliko si imamo povedati, da sploh ni časa za razmišljanje. Joj, kako se preteklost hitro briše in umika novemu življenju! Prepričan sem, da bomo na cilju nanjo že čisto pozabili in bomo raje premišljevali o drugi stvari: kako pobegniti? A prva in najvažnejša stvar je, da ostanemo živi. Kje so zdaj kifelci, porotniki, sodnija in sodniki, žena, oče, prijatelji? Vsi so tu v mojem srcu, res, a kriva je potovalna mrzlica, skok v neznano in novi prijatelji, če se zdi, da sem jih pozabil. V trenutku, ko bom miren in pripravljen, se mi bojo spet vsi približali.

No, Galganija mi že peljejo, saj kljub svojim debelim naočnikom ne vidi najbolje. Očitno je zdaj že bolj zdrav. Stopi k meni in mi brez besed stisne roko.

— Plan ti bom vrnil. Zdaj si dober, lahko ga> nosiš in paziš. Med vožnjo je to zame prevelika odgovornost. Kaj, če se ne najdeva v kaznilnici? Bolje bo, če ga vzameš.

Galgani je ves nesrečen.

— No, pojdiva na stranišče, mu rečem.

— Ne, nočem ga! Kar ti ga imej, dam ti ga. Tvoj je, ves.

— Zakaj?

— Zaradi plana že nočem crkniti! Rajši sem živ brez ficka kot bogat, pa mrtev. Dam ti ga, vsaj ne boš ničesar riskiral za tuj denar. Imej vsaj ti kakšno korist od njega.

— Bojiš se, Galgani, že vidim. So ti grozili? Kdo sluti, da si poln?

— Ja, ves čas že hodijo za mano trije bikci. Zato tudi nisem prišel k tebi. Nočem, da bi vedeli za naju. Če grem podnevi ali ponoči na sekret, pride takoj eden izmed njih za mano. Jasno sem jim dal vedeti, da nisem poln, pa me ne pustijo. Prepričani so, da ima moj plan kdo drug, pa čakajo, da ga dobim nazaj.

Pogledam ga in vidim, da ga je res strah. »Kje so ponavadi?« ga vprašam. — »Za kuhinjo in pralnico.« — »Prav, počakaj me, da se vrnem. No, ali pa, če greš z mano.« Odideva prek dvorišča. Izpod kape povlečem bisturij in ga vtaknem pod rokav, ročaj pa stisnem v pest. Kmalu jih zagledam.

Štirje so, trije Arabci in Korzičan z imenom Girando. Takoj mi je jasno. Korzičan, ki ga naši iz ceha gledajo postrani, je povlekel za sabo Arabce. Verjetno ve, da je Pascal Matra Galganijev svak, zato pa se mu tudi zdi nemogoče, da bi bil fant prazen.

— Kako si kaj, Mokrane?

— Gre, Metulj. In ti?

— Ja, sidi, precej slabo gre. Prišel sem vam povedat, da je Galgani moj prijatelj. Če se mu karkoli zgodi, jo najprej skupiš ti, Girando! Potem pridete na vrsto še drugi. Razlagajte si to, kakor hočete.

Mokrane vstane. Moje velikosti je, meter štirünsedemdeset in širokih ramen. Zadel sem ga v živo. Pripravljen je, da me napade. Iz rokava potegnem sijoči bisturij in ga potehtam v roki:

— Samo premakni se, pa te nasadim ko cucka.

Takšnega orožja pač ni pričakoval, saj nas neprestano nadzorujejo! Moje besede in noževo rezilo so ga pomirili.

— Vstal sem, da bi govorila, ne pa, da bi se tepla, reče. Mastno se je zlagal, a za vse bo bolje, če mu ne pokvarim ugleda pred prijatelji. Ponudim mu lep izhod:

— Prav. Če si vstal, pa se pomeniva...

— Nisem vedel, da je Galgani tvoj prijatelj. Prepričan sem bil, da je pocar. Moraš me razumeti, Metulj, nekako skušam najti denar, suh sem. Brez ficka ne bom mogel pobegniti.

— No, to je normalno, Mokrane. Pravico imaš, da se boriš za življenje. Zapomni si, tu nimaš kaj iskati. Drugam pojdi.

Pomoli mi roko in stisnem mu jo. Uh! Dobro sem se izmazal. Naslednjega dne ne bi odpotoval, če bi ga ubil. Pozneje sem šele ugotovil, da sem napravil napako. Z Galganijem se takoj vrneva in rečem mu:

— Nikomur besede o tem. Nočem, da bi me nadrl očka Dega.

Poskusim ga prepričati, naj le vzame svoj plan, pa mi reče:

— Jutri, preden gremo. — A naslednjega dne se je potuhnil in na ladjo sem se vkrcal z dvema planoma.

Ponoči je v naši celici tiho. Enajst nas je in nihče ne govori. Vznemirja me misel, da preživljamo tako svoj zadnji dan na francoski zemlji. Domotožje nas da je, saj ni kar tako, če zapustiš Francijo in imaš pred sabo neko tujo deželo s tujim režimom.

Dega molči. Sediva ob zamreženih vratih, ki gledajo na hodnik. Tu se vsaj laže diha, ker je več svežega zraka. Počutim se popolnoma razoroženega. Podatki o življenju, ki nas čaka, si tako nasprotujejo, da sploh več ne vem, a naj se jokam, smejem ali tulim od obupa.

Fantje okrog mene so vsi iz ceha. Samo mali Korzičan, rojen v kaznilnici, ni naš. V nejasnem stanju lebdimo, čutimo, da gre zdaj zares. Skoz vrata se valijo kupi dima, kot bi jih privlačil zrak s hodnika. Sesti je treba pod te oblake, če nočeš, da bi te pekle oči. Edino Andre Baillard spi spanje pravičnega, pa čeprav je zapravil življenje. Sicer pa se še ne zaveda, kakšen raj ga čaka.

Pred očmi se mi zavrti film mojega življenja: otroška leta v družini, polni ljubezni, dobre vzgoje, lepih manir in plemenitosti; cvetje na polju, šumenje potokov, okus po orehih, breskvah in slivah, ki jih je bilo na našem vrtu vse polno; in vonj/mimoze, ki je vsako pomlad cvetela pred hišo. Pred očmi se mi zvrstijo domači. Zaslišim glas svoje uboge matere, ki me je imela tako rada, in potem očetovega, nežnega in mehkega, pa lajanje lovskega psa, ki me je z dvorišča klical, da bi se igrala. Deklice, dečki, prijatelji pri igri, to so najlepši trenutki mojega življenja. Gledam film. Proti svoji volji se vključujem v projekcijo te laterne magike, ki jo je začela moja podzavest, in z občutkom nežnosti se napolni noč pričakovanja in vznemirjenja pred odhodom v neznano.

Mislim, da je zdaj čas, da potegnem črto. Torej: šestindvajset let mi je, odličnega zdravja sem in v drobovju imam svojih pet tisoč šeststo frankov in Galganijevih petindvajset tisoč. Dega jih ima deset tisoč. V celoti lahko torej računam na štirideset tisoč. Če Galgani svoje vsote ni zmožen braniti tu, jo bo še manj na ladji in potem v Gvajani. Sicer pa to ve tudi sam in se je zato potuhnil. Jasno, tudi njega bom rešil. Naj ima vsaj nekaj od svojega denarja! Štirideset tisoč frankov je veliko, ne bo mi težko kupiti sodelavcev, kaznjencev in paznikov.

Račun je pozitiven. Z Degajem in Galganijem bom zbežal takoj, ko pridemo. Dotaknem se bisturij a in ob hladnem jeklu se počutim še bolje. Kako učinkovit je, sem se prepričal že na obisku pri Mokranu. Ob treh zjutraj prinesejo pred celico enajst platnenih mornarskih bisag. Pogledam prvo, ki se dotika ograje, in preberem: C ... Pierre, trideset let, meter trünsedemdeset, pas dvainštirideset, čevlji enainštirideset, številka registracije X ... Pierre C ... je vendar Nori Pierrot! Iz Bordeauxa je prišel in v Parizu so mu za umor prisodili dvajset let robije.

Odličen fant je, korekten in zaupanja vreden, dobro ga poznam. Ko z etikete preberem podatke, mi šele postane jasno, kako dobro je organizirana kaznilniška administracija. Če se spomnim tiste kasarne, ko so nam razdelili obleke kar tako, brez merjenja! Tu je vse registrirano, vsak bo dobil obleko po svoji meri. Iz vreče gleda kos platna in vidim, da bomo odslej naprej v belem z rdečimi poševnimi progami. V takem te pač nikjer ne prezrejo!

Poskušam se spomniti podob s sodišča, porotnikov, tožilca. A misli me ne ubogajo. Ja, popolnoma sam moram biti, če hočem intenzivno podoživljati preteklost, kot se mi je dogajalo v Conciergerie in v Beaulieuu. Počutim se olajšanega, hkrati pa vem, da bo skupno življenje v prisilni marsikaj spremenilo in se bojo pojavile nove potrebe in načrti.

K ograji pride Nori Pierrot:

— Si v redu, Buba?

— In ti?

— Saj veš, vedno sem si želel v Ameriko, a kot hazarderju mi ni nikoli uspelo prihraniti dovolj denarja. Potem so se kifelci spomnili, da mi plačajo vožnjo. V redu, kaj? Bi si lahko želel še kaj boljšega, Metulj!

Govori s čisto normalnim glasom, ne baha se, to vem. Silno je samozavesten:

— Tale zastonj vožnja v Ameriko ima tudi svoje prednosti, ti pravim. Rajši čez morje na robijo, kot da bi petnajst let krepal zaprt v Franciji.

— Vse bomo še videli, Pierrot, se ti ne zdi? Ja, huje je, če pokreteniš v celici ali če te je konec od lakote v kakšni francoski luknji, kot pa če crkneš gobav ali od rumene mrzlice v Ameriki. O tem sem prepričan.

— Jaz tudi.

— Pierrot, tamle je tvoja vreča; vidiš?

Nagne se, da bi bolje videl, potem črkuje svoje ime.

— Kar takoj bi jo odprl in se dal v tiste cunje. Nič ne bojo rekli, a? Saj so moje!

— Pusti to, ne boš dolgo čakal. Zdaj ne smeva imeti sitnosti, Pierre. Rad bi se sprostil in mirno počakal jutro.

Fant prikima in se umakne od vrat. Louis Dega stopi k meni:

— Fantič, tale noč je zadnja. Jutri zapustimo našo lepo deželo.

— Naša prelepa dežela nima najbolj čedne pravice, Dega. Morda pa le najdemo kje kakšno deželo, ki ne bo lepa, pa bo bolj humano ravnala z ljudmi, ki so ga polomili.

Nisem pričakoval, da bom povedal tako dobro, pozneje sem se prepričal, da sem imel prav. Potem je spet vse tiho.

Odhod v prisilno

Ob šestih se začne vstajalna zmeda. Zaporniki nam prinesejo kave, potem pridejo štirje nadzorniki. Izjemoma so danes v belem, ob pasu imajo revolver. Gumbi na njihovih neizprosno belih tunikah so pozlačeni. Eden med njimi ima na levem rokavu tri zlate našitke v obliki črke V.

Transportiranci, po dva in dva boste odšli na hodnik. Vsak naj si poišče ustrezno vrečo, imena so na etiketah. Vzemite stvari in se postavite k zidu, z obrazom proti hodniku.

Preteče kakšnih dvajset minut in vsi smo v vrsti.

— Slecite se, stvari povijte, jih vtaknite v bluzo in zavežite rokave... Odlično. Ti tamle, poberi zavoje in jih postavi v celico ... Oblecite se, gate, kožnati triko, progaste hlače, progasto bluzo, nogavice, čevlje... So vsi oblečeni?

— Ja, gospod nadzornik.

— Prav. Volneno suknjo pustite zunaj, če bi slučajno deževalo. Vreče na levo ramo!... V vrsto pa dva in dva, za mano!

Tisti z našitki gre spredaj, dva ob strani in eden zadaj. V slabih dveh urah se na dvorišču postavi v vrsto osemsto deset kaznjencev. Takoj pokličejo štirideset mož in napravijo štiri kolone. Med njimi sva tudi z Degajem, pa trojica povratnikov: Julot, Galgani, Santini. Na rokah nimamo ne verig ne lisic, zato pa so stražniki krepko budni. Deset jih hodi ritensko in nas ne spustijo iz oči, ostali nam kažejo hrbet. Kakšne tri metre so pred nami.

Odprejo velika trdnjavska vrata in kolona se pomakne. Stražniki se pridružijo konvoju in mu sledijo na dva metra, orožniki pa mirijo radovedneže, ki so nas prišli gledat. Nenadoma od zadaj zaslišim rahel žvižg na prste. Obrnem se in na nekem oknu zagledam svojo ženo Nenette in prijatelja Antoina D ... Na sosednem oknu slonita Degajeva žena Paula in prijatelj Antoine Giletti. Dokler se le da, potem z Degajem zreva vanje in se pomikava naprej. Tokrat sem zadnjikrat videl svojo ženo in prijatelja Antoina, ki je bil šest let kasneje ubit med bombardiranjem v Marseillu. Tihi smo, nihče ne odpre ust. Noben kaznjenec, paznik, orožnik ali radovednež ne zmoti tega bolestnega trenutka, ko je vsakemu jasno, da se tisoč osemsto mož za zmeraj poslavlja od normalnega življenja.

Vkrcamo se. Prvih štirideset nas odpeljejo v podpalubje in nas zaprejo v kletko z debelimi drogovi. Na vratih preberem: »Celica številka 1, 40 oseb, posebna kategorija. Stroga, neprestana pazljivost!« Potem dobimo zvite viseče mrežnice z obroči, s katerimi bomo postelje pritrdili ob drogove. Nekdo se stisne ob mene. Julot. On te reči pozna, saj se je pred desetimi leti že vozil po teh vodah. Zdaj ve, pri čem je.

— Brž pridi sem! Na tale obroč obesi vrečo, potem pritrdi nanj tudi posteljo. Vidiš tiste line? Zdaj so zaprte, a med vožnjo jih bojo odprli in bo tu več zraka kot kjerkoli drugje.

Predstavim mu Degaja in potlej se menimo. Nenadoma se nam približa tip, ki ga še ne poznamo. Julot mu z roko prekriža pot: »Da te nikdar več ne vidim tu, če hočeš priti živ na cilj. Razumel?« — »Ja,« reče tip. — »In veš, zakaj?«

— »Ja.« — »Zdaj pa izgini!« — Tipa zmanjka. Dega se razveseli takšne avtoritete in tega ne skrije: »V vajini družbi bom lahko mirno spal.« — »V najini druščini si na ladji bolj varen kot v katerikoli vili na Ažurni obali,« mu odvrne Julot.

Potovanje je trajalo osemnajst dni. Zgodil se je le en incident. Sredi noči je nekdo zakričal in vsi smo planili pokonci. Na drugem koncu so našli zaklanega moža z nožem v hrbtu. Neznanec mu ga je zasadil od spodaj navzgor in viseče postelje ni prebodel. Nož je bil dolg dvajset centimetrov, strašno orožje. V hipu so pazniki na nogah, petindvajset jih je, trideset. Dvignejo mušketone in pomerijo v nas.

— Do nagega! Vsi in brž!

Slečemo se. Preiskava bo, jasno. Bisturij, položim pod desno stopalo, težo telesa prenesem na levo nogo. Rezilo je ostro, a dobro skrito. V kletko stopijo štirje pazniki in začnejo brskati po čevljih in oblekah. Pred vrati so pustili orožje, za njimi so zaklenili. Od zunaj nas spremljajo z naperjenimi puškami. »Če se kdo samo premakne, bo mrtev,« pravi eden izmed šefov. Preiskava je vrgla tri nože, dva nabrušena tesarska klina, en odpirač za steklenice in en zlat plan. Šest nagcev potem odpeljejo iz kletke. Kmalu pride šef konvoja, komandant Barrot, ob njem dva doktorja in ladijski kapitan. Ko so pazniki zunaj, se spet oblečemo, čeprav nam tega uradno še dovolili. S tal poberem bisturij in ga dam v žep.

Pazniki so se umaknili k stopnicam. Na sredo se postavi Barrot in si ogleda šest mož brez obleke.

— Tole je njegovo, reče paznik, ki je bil v preiskavi, dvigne s tal nož in pomigne prvemu v vrsti.

— Ja, moj je.

— Prav, odvrne Barrot. Dajte ga sedet nad mašino.

Paznik pokaže komandantu še lastnike žebljev, odpirača in nožev. Možje priznavajo in vsakega posebej odvedeta dva paznika. Naposled obležita na tleh še dve reči: nož in zlati plan. En mož in dva predmeta. Fant je mlad, star kakšnih tründvajset, petindvajset let, močne postave, vsaj meter osemdeset, atlet modrih oči.

— Tole je tvoje, ne? pravi paznik in pokaže plan iz zlata.

— Je.

— Kaj je v njem? vpraša komandant Barrot in se ga dotakne.

— Tristo angleških funtov, dvesto dolarjev in dva petkaratna diamanta.

— Prav, videli bomo. — Komandant ga odpre. Naokoli stojijo pazniki in nam zakrivajo pogled. — Točno. Kako se imenuješ.

— Salvidia Romeo.

— Italijan?

— Da, gospod.

— Zaradi plana ne boš kaznovan, pač pa zaradi noža.

— Pardon, nož ni moj.

— Glej si ga no! Ne reci tega, našel sem ga v tvojih čevljih, reče paznik.

— Nož ni moj, slišite!

— Praviš torej, da lažem jaz?

— Ne, motite se.

— Torej, čigav je nož? poseže vmes komandant Barrot. Če ni tvoj, čigav je potem?

— Moj ni, to je vse.

— Če bi se rad izognil luknji, kjer se boš cvrl nad kotlom, odgovori! Čigav je nož?

— Pojma nimam.

— Še zajebavaš, kaj? V tvojem čevlju najdemo nož, ti pa ne veš, kdo je njegov lastnik! Ta je res močna! Če ni tvoj, boš vsaj vedel, kdo ti ga je podtaknil. Odgovori.

— Ni moj in nisem zato tu, da bi povedal. Ne izdajam. A te moj gobec spominja na muhača?

— Nadzornik, vklenite ga. Takšno manifestacijo nediscipline boš drago plačal!

Oba komandanta stopita skupaj, kapitan ladje in komandant konvoja. Kapitan pokliče nekega paznika in ga pošlje na palubo. Takoj potem se prikaže bretonski mornar, prava gora. V rokah ima vedro z morsko vodo in kot pest debelo vrv. Italijana pokleknejo in privežejo ob zadnjo stopnico. Mornar pomoči vrv v vedro in potem s počasno roko zamahne po ubogem vragu na tleh. Fant ne spusti iz sebe niti glasu, le po hrbtu in zadnjici se mu ulije kri. Grobno tišino zmoti hripav klic protesta iz naše kletke:

— Banda zajebana!

Samo to je bilo potrebno, pa se je iz vseh strani usulo: »Svinje! Mesarji! Barabe!« Čimbolj nam grozijo, da nas pobijejo, če ne utihnemo, bolj se deremo ...

Nenadoma se oglasi komandant:

— Paro!

Mornarji zasučejo kolo in iz cevi puhnejo v nas vreli curki. Prej kot bi preštel do dva, smo vsi na tleh. Polasti se nas panika. Reveži, ki jih je opeklo, od strahu ne upajo pisniti. Vsa reč je trajala kakšno minuto, ko spet zaslišimo komandanta.

— Pričakujem, da ste razumeli, trde buče? Samo premaknite se, pa pošljem paro. Razumeli? Vstanite!

Zares opečeni so bili samo trije, odpeljali so jih v ambulantni oddelek. Prebičanega Italijana so vtaknili nazaj k nam. Šest let pozneje je umrl, ko sva skupaj bežala.

Vožnja traja osemnajst dni in dovolj priložnosti je, da nam Julot razloži, kako je onstran morja. Cimveč bi nas rad naučil, čeprav bo potem drugače, kot pripoveduje. SaintLaurentduMaroni je naselje ob reki Maroni, oddaljeno od morja kakšnih sto dvajset kilometrov. »

— V tej vasi je centralna kaznilnica. Razdelili nas bojo po kategorijah. Izgnanci jo bojo takoj mahnili v SaintJean, sto petdeset kilometrov od centrale. Robijaše pa razdelijo v tri grupe:

Zelo nevarne spravijo takoj po prihodu v celice disciplinskega oddelka, potem pa jih pošljejo na Otoke zveličanja. Samo za nekaj časa ali do smrti. Otoki so oddaljeni petsto kilometrov od SaintLaurenta in sto od Cayenne. Največji otok je SaintJoseph, na njem je tudi glavna kaznilnica. Na Hudičevem otoku imajo v glavnem politične zapornike. Tretji je Kraljevi otok.

Nevarni iz druge kategorije ostanejo v kampu SaintLaurent, ukvarjajo se z vrtovi in zemljo. Če je sila, jih pošiljajo tudi v hujša taborišča: Zeleni kamp, Charvein, Slap, Rdeči zaliv, Kilometer 42 ali Kamp smrti, kot mu pravijo domačini.

Tisti, ki spadajo v normalno kategorijo, so zaposleni v administraciji, po kuhinjah, pri čiščenju vasi in taborišča. Včasih jih pošljejo v delavnice in se ukvarjajo z mizarstvom, pleskanjem, kovanjem, elektriko, izdelovanjem žimnic in oblek, pranjem ...

Če nas torej takoj po prihodu pokličejo in zaprejo v celico, se lahko kar pripravimo za Otok. Beg si tedaj lahko izbijemo iz glave. Seveda obstaja še neka možnost, poslednja morda: odpreš si koleno ali trebuh in te ranjenega prenesejo v ambulanto, odkoder potem zbežiš. Otokom se je treba izogniti za vsako ceno. Če pa transportna ladja na srečo še ni pripravljena, moraš bolničarju nemudoma pokazati denar. Okužil te bo z lasom, pomočenim v urin, morda ti bo dal injekcijo terpentinovega olja v sklep na nogi ali pa boš vdihoval žveplo. Doktorju bo lahko rekel, da imaš 40° temperature. V nekaj dneh se moraš odločiti in za vsako ceno zbežati iz ambulante.

Če pa te pustijo pri miru in ostaneš z drugimi v baraki, imaš čas in se pripraviš. Seveda se moraš paziti, da ne dobiš dela v notranjosti kampa. Sefu plačaj, naj te postavi v vasi za snažilca greznic, pometača ali pa pomočnika pri žagi. V okolici je precej civilnih podjetnikov. Ko odhajaš iz kaznilnice na delo in se zvečer spet vračaš, se kmalu seznaniš s Kitajci ali z bivšimi kaznjenci. Pomagali ti bojo, ko boš bežal. Pazi pa se kampov v bližini vasi: tam ljudje črkujejo kot muhe in nobeden še ni zdržal tri mesece. Sredi džungle je treba nasekati kubičen meter lesa na dan!

Vsa ta dragocena navodila nam je dal Julot med vožnjo na ladji. Sam je pripravljen na vse. Kot povratnik bo šel naravnost v celico, razumljivo! Zato pa ima v planu majhen nožič. Odprl si bo koleno, in ko se bomo spuščali po stopnicah, bo klecnil in padel. Prepričan je, da ga bojo s pomola takoj prenesli v ambulanto. In ni se zmotil.

Nadzorniki so se zamenjali in se šli preobleč. Vrnejo se vsi v belem in s tropsko čelado na glavi. Julot reče: »Na cilju smo.« Nadzorniki pozaprejo ladijske line in postane nam blazno vroče. Skoz odprtine že vidimo džunglo: torej plujemo po Maroniju. Voda je blatna, džungla pa zelena in vznemirljiva. Nad ladjo se spreletavajo prestrašeni ptiči. Premikamo se čisto počasi in se oziramo po temnem in bujnem rastju. Zagledamo že prve lesene hiše s pločevinastimi strehami. Črnci in črnke stojijo na pragu in gledajo ladjo. Pošiljk človeškega mesa so že navajeni in zato od njih ne pričakujemo znakov dobrodošlice. Trikrat zapiska sirena, še poslednjič zahrumi vijak in na cilju smo. Stroji se ustavijo, v nenadni tišini bi slišali tudi miš.

Molčimo. Julot odpre pipec in si v višini kolena razpara hlačni rob. Koleno mora odpreti šele na mostu, nikjer ne sme biti krvavih sledi. Nadzorniki odklenejo kletko in po trije in trije prihajamo skoz vrata. Z Degajem sva v četrti vrsti, vmes je Julot. Povzpnemo se na most. Ura je dve popoldne: žgoče sonce nas zapeče v oči in po ostriženih lobanjah. Potem nas pošljejo navzdol. Ko prvi dosežejo kopno, se kolona za hip ustavi. Primem Julotovo vrečo, sam . pa si povleče kožo s kolena. Globoko si zasadi nož in z enim zamahom odreže sedem do osem centimetrov mesa. Pomoli mi rezilo in si oprta vrečo na ramo. Nenadoma pade in se odkotrlja po mostiču. Spodaj ga poberejo, vidijo rano in pokličejo bolničarje. Dva ga potem na nosilih odneseta: tako, kot je bilo v načrtu.

Na pomolu nas radovedno pričakuje pestra množica. Črnci, mulati, Indijanci, Kitajci in beli reveži (povsem verjetno nekdanji kaznjenci) z očmi preiskujejo vsakogar, ki se dotakne kopnega. Na drugi strani pa so lepo oblečeni ljudje, ženske v poletnih toaletah in fantiči s tropskimi čeladami na glavah. Tudi tu se zvedavo ozirajo po naših obrazih. Ko nas je dvesto, se konvoj premakne. Po kakšnih desetih minutah pridemo do visokih vrat, zbitih iz desk: »Kaznilnica Saint Laurent du Maroni. Kapaciteta 3000 mož.« Vrata se odprejo in vstopimo v vrstah po deset in deset. »Ena, dva. Ena, dva, hodi!« Prek oken in debelih kamnov se sklanjajo jetniki in buljijo v nas.

Sredi dvorišča zaslišimo:

— Stoj! Vreče na tla! Vi tamle, razdelite klobuke!

Vsak dobi svoj slamnik, sicer pa je bil že skrajni čas,

dva ali tri je sonce že položilo. Z Degajem se spogledava. Nadzornik z našitki je prijel za list papirja, spomniva se Julotovih besed. Pokličejo Guittouja: »Ja«. Dva ga obstopita in odpeljeta. Potem pokličejo še Suzinija in Girasola.

— Jules Pignard!

— Jules Pignard (Julot namreč) se je ponesrečil in so ga odnesli v ambulanto.

— Prav.

Ti grejo na Otok. Nadzornik nadaljuje:

— Dobro poslušajte. Vsak, ki ga pokličem, naj stopi iz vrste in s svojo vrečo odide pred rumeno barako številka 1. Takoj smo trije: Dega, Carrier in jaz. Odprejo nam vrata in stopimo v podolgovasto sobo, ki meri kakih dvajset metrov. Po obeh straneh se vleče debel kovinski drog, obenj pa so pripete viseče postelje s platnenimi odejami. Sami se lahko odločimo, kje bomo ležali. Okrog mene se ustavijo Dega, Nori Pierrot, Santori in Grandet. Pogledat grem do konca barake: na desni so tuši, na levi stranišče, tekoče vode ni. Po sredi barake je precej malo prostora, primemo se za okenske drogove in tako počakamo še druge fante. Od veselja kar plešemo, posebej še Louis Dega, Nori Pierrot in jaz: skupaj smo v baraki, to pa pomeni, da ne gremo na Otok. Julot nam je namreč povedal, da bi drugače že vsakega posebej vtaknili v samico. Veselje pa nas mine ob petih popoldne, ko je ceremonij konec in se Grandet spomni:

— Smešno, a iz vsega konvoja niso poklicali enega samega za na Otok. Čudno. Sicer pa je tako še bolje!

Grandet je iz neke centrale speljal železno blagajno in se je ob njegovem primeru nasmejala vsa Francija.

V tropskih krajih prideta dan in noč iznenada, brez mraka ali zarje, vse leto ob istem času. Točno ob pol sedmih nastane noč. Dva ostarela kaznjenca prineseta petrolejke in jih obesita za kavlje na stropu. Tako dobimo vsaj malo svetlobe, drugače bi ostali v temi. Ob devetih že vsi spimo, dolga pot nas je zdelala. Od nikoder ne zapiha niti sapica svežega zraka. Čeprav spimo samo v spodnjicah, nas je skoraj konec od vročine. Ob meni ležita Dega in Nori Pierrot, nekaj časa se še tiho menimo, potem nas zmanjka.

Drugo jutro je še noč, ko zatrobi trobenta. Vstanemo, gremo k vodi in se oblečemo. Dobimo kavo in kruh. Na polico v zidu položimo vse, kepo kruha, skodelo in še kakšno reč. Ob devetih vstopita dva paznika, spremlja ju mlad kaznjenec v belem in brez rdečih prog. Paznika sta doma s Korzike in s kaznjenci rojaki se menita po domače. Medtem se tudi bolničar sprehodi po baraki. Ko pride do moje postelje, se ustavi:

— Kako si, Buba? Še me ne spomniš več?

— Ne.

— Sierra Alžirčan sem, spoznal sem te pri Dante v Parizu.

— A ja! Zdaj se te spomnim. Kaj te niso naložili devetindvajsetega leta? Zdaj smo 1933, pa si še zmeraj tu?

— Ja, veš, ne gre to tako hitro. Naredil se boš bolnega. In kdo je tale?

— Dega, moj prijatelj.

— Vpisal vaju bom na seznam za vizito. Buba, ti imaš grižo, Degaja pa dajejo astmatični napadi. Obiščem vaju ob enajstih, med vizito, pogovoriti se moramo. — Nadaljuje svojo pot med posteljami in na ves glas sprašuje: »Je tu kdo bolan?« Potem zapiše imena fantov, ki dvignejo roke. Ko se vrne, ga spremlja ostarel in močno zagorel paznik:

— Metulj, predstavljam ti svojega šefa, nadzornega bolničarja Bartilonija. Gospod Bartiloni, to sta prijatelja, o katerih sem vam pripovedoval.

— Že v redu, Sierra, med vizito bomo vse uredili. Računajte name.

Ob enajstih nas pridejo iskat. Devet nas je, bolnikov. Peš odidemo skoz kamp in se ustavimo pred sveže pleskano barako z velikim rdečim križem. V čakalnici je približno šestdeset ljudi. Na vsakem koncu sta po dva nadzornika. Pri vratih se pojavi Sierra v beli medicinski halji. »Vi, vi in vi, stopite naprej!« pravi in že smo v ordinaciji. Najprej opravi s tremi starci. Španca na mah spoznam: Fernandez, v kavarni Madrid v Parizu je ubil tri Argentince. Ko se zmenita, ga Sierra spusti v prostor, ki gleda na čakalnico, potem pohiti k meni:

— Buba, dovoli, da te objamem. Tako sem vesel, da ti lahko napravim uslugo. Tebi in tvojemu prijatelju. Čakaj, da se spomnim, Buba. Ti si obsojen na dosmrtno, Dega pa na petnajst let. Denar imata?

— Ja.

— Dajta mi torej vsak petsto frankov in jutri vaju spravim v ambulanto, tebe zaradi griže. Dega, ponoči udari po vratih ... ne, bolje bo, če kdo drug pokliče stražarja in zahteva bolničarja, češ da se Dega duši. Za ostalo poskrbim jaz. Metulj, prosim te le le eno: če jo pobrišeš, me pravočasno obvesti, pridem te pogledat. Če plačata vsak sto frankov na teden, vaju bojo pustili v ambulanti cel mesec. A treba bo hitro ukrepati.

Fernandez se vrne v ordinacijo in pred našimi očmi izroči Sierri petsto frankov. Tudi sam odidem na stranišče, in ko se vrnem, mu ne dam samo tisoč, ampak tisoč petsto. Sierra mi petsto vrne. Prav.

— Denar, ki si mi ga dal, je za paznika. Jaz zase nočem ničesar. Saj sva prijatelja, ne?

Naslednjega dne se z Degajem in Fernandezom znajdemo v veliki ambulantni celici. Degaja so pripeljali sredi noči. Dežurni je človek kakšnih petintrideset let, imenujejo ga Chatal. Sierra ga je takoj opozoril na nas. Ko se bo prikazal doktor, mu bo dal izvid blata, iz katerega bo očitno, da sem čisto gnil od ameb. Za Degaja bo deset minut pred vizito sežgal kepo žvepla in mu ga dal vdihavati. Fernandez ima grozno debelo lice: na notranji strani se je zbodel in kakšno uro na vso moč napihoval usta. Tako zvesto je počel vse to, da mu zdaj oteklina zapira oko. Celica je v prvem nadstropju, po vsem poslopju pa je okoli sedemdeset bolnikov. Večinoma imajo grižo. Ko bolničarja vprašam po Julotu, mi odgovori:

— V poslopju na drugi strani je. Naj mu kaj sporočim?

— Ja. Povej mu, da sta tukaj Dega in Metulj in naj pride k oknu.

Bolničar pride in odide, kadar se mu zdi. Samo potrkati mu je treba po vratih in odpre mu Arabec, kaznjenec, ki je za pomožnega nadzornika in ključarja. Ob vratih sedijo trije pazniki s puškami ob kolenu. Namesto drogov so na oknih vzidane železniške tračnice in vprašam se, če se ta reč sploh da prežagati. Potem sedem k oknu.

Med obema poslopjema je majhen vrt z lepim cvetjem. Julot se prikaže s tablico v rokah, nanjo pa je napisal s kredo: BRAVO. Čez eno uro mi bolničar prinese tudi njegovo pismo. Pravi mi: »Poskusil bom priti v vašo sobo. Če mi ne uspe, pridite vi k meni. Recite samo, da imate v celici sovražnike. Torej so tudi vas internirali? Korajžo, fantje, jih bomo že še imeli!« Z Julotom sva si precej blizu, posebej še zaradi tistega v Caenu, ko so naju oba vtaknili pod zemljo. Julot je bil nekdaj specialist za lesen kij, zato se ga je tudi oprijel vzdevek Fant s kladivom. Sredi belega dne se je pripeljal pred draguljarno, ko so bili pod steklom v izložbi najlepši dragulji. Z ogromnim kijem v roki se je pognal prek pločnika, z močnim zamahom razbil steklo in zbasal v vrečo čimveč bisernih ogrlic, nato pa skočil v avto, ki ga je čakal s prižganim motorjem, in že ga ni bilo več. Potem ko mu je uspelo v Lyonu, Angersu, Toursu, Le Havru, se je nekega popoldneva spravil na eno velikih pariških draguljarn in jo oplenil za kakšen milijon. Nikdar mi ni razložil, zakaj in kako so ga dobili. Obsojen je bil na dvajset let in po štirih je zbežal. Ko se je spet prikazal v Parizu, so ga prijeli: iskal je namreč tipa, ki je skrival denar in ga ni hotel vrniti njegovi sestri, pa ga je nameraval ubiti. Tip ga je slučajno zagledal v bližini svoje hiše in obvestil je policijo. Lop po Julotu, in z nami se je moral vrniti na robijo.

Tako je že teden dni, kar sva v ambulanti. Včeraj sem dal Chatalu dvesto frankov za najino vzdrževanje. Delava si ugled in s tobakom zalagava vse tiste, ki ga nimajo. Pred nekaj dnevi se je Dega spoprijateljil z nekim Marsejčanom, Caroro, ki ima že kakšnih šestdeset let. Star kaznjenec je in večkrat na dan svetuje Degaju, naj ne poskuša zbežati, če v vasi vejo za njegov denar (v časopisih, ki pridejo iz Francije, zvejo za vse večje primere), nekdanji kaznjenci bi ga ubili in mu ukradli plan. Dega mi pove vse,

o čemer se meni s starim Caroro. Zaman ga skušam prepričati, da je stari mečkač, če v dvajsetih letih ni pobegnil, Dega me ne posluša. Stari je s svojim šveflanjem napravil nanj vtis in s težavo ga bom spravil k pameti.

Sierro sem v sporočilu prosil, naj mi pošlje Galganija. Ne traja dolgo, že naslednjega dne premestijo fanta v eno izmed sob z nezamreženimi okni. Kako naj mu vrnem plan? Chatalu povem, da moram nujno govoriti z Galganijem.

Chatal si gotovo misli, da pripravljam beg. Obljubi mi, da bom lahko dobil Galganija naslednjega dne točno opoldne, ko se bo zamenjala straža. Ustavil se bo na verandi in lahko bova govorila. Chatal noče plačila za uslugo, Galganija pa mi res pripelje točno ob dvanajstih. Brez mešetarjenja mu v roke pomolim plan. Fant se zjoka pred mojimi očmi in potem odide. Čez dva dni mi je poslal neko revijo in v njej pet bankovcev po tisoč frankov, zraven pa samo eno besedo: Hvala.

Revijo mi je prinesel Chatal in je denar gotovo videl. Niti besede ne reče in tudi denarja noče. Rečem mu:

— Odšla bova. Bi rad z nama?

— Ne, Metulj, z drugim sem zmenjen. Zbežati bom poskusil šele čez kakšnih pet mesecev, ko bo moj kompanjon prost. Lahko se bova bolje pripravila in manj tvegala. Razumem te, interniran si in se ti mudi. A težko bo zbežati od tu, okna so okovana. Name ne računaj, nočem riskirati in izgubiti tako dobrega mesta. Tu bom v miru počakal na prijatelja.

— V redu, Chatal. V življenju je treba biti odkrit. Nikdar več te ne spomnim na to.

— A kljub temu ti bom še nosil sporočila in druge

reči.

— Hvala, Chatal.

Ponoči so se slišali rafali iz mitraljeza. Zjutraj smo zvedeli, da je zbežal Fant s kladivom. Bog mu pomagaj, bil nam je dober prijatelj! Verjetno se mu je ponudila priložnost, pa jo je izkoristil. Ko bi mu vsaj uspelo!

Petnajst let pozneje, leta 1948, sem na Haitiju z nekim venezuelskim milijonarjem sklepal pogodbo, da bi začeli v Casinu hazardne igre. Neke noči sem se v družbi čednih deklet opijal s šampanjcem in proti jutru sem se zapletel v pogovor. Dekle je bilo črno ko saje, vzgojena pa ko provincialka iz dobre francoske družine:

— Moja stara mama, ki je duhovnica vaudouja,1 živi z nekim starim Francozom. Zbežal je iz Cayenne in že dvajset let živi z njo. Kar naprej pije, ime pa mu je Jules Marteau.2

1 Vaudou: Kult, ki so ga črnci iz Afrike prinesli v Ameriko. (Op. prev.)

2 Marteau: (fr.) kladivo. (Op. prev.)

Na mah se streznim:

— Punca, brž me odpelji k svoji stari.

V haitskem narečju dekle pokliče taksi in pove neki naslov. Z vso brzino švignemo mimo razsvetljenega nočnega lokala: »Stop!« Stopim k pultu in kupim steklenico Pernoda, dve steklenici šampanjca in dve steklenici originalnega ruma. — »Gremo!« Kmalu smo ob morju in potem najdemo čedno belo hišico z rdečimi opekami. Morska voda sega skoraj do stopnic. Dekle udari po vratih, potem še enkrat in prikaže se velika črnka s popolnoma belimi lasmi. Oblečena je v kamižolo, ki je sega do gležnjev. Zenski se pogovorita v svojem narečju, potem mi starejša reče: »Vstopite, naša hiša je vaša.« Karbidovka ob steni osvetljuje čedno in snažno sobo, polno ptičev in rib.

— Bi radi videli Julota? Počakajte, takoj pride. Jules, Jules! Nekdo bi te rad videl.

Pižama z modrimi progami me je takoj spomnila kaznilnice. Stari je prišel po stopnicah bos.

— No, torej, Snežna kepa, kdo me je prišel obiskat ob tej pozni uri? Metulj! Ne, saj ni mogoče! Objame me okrog ramen in reče:

— Daj sem luč, Snežna, da mu vidim faco, prijatelju. Ja, pa si res ti, bula! Pravi ti! Neskončno dobrodošel! Pločevinasta škatla, pa tista denarna revščina, ki jo imam, pa vnukinja moje žene, vse je tvoje. Daj, govori!

Popili smo Pernod, šampanjec in rum. Od časa do časa je Julot tudi zapel.

— Pa smo jih, ha! prijatelj moj! Vidiš, ni je čez pustolovščino. Jaz sem šel čez Kolumbijo, Panamo, Kostariko in Jamajko in potem sem pred kakimi dvajsetimi leti prišel v te kraje in srečen sem s Snežno, ki je najboljša vseh žensk, kar jih moški lahko sreča. Kdaj odpotuješ? Sf prišel za dolgo?

— Za en teden.

— In po kaj?

— S predsednikom Casina sem sklenil neko pogodbo.

— Dragi moj, rad bi, da bi ostal vse življenje ob meni sredi te revščine. A pazi se, če si prišel v stik s predsednikom, se nikar preveč ne zanašaj nanj, dal te bo umoriti, če bo videl, da ti je business stekel.

— Hvala za nasvet.

— Zdaj pa še ti, Snežna. Pripravi nam svoj vaudoujski ples in ne tistega za turiste! Tistega pravega hočem za svojega prijatelja!

O famoznem vaudoujskem plesu, ki »ni za turiste«, vam bom še povedal ob drugi priložnosti.

Julot je torej pobegnil; Dega, Fernandez in jaz pa še zmeraj čakamo. Od časa do časa se čisto nedolžno ozrem po mreži na oknu. To so prave tračnice, ni kaj. Ostanejo torej samo še vrata. Noč in dan jih stražijo trije oboroženi pazniki. Potem ko je ušel Julot, so straže okrepili, patrulj je čedalje več, doktor pa tudi ni več tako prijazen kot nekdaj. Chatal pride le dvakrat na dan in prinese injekcije in termometer. Tako mine že drugi teden in spet plačam dvesto frankov. Dega čveka o vsem, razen o begu. Včeraj je videl moj bisturij in vprašal:

— Ga imaš še zmeraj? Zakaj?

Slabe volje mu odgovorim:

— Rad bi obema rešil kožo, tebi in sebi.

Fernandez ni Spanec, ampak Argentinec. Kot človek

je kar v redu, pravi avanturist, a tudi nanj je napravil vtis stari Carora s svojim čvekanjem. Nekega dne sem ga slišal, ko je rekel Degaju:

— Povem ti, na Otokih ni take svinjarije kot tu in tudi ne take vročine. V teh barakah dobiš kot nič grižo, saj ti je treba samo do sekreta, pa si že poln mikrobov.

V baraki je vsaj sedemdeset mož in vsak dan je kakšnega konec od griže. Zanimivo je, da umrejo vsi ob popoldanski ali večerni oseki: nobeden še ni umrl zjutraj. Zakaj? Cudo narave.

Ponoči sem se pogovarjal z Degajem. Povedal sem mu, da je arabski ključar ponoči nepreviden: pride v celico in s hudih bolnikov povleče rjuho. Lahko bi ga potolkel in se preoblekel v njegove cunje (na sebi imam le dolgo srajco in sandale), potem pa odšel ven, iznenadil stražarje in jim iz rok izpulil orožje. Potisnil bi jih v celico in za njimi zaklenil vrata. Potem bi čez zid skočil v Maroni in se prepustil vodnemu toku. Tako, naprej bi že videl. Z denarjem bi lahko kupil barko in živeža, potem pa na široko morje. Oba kategorično zavrneta moj predlog in ga celo skritizirata. Čutim, da se ju že polašča malodušje, in sem zelo razočaran, medtem pa minevajo dnevi.

Še dva dni, pa bojo trije tedni, kar smo tu. V najboljšem primeru nam ostane še deset ali petnajst dni, potem bo treba poskusiti srečo. Danes je znamenit dan: 21. november 1933. V celico stopi Joanes Clousiot, fant, ki so ga poskušali zaklati v SaintMartinu med britjem. Oči ima zaprte in je skoraj slep, pod vekami ima polno gnoja. Kakor hitro se Chatal umakne, stopim k njemu. Na hitro mi pove, da so drugi interniranci pred kakšnimi štirinajstimi dnevi odpotovali na Otok, da pa so nanj pozabili; pred tremi dnevi ga je na to opozoril eden izmed odgovornih. V oči si je vtaknil ricinusovega zrnja in na pol slep je zdaj lahko tu. Vsega je že sit, pripravljen je na čisto vse, tudi ubijal bi, samo da bi šel. V planu ima tri tisoč frankov. Ko mu s toplo vodo sperejo oči, se mu pogled zbistri. Razložim mu svoj načrt in zdi se mu dober, a pove mi, da moramo priti iz celice vsaj trije, če hočemo presenetiti paznike. Lahko bi celo razstavili posteljne noge in jih z njimi pobili na tla. Po njegovem tudi mušketon ne pride v poštev, ker nam ne bi verjeli, da bomo streljali: potem bi takoj priklicali pomoč iz drugega paviljona, do katerega je samo slabih dvajset metrov. Od tam je tudi zbežal Julot.

Tretji zvezek PRVI POBEG

Beg iz ambulante

Proti večeru sem stopil k Degaju in potem še k Ferlandezu. Degaju načrt ni všeč in pove mi, da raje plača jgromno vsoto denarja, samo da ga rešijo internacije. Ne rem, kaj naj mu odgovorim, zato takoj pošljem njegov predlog Sierri. Chatal prinese odgovor še istega večera: »Nikomur ne plačuj, zaporni nalog je prišel iz Francije in lihče te ne more spraviti od tu. Direktor kaznilnice nima lič pri tem. Če pa ste ambulante siti, naj vas pustijo ven Dotem, ko bo ladja Mana odplula na Otok.«

Preden nas transportirajo na otok, nas bojo za kakšen ;eden premestili v manjšo celico. Morda bo od tam laže pobegniti kot iz ambulante. Sicer pa mi bo Sierra v kratkem Doslal nekega osvobojenega kaznjenca, ki mi bo pomagal pripraviti čoln. Fant se imenuje Jezus in je iz Toulona. Pred dvema letoma je organiziral pobeg doktorja Bougrata. Moral bom na rentgensko slikanje v posebnem paviljonu za ambulanto. Osvobojenci lahko pridejo vanj' s ponarejeno lapotnico. Sierra mi še svetuje, naj prej umaknem plan, ailo bi neprijetno, če bi doktor slučajno pogledal niže od pljuč. Sierri se zahvalim za pomoč in ga prosim, naj me Chatal čimprej seznani z Jezusom.

Naslednjega dne gresta Dega in Fernandez iz ambuante. Mana je zgodaj zjutraj odplula in upata, da bosta že pobegnila iz kampa. Želim jima srečno pot, jaz namreč zaupam svojemu načrtu.

Jezusa sem videl. Ostarel bivši kaznjenec, suh kot trlica, sagorel, in z dvema strahotnima brazgotinama na obrazu. Levo oko se mu neprestano solzi. Umazan gobec, umazan pogled. Ne kaže zaupanja, sicer pa se bom tudi sam še prepričal.

— Pripravim ti lahko barko za štiri, največ za pet ljudi. In v njem sod vode, nekaj hrane, kave in tobaka. Dobiš tudi tri indijanska vesla, nekaj praznih vreč za moko, s šivanko in Cvirnom boš sešil jadra, potem ti dam še kompas, sekiro, nož in pet litrov tafie, vse skupaj za dva tisoč petsto frankov, prav? Luna se konča čez tri dni. Če si za to, te bom čakal ob reki vsako noč od enajstih do treh zjutraj. Čez teden dni ob prvem luninem krajcu neham čakati. Čoln bo skrit pod ambulantnim obzidjem. Od daleč se ga ne da videti, vidiš ga šele iz vode.

Ne zaupam mu ravno najbolj, a vseeno prikimam.

— Denar imaš? me še enkrat vpraša Jezus.

— Sierra ti ga bo dal.

Jezus odide. Rok si ne stisneva in to tudi nekaj pomeni.

Ob treh popoldne odnese Chatal Sierri denar, dva tisoč petsto frankov. Pri sebi si mislim: »S tem denarjem se igram, ker je pač Galganijev. Tale reč je hudimano riskirana. Upam vsaj, da teh dva tisoč petsto frankov ne bo utopil v tafü.«

Clousiot je vesel, zaupa sebi, meni in načrtu. Moti ga le arabski ključar, bikec, ki pogleda vsako noč v celico. In čimprej bova morala najti koga, ki bi bežal z nama.

V celici je neki Korzičan iz niških krogov, ime mu je Biaggi.

V kaznilnici je že od leta 1929, svojo drugo žrtev je ubil med preiskavo in ga imajo zdaj pod stalno kontrolo. Naj ga vprašava, če hoče z nama? V tem se nama približa mlad fant s čednim, skoraj ženskim obrazom. Piše se Maturette in bil je obsojen na smrt, potem pa zaradi svoje mladosti pomiloščen; pri sedemnajstih letih je ubil nekega šoferja taksija. Bila sta dva, stara šestnajst in sedemnajst let, v šoferjevi glavi pa je bila ena krogla. Med procesom nista valila krivde drug na drugega, ampak sta jo priznala vsak zase. Zaradi takšnih mane na sodišču sta postala všeč vsem v kaznilnici.

Tako se nama je torej približal Maturette, pomehkuženi fant, in naju z ženskim glasom poprosil ognja. Dam mu štiri cigarete in povrh še škatlo vžigalic. S koketnim nasmehom se zahvali in odide. Nenadoma se Clousiot spomni:

— Buba, stvar je rešena! Bikca bomo imeli kot na vrvici!

— Kako?

— Čisto enostavno. Maturettu bova naročila, naj bikca zrajca. Veš, Arabci takoj padejo na mlado meso. Mulca se bo še kako razveselil. Potem naj se Maturette dela, da noče, da bi ga vsi videli, pa bo Arabec prihajal ob taki uri, kot se bomo zmenili.

— Prav.

Maturette me sprejme s prikupnim nasmehom. Predstavlja si, da me je osvojil že s prvim pogledom, pa mu povem:

— Motiš se, ne gre za to, a vseeno pridi na stranišče. Če komu ponoviš besede, ki ti jih povem, si mrtev človek.

— Razložim mu Clousiotov predlog. — Koliko? Kot tovariško uslugo? Bi morda rad šel z nama?

— Če me le vzameta s seboj!

Prav, prav. Stisneva si roke.

S Clousiotom še malo pokramljava, potem takoj zaspiva. Zvečer je Maturette ob oknu. Arabca ni treba poklicati, sam pride k njemu in že se začneta meniti. Ob desetih je Maturette v postelji. Midva s Clousiotom že od devetih naprej čakava in napenjava ušesa. Beduin stopi skoz vrata, se dvakrat sprehodi po celici in pod neko posteljo najde mrtveca. Udari po vratih in potem na nosilih odnesejo truplo. Mrtvec nam bo še prav prišel, Arabcu vsaj ne bo težko najti izgovorov in bo lahko prihajal v sobo, kadar bo hotel. Maturette se drži najinega nasveta in se naslednjega dne odloči za uro pred polnočjo. Ključar se prikaže točno ob enajstih, gre do fantove postelje, ga pocuka za prst na nogi in odide v stranišče. Maturette pride za njim. Čez četrt ure se ključar vrne in Maturette gre brez besed v posteljo. Drugega dne ima zmenek točno ob dvanajstih. Vse gre ko po maslu, beduin vstopi takrat, ko to želi Maturette.

27. novembra 1933. Ob štirih popoldne že čakam na Sierro ali na njegovo sporočilo, posteljne noge so pripravljene za udar. Bolničar Chatal pride praznih rok: »Frangois Sierra mi je povedal, da te Jezus čaka na zgovorjenem kraju. Srečno.« Ob osmih zvečer Maturette pokliče Arabca:

— Pridi po polnoči, takrat bova imela več časa...

Arabec prikima. Točno opolnoči smo pripravljeni. Ključar ima četrt ure zamude, potem pohiti do Maturettove postelje, ga potegne za palec in nadaljuje proti stranišču. Maturette gre za njim. Sklonim se pod posteljo in primem za železo, ki mi zažvenketa v rokah, Clousiot pa je bolj previden in ne dela hrupa. Potem se skrijem za vrata, Clousiot pa počaka pred straniščem. Čez kakšnih dvajset minut je v trenutku vsega konec. Arabec pride ven in od presenečenja se mu zatakne v grlu:

—. Kaj počneš tu med vrati in tako pozno? Marš v posteljo!

V naslednjem hipu ga zadene v glavo udarec, s kakršnim ponavadi pobijamo zajce. Brž se preoblečem v njegove cunje, obujem njegove čevlje. Preden ga zvlečemo pod posteljo, ga še zadnjič udarim po tilniku. Dovolj ima.

V celici je osemdeset mož, a nobeden se ni premaknil. Stečem k vratom in potrkam, tik za mano sta Clousiot in Maturette. Nadzornik odpre vrata in s krepelcem zamahnem po njegovi buči: paf! Njegovemu tovarišu iz rok pade puška, verjetno je spal. Še preden bi prišel k sebi, ga pobijem na tla. Moja dva nista zakričala, Clousiotov pa je rekel »ah« in se spustil na pod. Dva obležita na klopi, tretji se je po dolgem zleknil pod njo. Zadržimo sapo, zazdelo se nam je namreč, da so vsi slišali tisti »ah«. Bil je dovolj glasen, a živa duša se ne premakne. Paznike pustimo na tleh, poberemo puške in se hitro spustimo po slabo razsvetljenem stopnišču. Clousiot je prvi pri vratih, potem deklič Maturette in jaz. Na dvorišču ni nikogar. Clousiot ima mušketon, jaz pa sem v levi roki obdržal tudi kovinski drog. Povsod okrog nas je noč, prava tinta. Poženemo se proti zidu ob reki, ki ga od daleč sploh nismo razločili. Spodaj se ustavimo in držim jima ravbarske. Najprej spleza na vrh Clousiot in potegne za sabo še naju. Nato skočimo v temo na drugi strani. Clousiot je imel smolo in je vtaknil nogo v luknjo. Pravi, da je zlomljena. Res bo, ne more vstati. Zdaj smo prostih rok, mušketone smo pustili onkraj zidu. Maturetta pustim ob Clousiotu, sam pa stečem do vogla. Da ne bi zgrešil, se z roko dotikam zidu. Nenadoma ga je konec, a v temi ga sploh ne opazim in v hipu sem na gobcu. Ob reki zaslišim glas:

— Ste vi?

— Ja. Jezus?

— Ja.

Jezus prižge šibico, opazim ga, stopim v vodo in se mu približam. Dva sta.

— Kdo je ta?

— Metulj.

— Jezus, morali bomo še nazaj. Moj prijatelj si je pod zidom zlomil nogo.

— Potem primi tole lopato in pritisni nanjo.

Tri vesla se pogreznejo v vodo in čoln v hipu napravi tistih sto metrov, ki nas ločijo od Clousiota in Maturetta. Še zmeraj je temno ko v rogu. Pokličem:

— Clousiot!

— Tiho bodi, zaboga! reče Jezus. Bula, napravi iskro z vžigalnikom.

Fanta nas opazita in Clousiot mi zažvižga po lyonsko; žvižga med zobmi se od daleč sploh ne sliši, morda le kot bi sikala kača. Bula stopi potem ven, prime Clousiota v naročje in ga položi v čoln. Potem skočita na krov še Maturette in Bula. Pet nas je in voda sega skoraj do roba.

— Ne premaknite se, če mi prej ne poveste. Metulj, nehaj veslati, lopato daj na kolena. Daj, Bula! reče Jezus in tok nas povleče v noč. *

Ko smo kakšen kilometer od kaznilnice, jo komaj opazimo, vsa naselbina premore en sam ubog električni generator. Vodni tok je naravnost blazno hiter. Bula je potegnil veslo k sebi, Jezus pa ga drži ob nogi, z njim lovi ravnotežje in krmari. Potem spregovori:

— Zdaj smo lahko glasni, tudi prižgemo lahko. Mislim, da je šlo vse v redu. Si prepričan, da niste nikogar ubili?

— Ne najbolj.

— Zaboga, Jezus! Obrnil si me, lisjak! reče Bula. Rekel si mi, da bo navaden beg brez hecov, tole pa so robijaši, kot razumem.

— Drži, Bula. Ne bi mi hotel pomagati, če bi ti že prej povedal, a nekoga sem pač potreboval. Mir daj, če nas dobüo jaz odgovarjam.

— Tako bi bilo vsaj fair, Jezus. Dal si mi sto frankov, a za ta denar ne grem prodajat glave. Če so koga samo ranili, riskirava robijo.

— Bula, podarim vama tisoč frankov, rečem.

— Potem O. K. Tako je pravilno. Veš, tu v vasi črkujemo od lakote, da je kaj. Slabše se ti godi, če si svoboden, kot če te imajo notri. V luknji imaš vsaj papo vsak dan in obleko.

— Ti, se obrne h Clousiotu, a te zelo boli?

— No, no, odgovori Clousiot. Kaj naj naredimo z mojo nogo, Metulj?

— Videli bomo. Do kam nas pelješ, Jezus?

— Skril vas bom v majhen zaliv, trideset kilometrov od morja. Tam ostanete teden dni, medtem pa se bo polegla gonja paznikov in lovcev na glave. Izgledati mora, da ste še to noč pustili Maroni in odšli na morje. Najbolj nevarni so lovci na ljudi, vozijo se v majhnih čolnih brez motorja. Če niso daleč od vas, se lahko izdate z eno samo besedo, iskro ali kašljem. Pazniki imajo motorne čolne in z njimi ne morejo v zaliv, ker bi nasedli.

Noč postane svetlejša. Okrog štirih zjutraj končno najdemo kraj, ki ga je poznal samo Jezus. Začne se prava džungla. Čoln vozi prek nizkega grmičja, ki se spet dvigne in za nami napravi gosto varovalno zaveso. Voda je plitva in sam Bog ve, če ne bomo kje nasedli. Kakšno uro se že dajemo z džunglo in odrivamo zoprne veje, ko nenadoma zavijemo v nekakšen kanal in se ustavimo. Breg je pokrit s travo, nad nami pa se dvigajo ogromna drevesa in s svojim listjem zakrivajo dan, čeprav je že šest zjutraj. Pod veličastnimi krošnjami slišimo glasove tisočerih živali, za katere še nikoli nismo slišali.

— Tu boste počakali teden dni. Potem se vrnem in vam prinesem hrane, reče Jezus. Stopi k nekemu grmu in izpod njega privleče majčkeno pirogo in dvoje vesel. Ob plimi se bo vrnil v SaintLaurent.

Zdaj moramo poskrbeti za Clousiota, ki še zmeraj čepi v travi. Oblečen je še v kaznjensko srajčko in tudi bos. S sekiro nasekamo suhih vej in Bula prime Clousiotovo nogo. Fanta mora krepko boleti, saj mu po licu tečejo debele sra

ge. »Stoj! Takole me boli manj, verjetno je kost na pravem mestu.« Iz čolna prinesemo svežo konopljo in z njo povežemo deščice okoli noge. Clousiot si oddahne in potem se z Maturettom preoblečeta. Jezus je od izgnancev kupil štiri komplete hlač, srajc in volnenih bluz. Jaz ostanem v beduinovih cunjah. Potem se spravimo na rum, to bo danes že druga steklenica. Greje nas. Komarji so hudičevo zoprni in žrtvovati moramo zavojček tobaka. Damo ga v bučo in ga stisnemo, potem pa se s tem nikotinskim sokom namažemo po obrazu, rokah in nogah. Bluze so volnene in nas dobro branijo pred vlago.

— Šla bova. Kaj bo z obljubljenim tisočakom? reče Bula.

Umaknem se za grm in mu prinesem denar.

— Živio! Vsaj en teden ne hodite stran, reče Jezus. Potem se vrneva in vam prineseva hrano. Medtem napravite jadro, pospravite po čolnu, vsako stvar dajte na svoje mesto. Pritrdite tečaje za krmilo. Če se v tednu dni ne vrneva, pomeni, da so naju v vasi aretirali. Po tleh ste zbili paznika, gotovo so vsi na nogah!

Nenadoma se Clousiot spomni, da mušketona ni pustil pred zidom. Zagnal ga je na drugo stran, a ni vedel, da je takoj za zidom reka. Verjetno je padel v vodo. Jezusu se zdi ta šala odlična: lovci na glave bojo prepričani, da smo oboroženi, in se nam jih ne bo treba bati. Sami imajo le revolverje in mačete, pušk se bojijo. Zbogom, zbogom. Nerodno bi bilo, če bi nas odkrili in bi morali zbežati iz čolna. Brez vode bi morali nazaj do džungle in se nato prebijati s kompasom proti severu. Po dveh, treh dneh bi naleteli na kamp smrti »Charvein«. V takem primeru bi bilo najbolje koga podkupiti, da bi obvestil Jezusa, kje se skrivamo. Nekdanja robijaša skočita v pirogo in čez nekaj minut ju že ni več.

Interesantno, kako se začne dan v džungli! Sonce pride le do zgornjih vej in spodaj se počutimo kot pod arkadami. Zdaj smo sami, naposled sami. Bruhnemo v smeh, do zdaj je šlo kot po maslu! Zoprno je le, da si je Clousiot poškodoval nogo. Prepričan je, da bo zdaj bolje, ko jo ima med deščicami. Kaj ko bi napravili malo kave? Takoj zakurimo in črna mešanica se nam zdi čudovita. V zadnjih dveh dneh smo porabili toliko energije, da se nam sploh ne ljubi

pogledati čolna in reči, ki sta jih prinesla Bula in Jezus. To pride pozneje na vrsto. Zdaj smo vendar svobodni, svobodni, svobodni! V kaznilnico smo prišli točno pred sedemintridesetimi dnevi. Če nas ne dobijo, potem moja dosmrtna ječa ni bila pretirano dolga! »Gospod predsednik, koliko traja dosmrtna robija v Franciji?« In zakrohočem se. Maturette tudi, ki ima dosmrtno. Clousiot reče:

— Fanta, ne praznujta še zmage. Kolumbija je daleč, tale barka iz žganega hloda pa tudi ni najbolj v redu.

Kaj naj rečem? Pravici na ljubo, tudi sam sem bil do zadnjega prepričan, da je ta reč le piroga, s katero nas bo Jezus odpeljal do pravega čolna. Kmalu mi je bilo vse jasno in raje sem počakal, da sama ugotovita isto. Jezus se je delal, kot da je vse lepo in prav, in nisem hotel pokazati, da se ne spoznam na čolne, s katerimi ponavadi bežijo iz kaznilnice.

Ves prvi dan smo se pogovarjali in spoznavali skrivnosti džungle. Opice in neke majhne veveričje sorte nad našimi glavami preobračajo kozolce, k vodi pa se je pripodil pravcati trop bakvirov, malih divjih prašičkov. Vsaj dva tisoč jih je bilo. Preganjali so se po zalivu in ruvali viseče korenine. Nenadoma se je iz vode prikazal kajman in zgrabil enega izmed prašičkov. Pujs se začne dreti ko izgubljen in ostali mu prihitijo na pomoč. Spravijo se na kajmana in ga poskušajo ugrizniti v gobec. Zverina maha z repom in vsakokrat kak bakvir odleti po zraku. Enega je konec in se obrne s trebuhom navzgor, potem pa ga ostali brž požrejo. Voda v zalivu v hipu pordi od krvi. Vse skupaj je trajalo kakšnih dvajset minut, potem je kajman ušel v vodo in ga nismo več videli.

Ponoči smo se krepko naspali in zjutraj smo si skuhali kave. Slekel sem bluzo in se zdrgnil z velikim kosom marsejske žajfe, ki sem ga našel v čolnu. Maturette naju potem s Clousiotom obrije z bisturijem, sam nima brade. Potem primem za bluzo, da bi jo oblekel. Uh! Iz rokava pade ogromen pajek temne vijoličaste barve. Kosmat je, z dolgimi tipalkami, na koncu so prave platinaste kroglice. Tehta vsaj petsto gramov in z gnusom ga pohodim.

Iz čolna smo znesli vse reči, tudi leseni sod. Voda je čisto vijoličasta, gotovo je Jezus vlil vanjo preveč hipermangana, da se ne bi skvarila. V dobro zamašenih steklenicah so šibice in krpa za drgnjenje. Kompas je bolj enostavne sorte, tak, kot ga imajo v šolah: kaže samo sever, jug, vzhod in zahod. Jambor ima slaba dva metra in pol. Na vrhu pribijemo ozko zanko, s katero bomo uravnavali jadro, ki smo ga v obliki trapeza sešili iz žakljevine. Pri jadranju pa si bomo pomagali še z majhnim trikotnim prečnim jadrom.

Ko stopim v čoln, se zgrozim: dno ni najbolj čvrsto, vzdolbina za jambor je precej objedena in izrabljena. Ko se lotim krmilnih tečajev, se vijaki pogrezajo kot v maslo. Črviv les! O ta Jezus prasec, v smrt nas pošilja s tem čolnom! Tovarišema bi najraje vso reč zamolčal, a ne smem. Kaj potlej? Če se Jezus vrne, ga bom prisilil, da nam najde nov čoln. Vzel mu bom orožje in ga sam z nožem in sekiro za pasom pospremil v vas. Riskiral bom, ja, a še zmeraj manj, kot če bi se v tej krsti odpravili na morje. Hrana je v redu, velika steklenica olja in nekaj škatel manioko ve moke. S tem pridemo daleč.

Zjutraj smo doživeli nekaj interesantnega. Skupina sivih opic se je stepla s črnimi kosmktimi opicami. Maturette je med pretepom fasal v glavo krepko vejo in ima zdaj kot oreh debelo buško.

Tu smo že pet dni in štiri noči. Ponoči je lilo ko iz škafa. Skrili smo se pod liste divjih bananovcev. Curki so prali njihovo gladko površino, a mi smo ostali popolnoma suhi. Med kavo se spet spomnim Jezusa. Svinja! Vedel je, da nimamo pojma o čolnih in nam je prodal črvivega. Da bi prihranil petsto ali tisoč frankov, je pripravljen poslati v gotovo smrt tri ljudi. Čedalje bolj sem prepričan, da mu stisnem vrat, ko se vrne. Seveda nam bo dal prej nov čoln!

Šoje vreščijo in izzivajo ta naš mali prostor, pa prosim Maturetta, naj vzame mačeto in gre pogledat. Čez pet minut se vrne in mi pomaha, naj grem za njim. Kakšnih sto petdeset metrov od čolna zagledam čudovitega fazana, dvakrat večjega od normalnega petelina. Ujet je v droben laso in visi prek veje. S kratkim zamahom mu presekam vrat. Ko se vsaj ne bi tako neznosno drl! Potežkam ga, vsaj pet kil. Ostroge ima, ko petelini. Pojedli ga bomo. Potem se spomnimo zanke, gotovo jo je dal kdo tja in morda ni edina? Vrnemo se na kraj, kjer je Maturette našel laso, in najdemo zanimivo reč: kakšnih deset metrov od zaliva se vleče prava zapornica iz listja in ovijajočih se lian, visoka četrt metra. Zapornica teče vzporedno ob vodi, od časa do časa pa je prekinjena. V nekakšnih vratcih je skrit laso, za vejo in še nekam pa ga veže medeninasta žica. Ja, ptič zadene ob zapreko in išče izhod. Potem smukne skoz vratca, s taco zadene ob žico in sproži vejo. Šele lastnik zanke ga reši mučnega lasa.

V hipu postanemo vznemirjeni. Zapornica ni stara, torej jo nekdo stalno vzdržuje. Lastnik nas lahko odkrije. Podnevi ne bomo smeli kuriti; še sreča, če se nam lovci na glave ne približajo ponoči. Odslej naprej bomo morali stražiti. Čoln skrijemo pod veje, opremo pa pod listje.

Naslednjega dne sem na vrsti za stražo. Ponoči smo pojedli fazana ali petelina, kaj vem kaj. Juha nam je še kako prijala in meso, čeprav samo kuhano, nam je krepko teknilo. Vsak je pojedel dva kosa. Tako, zdaj sem na straži, a nenadoma mi pogled obstane na velikih črnih mravljah, ki prenašajo ogromne tovore listja in jih odlagajo na mravljišču. V sekundi pozabim, da sem na straži. Mravlje so zelo visoke, dolge pa kakšen centimeter in pol. Kmalu odkrijem, odkod prinašajo vse te velikanske liste. Prava organizacija. Mravlje, ki režejo in pripravljajo tovor: bananov list razcefrajo, ga neverjetno spretno sesekljajo na enake delce in koščke pomečejo po tleh. Spodaj spet mravlje, a drugačne. Ob čeljusti imajo sivo progo. Stojijo v nekakšnem polkrogu in nadzorujejo delavke, ki prihajajo z desne in odhajajo po levi na mravljišče. Od časa do časa v vsem tem tempu pride tudi do zastoja in potem morajo intervenirati mravljepolicaji. Razumeti pa nisem mogel, kaj je zagrešila tista mravlja, ki so jo potegnili iz vrste in sta ji mravljižandarja presekala glavo na dvoje. Potem so ustavili dve delavki, morali sta odložiti svoj tovor. Izgrebli sta drobno jamo, pokopali vse tri mravljine dele, glavo, trup in zadek, nato pa jamo prekrili s prstjo.

Golobji otok

Tako zavzeto sem buljil v tla, posebej še, ker me je animalo, če nadzorujejo delavke prav do vhoda v mravljišče, da sem bil hudirjevo presenečen, ko sem za sabo zaslišal:

— Ne premakni se, ali pa te ustrelim. Obrni se. Možak je do pasu gol, v kratkih hlačah iz kakija, na

nogah ima škornje iz rdečega usnja. V rokah drži dvocevko. Srednje postave je, čokat in ožgan od sonca. Plešast je, prek oči in nosa ima vtetovirano modro masko, sredi čela pa vtetoviranega ščurka.

— Si oborožen?

— Ne.

— Si sam?

— Ne.

— Koliko vas je?

— Trije.

— Odpelji me k njima.

— Ne morem. Imata puško in nočem, da bi te ubila, preden poveš, kaj hočeš.

— Aha! Miruj torej in povej mi vso stvar. Vi trije ste torej ušli iz ambulante?

— Ja.

— Kdo je Metulj?

— Jaz.

— No, lahko si čestitaš, v vasi si napravil pravo revolucijo, ko si pobegnil! Polovico bivših robijašev so aretirali in odgnali na žandarmerijo.

Stopi naprej, povesi puškino cev in mi stisne roko:

— Jaz sem Bretonec z masko, si že slišal zame?

— Ne, a jasno mi je, da nisi lovec na glave.

— Prav imaš, hokojem 1nastavljam zanke. Verjetno mi je enega snedel tiger, če to niste bili vi.

— Ja, mi.

— Hočeš kave?

V bisagi, ki jo nosi na hrbtu, ima termovko. Najprej natoči meni, potem še sebi. ,

— Pojdiva zdaj k mojima prijateljema, mu pravim.

Vsi štirje sedemo. Nasmehne se, s puško sem ga dobro nategnil!

— Seveda sem ti verjel, saj noben lovec ni hotel za vami. Vsi mislijo, da ste zbežali s puško.

Pove nam, da je v Gvajani že dvajset let in pet let od tega svoboden. Star je petinštirideset let. Zaradi bedaste maske, ki si jo je dal vtetovirati, ga življenje v Franciji več ne zanima. Obožuje pa džunglo in živi izključno od nje: kačje kože, malo tigri, zbiranje metuljev, predvsem pa lov na živega hokoja, ptiča, ki smo ga pojedli. Prodaja ga po dvesto do dvesto petdeset frankov. Ponudim se, da mu plačam, pa užaljen zamahne z roko.

— Tale divji ptič je petelin pragozda. Razumljivo, še svoj živ dan ni videl kure, petelina in človeka. No, kakšnega ulovim, ga odnesem v vas in prodam. Zelo ga iščejo lastniki kurnikov. Tako. Ne da bi mu postrigel perutnice ali sploh kaj, ga postaviš zvečer, ko pade noč, v kokošnjak, in ko zjutraj odpreš vrata, stoji na sredi in se obnaša, kot da bi prešteval kokoši in peteline, ki odhajajo na prosto. Potem gre za njimi, kavsa zrnje in se pozorno obrača na vse strani. To vam je pes čuvaj, da ga ni boljšega. Zvečer se postavi k vratom in kar razumeti ne moreš, kako ve, če manjka kakšna kura, enostavno ve in jo gre iskat. Pa naj bo kura ali petelin, privede jih domov in jih z udarci kljuna pouči, kdaj da je pravi čas za vrnitev. Ubija podgane, kače, hrčke, pajke, stonoge, in kakor hitro se na nebu prikaže kakšna roparica, svojo čredo pošlje v gosto travo, sam pa se postavi v bran. Nikdar več ga ne spraviš iz kurnika.

In tega čudežnega ptiča smo mi pojedli kakor najbolj navadnega petelina!

Maskirani Bretonec nam še pove, da so Jezusa, Bulo in kakšnih trideset drugih svobodnjakov zaprli na žandarmeriji v SaintLaurentu, da bi prepoznali koga, ki se je zadnje čase največ motal okoli poslopja, odkoder smo ušli. Arabec je v temnici, izoliran od drugih. Obtožen je sodelovanja. Udarca, ki sta ga pobila na tla, sploh ni bilo opaziti, pazniki pa imajo samo rahle otekline na glavi. »Mene niso motili, saj vejo, da se nikoli ne ukvarjam s kaznjenci.« Pove nam še, da je Jezus velika prašiča. Ko mu omenim čoln, ga hoče takoj videti.

— Toda saj vas je poslal v smrt, mrha! V nobenem primeru ne bi ta piroga vzdržala več kot uro na morski gladini. Prvi večji val bi jo dvignil in treščil v dvoje. Nikar ne pojdite proč v temle, bil bi samomor!

— Kaj naj potlej storimo?

— Imaš denar?

— Ja.

— Povedal ti bom, kaj naj storiš, pa tudi pomagal ti bom, to si zaslužiš. Pomagal ti bom, ker hočem, da zmagate. Ti in tvoja prijatelja. Za nobeno ceno ne smete v bližino vasi, po barko bo treba na Golobji otok. Tam živi okrog dvesto gobavcev. Paznikov nimajo in noben zdrav človek ne gre tja, še zdravnik ne. Vsako jutro ob osmih pripeljejo v čolnu svežo hrano za štirindvajset ur. Bolničar iz ambulante da škatlo z zdravili dvema bolničarjema, ki sta tudi sama gobava in se brigata za ostale. Na otok ne odide nihče, ne stražar ne lovec na glave ne duhovnik. Gobavci živijo v slamnatih kolibah, ki so si jih sami izdelali. Imajo tudi prostor, kjer se dobijo skupaj. Redijo kokoši in race, z njimi si boljšajo obroke, ki jih dobijo v čolnu. Uradno ne morejo ničesar prodati izven otoka, na skrivaj pa trgujejo s SaintLaurentom, SaintJeanom in s Kitajci iz Nizozemske Gvajane, ki živijo v Albini. Vsi so precej nevarni tipi. Redko se pobijajo med sabo, dosti grdih reči pa zagrešijo, če skrivaj zapustijo otok. Včasih se pridejo nazaj na otok samo skrit, da jih ne bi dobili. Za takšne ekskurzije pokradejo čolne po sosednih vaseh. V teh krajih je največji zločin, če imaš svoj čoln. Stražarji streljajo na vsako pirbgo, ki gre ali pride z Golobjega otoka. Zato gobavci čolne potopijo in jih obtežijo s kamenjem. Ko jih potrebujejo, splavajo na dno, zmečejo proč kamne in čoln se dvigne na površje. Vsega imaš dovolj na otoku, vseh ras in z vseh koncev Francije. Torej s tole pirogo se lahko voziš samo po Maroniju, pa še tu je ne napolni do vrha! Za na morje potrebuješ drugačno barko in še najboljšo dobiš na Golobjem otoku.

— Kako priti do tja?

— Sam ga ne boš našel, lahko bi se zmotil.,»Po reki vas bom pospremil, dokler ga ne zagledamo. Vrnili se bomo nazaj po reki, od ustja do gobavcev je sto petdeset kilometrov, od SaintLaurenta pa petdeset. Pripeljal vas bom čim bliže, potem se bom spravil na svojo pirogo, ki jo bomo vlekli za sabo. Na otoku pa se znajdi, kakor veš in znaš.

— Zakaj pa nočeš z nami?

— Hudirja, reče Bretonec, samo enkrat sem pomolil nogo na mostič, kjer kaznilniška uprava uradno izkrcuje tovor.

Bilo je sredi belega dne, in kar sem videl, mi je zadostovalo. Oprosti, Buba, a nikdar v življenju več ne stopim na njihov otok. Sicer pa ne bi bil zmožen premagovati odpora, ne bi mogel govoriti ali karkoli početi z njimi. Prej bi ti škodil, kot koristil.

— Kdaj gremo?

— Ko pade noč.

— Koliko je zdaj, Bretonec?

— Tri.

— Prav, za hip se uležem.

— Ne, naložiti bo treba na pirogo in stvari urediti.

— Kje pa! Odšel bom s prazno in se potem vrnil po Clousiota, ki bo pazil na stvari.

— To je nemogoče, nikoli več ne bi našel tega kraja!

Še podnevi ne! Podnevi pa sploh ne smeš biti na reki. Lovijo vas, reka je še zmeraj nevarna!

Spusti se večer. Bretonec odide po svojo pirogo in privežemo jo za čoln. Bretonec se polasti krmilnega vesla, Clousiot sedi ob njem, sredi čolna je Maturette, jaz spredaj. Težko se izvlečemo iz zaliva, in ko nas potegne rečni tok, se začenja že noč. Veliko rdeče rjavo sonce zažiga horizont na morju. Tisoč sonc iz enega samega velikega umetnega ognja se bori med seboj, da bi bili močnejši, bolj rdeči od rdečega, bolj rjavi od rjavega in še bolj pestri, kjer se barve mešajo. Dvajset kilometrov pred sabo prav jasno vidimo veličastni tok, posut s srebrnorožnatimi zrnci, ki hiti v morje.

— Oseke je konec, reče Bretonec, čez kakšno uro se bo že čutila plima. Izkoristili jo bomo in se povzpeli po Maroniju, pomagala nam bo in brez naporov bomo kmalu pri gobavcih.

V hipu se znoči.

— Naprej! reče Bretonec. Močno veslaj, čimprej moramo na sredo reke. Nehajte kaditi!

Z lopatami zajemamo vodo in še kar hitro se prebijemo prek toka. Cof, čof, čof, z Bretoncem veslava lepo ' v taktu, z enakomernimi gibi. Maturette stori, kar pač more. Cim bliže smo sredini reke, bolj čutimo plimo, ki nas žene. Vsake pol ure čutimo spremembo, plima narašča in nas vleče zmeraj hitreje. Čez šest ur smo že precej blizu otoka, debela packa je skoraj sredi reke, morda malo na

desno. »Tamle,« reče potihoma Bretonec. Noč ni najbolj temna, a iz daljave bi nas težko opazili, nad vodo je gosta megla. Bližamo se. Ko že jasno razločimo skale na otoku, skoči Bretonec na svojo pirogo, jo brž odveže in samo zamrmra:

— Srečno, fantje!

— Hvala.

— Ni za kaj.

Ker za krmilom ni več Bretonca, čoln povprek odnese naravnost proti otoku. Poskušam ga izravnati in obrniti, a ne uspe mi in v trenutku nas zažene v goščavo ob bregu. Če breg ne bi bil posut z vejami in listjem, pač pa bi bil kamnit, bi pirogo popolnoma razbili in raztresli naokrog ves živež in opremo, z blazno silo smo treščili vanj, pa čeprav sem bremzal z veslom. Maturette skoči v vodo, povleče čoln in že smo pod debelo plastjo listja. Še parkrat povleče in potem čoln priveže. Napravimo požirek ruma, nato se povzpnem na breg. Fanta ostaneta v čolnu.

S kompasom v roki se odpravim na pot, še prej pa polomim nekaj vej in na različnih mestih privežem koščke Žakljev za moko, ki sem jih narezal že v čolnu. Pred sabo zagledam luč in nenadoma razločim glasove. Tri kolibe.. Stopim naprej, ne vem še, kako naj se predstavim. Morda bi bilo najbolje, če me sami odkrijejo. Prižgem cigareto. Takoj ko zasveti šibica, se zakadi proti meni lajajoč cucek in me skuša ugrizniti v nogo. Ko vsaj ne bil gobav ta preklemani cucek, pomislim. Sicer pa sem idiot, psi vendar ne staknejo gobavosti!

— Kdo gre? Kdo je? Si ti, Marcel?

— Tujec sem, ubežnik.

— Po kaj si prišel? Da bi nas okradel? Misliš? da imamo preveč?

— Ne, pomoč potrebujem.

— Zastonj ali proti plačilu?

— Drži gobec, Sova!

Iz kolib se prismukajo štiri postave.

— Počasi pridi naprej, prijatelj, stavim, da si ti tisti s puško. Če jo imaš pri sebi, jo položi na tla, tu se nimaš česa bati.

— Ja, jaz sem, a puške ni z menoj.

Stopim naprej in sem že čisto ob njih, a v temi ne razločim obrazov. Storasto jim pomolim roko, a nihče se je ne dotakne. Čez hip mi je že jasno, da teh kretenj tu ne poznajo: nočejo me okužiti.

— Stopimo v hišo, pravi Sova. Na mizi je svetilka na olje, vso kolibo osvetljuje.

— Sedi.

Usedem se na slamnat stol brez naslonjala. Sova prižge še tri luči na olje in eno postavi predme na mizo. Dim, ki se kadi iz stenja, pomočenega v kokosovo olje, je naravnost ogaben. Usedem se, a ostali stojijo. Pet jih je, obrazov še zmeraj ne razločim. Meni sveti luč naravnost v obraz in to je bil tudi njihov namen. Potem se oglasi tisti glas, ki je prej dejal Sovi, naj zapre gobec:

— Jegulja, pojdi vprašat v dvorano, če naj ga pripeljemo tja. Takoj se vrni z odgovorom, posebej še, če se Svetnik strinja. Fant, z nobeno pijačo ti tu ne moremo postreči, razen če hočeš kakšno jajce.

Predme položi polno košaro jajc.

— Ne, hvala.

Nekdo se usede na moji desni, čisto blizu, in tedaj zagledam prvi gobav obraz. Pošastno! Posilim se, da ne bi pogledal vstran ali kakorkoli drugače izrazil svojega občutka. Nos je do pike objeden, kost in meso, luknja sredi obraza. Prav sem povedal: nista dve luknji, pač pa ena sama, velika kot kovanec za dva franka. Spodnja ustnica je na desni razjedena in vidijo se trije dolgi in rumeni zobje, izpodkopani, ki se na golo priklepajo na kost zgornje čeljusti. Eno samo uho ima. Na mizo položi obvezano roko, desnico. S prstoma, ki sta mu ostala na levi, drži debelo in dolgo cigaro, ki si jo je prav gotovo zvil sam iz nezrelega tobakovega listja, cigara je namreč zelenkasta. Veko ima samo še na levem očesu, na desnem je ni več, proti čelu pa se širi globoka rana in se zgubi sredi zaraščenih sivih las.

— Pomagali ti bomo, vraga! Da postaneš tak kot jaz, potrebuješ časa, tega pa tudi nočem, mi reče z grozno hripavim glasom.

— Hvala.

— Pravijo mi Korajžni Jean, drugače pa sem iz predmestja. Lepši sem bil, bolj zdrav in močnejši kot ti, ko

sem prišel na robijo. Poglej, kaj je nastalo iz mene v desetih letih!

— Te sploh kaj zdravijo?

— Ne. Dosti boljši sem, kar si špricam šolmugrino olje. Poglej.

Obrne glavo in pokaže levo lice. Na tej strani se suši, še reče.

Polasti se me grozen občutek usmiljenja in napravim kretnjo, da bi se dotaknil njegovega levega lica, v znak prijateljstva. Skoči nazaj in reče:

— Hvala, a bolnikov se nikar ne dotikaj, nikoli ne jej in ne pij iz njihovih posod.

Pa sem le videl obraz gobavca, ki je imel toliko korajže, da se je pustil pogledati.

— Kje imate tipa? — Na pragu pred hišo se je prikazala senca človečka, malo večjega od pritlikavca. — Svetnik in drugi ga hočejo videti. Pripelji ga v center.

— Gremo, reče Korajžni Jean in vstane. Odidemo v noč, štirje ali pet spredaj, jaz stopam ob Jeanu, ostali zadaj. Čez tri minute pridemo na nekakšno ploščad in obsijejo nas lunini žarki. To je vrh otoka, čisto raven. Na sredi je hiša. Dvoje oken je osvetljenih. Pred vrati nas pričakuje kakšnih dvajset mož. Ko se jim približamo, se razmaknejo . in nas spustijo naprej. Dvorana je štirikotna, deset metrov dolga in približno štiri široka. Okoli nekakšnega kamina, kjer je zakurjeno z drvmi, stojijo štirje ogromni kamni enake velikosti. Prostor razsvetljujeta dve veliki petrolejki. Na dvignjenem stolu sedi mož belega obraza, starosti ne kaže, za njim je na klopi še pet ali šest mož. Oči ima črne, reče mi:

— Jaz sem Svetnik Korzičan, ti pa si prav gotovo Metulj. ...»

— Ja.

— Novice se po kaznilnici širijo tako hitro, kakor ukrepaš. Kam si spravil mušketon?

— Padel je v vodo.

— Kje?

— Za ambulantnim obzidjem. Točno tam, kjer smo skočili.

— Potem se ga lahko še dobi?

— Po mojem ja, tam ni globoko.

— Kako pa to veš?

— Ko smo ranjenega prijatelja odnesli v čoln, smo morali stopiti v vodo.

— Kaj mu je?

— Nogo je zlomil.

— In kaj ste potem storili?

— Z nasekanimi vejami sem mu jo nekako povezal.

— Ga boli?

— Ja.

— Kje je zdaj?

— V pirogi.

— Rekel si, da si prišel po pomoč. Kakšno pomoč?

— Čoln.

— Hočeš torej, da ti dam čoln?

— Ja, denar imam, plačal bom.

— Prav. Prodam ti svojega, odličen je in še čisto nov, prejšnji teden sem ga sunil v Albini. Sicer pa ni čoln, ampak pravi transatlantik. Manjka mu le ena stvar, gredelj. A v dveh urah ti napravimo novega. Ima pa vse potrebno: celotno krmilo, štirimetrski jambor iz okovanega lesa in popolnoma novo jadro iz lanenega platna. Koliko mi daš zanj?

— Raje mi povej svojo ceno, ne vem, kakšno vrednost imajo stvari pri vas.

— Če lahko plačaš, tri tisoč frankov, če ne, potem pojdi jutri zvečer po mušketon in v zameno ti dam čoln.

— Ne, rajši plačam.

— Tako, kupčija je sklenjena. Bolha, nalij kavo!

Bolha, škrat, ki je prišel pome, odide k plošči ob zidu,

pod katero je ogenj, in vzame novo, čisto skodelo, iz steklenice zlije vanjo kavo in jo postavi nad ogenj. Čez hip povleče skodelo stran in nalije v lončke, ki so na kamnu. Svetnik se nagne in jih pomoli možem za sabo.

— Brez strahu pij, tale posoda je samo za potnike. Noben bolnik še ni pil iz nje, mi reče Bolha.

Primem in pijem, potem lonec odložim na koleno. Tedaj opazim, da je ob roč zalepljen nekakšen prst. Pripravim se, da bi vprašal, pa me Bolha prehiti:

— Glej, je že spet šel en prst! Kam zlomka je le padel?

— Tamle, rečem in pokažem na lonec. Odlepi ga in zažene v ogenj, potem mi vrne posodo in reče:

— Lahko piješ, jaz imam suho gobavost. Trgam se na koščke, a ne trohnim in nisem kužen.

Dotakne se me smrad pečenega mesa. To bo njegov prst, pomislim.

— Pri nas boš moral ostati vse do večera, mi reče Svetnik, ko se bo začela oseka. Obvestil boš prijatelja. Ranjenca boš nesel v kolibo, čoln boš izpraznil in potem na dno z njim! Pomagati vam ne more nihče, saj razumeš.

Brž stečem k prijateljema, primem Clousiota in ga odnesem v kolibo. Čez eno uro ni več v čolnu ničesar, vse naše reči so lepo zložene na tleh. Bolha prosi, naj mu podarim pirogo in eno izmed vesel. Seveda mu jo dam in odide jo potopit. Noč je minila hitro. Vsi trije se v kolibi pokrijemo z novimi koci, ki nam jih je poslal Svetnik zavite v pak papir. Maturettu in Clousiotu podrobno povem o vsem, kar sem doživel na otoku in tudi o sklenjeni kupčiji s Svetnikom. Clousiot potem blekne neumnost, ne da bi prej pomislil:

— Beg nas torej stane šest tisoč petsto frankov. Dal ti bom polovico, Metulj, se pravi, svojih tri tisoč.

— Nismo tu, da bi se šli armenske kupčije! Dokler bom kaj imel, bom plačeval, potem bomo že videli.

Noben gobavec ni prišel v kolibo. Naredi se dan in prikaže se Svetnik:

— Dobro jutro. Mirne duše lahko pridete ven, tu vas ne bo nihče motil. Vrh otoka stražari na kokosu eden izmed naših. Na reki ni videti nobenega čolna iz kaznilnice. Dokler tamle plahuta bela cunja, je na obzorju čist zrak. Če pa bi se kdo približal otoku, se bo fant spustil in prišel povedat. Sami si lahko naberete papaye in jih pojeste, če hočete. ,

— In kaj je z gredljem, Svetnik? vprašam jaz.

— Naredili ga bomo iz deske, ki je v vratih ambulante. To je trd les, dva kosa bosta zadosti. Čoln smo že dvignili iz vode, izkoristili smo noč. Pridi ga pogledat.

Greva. Čudovit čoln zagledam, pet metrov dolg, popolnoma nov, z dvema klopema in luknjo za jambor. Precej je težak in z Maturettom ga s težavo preobrneva. Jadro in vrvi so popolnoma nove. Ob robu so obroči, s katerimi bomo pritrdili tovor in sod za vodo. Spravimo se k delu in opoldne ima čoln tudi že gredelj, močno smo ga pritrdili z vijaki in štirimi kavlji, ki sem jih prinesel s seboj.

V krogu stojijo okoli nas gobavci in nas molče opazujejo. Svetnik nas opozarja, kako naj delamo, in ubogamo ga. Svetnik nima na obrazu nobene rane, izgleda še kar normalen, a med govorjenjem opazimo, da se mu premika samo levo lice. To je suha gobavost, mi pove. Vse telo in desno roko ima paralizirano, pričakuje pa, da se mu v kratkem posuši tudi desna noga. Desno oko bolšči, kot bi bilo iz stekla, in se ne premakne, z njim sicer vidi, a samo v eno smer. Gobavcev ne bom imenoval s pravimi imeni; tisti, ki so jih ljubili ali vsaj poznali, prav gotovo niso nikdar zvedeli, na kakšen strahoten način so se živi razkrojili.

Medtem ko delamo, se zgovarjava le midva s Svetnikom, ostali so tiho. Ko pa sem prijel nekaj vratnih tečajev, ki so jih odtrgali s pohištva v ambulantni sobi, da bi okrepili gredelj, se je vendarle oglasil nekdo:

— Pusti jih na tleh, ničesar ne prijemaj. Urezal sem se, ko sem jih pulil, in nisem še očistil krvi. — Gobavec je vse skupaj polil z rumom in dvakrat zažgal. — Zdaj jih lahko vzameš.

Potem se Svetnik obrne k enemu izmed svojih in mu reče:

— Ti si šel že večkrat z otoka, daj, razloži Metulju, kako naj dela. Nihče med njimi še ni nikoli zbežal.

— Zgodaj zvečer bo oseka, reče gobavec. Začne se že ob pol treh. Ko se okoli šestih naredi noč, imaš pred sabo močan tok. Prej ko v treh urah boš imel samo še kakih sto kilometrov do izliva v morje. Ko se boš moral zaustaviti, bo ura devet. Tedaj se dobro priveži ob kakšno drevo in počakaj šest ur, da mine plima. A nikar še ne hodi ob treh, kajti tok se ne umakne dovolj hitro. Sele ob pol petih zjutraj se poženi na sredo reke. V eni uri in pol se napravi dan in medtem imaš lahko za sabo že petdeset kilometrov. Od te ure in pol je odvisna vsa vaša bodočnost. Ob šestih se napravi dan in tedaj moraš na morje. Nič hudega, če te v tistem zagledajo pazniki, za tabo ne morejo, ker bi ravno ob rečnem izlivu zadeli ob plimo. Oni ne morejo čeznjo, ti pa ji za las uideš. Kilometer prednosti, ki ga moraš imeti pred pazniki, ti reši življenje! Tu je eno samo jadro, kaj si imel na pirogi?

— Glavno in prečno jadro.

— Čoln je dovolj obtežen, da lahko drži dvoje prečnih jader. Prvo naj gre v obliki trikotnika od kljuna do spodnjega dela jambora, drugo pa naj se napne zgoraj in bo držalo smer. Vsa jadra dvigni naravnost proti valovom, kajti morje je v zalivu zmeraj razburkano. Tvoja prijatelja naj ležeta po dnu, čoln bo tako bolj stabilen, sam pa dobro drži za krmilo. Vrvi za jadro ne priveži k svoji nogi, vtakni jo skoz obroč, ki je v ta namen pritrjen v čolnu, in samo enkrat si jo ovij okrog zapestja. Če vidiš, da bo veter preusmeril velik val in da te bo vrglo v vodo, če se boš obrnil, vse skupaj spusti in suh boš in čoln bo našel ravnotežje. Če bi se kaj takega slučajno zgodilo, nikar ne nehaj, pusti, naj jadro plahuta kot noro in pojdi naprej s polnim vetrom. Samo v mirnih vodah boš utegnil spustiti jadro, ga potegniti na krov in nadaljevati pot, ko ga znova dvigneš. Pot poznaš?

— Ne. Vem samo to, da sta Venezuela in Kolumbija severozahodno.

— Tako je, a vseeno se pobrigaj, da te kje drugje ne vrže na obalo. Nizozemska Gvajana, ki nam je nasproti, vrača ubežnike, Angleška Gvajana tudi. Trinidad te ne pošlje nazaj, a v štirinajstih dneh moraš proč. V Venezueli te za kakšno leto ali dve vprežejo in gradiš ceste, potem te vrnejo.

Silno pozorno ga poslušam. Pove mi, da se kdaj pa kdaj odpravi na pot, da pa ga zaradi gobavosti takoj pošljejo nazaj. Prizna pa, da še svoj živ dan ni prišel dalje od Angleške Gvajane, Georgetowna. Bolezen se mu vidi le na nogah, nobenega prsta nima več. Bos je. Svetnik zahteva, naj vse podrobnosti ponovim. Ne zmotim se niti za besedo. Potem Korajžni Jean vpraša:

— Koliko časa mora pluti proti odprtemu?

— Najprej tri dni severoseverovzhod, mu brž odvrnem. Če računamo na razne odklone, dobim tako ravno sever sever. Četrtega dne bom pikiral severozahodno in tako zadel direkt zahod.

— Bravo, pravi gobavec. Jaz sem se zadnjikrat peljal severovzhodno samo dva dni in sem zato pristal v Angleški Gvajani. Če greš tri dni proti severu, te bo odgnalo severno od Trinidada ali Barbadosa, za sabo boš pustil Venezuelo in prišel naravnost na Curagao ali v Kolumbijo.

— Svetnik, za koliko si prodal čoln? nenadoma vpraša Jean.

— Tri tisoč, pravi Svetnik. Predrago?

— Ne, ne rečem zato. Samo da bi vedel, nič več. Boš lahko plačal, Metulj?

— Ja.

— Pa ti bo ostalo še kaj denarja?

— Ne, to je vse, kar imamo. Tri tisoč, ki jih nosi moj prijatelj Clousiot;

— Svetnik, dam ti svoj revolver, reče Korajžni Jean. Pomagati jim hočem, tipom. Za koliko ga vzameš?

— Tisoč, tudi jaz bi jim rad pomagal.

— Hvala za vse, pravi Maturette in pogleda Jeana.

— Hvala, reče Clousiot. In mene v tem trenutku postane sram, pa rečem:

— Ne, tega res ne morem sprejeti od tebe, ni razloga za to.

— O, pa je razlog, mi reče. Tri tisoč frankov je veliko denarja, a vseeno zgubi pri tej ceni Svetnik vsaj dva tisoč, dal vam je vendar odličen čoln. Ni razloga, da bi vam tudi jaz ne pomagal.

Tedaj se zgodi nekaj ganljivega: Sova položi na tla svoj klobuk in gobavci zmečejo vanj bankovce in kovance. Od povsod se prikažejo pokvečeni ljudje in vsak vrže kaj malega v klobuk. Postane me neznosno sram, vendar pa jim ne morem povedati, da imam še denar! Kaj naj storim, moj Bog, kako podlo se obnašam ob tako plemenitem dejanju! »Prosim vas, ne počenjajte tega!« zakričim na ves glas. Neki timbuktujski črnec, popolnoma pohabljen — dva štrclja ima namesto rok, prsta nobenega — nam reče: »Denar nam ne služi za življenje. Ne sramuj se, sprejmi ga. Potreben nam je le pri igri in za poljubljanje gobavk, ki sem pa tja pridejo iz Albine.« Te besede me pomirijo, ničesar jim ne povem o svojem denarju.

Skuhali so nam dvesto jajc. Prinesejo jih v škatli, označeni z rdečim križem, v kateri so zjutraj dobili dnevno dozo zdravil. Prinesejo tudi dvoje živih želv, prevrnjenih na hrbet, vsaka ima vsaj trideset kilogramov, pa nekaj tobakovih listov, dve steklenici s šibicami, vrečo riža, ki ga je vsaj petdeset kil, dve vreči oglja, primus iz ambulantne sobe in veliko steklenico bencina. Vsa ta uboga druščina je do kraja vznemirjena, vsi nam hočejo pomagati, da bi uspeli. Kakor da bi bežali oni in ne mi! Čoln smo povlekli tja, kjer smo pristali. Prešteli so denar iz klobuka: osemsto deset frankov. Svetniku dolgujem torej samo še tisoč dvesto frankov. Clousiot mi da svoj plan in odprem ga pred očmi vseh. V njem je bankovec za tisoč in štirje bankovci po petsto. Svetniku dam tisoč petsto frankov, vrne mi tristo in reče:

— Na, vzemi tudi ta revolver, podarim ti ga. Igrali ste na vse ali nič in škoda bi bilo, če bi izgubili igro samo zaradi ene napake. Upam, da ga ne boš potreboval.

Ne vem, kako naj se mu sploh zahvalim, njemu in potem še drugim! Bolničar je pripravil škatlo z vato, alkoholom, jodom, aspirini, obvezami, škarjami in levkoplastom. Neki gobavec nam prinese lepo ostružene in fine deščice in dvoje popolnoma novih povojev Velpeau z originalnim ovitkom. Čisto enostavno mi jih da, z njimi naj zamenjam Clousiotov ovoj.

Okrog pete ure začne deževati. Oglasi se Korajžni Jean:

— Sreča je na vaši strani. Ne boste tvegali, da bi vas videli, če odidete takoj, s tem pridobite pol ure. Ko boste ob pol petih zjutraj dvignili sidro, boste bliže rečnemu izlivu.

— Kako pa bom vedel za ure? ga vprašam.

— Zanesi se na plimo in oseko.

Čoln spustimo v vodo. Kakšna razlika, če ga primerjam s pirogo! Kljub vsej teži je vsaj štirideset centimetrov nad vodo. Jambor je na dnu povit v jadro, kasneje ga bomo dvignili. Krmilo je pripravljeno, na svoj sedež pa sefn položil še blazino iz lian. Z odejami smo napravili na dnu nekakšno gnezdece za Clousiota, ki svojega povoja na nogi ni hotel zamenjati. Leži ob mojih nogah, med krmilom in sodom z vodo. Maturette se spravi na dno spredaj. Že prvi trenutek me prevzame občutek varnosti, ki ga prej v pirogi sploh nisem poznal.

Še zmeraj dežuje. Spustiti se moramo po sredini reke, morda nekoliko levo ob nizozemski obali. Jean reče:

— Adijo, zdaj pa hitro od tu!

— Srečno! reče Svetnik in nas z močno brco odrine od brega.

— Hvala, Svetnik, hvala, Jean, vsem tisočkrat hvala!

In v trenutku izginemo, z neverjetno naglico nas odnese,

saj se je oseka začela že pred dvema urama in pol.

Še zmeraj dežuje, deset metrov ne vidimo pred seboj.

V spodnjem delu toka sta še dva majhna otoka, zato Maturette spredaj napenja oči, da bi se še pravočasno izognili skalam. Spustila se je noč. Na poti nas še nekaj časa spremlja veliko drevo in sreča, da je počasnejše od nas. Za hip nas s svojimi vejami zmede, a brž se ga otresemo. Drvimo vsaj trideset na uro. Kadimo in pijemo. Gobavci so nam dali šest polnih kjantaric ruma. Interesantno, a nihče od nas ne govori o pošastnih ranah, ki smo jih videli na gobavcih, menimo se le o njihovi dobroti, plemenitosti, poštenosti in o sreči, da smo srečali Bretonca z masko, ki nas je spremil do Golobjega otoka. Čedalje močneje dežuje, zmočeni smo prav do kosti, a naše suknje so tako dobre, da celo mokre grejejo. Sicer pa nas sploh ne zebe. Edinole roka, ki drži za krmilo, je otrpnila v dežju.

— Zdaj gremo že več kot štirideset na uro, pravi Maturette. Pred koliko časa, misliš, da smo odšli?

— Takoj ti povem, mu odgovori Clousiot. Še trenutek. Odšli smo točno pred tremi urami in petnajstimi minutami.

— Si nor? Kako veš?

— Ko smo se spustili, sem začel šteti po tristo sekund in vsakokrat sem odtrgal košček papirja. Devetintrideset jih imam. Če pomnožiš vsakega s petimi minutami, to nanese tri ure in četrt. Če se ne motim, se čez petnajst ali dvajset minut ne bomo več spuščali, ampak se bomo dvignili tja, odkoder smo prišli.

Krmilo potisnem v desno, da bi se poševno približal bregu Nizozemske Gvajane. Preden treščimo ob džunglo, se tok umiri. Ne spuščamo se, niti se ne dvigamo. Še zmeraj dežuje. Nehamo kaditi in samo še šepečemo. »Primi za veslo in potisni.« Tudi sam zaveslam, krmilo sem stisnil pod desno koleno. Nalahno se dotaknemo zelenja, povlečemo za veje in se skrijemo spodaj. Pod gostimi vejami se je takoj napravila tema. Na reki je vse sivo, megleno. Če ne bi bilo plime in oseke, sploh ne bi mogel ločiti, kje je morje in kje reka.

Plima bo trajala šest ur, in ko se bo začela oseka, bo treba počakati do odhoda še uro in pol. Zelo sem razburjen, a vseeno bom moral zaspati. Ko bomo enkrat na morju, bo konec, očesa ne bomo več zatisnili, zdaj pa imam pred sabo polnih sedem ur. Zleknem se med sodom in jamborom, Maturette pregrne čez odejo in mi napravi nekakšno streho. Potem zaspim. Nobena stvar ne zmoti trdnega sna, ne sanje ne dež ne nerodna lega. Spim in še spim, dokler me ne zbudi Maturette:

— Buba, mislim, da je čas. Že dolgo, kar se je začela oseka.

Čoln je obrnjen proti morju, voda pod mojimi prsti pa teče neskončno hitro. Dež je ponehal, sveti nam luna. Sto metrov pred seboj jasno razločimo rečni tok, ki odnaša velike trave in drevesna debla. Poskušam ugotoviti, kje naj bi se končala reka in začelo morje. Zdaj je vse v redu, v zatišju smo. Kako pa bo sredi reke, piha veter? Močan? Čoln potegnemo izpod rastlinja, še zmeraj je privezan ob debelo korenino. Sele ko pogledam v nebo, razločim mejo med rečnim tokom in morjem. Spustili smo se precej niže, kot smo pričakovali, do izliva gotovo ni več deset kilometrov. Srknemo lep požirek ruma. Odločimo se, da takoj dvignemo jambor. Ja, odlično se drži v luknji. K vrhu povlečemo jadro, obe prečni jadri pa sta pripravljeni, da ju na moj ukaz dvigne Maturette. Vsa tri jadr$ so privezana ob jambor z vrvico; s svojega mesta ob krmilu jo bom odvezal in v platno se bo ujel veter. Močno se bo treba odriniti od brega, rečni tok nas mora povleči. Z Maturettom primeva za vesla, on je spredaj pri kljunu, jaz na krmi.

— Pozor! Naprej!... Z božjo pomočjo! ,

— Z božjo pomočjo, ponovi Clousiot.

— Le tebi se zaupam, o Bog! reče Maturette.

Čoln je odvezan in z vesli zamahneva po vodi. V trenutku se ločimo od obale in nismo še dvajset metrov od nje, ko smo jih s tokom napravili že sto. Nenadoma nas veter potisne na sredo reke.

— Dvigni prečno jadro in pazi na vrvi!

Ko zapiha, je čoln podoben konjičku, najprej se zmede, nato pobezla. Seveda, pozneje je, kot smo računali, nenadoma postane reka svetla kot sredi belega dne. V razdalji kakšnih dveh kilometrov razločimo na desni francosko obalo, na levi pa nizozemsko, ki je oddaljena manj kot kilometer.

— Zaboga milega! Uro smo kiksnili, reče Clousiot. Misliš, da bo še čas, da pridemo ven?

— Ne vem.

— Poglej te visoke valove in spenjene grebene! Še bo oseka kmalu začela?

— Mislim, da ne. Okrog nas se stvari spuščajo.

— Zamudili bomo, na morje ne bomo mogli, reče Maturette.

— Drži gobec in miruj ob prečnem jadru. Ti tudi zapri, Clousiot!

Svish ... svish . .. Streli iz karabinke so namenjeni nam. Drugega sem slišal prav dobro. To niso pazniki, streli prihajajo s strani Nizozemske Gvajane. Ko dvignem jadro, se platno tako napne, da me vrv, ki jo imam pritrjeno za žapestje, odnese vstran. Čoln se nagne vsaj za petinštirideset stopinj. Zajamem čim več vetra, kar sploh ni težko, saj ga je preveč. Svish, svish, svish, potem nič več. Odneslo nas je v bližino francoske obale, zato je streljanje ponehalo.

Drvimo z naravnost blazno hitrostjo, veter se na vso moč zaganja v jadra. V tem norem ritmu že vidim, kako nas vrže ob francoski breg, V daljavi se na produ že zbirajo ljudje. Nalahko, prav nalahko poskušam obrniti čoln. Najprej z vrvjo uravnam glavno jadro, potem še obe prečni. Čoln se obrne, potem spustim vrv in s polnim vetrom nas odnese iz rečnega toka v morje. Uh! Pa je! Čez deset minut nam hoče prvi morski val prekrižati pot, a zlahka splavamo čezenj. Čuitčuit, ki ga je delal čoln vzdolž reke, se zdaj spremeni v takitakitak. Visoke valove preskakujemo kot za šalo, kot deček, ki skače čez kozla. Takitak, čoln se dviga in spušča enakomerno, brez tresenja. Samo tak se sliši, ko čoln premaga val in se spusti v vodo.

— Hura! Hura! Uspeli smo! na ves glas zavpije Clousiot.

In v dokaz naše zmage nad naravnimi elementi nam ljubi Bog pošlje svetel sončni vzhod. Valovi so enakomerni in čedalje manjši, voda je grozno umazana od blata. Pred nami je sever in morje se nam zdi črno; pozneje se nam bo zdelo modro. Kompasa mi sploh ni treba pogledati, nad desno ramo imam vendar sonce. Čoln je nekoliko nagnjen in v čisto ravni črti ga nese veter. Vrv sem pustil sproščeno in jadro je ravno dovolj napeto. Velika pustolovščina se začenja.

Clousiot bi rad vstal in Maturette mu pride pomagat. Nasloni se ob sod z vodo in gleda proti meni. Zvije cigareto, prižge in mi jo da. Potem vsi trije kadimo.

— Daj mi tafio, reče Clousiot. Zalijmo odhod na morje!

Maturette krepko nalije v troje kovinskih kozarcev in trknemo. Spogledamo se. Njuna obraza žarita od sreče, moj verjetno tudi. Potem se oglasi Clousiot:

— Kapitan, kam ste namenjeni, prosim vas?

— V Kolumbijo, če je Bog za to.

— Bog bo za to, zaboga! reče Clousiot.

Sonce se dvigne in kmalu smo suhi. Bolniška srajca se je spremenila v pravi burnus. Pod zmočeno kapuco imam glavo popolnoma svežo, sončarice že ne bom dobil! Morje je opalnomodre barve. Valovi so visoki tudi tri metre in zelo dolgi. Veter se drži dobro in čimbolj se oddaljujemo od zelenkaste gmote na obzorju, bolj se nam odkrivajo skrivnosti njenih detajlov. Še zmeraj se oziram nazaj, ko nenadoma zadenem ob močan val. To me takoj spravi k pameti in spomni odgovornosti, ki jo imam do tovarišev in sebe.

— Skuhal bom riža, se odloči Maturette

— Jaz bom držal pečico, reče Clousiot, ti pa daj lonec.

Posoda z bencinom je dobro pritrjena ob kljunu in tu

je prepovedano kaditi. Riž z mastjo diši prav lepo. Pojemo ga še čisto toplega, pomešanega z dvema konzervama sardin. Potem pride na vrsto dobra kava. »Še požirek,ruma?« Hvala, preveč je vroče. Sicer pa sploh nisem pivec, predan pijači! Clousiot pogosto zvije cigareto in mi jo prižge. Prvi obed na krovu je minil čisto v redu. Po položaju sonca pač moramo verjeti, da je ura deset dopoldne. Za seboj imamo samo pet ur odprtega morja, pa vendar čutimo, da je pod nami hudičevo globoko. Valovi so zdaj nižji in čoln jih reže, ne da bi zadeval vanje. Čudovit dan je. Zares, podnevi mi sploh ni potreben kompas. Od časa do časa s kazalcem ugotovim, kje je sonce, in se potem ravnam po njem, čisto preprosto. A od premočne svetlobe imam oči utrujene. Kakšna škoda, da sem si pozabil priskrbeti črna očala! Na lepem mi Clousiot reče:

— Kakšno vražjo srečo sem imel, da sem te srečal v ambulanti!

— Ne samo ti, tudi jaz sem imel s tabo srečo! — Spomnim se Degaja, Fernandeza... Samo ja bi rekla, pa bi bila zdaj tu!

— Ni rečeno, odgovori Clousiot. Komplikacije bi imel z Arabcem. Ne bi bil na mestu, kadar bi hotel...

— Ja, Maturette je opravil od sile koristno delo in čestitam si, da sem ga vzel s seboj. Zvest je, korajžen in spreten.

— Hvala, reče Maturette, in hvala vama, da sta mi zaupala, čeprav sem mlad in to, kar sem. Potrudil se bom, da bi bil zmeraj na ravni.

Potem se spomnim:

— In Frangois Sierra, tako bi si želel, da bi bil tudi on tu, pa Galgani...

— Reči so se zaobrnile, Metulj, človek sploh ne bi verjel. Če bi bil Jezus pošten in bi nam dal v redu čoln, bi jih lahko počakali v skrivališču. Jezus bi jim tedaj pomagal uiti, mi pa bi jih odpeljali. Sicer pa te poznajo in dobro vejo, da se pač ni dalo, če jih nisi prišel iskat.

— Pa še tole, Maturette. Kako si sploh prišel v našo sobo v ambulanti?

— Nisem vedel, da sem interniran. Na vizito sem šel, ker me je bolelo grlo in sem se hotel sprehoditi. Ko me je doktor zagledal, je vprašal: »V kartoteki vidim, da greš na Otok. Zakaj?« — »Ne vem, doktor. Kaj pomeni interniran?«

— »Prav, nič. Pojdi v ambulanto.« Pa sem prišel noter, to je vse.

— Hotel ti je napraviti kompliment, reče Clousiot.

— Pa zvedi, zakaj je storil to, starina. Gotovo si zdaj pravi: »Moj fantek z ministrantskim gobcem torej le ni tak pocar, če jo je popihal!«

Neumnosti govorimo. »Kdo ve, če bomo srečali Julota, Fanta s kladivom? Zdaj bo že daleč, če še zmeraj ne tiči kje v džungli.« Clousiot nadaljuje: »Preden sem šel, sem pod blazino pustil sporočilo: Odšel neznano kam.« Potem pa v smeh.

Pet dni jadramo in še nič se ni zgodilo. Podnevi me vodi sonce in njegov vzhodzahod, ponoči potrebujem kompas. Šesto jutro nas pozdravi sonce, morje se na mah umiri in leteče ribice se pripodijo mimo nas. Na smrt sem utrujen. Maturette mi je ponoči polagal na obraz zmočeno krpo, a vseeno me je zmanjkalo. Clousiot me je spekel s cigareto, pa sem skočil pokonci. Danes je mirno in plujemo samo s trikotnim prečnim jadrom. Kot ubit zaspim in pred soncem me zakrijejo z razpetim jadrom. Nenadoma me Maturette strese:

— Poldne bo ali eno, Buba, veter postaja vse bolj svež in na obzorju, odkoder prihaja veter, je vse črno.

Predramim se in sedem na svoje mesto. Malo prečno jadro nas žene prav pošteno. Zadaj na vzhodu je vse črno, veter je zmeraj hladnejši. Prečno jadro zadostuje, glavno privežemo ob jambor.

— Dobro se držite, nevihto bomo imeli.

Padati začnejo debele kaplje. Z vrtoglavo hitrostjo se približa črnina, samo četrt ure je potrebovala od obzorja do nas. Pa smo tam! Veter se z nezaslišano močjo pripodi nad naš čoln. Valovi se kot v nekakšni nenadni vznesenosti dvignejo okrog nas, s penečimi se grebeni, sonca ni več, dež škropi kot blazen, ničesar več ne vidimo, valovi pa tolčejo ob čoln in brizgajo v nas. To je nevihta, moja prva nevihta, z vsemi fanfarami razbesnele narave, z bliskom in gromom, z dežjem in valovi in zavijanjem vetra!

Nosi nas kakor slamico, dvigamo se v neskončne višave in spet padamo v globoka brezna. Spodaj se ustrašimo, da ne pridemo več na površje, a vendar se barka vzpne, premaga val in gre naprej, naprej. Z obema rokama stiskam krmilo in si mislim, da je še najbolje, če se jim upiram, valovom. Ko pred seboj zagledam belo peno, obrnem, pa sem verjetno prehiter in val zajamem v celoti. V čolnu nastane poplava. Vsaj petinsedemdeset centimetrov vode. Potem se zgodi nekaj neverjetnega. Z nervozno kretnjo nehote postavim čoln postrani, kar je zelo nevarno, saj se čoln nagne, še malo, pa bi se prevrnili! In ravno v tem vsa voda izteče.

— Bravo! zavpije Clousiot. Spoznaš se na te reči, ni kaj, Metulj! Hitro si ga izpraznil.

— Ja, si ga videl, kako je šel!

Če bi samo vedela, da bi se zaradi moje neizkušenosti skoraj prevrnili sredi odprtega morja! Ne, toku valovanja se ne bom več upiral! Nič več se ne bom trudil držati smeri, pač pa bom poskušal obdržati čoln čimbolj v ravnotežju. Prepustim se valovom, z njimi se pohlevno spuščam in spet dvigam. To je hudičevo pametno, kar sem odkril! Zdaj je devetdeset odstotkov manj nevarnosti. Dež preneha, a veter se še zmeraj besno zaletava. Toda zdaj se vsaj lahko oziram naprej in nazaj. Za mano je popolnoma jasno, spredaj je temno in mi smo ravno v sredini.

Okrog petih je vsega konec. Sonce znova posije, veter se umiri, valovi postanejo nižji, dvignem jadro in zadovoljni nadaljujemo pot. S posodami sta fanta izpraznila čoln in na dan privlečemo odeje, na jamboru se bojo hitro posušile. Pripravimo si riž, moko, olje in dvakrat kavo, pa še krepak požirek ruma. Sonce se spušča in sinje morje spreminja v nepozaben prizor na slikarjevem platnu: nebo postane čisto rdeče zlato, sonce, ki je že skoraj v morju, pa s svojimi velikimi rumenimi jeziki oblizuje nebo in tistih nekaj belih oblakov nad vodo: nemirni valovi so v daljavi modri, potem zeleni, njihovi grebeni pa se prelivajo iz rdečega v rožnato in rumeno, kakršna je pač barva sončnega žarka, ki se jih dotakne.

Polasti se me čudovit mir in potem še občutek, da lahko zaupam samemu sebi. Dobro sem se izvlekel, kratkotrajna nevihta mi ni škodila, naučil pa sem se, kako drugič ravnati v takem primeru. Z nočjo se bom spoprijel popolnoma brez skrbi.

— Torej si ga videl, kako je izpraznil čoln, Clousiot!

— Če ne bi napravil tega, fant, in bi prišel še en tak val, bi pikirali! Sila si!

— Si se vsega tega naučil v mornarici? vpraša Maturette.

— Ja. Vidiš, pa so le prišle prav lekcije iz vojne mornarice.

Bogsigavedi koliko smo se pri tem vetru in valovanju odmaknili od prvotne smeri! Obrnil bom proti severozahodu, tako popravimo napako. V trenutku pade noč, sonce je izginilo in poslalo še zadnjo iskro svojega ognja, tokrat vijoličasto.

Potem še šest dni jadramo brez sitnosti, če ne upoštevam tistih nekaj dežnih kapelj, ki niso nikdar trajale več ko tri ure in niso dosegle večnosti prve nevihte. Deset dopoldne. Danes ni niti sapice v zraku, morje je popolnoma mirno. Skoraj štiri ure sem spal, in ko sem se zbudil, so me strašansko pekle ustnice in nos. Na desni roki mi tudi manjka koža, rane so žive. Maturette in Clousiot imata enake težave. Dvakrat na dan se po obrazu in rokah namažemo z oljem, a to ne zadostuje, tropsko sonce ga brž posuši.

Kakor kaže sonce, bo zdaj verjetno dve popoldne. Po kosilu si napravimo z jadrom senco, kajti od nikoder ni vetra. Maturette je opral posodo in potem so se pripodile ribe. Primem za mačeto in rečem fantu, naj natrosi v vodo še nekaj zrn riža; začel je že kliti, ker ga je preplavila voda. Ribe se zbirajo na površju, kjer Maturette posipa riž, in ena je pomolila glavo visoko iznad vode. Krepko zavihtim in v hipu obleži deset kilska riba s trebuhom navzgor. Očistimo jo in skuhamo v slani vodi. Zvečer smo jo pojedli z maniokovo moko.

Danes je že enajsti dan, kar smo odpluli na morje. Ves ta čas smo odkrili le en sam čoln daleč na obzorju. Prime me, da bi vedel, kje smo, vraga! Na odprtem morju, a koliko je še do Trinadada, na primer? Mi o volku,' volk iz ... V daljavi zagledamo temno piko, ki je vsak hip večja. Čoln ali prekoceanska barka? K nam ni namenjena, kot vse kaže. Zdaj že jasno razločimo, da je ladja velika. Približuje se nam, res, a gotovo bo šla mimo. Ker ni vetra, obvisi naše jadro bedno ob jamboru; kako le bi nas opazili? *Potem zapiska sirena, enkrat, dvakrat, trikrat, ladja spremeni smer in odpluje naravnost proti nam.

— Da le ne bi prišla preblizu, reče Clousiot.

— Ničesar se nam ni treba bati, morje je mirno.

Petrolejska ladja. Cim bliže prihaja, bolj jasno razločimo ljudi na palubi. Gotovo se sprašujejo, kaj vraga počnemo v tej orehovi lupini sredi odprtega morja! Počasi se nam bližajo in jasno vidimo častnike in druge člane posadke, kuharja, potem zagledamo ženske v pisanih oblekah in moške v barvastih srajcah. To so potniki. A zazdi se mi čudno: potniki na petrolejski ladji? Skoraj se nas dotaknejo in kapitan nas ogovori v angleščini.

— Where are you coming from, odkod prihajate?

— French Guyane, iz Francoske Gvajane.

— Govorite francosko? vpraša neka dama.

— Ja, gospa.

— Kaj počnete sredi morja?

— Plujemo v smer, za katero se je Bog odločil.

Gospa spregovori s kapitanom in potem reče:

— Kapitan želi, da se povzpnete sem gor, vaš čolnič bo tudi potegnil na krov.

— Recite mu, da se mu najlepše zahvaljujemo, da pa smo čisto v redu v svojem čolnu.

— Zakaj nočete, da bi vam pomagali?

— Ubežniki smo in ne gremo v vašo smer.

— Kam ste namenjeni?

— Na Martinique in še dalje. Kje smo zdaj?

— Na odprtem.

— Kod naj gremo, da zadenemo Antile?

— Znate brati z angleške morske karte?

— Ja.

Hip kasneje po vrvi spustijo angleški zemljevid, nekaj škatel cigaret, nekaj hlebcev kruha in pečeno kračo.

— Oglejte si jo!

— Antile bomo dosegli, če držim jugojugozahod, ja?

— Tako je.

— Koliko milj približno?

— V dveh dneh pridete, odgovori kapitan.

— Zbogom, vsem lepa hvala!

— Prvi častnik vam čestita za korajžo na morju!

— Hvala in zbogom!

Tanker se polagoma oddalji. Čoln umaknem, ker se ustrašim, da bi nas ladijski vrtinec potegnil pod vijak. Tedaj mi neki mornar prav na sredo čolna zažene svojo mornarsko kapo. In pokrit s to kapo z zlatim našitkom in sidrom čez dva dni brez komplikacij priplujem na Trinidad.

Na kopno so nas opozorili ptiči, še preden smo ga zagledali. Ob pol osmih zjutraj so začeli letati okoli nas. »Pa smo prišli, fant! Tu smo! Za nami je prva polovica bega, uspešna! Živela svoboda!« Kričimo in se smejemo, res smo veseli. Po obrazih smo namazani s kakavovim oljem, podaril nam ga je kapitan, da bi pozdravili opekline. Okrog devetih zagledamo kopno. Svež, a ne premočen veter nas pošteno potegne po precej umirjeni morski gladini. Šele okrog štirih popoldne razločimo detajle dolgega otoka, ob bregu se vlečejo kupi belih hiš, vrh otoka pa je prepoln kokosovih dreves. Ni nam še najbolj jasno, če imamo pred sabo otok ali polotok in če so hiše naseljene. Cela ura je še minila, preden smo se prepričali, da so res ljudje tekli proti obali. V pičlih dvajsetih minutah se jih je zbralo ogromno, vsa vas se je natepla na obalo, da bi nas sprejela. Pozneje smo zvedeli, da se ta kraj imenuje San Fernando.

Tristo metrov od brega vržem sidro, takoj se zatakne ob dno. Tako se bomo prepričali, kaj mislijo ljudje na obali, čoln pa se ne bo razbil, če je dno pokrito s koralami. Spustimo jadra in čakamo. V čolnu se pripelje belec s tropsko čelado, veslata dva črnca.

— Dobrodošli na Trinidadu, reče belec v čisti francoščini. Črnca se zarežita in na široko odpreta svoja usta.

— Hvala, gospod, lepo besedo ste rekli. Je dno koralno ali peščeno?

— Peščeno. Brez nevarnosti se lahko približate plaži.

Sidro povlečem v čoln in polagoma nas valovi prizibajo do brega. Komaj se ga dotaknemo, že se V vodo spusti kakšnih deset mož in na mah dvignejo čoln na suho. Gledajo in se nas s prijaznimi kretnjami dotikajo, vabijo nas tudi črnke, Indijanke in Azijke. Vsakdo bi nas rad povabil na svoj dom, mi v francoščini razloži belec. Maturette zajame pest peska, ga nese k ustom in začne poljubljati. Pravi delirij. Belcu sem povedal, kako je s Clousiotom in takoj ga prenesejo v njegovo hišo, ki je takoj ob plaži. Pove nam, da lahko vse pustimo do naslednjega dne v čolnu, ker se nihče ne bo dotaknil naših stvari. Vsi me kličejo »captain« in kar smejim se ob takšnem krstu. Z vseh strani slišim: »Good captain, long ride on small boat!«

Spusti se noč in čoln potegnejo nekoliko vstran ter ga privežejo ob precej večjega. Potem odideva z Angležem na njegov dom. Pravzaprav je to nekakšen bungalov, kakršne vidiš povsod po angleških pokrajinah: nekaj lesenih stopnic in kovinski zastor v vratih. Anglež naju povabi, naj vstopiva. Takoj zagledam Clousiota in njegovo zlomljeno nogo na stolu: fant se ravno širokousti dvema ženskama.

— Moja žena in hčerka, reče gospod. Sin študira v Angliji.

— Bodite dobrodošli v naši hiši, reče gospa po francosko.

— Sedita, gospoda, se oglasi dekle in nama ponudi vrbova fotelja.

— Hvala lepa, a zaradi nas se ne dajte preveč motiti.

— Zakaj? Dobro vemo, odkod prihajate, popolnoma mirni ste lahko, saj vam pravim: dobrodošli v tej hiši!

Gospod je advokat in se imenuje Master Bowen, pisarno ima v štirideset kilometrov oddaljeni prestolnici Trinidada, v mestu Port of Spain. Postrežejo nam s čajem in mlekom, toastom, maslom in marmelado. Takšen je bil naš prvi večer svobodnih ljudi, nikdar ne bom pozabil. Nobene besede o naši preteklosti, nobenega indiskretnega vprašanja! Samo: koliko dni smo prebili na morju in kako smo se znašli sredi valov; če Clousiota zelo boli in če želimo, da obvestijo policijo takoj naslednjega dne ali naj počakajo še en dan; če imamo žive starše, žene, otroke. Če bi jim radi pisali, bojo že oni oddali pisma na pošto. Kaj naj še rečem? Izreden sprejem, najprej ljudje na plaži in zdaj družina Bowen, polna nepopisne pozornosti do treh ubežnikov!

Master Bowen telefonira zdravniku in pove nam, da bomo bolnika peljali na kliniko naslednjega dne popoldne. Zdravnik ga bo dal pod rentgen in videl, kaj se še da ukreniti. Potem pokliče Master Bowen Port of Spain in zahteva komandanta vojske Salvation Army.i Ta mu obljubi, da bo rezerviral hotelsko sobo, naj pridemo, kadar hočemo, čoln pa naj prihranimo, če je dober, ker ga bomo še potrebovali. Zanima ga, če smo kaznjenci ali izgnanci, odvetnik mu odgovori, da kaznjenci. Očitno je ta detajl Bowenu zelo všeč.

— Bi se radi skopali in obrili? vpraša dekle. Nikar ne odklonite, tu niste nikomur napoti. V kopalnici boste našli obleko, ki vam bo prav, upam vsaj.

Odidem v kopalnico, se umijem, obrijem in lepo počesan se vrnem v sivih hlačah, beli srajci, na nogah pa imam bele nogavice in teniške čevlje.

Neki Indijec potrka na vrata in da Maturettu zavoj, ki ga drži pod pazduho. Pove, da zame ni bilo težko najti obleke, ker sem približno doktorjeve velikosti, da pa v advokatovi družini ni nihče tako majhne postave kot Maturette in je zato doktor poslal oblačilo zanj. Prikloni se, kakor to napravijo muslimani, in odide. Kaj naj še rečem ob taki dobroti? Ne morem popisati občutka, ki ga imam v prsih. Clousiot je legel prvi v posteljo in zaspal, mi pa smo se še nekaj časa menili o vseh mogočih rečeh. Obe šarmantni dami je najbolj vznemirjalo vprašanje, kaj nameravamo storiti, da bi začeli novo življenje. Nič o preteklosti, samo o sedanjosti in prihodnosti! Master Bowen je obžaloval, da Trinidad ne dovoli ubežnikom živeti na otoku. Dejal je, da je že večkrat vložil prošnjo, da pa mu niso nikdar ugodili.

Tudi dekle govori zelo čisto francoščino, popolnoma brez akcenta in brez napak v izgovarjavi. Plavolasa je, polna rjavih peg po obrazu, stara kakšnih osemnajst, dvajset let, nisem je upal vprašati.

— Zelo ste še mladi in življenje je pred vami, je rekla. Ne vem, kaj ste storili, da so vas obsodili in tudi nočem vedeti. A bili ste korajžni, da ste se v tako majhnem čolnu spustili na odprto morje in napravili tako dolgo in nevarno pot: lep dokaz, da ste si pripravljeni za vsako ceno izbojevati svobodo in to je čudovito.

Spali smo do osmih zjutraj, in ko smo vstali, smo našli pogrnjeno mizo. Gospe nam sproščeno povejo, da se je Master Bowen odpeljal v Port of Spain in da se bo vrnil šele popoldne. Pozanimal se bo, kako naj uredi naše stvari.

Človeka, ki odide z doma in pusti v njem troje pobeglih kaznjencev, res ne srečaš vsak dan! Kot bi nam hotel reči: »Čisto normalni ljudje ste. Presodite, če vam po dvanajstih urah, kar se poznamo, zaupam in vas pustim v hiši ob svoji ženi in hčerki! A iz pogovora sem čutil, da zaslužite moje zaupanje in da se ne boste niti s kretnjo, besedo ali dejanjem pregrešili zoper gostoljubje...« Takšen dokaz plemenitosti me je globoko presunil.

Nisem intelektualec in ne morem ti, bralec — če bo knjiga sploh kdaj imela bralce — dovolj intenzivno in z dovolj močnim zanosom prikazati imenitnega občutka, ki sem ga imel, ko sem začutil lastno dostojanstvo, ali še bolje, rehabilitacijo, novo življenje. Ves ta namišljeni krst, kopel očiščenja in vzpon mojega telesa iznad blata, kamor sem zagazil, in občutek, da nenadoma stojim pred resnično odgovornostjo, so iz mene napravili novega človeka. Človeka, ki ga je vse dotlej hromil kompleks kaznjenca, ki neprestano sliši rožljanje verig in čuti na sebi sovražne oči, pa čeprav svoboden. Vse, kar sem videl, čutil in pretrpel, vse, kar je iz mene delalo pokvarjenega, hudobnega in nevarnega človeka, na videz mirnega in ubogljivega, v uporu pa strašno divjega, vse to je ko v pravljici — izginilo. Hvala ti, Master Bowen, odvetnik Njenega veličanstva, hvala, da si v tako kratkem času napravil iz mene novega človeka!

Plavolaska ima tako modre oči kot morje naokoli, sedla sva pod palme. Rdeče, rumene in vijoličaste ovijalke cvetijo in vrtu okoli hiše prinašajo dih poezije, ki je skoraj potreben v tem trenutku:

— Gospod Henri (gospod! Koliko časa mi že nihče ni rekel te besede!), kakor vam je že očka dejal včeraj, vlada pri naših oblasteh nekakšno krivično nerazumevanje do priseljencev in zato ne boste mogli ostati pri nas. Na razpolago vam dajo samo štirinajst dni, da se odpočijete, nato morate stran. Zjutraj sem si šla ogledat vaš čoln, majčken je in droben za dolgo pot, ki je pred vami. Upam pa, da vas bojo kje drugje sprejele bolj gostoljubne in razumevajoče oblasti, medtem ko vsi angleški otoki ukrepajo enako. In če boste kdaj trpeli, nikar ne zamerite našim ljudem! Oni niso odgovorni, ukaze pošiljajo iz Anglije ljudje, ki vas ne poznajo. Naslov očkove pisarne je: 101, Queen Street, Port of Spain, Trinidad. Če boste le mogli, nam nekoč pišite, kako ste potovali.

Od samega vznemirjenja ne najdem odgovora. Približa se nama gospa Bowen. Zelo lepa ženska štiridesetih let, svetlo kostanjevih las in zelenkastih oči. Oblečena je v enostavno belo haljo s pasom, obuta pa v svetlo zelene sandale.

— Gospod, verjetno že veste, da pride moj mož šele ob petih. Dobil bo dovoljenje in vas s svojim avtom odpeljal v glavno mesto, ne bo vas spremljala policija. Poskušal bo tudi urediti, da vam prve noči ne bi bilo treba prespati na policijski postaji v Port of Spain. Vašega prijatelja z zlomljeno nogo bojo takoj odpeljali na kliniko, ki jo vodi eden naših dobrih znancev, vidva pa bosta odšla v hotel Salvation Army.

Na vrtu se nam pridruži še Maturette, pogledat je šel čoln, okrog katerega se nabirajo radovedneži. Ničesar se niso dotaknili, pod krmilom pa so odkrili velik sveženj in nekdo ga je prosil, če si ga sme vzeti za spomin. Maturette mu je odgovoril: »Captain, captainin Indijec je razumel, da je treba vprašati kapitana.

— Zakaj pa ne bi želv spustili, me je vprašal.

— Kaj imate želve? se je oglasila deklica. Pojdimo jih pogledat!

Pohiteli smo k čolnu. Med potjo me je očarljiva Indijka kar tako prijela za roko. »Good afternoon,« popoldanski dober dan nam želijo ljudje, ki jih srečujemo. Iz čolna privlečem obe želvi.

— Kaj naj storim z njima? Naj ju vržem v morje ali bi jih morda vi radi postavili na vrt?

— Bazen za hišo je napolnjen z morsko vodo. Dala ju bom noter, kot spomin na vas. *

— Tako bo še najbolje, ja. Ljudem razdelim skoraj vse, kar je v čolnu, obdržim le kompas, tobak, sod za vodo, nož, mačeto, sekiro, odeje in revolver, ki ga skrijem na dno

— nihče ga ni videl.

Ob petih pride Master Bowen: '

— Gospodje, vse je urejeno. Sam vas odpeljem v Port of Spain. Najprej bomo bolnika odložili na kliniki, potem odidemo v hotel.

Clousiota namestimo na zadnja sedeža in ravno se zahvaljujem deklici, ko pride njena mati s kovčkom v roki in mi reče:

— Dajte, sprejmite nekaj malega od mojega moža, darilo prihaja od srca.

Naj kaj rečem ob taki človeški dobroti?

— Hvala, hvala lepa.

In z avtom se odpeljemo, volan je na desni strani. Ob tri četrt na šest pridemo na kliniko, Saint George piše na tabli. Bolničarja na nosilih odneseta Clousiota. Neki Indijec že sedi poleg njegove postelje. Vstopi doktor, stisne Bowenu roko, potem še nam. Francosko ne zna, a razloži nam, da bojo lepo poskrbeli za Clousiota in da ga lahko obiščemo, kadar želimo. Potem nas Bowen odpelje in ogledamo si razsvetljeno mesto, polno koles in avtomobilov. Od začudenja zijamo. Belci, črnci, rumenokožci, Indijci, kuliji, vsi se srečujejo na pločnikih tega lesenega mesta, ki se imenuje Port of Spain. Hotel Salvation Army, ki je razen pritličja ves iz lesa, leži sredi lepo razsvetljenega trga, kjer sem prebral Fish Market,Ribji trg. Sprejme nas kapitan z vsem svojim štabom, ženskami in moškimi. Slabo zna francosko, ostali naju ogovarjajo v angleščini, pa jih ne razumeva. A obrazi so tako nasmejani in oči tako prijazne, da zlahka razumeva, da govorijo lepe besede.

Odpeljejo naju v drugo nadstropje v sobo s tremi posteljami — tretja je za Clousiota — poleg katere je še kopalnica z brisačami in milom. Ko nam razkažejo sobo, kapitan reče:

— Če bi želela jesti, pridita na skupno večerjo ob sedmih, se pravi, čez pol ure.

— Ne, nisva lačna.

— Če bi se rada sprehodila po mestu, imata tu dva antilska dolarja in lahko si privoščita kavo, čaj ali sladoled. Pazita pa, da se ne zgubita! Ko bosta hotela nazaj, samo vprašajta: »Salvation Army, please?«

Čez deset minut sva že na cesti, hodiva po pločniku, se s komolci dotikava ljudi, nihče naju ne gleda, nihče naju ne pazi, globoko zadihava in uživava prve korake na prostosti. Pa še zaupanje, da naju pustijo sama po dovolj velikem mestu, naju navdaja s prijetnimi občutki. Ne samo, da tako postajava samozavestna, čutiva tudi, da nikakor ne smeva zlorabiti njihovega zaupanja. Počasi se vlečeva vzdolž ulic, morava se zadevati ob ljudi, morava se zbližati z množico, če hočeva postati del nje same. Stopiva v bar in naročiva dvakrat pivo. Nič takega ni, če rečeš: »Two beers, please,« ja, čisto normalno se sliši. Pa vendar se nama zdi fantastično, ko nama potem reče Indijka z zlato školjko v nosu: »Halj a dollar, sir.«Nasmeh njenih bisernih zob, njene velike črno vijoličaste oči, nekoliko obrobljene v kotičkih, zagatno črni lasje, ki ji padajo prek ramen, napol odpeta bluza, ki da pričakovati lepoto njenih prsi: vse te plehke malenkosti, ki se zdijo ljudem tako navadne, nama pomenijo fantastično pravljico. Pomisli no, Buba, saj ne more biti res, kako bi se sploh lahko v tako kratkem času iz živega mrtveca, kaznjenca na dosmrtni robiji spremenil v svobodnega človeka!

Plačal je Maturette, ostane mu še pol dolarja. Pivo je božansko sveže in Maturette predlaga:

— Bi še eno?

Zazdi se mi, da bi bilo bolje, če ne bi delala druge runde.

— Glej si ga no, ni še minila ura, kar si na pravi svobodi, pa bi se že rad napil!

— Oh! Prosim te, Buba, ne pretiravaj! Popiti dve flaši piva še ne pomeni, da bi bil rad trd!

— Morda imaš prav, a mislim, da se ne smeva spraviti na užitke, ki se nama v tem trenutku ponujajo. Polagoma jih morava okušati, ne vse naenkrat. Sploh pa tale denar ni najin.

— Ja, res je. Prav imaš. Naučila se bova sprejemati ' svobodo po pipeti, to bo bolj na ravni.

Odideva in spustiva se vzdolž Watters Streeta, ki je glavni bulvar v mestu. Tako sva navdušena nad tramvaji in vpreženimi osli, nad avtomobili in svetlobnimi napisi kinov in nočnih lokalov, pa ob vabljivih pogledih nasmejanih črnih in rumenih deklet, da se sploh ne zaveva, kdaj sva prišla do pristanišča. Zagledava osvetljene ladje, turistične barke s čarobnimi imeni: Panama, Los Angeles, Boston, Quebec. Tu so tovorne ladje Hamburg, Amsterdam, London in vso pot vzdolž obale se vrstijo drug za drugim bari, kabareti, restavracije. Povsod je polno žensk in moških, ki pojejo, pijejo in se na ves glas prerekajo. Na mah me zgrabi nepremagljiva želja, da bi se pomešal s temi ljudmi, morda nekoliko vulgarnimi, a tako polnimi življenja. Na neki barski terasi izzivajo mimoidoče same specialitete v ledu, ostrige, morski ježki, raki, morske školjke, klapa

vice, skratka prava razstava morskih sadežev. Privabljajo naju pogrnjene mize z rdečebelo kariranimi prti, veliko jih je že zasedenih. Dekleta svetlo rjave polti s čudovitimi profili, mulatke brez značilnih črnskih potez, kot ulite v pisanih oprijemajočih se bluzah z globokimi dekolteji, še posebej prigovarjajo: daj, privošči si vse to! Stopim k eni izmed deklet in vprašam: »French money good?« in ji pomolim bankovec za tisoč frankov. »Yes, I change for you.«

— »O. K.« Prime denar in odide v lokal, natrpan z vsemogočimi ljudmi. Vrne se. »Come here«in me odpelje k blagajni, kjer zagledam kitajski obraz.

— Vi, Francoz?

— Ja.

— Menjati tisoč frankov?

— Ja.

— Vse v antilske dolarje?

— Ja.

— Potni list?

— Nimam.

— Mornarsko karto?

— Nimam.

— Imigracijske dokumente?

— Nimam.

— Prav.

Dekletu reče nekaj besed, dekle pogleda med gosti in odide k mornarskemu tipu, ki ima prav tako kapo kot jaz, z zlatim našitkom in sidrom. Pripelje ga k blagajni. Kitajec mu reče:

— Osebno!

— Tukaj.

In hladno napiše Kitajec potrdilo za zmenjanih tisoč frankov na ime neznanega mornarja, ki se podpiše, potem pa ga dekle prime pod roko in odpelje. Fant še ne ve, kaj se dogaja, jaz pa imam dvestopetdeset antilskih dolarjev, od tega petdeset bankovcev po en dolar ali dva. Dekletu dam dolar, potem pa z Maturettom odideva na odprto teraso in si za mizo privoščiva pravo orgijo morskih dobrot z imenitnim belim vinom,

Četrti zvezek

PRVI POBEG (Nadaljevanje)

Trinidad

Prve noči na prostosti, ki sem jo preživel v angleškem mestu, se spominjam, kot bi bila včeraj. Šla sva povsod, pijana od luči in toplote v telesu, in se vseskozi dotikala srečnih üj nasmejanih ljudi. Bar je bil poln mornarjev in tropskih deklet, ki so čakala, da jih oskubijo. A v sebi nimajo ta dekleta nič umazanega, sploh se jih ne da primerjati z ženskami, ki jih srečaš po beznicah Pariza, Le Havra ali Marseilla. Popolnoma drugačne so, res. Namesto preveč napacanih obrazov, zaznamovanih s pregreho in z vročičnimi očmi prevarantk, najdeš tu dekleta vseh barv in narodnosti, od Kitajke do afriške črnke, od dekleta svetlo čokoladne barve z gladkimi lasmi do Indijk ali Javank, katerih starši so se ljubili med kakavovci in sladkornim . trsom, pa dekleta najnižjih indijskih slojev, križana s kitajsko raso in z zlato školjko v nosu, pa Laponko z latinskim profilom in bakrenim obrazom, z dvema ogromnima in sijočima biseroma namesto oči, z dolgimi trepalnicami in s pošteno razpetim oprsjem, ki govori v svoji govorici: »Oglej si te perfektne prsi,« vsa ta dekleta z raznobarvnim cvetjem v laseh so pravi simbol ljubezni, ki razvnema slast po seksu, kjer pa ni nič grdega in komercialnega: sploh ne občutiš, da opravljajo svoj posel, zares uživajo in zaveš se>, da jim denar ne pomeni bistva v življenju.

Kot vešči, ki zadevata ob luč, kolovrativa z Maturettom iz bara v bar. Sredi močno osvetljenega trga na neki cerkvi ali templju zagledam grozeče veliko uro. Dve. Dve po polnoči! Brž nazaj v hotel. Grdo sva izrabila svoj položaj. Kapitan Salvation Army si bo pač mislil svoje. Torej hitro domov! Ustavim taksi in odpeljeva se, dva dolarja. Plačam in osramočena se vrneva v hotel. V veži naju vljudno sprejme ženska v vojaški uniformi, plavolaska petindvajsetih, največ tridesetih let. Nič ni začudena, da sva tako pozna. Po nekaj angleških besedah, za katere uganeva, da so prijazne in ljubke, nama da ključ in zaželi lahko noč.

V kovčku najdem pižamo, potem leževa v posteljo. Preden ugasnem, mi Maturette reče:

— Pa vseeno bi se lahko zahvalila ljubemu Bogu, da nama je v tako kratkem času dal toliko reči. Kaj praviš, Buba?

— Zahvali se mu še v mojem imenu, ta tvoj ljubi Bog je velik frajer. In prav si rekel, strašansko je bil velikodušen z nami. Lahko noč.

A zaspati ne morem. Moje telo je vstalo od mrtvih, vrnil sem se s pokopališča, kjer sem bil zakopan, zdaj pa to nenehno vzburjanje in večerna kopel, ko sem se spet pojavil živ med živimi. V kalejdoskopu za zaprtimi vekami se druga za drugo vrstijo podobe, reči in najrazličnejši občutki, a popolnoma brez vrstnega reda. Podoživljanje je polno preciznosti, a brez zveze: porotno sodišče, la Conciergerie, potem gobavci, pa SaintMartindeRe, Tribouillard, Jezus, vihar... Pomislil bi, da se hočejo v nekakšnem mamljivem plesu vsi dogodki zadnjega leta predstaviti galeriji mojega spominjanja. Zaman poskušam prepoditi podobe, zaman se trudim. In najbolj smešno, slike so pomešane s kriki prašičkov, hokojev, z zavijanjem vetra in valov, vse pa je odeto v glasbo godal z eno struno, ki so jo maloprej igrali Indijci pod barskimi reflektorji.

Pred svitom sem končno zaspal. Okrog desetih potrka na vrata Master Bowen, ves nasmejan.

— Dobro jutro, prijatelja. Še zmeraj v postelji? Pozno sta se vrnila. Sta se imela dobro?

— Dober dan. Vrnila sva se pozno, ja, morate nama oprostiti.

— Dajta no dajta! Čisto normalno, če pomislim, kaj vse sta doživela. Pošteno si je treba privoščiti prvo svobodno noč. Prišel sem, da vaju pospremim na policijsko postajo. Uradno morata izjaviti, da ste prišli skrivaj v našo deželo. Po tej kratki formalnosti bomo obiskali vajinega prijatelja. Zjutraj so mu slikali zlomljeno nogo, kmalu bomo zvedeli za izvid.

Hitro se urediva in odideva v vežo, kjer čakata Bowen in kapitan.

— Dober dan, prijatelja, reče v slabi francoščini kapitan.

— Zdravo, ste vsi v redu?

Neka ženska s činom podčastnika Salvation Army naju vpraša:

— Vama je Port of Spain všeč?

— Oh da, gospa! Zelo nama je všeč.

Popijemo skodelico kave in peš odidemo na policijsko postajo, ki je samo kakšnih dvesto metrov oddaljena od hotela. Policisti pozdravljajo in si naju ogledujejo, a ne preveč radovedno. Srečamo še nekaj ebenovinasto črnih stražarjev v kaki uniformah in že smo v mogočni, strogo urejeni pisarni. Izza mize vstane oficir petdesetih let, poln našitkov in medalj. Oblečen je v kratke hlače in kaki srajco, okrog vratu ima kravato. Ogovori nas v francoščini:

— Dober dan. Sedita. Preden dam uradno zapisati vajine izjave, bi se še malo pogovorili. Koliko sta stara?

— Šestindvajset in devetnajst let.

— Zakaj so vaju obsodili?

— Zaradi uboja.

— In kakšna je kazen?

— Dosmrtno prisilno.

— Potemtakem ne gre za uboj, pač pa za umor!

— Ne, gospod, v mojem primeru gre samo za uboj.

— Pri meni pa je bil kriv umor, reče Maturette. Pri sedemnajstih.

— Pri sedemnajstih letih človek ve, kaj počne, reče oficir. Če bi vam v Angliji krivdo dokazali, bi vas obesili. No, sicer pa angleške oblasti niso dolžne presojati francoske pravice. Seveda ne soglašamo, da obsojence pošiljajo v Francosko Gvajano. Dobro vemo, da je taka kazen nečloveška in nevredna civiliziranega naroda, kakršna je Francija. A žal ne boste mogli ostati na Trinidadu ali na kateremkoli drugem angleškem otoku. Absolutno nemogoče. Zato vaju prosim za fair igro. Ne iščite izgovora, ne izmislite si bolezni ali česa drugega, da bi odlašali z odhodom. Popolnoma svobodni boste, Port of Spain vam bo na razpolago štirinajst dni. Največ osemnajst. Kot sem poučen, imate dober čoln. Dal ga bom prepeljati v pristanišče, potrebnih bo nekaj popravil. A to bojo opravili možje iz Kraljeve mornarice. Pred odhodom vam bomo priskrbeli hrano za na pot, dober kompas in morsko karto. Upam, da vas južnoameriške države sprejmejo. Nikar pa ne pojdite v Venezuelo, prijeli bi vas in morali bi popravljati ceste, dokler vas ne bi vrnili francoskim oblastem. Saj ni treba, da bi človeka za večno pokopala ena sama velika napaka. Mlada sta in zdrava, zdita se mi simpatična in upam, da se ne bosta pustila pohoditi. Preveč sta že trpela, trdno voljo pa sta tudi dokazala, ko sta prišla do Trinidada. Vesel sem, da vam tudi sam pomagam. Vrnili se boste v normalno življenje in postali dobri in odgovorni ljudje. Srečno.Če bi se našel še kak problem, telefonirajta na tole številko, odgovorili bojo v francoščini.

S prstom se dotakne zvonca in iskat naju pride moški v civilu. V sosednji sobi uradniki ropotajo s pisalnimi stroji in možak zapiše najine izjave.

— Zakaj ste prišli na Trinidad?

— Potrebni smo bili kratkega počitka.

— Odkod prihajate?

— Iz Francoske Gvajane.

— Zbežali ste. Ste tedaj storili kakšen zločin, ste koga ranili ali ubili?

— Nikogar do smrti.

— Kako veste?

— Preden smo odpluli, so nam povedali.

— Povejta svojo starost in kakšno kazen vama je izrekla francoska administracija ... Gospoda, v naši deželi lahko ostanete petnajst do osemnajst dni in se medtem spočijete. Popolnoma ste svobodni. Če odidete v drug hotel, nas obvestite. Jaz sem narednik Willy. Na listu sta dve telefonski številki, prva je uradna, druga moja domača. Če me potrebujete ali karkoli drugega, samo pokličite. Vem, da nismo zaupali slabim ljudem in da se boste izkazali pošteno.

Mr. Bowen naju spremi na kliniko. Clousiot se nas zelo razveseli. O pretekli noči mu ne zineva besede, poveva le, da smo prosti in da se lahko potikamo, kjer nas mika. Začuden naju vpraša:

— Pa brez spremstva?

— Kajpada!

— Pa so res štoserji, tile rostbifi!

Bowen potem pripelje doktorja, ki takoj vpraša Clousiota:

— Kdo vam je naravnal nogo in jo ovil z deščicami?

— Jaz. Nekdo mi je samo pomagal.

— Dobro sta naredila, zaceljene piščali sploh ne bo treba lomiti. Zagipsali jo bomo in okrepili s kovinskimi prečkami, potem boste lahko stopili na nogo. Bi še radi ostali pri nas, ali boste odšli s prijateljema?

— Raje z njima.

— Prav, dobite se jutri zjutraj.

Od zahvaljevanja nas je skoraj konec. Mr. Bowen in doktor se umakneta, mi pa opoldanski čas preživimo skupaj. Predstavljajte si, kako smo bili veseli naslednjega dne. Spet vsi skupaj. Okno je odprto na stežaj, delajo pa tudi ventilatorji. Drug drugemu si čestitamo, dobre volje smo, v novih oblekah izgledamo prav imenitno. Ko vidim, da se začne v pogovor spet mešati preteklost, ju prekinem:

— Pozabimo na preteklost, fantje, in raje pomislimo na zdaj in jutri. Kam bomo šli? V Kolumbijo? Panamo? Kostariko? Z Bowenom se bo treba posvetovati.

Pokličem njegov urad, a ga ni več. Pokličem njegovo domačo številko in oglasi se njegova hči. Po prijaznem uvodu mi reče:

— Gospod Henri, poleg hotela boste na Fish Marketu našli avtobus, ki pelje do San Fernanda. Zakaj ne bi preživeli popoldneva skupaj? Pridite, čakam vas.

In vsi trije se obrnemo proti San Fernandu. Clousiot je naravnost čudovit v svojem rjavkastem polvojaškem oblačilu.

V hiši, kjer so nas takoj lepo sprejeli, nas vse prevzame ginjenost. Kot bi dekle in njena mati razumeli naše občutke, nam v en glas rečeta: ,*

— Pa ste spet doma, dragi prijatelji. Sedite in sprostite se.

In nič več nas ne ogovarjata z »gospodom«, kličeta nas kar po imenih.

— Henri, mi hočete dati sladkor... Andre (Maturettu je ime Andre), boste še pudinga?

Gospa in gospodična Bowen: upam, da vama bo Bog poplačal vso dobroto in da bo vajino plemenito srce v življenju deležno same sreče!

Še se menimo, potem po mizi razgrnemo zemljevid. Razdalje so ogromne: tisoč dvesto kilometrov do prvega kolumbijskega pristanišča Santa Marte, dva tisoč sto kilometrov do Paname, dva tisoč petsto do Kostarike. Kmalu se vrne domov Master Bowen:

— Telefoniral sem na več konzulatov in zvedel lepo novico: za nekaj dni se lahko ustavite na Caragaou. Kolumbija med svojimi zakoni sploh ne predvideva takega primera. Kolikor je konzul poučen, ni še noben ubežnik prišel v Kolumbijo z morske strani. V Panami in drugje ravno tako.

— Poznam kraj, kjer bi bili popolnoma na varnem, reče Margaret, hči gospoda Bowena. A zelo je daleč, vsaj tri tisoč kilometrov od tu.

— In kje je to? jo vpraša oče.

— Britanski Honduras. Guverner je moj boter.

Pogledam prijatelja in jima rečem:

— Naš cilj je Britanski Honduras.

Dežela je v angleški posesti, na jugu se dotika republike Hondurasa, na severu pa Mehike.

Potem skupaj napravimo načrt za našo pot. Prva etapa: Trinidad—Curagao, tisoč kilometrov. Druga etapa: Curagao—katerikoli otok sredi morja. In naposled: Britanski Honduras.

Ker pač nikdar ne veš, kaj se ti utegne pripetiti na morju, se odločimo, da popotnici, ki smo jo dobili od policije, dodamo še posebno škatlo s konserviranim mesom, zelenjavo, marmelado, ribami... Margaret nam pove, da nam bo Super Market »Salvattori« z veseljem podaril kolekcijo konzerv.

— Če odklonijo, vam jih kupiva midve z mamo.

— To pa ne, gospodična.

— Molčite no, Henri!

— Poslušajte, tega ne smeta storiti. Denar imamo sami in ne bi bilo fair, če bi izkoriščali vašo naklonjenost. Hrano si lahko kupimo sami.

Čoln že počiva v pristanišču Port of Spain, nanj pazi vojna mornarica. Odpeljemo se od Bowenovih in jim obljubimo, da se pred odhodom še pridemo poslovit. Vsak večer se prav religiozno odpravimo v mesto. Clousiot sede na klop sredi najbolj živahnega trga, potem pa se z Maturettom menjava in mu delava družbo. V Trinidadu smo zdaj že deseti dan. Clousiot hodi še kar dobro, zahvaliti se mora železu pod gipsom. V pristanišče se vozimo s tramvajem, večkrat tudi popoldne, obvezno pa vsak večer. V nekaterih barih so se nas že zapomnili in nas sprejeli za svoje. Stražniki nas pozdravljajo in mimoidoči vejo, kdo smo in kaj smo. A nikoli se nihče ne zmoti in ne namigne na našo preteklost. Opazili smo še nekaj: v barih, kjer nas poznajo, nam za hrano in pijačo računajo manj kot mornarjem. Enako je z dekleti. Ponavadi sedejo za mizo k mornarjem, oficirjem in turistom in ne odmaknejo ust od kozarca, samo da čimveč konsumira njihov kavalir. Nikoli ne bojo šle plesat, če jim prej ne ponudiš pijače. A z nami se obnašajo drugače, sedejo k mizi in lep čas jim moraš prigovarjati, da sprejmejo drink.. In če že privolijo, potem ne pijejo iz tistega famoznega miniaturnega kozarčka, temveč naročijo pivo ali pravi viski s sodo. Počutimo se čudovito, saj nam tako najlepše pokažejo, da poznajo naš položaj in da so na naši strani.

Čoln so v pristanišču prepleskali in rob zvišali za kakšnih deset centimetrov. Okrepili so tudi gredelj. Sicer pa čoln ni bil kdove kako poškodovan. Jambor so zamenjali z večjim, a precej lažjim. Vreče za moko, ki so nam doslej služile kot prečno jadro, so pometali stran in pripeli močna platnena jadra. Kapitan vojne marnarice mi je izročil kompas z vetrovnico in mi razložil, kako se da sredi morja ugotoviti približen položaj ladje. Pluti moramo proti severozahodu, če hočemo ujeti Curacao.

Kapitan mi je predstavil tudi nekega mornafiškega častnika, komandanta šolske ladje Tarpon. Vprašal me je, če bi hotel naslednjega dne na kratek potep po morju. Povabila ne razumem najbolje, a vseeno obljubim. Drugega dne ob osmih sva z Maturettom v pristanišču. Z nekim mornarjem se povzpneva v čoln, potem se takoj odrinemo od pomola. Po dveh urah križarjenja se nam približa vojna ladja. Na palubi so zvrščeni mornarji in častniki, vsi v belih uniformah. Ladja gre tik mimo nas in s krova zaslišimo glasen »Hura!«, posadka se obrne in dvakrat zapored dvigne zastavo. Takšen je uraden pozdrav, njegove vsebine ne poznam. Potem se vrnemo v pristanišče. Vojna ladja je že zasidrana ob razkladališču. Mornar pokaže, naj mu slediva in povzpnemo se na krov. Tu najdemo kapitana. V pozdrav zaslišiva zategel žvižg piščali, potem naju predstavijo častnikom in potem še učencem in podčastnikom, ki stojijo v ravni vrsti. Komandant jim v angleščini pojasni, kako junaško smo se v majhnem čolnu izkazali na odprtem morju in da zaslužimo vso čast in spoštovanje, ker nas čaka še daljša in nevarnejša pot. Mornarji imajo potem voljno. Zahvaliva se, neki častnik pa nama podari troje dežnih plaščev z veliko zadrgo in kapuco. Na morju nam bojo prišli hudičevo prav.

Dva dni pred odhodom pride Master Bowen in nas v imenu policijskega superintendanta prosi, da bi s seboj odpeljali na morje tudi tri izgnance, ki so jih prijeli pred tednom dni. Pravijo, da so le trije, njihovi spremljevalci pa da so odšli naprej proti Venezueli. Stvar mi ni prav nič všeč, a tu so ravnali z nami preveč lepo, da bi lahko zdaj odklonil. Seveda jih hočem najprej videti. Odpeljem se k superintendantu, oficirju z našitki, s katerim sem se srečal prvi dan. Narednik Willy je za tolmača.

— Kako ste kaj?

— Hvala, v redu. Prosil bi vas za veliko uslugo.

— Z veseljem, če je le mogoče.

— V zaporu imamo tri izgnance, Francoze. Nekaj tednov so se skrivaj potikali po otoku. Trdijo, da so jih tovariši pustili tu, sami pa odšli naprej. Mislim, da so svoj čoln potopili, ker bi radi dobili boljšega. A pravijo, da sploh ne znajo jadrati. Moral jih bom spraviti od tod in žal bi mi bilo, če bi jih bil prisiljen oddati komisarju prve francoske ladje, ki bi se ustavila v pristanišču.

— Gospod, storil bom tudi nemogoče, a prej bi še govoril z njimi. Razumeti morate, da je precej nevarno dobiti na krov tri neznance.

— Razumem. Willy, ukažite, naj spustijo Francoze na dvorišče.

Rad bi bil z njimi sam, narednika prosim, naj se umakne.

— Ste izgnanci?

— Ne. Z robije.

— Zakaj ste lagali, da ste izgnanci?

— Mislili smo si, da imajo rajši človeka, ki je grešil po malem in ne na debelo. Zmotili smo se. In kdo si ti?

— Tudi z robije.

— Ne poznamo te.

— Iz zadnjega konvoja sem. Kaj pa vi?

— Mene so pripeljali leta 1929.

— Jaz sem prišel leta 1927, reče tretji.

— Tako torej. Poklicati me je dal šef policije in me prosil, naj vas vkrcam v svoj čoln. Mi smo že trije. Ker se

vi ne spoznate na jadra, vas bo prisiljen oddati na prvo francosko ladjo, če vas ne sprejmem jaz. Kaj pravite?

— Pošten razlog imamo, da nočemo več na morje. Takole naredimo: vkrcaj tudi nas tri in nas potem odloži na drugem koncu otoka, sam pa nadaljuješ po morju.

— Tega ne bom storil.

— Zakaj?

— Dobri so bili z menoj, nočem se jim oddolžiti s svinjarijo.

— Glej ga, ali ne boš dal prednosti nam?

— Zakaj?

— Sam si povedal, da si tudi z robije.

— Ja, to že! Ampak med kaznjenci so tudi razlike. Med nami je morda več razlike kot med mano in rostbifi! Odvisno pač, kako gledaš na stvar.

— Boš torej pustil, da nas vrnejo?

— Ne, a spustil vas ne bom pred Curagaom.

— Mene že ne spravite na morje, dosti je bilo enkrat, reče eden izmed njih.

— Predlagam, da si prej ogledate čoln. Gotovo je bila vaša lupina večkrat polna slanega, kaj?

— Prav, pa si ga oglejmo, odgovorita druga dva.

— Tako. Nadzornika bom prosil, naj vaju pusti do pristanišča.

Narednik Willy nima nič proti. Ob čolnu postanejo vsi trije bolj samozavestni.

Čez dva dni odplujemo. Šest nas je. Ne vem, kako se je zvedelo, a ducat barskih lepotic se je prišel poslovit od nas, pa družina Bowen in kapitan Salvation Army. Ko me eno izmed deklet poljubi, Margaret nasmejana vzklikne:

— Henri, pa se ja niste tako hitro zaročili? To pa ne bi bilo resno!

— Na svidenje. Pravzaprav zbogom! Nikoli vas ne pozabimo.

In ob štirih popoldne nas vlačilec potegne iz pristanišča. Hitro smo prišli na odprto, še prej pa smo si obrisali vlažne oči in do zadnjega gledali na obalo, kjer so nam mahali z belimi robci. Potem nas je vlačilec spustil z vrvi in s polnimi jadri smo se zarezali v prve valove. Še dosti jih bo treba premagati, preden bomo na cilju!

Dva noža sta na krovu, enega imam jaz, drugega Maturette.

Sekira je ob Clousiotu, mačeta tudi. Dobro vemo, da nihče od onih treh ni oborožen. Za varnost smo ukrenili vse potrebno; če eden spi, sta ostala dva budna. Pod večer se nam še enkrat približa šolska ladja, nas kakšne pol ure spremlja, potem zatrobi v pozdrav in izgine.

— Kako ti je ime?

— Leblond.

— Iz katerega konvoja?

— Iz leta sedemindvajset.

— In kazen.

— Dvajset let.

— In ti?

— Kargueret. Konvoj devetindvajset, petnajst let. Bretonec sem.

— Bretonec si, pa ne znaš delati s čolni?

— Ne.

— Pišem se Dufils, iz Angersa sem. Dosmrtno sem staknil zaradi ene same idiotske besede na sodišču, drugače bi jih v najslabšem primeru dobil samo deset. Iz konvoja devetindvajset sem.

— In kakšna je bila tista beseda?

— Tako torej, ženo sem ubil z likalnikom. Med procesom me je eden izmed porotnikov vprašal, zakaj sem jo ravno z likalnikom. Sam ne vem zakaj, a prijelo me je, pa sem mu odgovoril, da zato, ker se je preveč gubala. In zaradi te idiotarije so mi jih naložili, je zatrdil moj branilec.

— Odkod ste zbežali?

— Iz gozdnega delovišča, ki ga imenujejo Slap, osemdeset kilometrov proč od SaintLaurenta. Ni bilo težko oditi, saj smo imeli kar dosti prostega časa. Pet nas je odšlo, nič lažjega kot to.

— Kako? Pet? In kje sta še dva?

Molk, zadrega. Clousiot reče:

— Fant, tu smo sami dedci, in ker smo pač skupaj, moramo vedeti. Govori.

— Vse vam povem, začne Bretonec. Res, odšlo nas je pet. Dva sta bila iz Cannesa in sta govorila, da sta ribiča. Nič nista plačala, rekla sta, da je njuno delo na krovu več vredno. Med potjo pa se je izkazalo, da sta peka in da nimata pojma o jadranju. Vsaj dvajsetkrat je malo manjkalo, pa bi se obrnili. Obalo smo direkt drgnili, najprej ob Nizozemski Gvajani, potem ob angleški in nazadnje pri Trinidadu. Med Georgetownom in Trinidadom sem ubil tistega, ki je hotel biti kapitan. Tip je zaslužil smrt, lagal je samo zato, da bi potoval zastonj. Njegov prijatelj je tudi mislil, da ga ubijem, pa se je iz strahu kar sam pognal v vodo in pustil krmilo. Potem pa, znajdi se, če se moreš! Nekajkrat smo pošteno zajeli vodo, potem prileteli ob skalo in po naključju ostali živi. Svojo moško besedo dam, da je čista resnica, kar sem povedal.

— Ja, res je, potrdita njegova kompanjona. Vsi trije smo bili za to. Kaj pa ti praviš, Metulj?

— Nisem na pravem mestu, da bi sodil.

— Toda kaj bi storil, če bi bil v naši koži, vztraja Bretonec.

— Za premisliti je. Če bi hotel biti pravičen, bi se moral vživeti v tisti trenutek. Drugače resnice ni mogoče najti.

— Jaz bi ga kratko in malo ubil, taka laž več ljudi lahko stane življenje.

— Prav. Nehajmo s tem. Zdi se mi, da so se vam hlače tako tresle, da vas še zdaj ni popolnoma minilo. Na morju pa ste zato, ker so vas prisilili, kaj?

— Ja, tako je, odgovorijo vsi v en glas.

— Tu, v tem čolnu le do panike ne sme priti. Za nobeno ceno! Tega si ne sme nihče privoščiti. Kdor se boji, naj tišči svoj gobec. Čoln je dober, izkazal se je že. Zdaj nas je več v njem, a je tudi deset centimetrov višji. To zadostuje.

Kadimo in pijemo kavo. Pred odhodom smo se prav izdatno najedli, zato se odločimo, da ne zaužijemo ničesar več do naslednjega jutra.

9. december 1933. Tako, že dvainštirideset dni je, kar smo zbežali iz zamrežene celice v saintlaurentski ambulanti. Clousiot je naš računar in nas sproti obvešča o datumih. Zdaj sem še bogatejši kot na začetku poti. Na Trinidadu sem si kupil trpežno ročno uro, ki drži vodo, pa tudi kompas v dvojni neprodušni škatli, ki je zelo precizen in ima vetrovnico. Clousiot in Maturette imata mornarske kape, sam pa sem si kupil še celuloidna črna očala.

Če ne štejem delfinov, ob katere smo trčili dvakrat zapored, so trije dnevi minili brez sitnosti. Hladen pot smo potili, ko se je začela s čolnom poigravati ekipa osmih delfinov. Po dolžini so se spravili pod čoln in spredaj priplavali na površje. Kdaj pa kdaj smo se jih tudi dotaknili. A igrajo se še precej nevarnejše igrice, trije se na primer spravijo v trikotnik, eden spredaj in dva postrani, in nenadoma se z blazno hitrostjo poženejo proti nam. V trenutku, ko bi se pravzaprav že dotaknili naše konice, se pogreznejo v vodo in izplavajo pod gredljem. Veter je močan in ne gremo počasi, a delfini so dosti hitrejši. Njihova igra traja ure in ure, prava blaznost! Najmanjša napaka v njihovih računih, pa je po nas! Naši trije sopotniki niso črhnili besede. Ko bi vsaj kdo fotografiral njihove bebaste face!

Četrto noč se je razbesnel vihar. Nekaj pošastnega, valovi so se zaletavali počez in podolgem, zdaj globoki zdaj kratki, človek bi kar poblaznel. Nihče ni odprl ust, le Clousiot mi je sem pa tja vrgel: »Zdaj ga daj, udari po njem, bravo!« ali pa: »Pazi, eden prihaja od zadaj!« Kdaj pa kdaj so nas valovi zalili z vseh strani, besneči in beli od pene. Ravnal sem se po njihovi brzini in pazil, kje je treba udariti. Pa vseeno se mi je včasih prikradel kak pljusk od zadaj, se razbil in potem razlil po čolnu. Fantje so kot nori zajemali vodo in jo metali ven, a ni in ni je bilo konec. Na srečo je bil čoln dovolj visok in se nam ni bilo treba bati, da bi se potopili. To ljudsko rajanje je trajalo skoraj vso noč tja do zore, več ko sedem ur. Dan se je napravil šele okrog osmih.

Ko se je nevihta pomirila, smo navdušeno pozdravili novo jutranje sonce. Najprej je bila na vrsti kava. Topla bela kava Nestle in mornarski keksi, sicer trdi ko rog, a ko smo jih raztopili, so bili prima. Nočni boj z nevihto me je zdelal, ne morem več. Veter je še zmeraj močan, valovi pa visoki in svojeglavi! Rad bi spal, naj bo, kar če, si mislim in prosim Maturetta, naj me zamenja. Ne ležim še deset minut, ko nas nenadoma strese. Čoln je zaneslo postrani in v hipu je poln vode. Vse plava: škatle, odeje, pečica... Voda mi sega do pasu, a vseeno se prebijem do krmila. Ravno je še čas, da se izognem razbitemu pljusku, ki pikira na nas. Krepko povlečem in mu pokažem hrbet. Namesto, da bi se val položil v čoln, nas silovito odžene naprej, vsaj deset metrov.

Fantje hitijo in praznijo čoln. Maturette ima velik lonec, z enim samim zamahom odlije petnajst litrov vode. Nikomur ne pade na misel, da bi pazil na stvari, čimprej se je treba znebiti vode. Čoln je preveč težak in silno težko se upira močnim sunkom. Priznati moram, da so se naši novi tovariši kar lepo odrezali. Bretoncu je najprej odneslo škatlo, pa se je brž odločil, da napravi čoln lažji in odrinil je sod s pitno vodo v morje. Čez dve uri je že vse suho, a zgubili smo odeje, nož, pečico, vrečo oglja, posodo z bencinom in sod z vodo — no, vsaj ta je odšel namenoma!

Popoldne bi si rad preoblekel hlače, pa ni nič. Val je odnesel tudi kovček in vse tri dežne plašče. Čisto na dnu sta ostali še dve flaši ruma. Tobaka ni več, ali pa je zmočen, listi so izginili z nepropustno pločevinasto škatlo vred. Rečem jim:

— Fantje, najprej pošteno dozo ruma! Potem pa poglejmo v rezervno škatlo, morda še nismo čisto na koncu. Sadni sokovi, prav, a s pijačo bomo varčni. Tudi krekerji so tu. Izpraznite škatlo in napravite ognjišče. Konzerve naj grejo na dno čolna, z deskami pa zakurite. Nikar se več ne bojte, nevarnost je mimo. Potrudimo se in obvladajmo položaj! Odslej naprej ne sme nihče več reči, da je žejen, lačen ali da bi kadil. Razumeli?

— Ja, Buba. Razumeli smo.

Lepo smo se odrezali in božja previdnost je pomirila vetrove. V miru si pripravimo juho iz nasoljene konservirane govedine in vanjo namakamo mornarsko pecivo. Tako, dovolj bo do jutri. Seveda zaključimo s čajem. V zaboju smo našli še štiründvajset škatlic cigaret, v vsaki jih je osem. Fantje se odločijo, da imam jaz še največ pravice do kajenja, saj moram ostati ves čas buden. Da ne bi bil kdo nevoščljiv, mi jih ne prižiga več Clousiot, ampak si jih sam. Ravno zaradi takšnih malenkosti se še najprej razumemo izvrstno.

Zdaj bo že šesti dan, kar smo odšli, pa še nisem zatisnil očesa. Nocoj je morje mirno, uležem se in s stisnjenimi pestmi zaspim za celih pet ur. Zbudim se zvečer ob desetih in še zmeraj je vse mirno. Fantje so že pojedli in v skledi najdem nekakšno polento iz koruzne moke, ki je zelo dobra, zraven pa še nekaj prekajenih klobasic. Čudovito. Čaj je skoraj hladen, a kaj bi to! Prižgem si cigareto in počakam, da bi se veter blagovolil upreti v naša jadra.

Ponoči se nam ponudi čudovit razgled na nebo. Zvezda severnica je neskončno svetla in samo še neka zvezda na jugu jo nese. Čisto jasno vidimo tudi veliki in mali voz. Najmanjšega oblačka ni nad nami, mesec pa se je že povzpel med zvezde. Bretonec drgeta od mraza. Med viharjem je izgubil suknjič in je zdaj skoraj nag. Posodim mu svoj plašč. In že je tu sedmi dan.

— Fantje, do Curagaoa ne more biti več daleč. Zdi se mi, da smo šli malce preveč proti severu. Držal bom zahod, nizozemskih Antilov ne smemo zgrešiti. Zdaj gre zares, skoraj smo že brez sladke vode, rezerve pa bo tu tudi kmalu konec.

— Zaupamo ti, Metulj, reče Bretonec.

— Ja, ponovijo fantje. Stori, kakor češ.

— Hvala.

Mislim, da sem jim čisto prav povedal. Veter se je pustil čakati vso noč in šele zjutraj okrog štirih je zapihala močnejša sapa. Premaknemo se. Veter začne resno šele dopoldne in potem drži celih šestintrideset ur. Valovi so nizki, čoln sploh ne buta vanje. Lepa vožnja.

Curagao

Galebi. V temi jih najprej zaslišimo in šele nato vidimo. Sedejo na jambor, odletijo in se spet vrnejo. Ta živžav traja več ko tri ure, potem se zdani in posije radostno sonce. A nikjer ni nobenega znaka, da bi se bližali kopnu. Odkod vraga prihajajo galebi? Ves dan se zaman oziramo okoli sebe. Nikjer nič. Polna luna se dvigne v trenutku, ko leže sonce, in v teh tropskih krajih je tako svetla, da mi je že kar napoti. Črnih očal nimam več, odneslo jih je s tistim famoznim pljuskom. Okrog osmih zvečer opazimo daleč daleč na obzorju temno črto, ki jo osvetljuje lunin dan.

— Zemlja! zakričim.

— Ja, pa bo res!

Vsi se strinjajo, da temna packa v daljavi predstavlja zemljo in celo noč potem buljimo vanjo. Iz ure v uro postaja jasnejša. Bližamo se ji, hitro, žene nas močan veter in dolgi, enakomerni valovi zadevajo v čoln. Na nebu ni oblačka. Črna gmota pred nami ni posebno velika in nikakor se ne da ugotoviti, če je obala skalnata ali peščena. Mesec se začne spuščati in potem ne vidim ničesar več. Morda le nekakšno svetlobno verigo ob morski gladini, ki je čedalje večja. Ko smo samo še kak kilometer daleč, spustim sidro. Veter je močan, čoln se sunkoma obrne počez in valovi ga začnejo neusmiljeno premetavati. Sploh se ne da umiriti in hudičevo slabo se počutimo. Seveda so jadra spuščena in zvita. V tem neprijetnem, a še kar varnem položaju bi lahko počakali do jutra, vendar pa iznenada popusti sidro. Dvignemo prečno jadro, obrnem krmilo. Nič. Sidro ne povleče. Fantje povlečejo vrv na krov. Sidra ni, pustili smo ga na dnu. Čeprav se trudim kot nor, nas valovi takoj pritisnejo v bližino skalovja. Naposled se odločim in dvignem jadro, naj bo, kar če. Uspelo mi je. Tresk! .V hipu se znajdemo med dvema pečinama, čoln pa v trskah. Od samega presenečenja nihče ne zavpije, naslednji val nas vrže iz vode, povalja po pesku, obtolče, a ostanemo živi. Edino Clousiota in njegov gips je zdelalo huje kot ostale. Po vsem telesu je krvav, po rokah, po obrazu, jaz pa imam samo nekaj bušk in prask po kolenu, gležnju in rokah. In še iz nosa mi priteče kri, gotovo sem se podrgnil tudi ob kakšno skalo.

Naj bo, kar če, živi smo in valovi ne morejo več do nas! Ko se zdani, so naše obleke že suhe in vrnemo se k razbitinam čolna. Srečo imam, takoj namreč najdem kompas, ki se je držal nekdanje klopi. Nikjer ni žive duše. Lučke, ki smo jih videli z morja, še zmeraj svetijo. Pozneje smo zvedeli, da je ta kraj zelo nevaren in da se ga ribiči izogibajo. Potem odidemo med kaktusi, kajti povsod so sami ogromni kaktusi in osli. Naposled pridemo do nekakšnega vodnjaka. Blazno smo že utrujeni, saj se nenehoma menjavamo in po dva in dva nosimo Clousiota na rokah. Okoli vodnjaka so razmetane kosti, verjetno ostanki oslov in koz. Vodnjak je suh, mlinska kolesa, ki so ga svoj čas poganjala, pa se vrtijo v prazno. Nikjer ni nikogar, oslov in koz seveda ne štejem.

Kmalu pridemo do nizke hiše, vrata so odprta in nas vabijo, naj vstopimo. Pokličemo: »Heej! Heej!« Nikogar. Na kaminu leži platnena torba, zavozlana s kratko vrvico, primem jo in odprem. Vrvica se strga in zagledam cel kup forintov, holandskega denarja. Potemtakem smo na nizozemskem ozemlju: Bonaire, Curagao ali Aruba... Torbo postavim nazaj na kamin in se ničesar več ne dotaknem. Poiščemo vodo in zajamemo z leseno šeflo. V hiši še zmeraj ni nikogar, zunaj tudi ne. Potem odidemo. Čedalje teže nosimo Clousiota, ko se nenadoma pred nami pojavi star ford.

— Francozi?

— Ja, gospod.

— Stopite v avto.

Trije sedejo zadaj in na kolena jim položim Clousiota. Midva z Maturettom sva ob šoferju.

— Brodolom, kaj?

— Ja.

— Je kdo utonil?

— Ne.

— Odkod prihajate?

— S Trinidada.

— Pa prej?

— Iz Francoske Gvajane.

— Ste kaznjenci ali izgnanci?

— Kaznjenci.

— Jaz sem doktor Naal, lastnik teh krajev. To je polotok, prilepljen ob Curagao, imenuje se Otok oslov. Tu se pasejo koze in osli in objedajo kaktuse z dolgim trnjem. Kmetje so te bodice krstili za »gospodične s Curagaoa«.

— Za otoška dekleta to ni ravno kompliment! se nasmehnem.

Gospod z zajetnim trebuhom se glasno zakrohoče. Ford je kmalu upehan, njegova astmatična govorica pa nenadoma utihne. Pokažem na osle in rečem:

— Če je voz crknil, bojo pa oni potegnili!

— V prtljažniku imam oslovsko vprego, a treba je uloviti dva osla. To ni lahek posel.

Možak dvigne pokrov od motorja in očisti dovod do svečk. Preden sede nazaj za volan, se vznemirjen ozre okrog sebe. Pot se kmalu še poslabša in spet moramo iz avta. Čez čas se ustavimo pred nizkim poslopjem. Debeli gospod pokliče in prikaže se črnec precej svetle polti:

— Ya master, ya master.

Potem se gospodar obrne k nam:

— Fantu sem ukazal, naj vam dela družbo, dokler se ne vrnem. Če ste žejni, vam bo postregel s pijačo. Stopite iz avta.

Skobacamo se ven in posedemo po travi v senco. Kakor hitro izgine ford za ovinkom, nas črnec ogovori v papiamentu, antilskem narečju, kjer so pomešane angleške, holandske, francoske in španske besede. Pove nam, da je odšel njegov gospodar doktor Naal na policijo, ker se nas zelo boji in mu je ukazal, naj bo tudi sam previden, ker da smo pobegli tatovi. In ubogi mulat ne ve in ne ve, kako bi se nam prikupil. Pripravi nam kavo, preveč svetlo, a v tej vročini se nam prileže. Čez kakšno uro prihrumi pred hišo kamion v stilu velikanske marice. Ven poskače šest policistov v uniformah, kakršne imajo ponavadi Nemci. Hip nato pripelje še manjši kabriolet in v njem so trije gospodje. Seveda je tu tudi doktor Naal.

Droben mož s sveže obrito duhovniško glavo mi reče:

— Jaz sem šef varnostne službe otoka Curagao. V imenu tukajšnjih zakonov sem vas prisiljen aretirati. Ste na otoku napravili že kakšen prekršek? Kaj? In kdo od vas?

— Gospod, pobegli kaznjenci smo. Prihajamo s Trinidada in šele pred nekaj urami smo ob obalnih pečinah

razbili svoj čoln. Jaz sem kapitan te male skupine in zagotavljam vam, da ni nihče napravil najmanjšega prekrška.

Komisar se obrne k zavaljenemu doktorju Naalu in potem govorita v holandščini. Nenadoma se prikaže pred hišo neznanec, pripeljal se je s kolesom. Stopi k doktorju Naalu in komisarju in jima začne razburjeno pripovedovati.

— Gospod Naal, zakaj ste mu dejali, da smo tatovi?

— Še preden sem vas srečal, me je obvestil, da vas je skrit za drevesom opazoval, ko ste vdrli v njegovo hišo in potem spet odšli. Moj uslužbenec je, ukvarja se z osli.

— In samo zato, ker smo stopili v hišo, smo tatovi? Neumnosti govorite, gospod. Popili smo malo vode, to vendar ni tatvina!

— Kaj pa torba s forinti?

— Odprl sem jo, res, strgal sem celo vrvico. A storil nisem ničesar drugega. Pogledal sem denar, da bi vedel, v kateri deželi smo se znašli. Skrbno sem zložil denar nazaj in postavil torbo na svoje mesto sredi kamina.

Komisar mi pogleda v oči, se obrne k človeku s kolesom in ga precej osorno pokliče. Doktor Naal dvigne roko, da bi govoril, a na kratko, čisto po nemško ga komisar zavrne. Možaka posadi v svoj avto, pokliče še dva policista in sede za volan. Naal in njegov prijatelj ostaneta z nami.

— Nekaj vam moram razložiti, mi pravi. Kolesar je dejal, da je torba izginila in naj vas pregledajo. Komisar je posumil, da laže, pa ga je takoj zaslišal. Če niste nič krivi, mi je iskreno žal. Za nesporazum nisem kriv jaz.

Prej ko v četrt ure se avto vrne in komisar mi reče:

— Govorili ste resnico, ja, tale podlež je lagal. Kaznovan bo, ker vam je hotel škodovati.

In kolesarja zbašejo v kamion. Potem posedejo na klopi tudi moji tovariši, mene pa komisar potegne za roko:

— Peljite se v mojem avtu, poleg šoferja je še prostor.

Prehitimo kamion in kmalu izgine za nami. Potem se peljemo po dobro asfaltiranih cestah in hitro smo v mestu. Hiše v holandskem stilu. Povsod vlada red, ljudje se vozijo s kolesi. Na stotine jih je, samih kolesarjev. Pridemo do policijske postaje. V veliki sobi policisti v belih uniformah čečkajo po papirju, potem me odpeljejo v dvorano s klimatskim zračenjem. Tu je čudovito sveže. V fotelju sedi

velik in močan plavolas štiridesetletnik. Vstane in začne po holandsko. Komisar nam takoj razloži v francoščini:

— Predstavljam vam prvega komandanta policije na Curacaou. Gospod komandant, pripeljal sem vam šefa grupe, ki smo jo prijeli, Francoz je.

— Prav, komisar. Kot brodolomci ste dobrodošli na Curagaou, gospod. Kako vam je ime?

— Henri.

— Tako torej, Henri, prestati ste morali precej neprijeten incident s tisto blagajno in izkazali ste se kot poštenjak. Odpeljali vas bojo v posebno sobo, da si odpočijete. Vaš primer bom posredoval guvernerju, on bo odločil. S komisarjem bova intervenirala v vašo korist.

Ponudi mi roko in grem. Na dvorišču se mi začne opravičevati doktor Naal in mi tudi sam obljubi, da bo interveniral. Dve uri pozneje nas zaprejo v veliko štirioglato sobo s kakšnim ducatom postelj in dolgo leseno mizo v sredini. Skoz zamreženo okno pokličem policaja, da bi mi za dolarje s Trinidada kupil tobaka, papirja in šibic. Denarja noče, njegovega odgovora pa ne razumemo.

— Izgleda, da je črnuh navajen na »dajdam«, reče Clousiot.

Odidem k vratom, da bi potrkal, pa se sama odprejo. ' Zagledam človečka v stilu kulija in v sivi zaporniški obleki s številko na prsih. »Denar, cigarete,« zamrmra skoz zobe. »Ne. Tobak, šibice in papir,« ga popravim. Čez nekaj minut se vrne s kadilnim priborom in zvrhanim loncem tople čokolade ali kakava. Navdušeno se spravimo nanj in v hipu čokolade ni več.

Popoldne pridejo pome in odpeljejo me spet v pisarno policijskega komandanta.

— Guverner mi je ukazal, naj vas pustim svobodne na jetniškem dvorišču. Recite prijateljem, naj ne poskušajo pobegniti, posledice bi bilo hude za vse skupaj. Kot kapitan smete vsak dan v mesto, za dve uri dopoldne in dve popoldne. Tako boste prosti od desetih do poldneva in potem od treh do petih zvečer. Denar imate?

— Ja. Angleško in francosko valuto.

— Policist v civilu vas bo spremljal, kamorkoli boste želeli.

— In kaj boste storili z nami?

— Mislim, da vas bomo vsakega posebej vkrcali na razne petrolejske ladje. Curagao ima eno najmočnejših rafinerij na svetu, sem prihaja petrolej iz Venezuele. Vsak dan pride in odide iz naših pristanišč kakšnih dvajset ali petindvajset ladij. Z vsega sveta. To bi bila za vas še najbolj ugodna rešitev, brez problemov bi se izkrcali v tuji državi.

— Kateri na primer? Panama, Kostarika, Guatemala, Nikaragua, Mehika, Kanada, Kuba, Združene države in dežele z angleško oblastjo?

— Tja ni mogoče, Evropa tudi odpade. Ne vznemirjajte se, zaupajte nam in pustite, da vas postavimo na prag novega življenja.

— Hvala, komandant.

Vse skupaj potem zvesto ponovim prijateljem. Oglasi se Clousiot, on je najbolj pokvarjen v naši bandi:

— Kaj misliš, Metulj?

— Ne vem še. Bojim se pa, da nas hočejo z lepimi besedami zaslepiti. Da ne bi pobegnili.

— Bojim se, da imaš prav, odgovori Clousiot.

Bretoncu je predlog čudovito všeč in razveseli se ga

tudi tip z likalnikom:

— Nič več v čoln, nič več pustolovščin, to je zdaj gotovo! Tovorne ladje nas bojo odpeljale odtod in rešeni bomo.

Leroux mu prikima.

— In ti, Maturette?

Fantič dvajsetih let, pocar, ki ga je slučajno zaneslo med kaznjence, fantič s čednim in nežnim obrazom ima glavo na pravem mestu:

— Kaj res mislite, da bojo ti policaji s trdimi buticami šli in nam vsakemu posebej napravili po eno osebno! Jaz že ne verjamem. V najslabšem primeru bojo pogledali skoz prste in nas pretihotapili na krov kakšnega tankerja. To pa bi bilo tudi vse. Čimprej se nas hočejo otresti, bojijo pa se slabe vesti. Tako torej! Tej štoriji ne verjamem.

V mesto odidem bolj redko, včasih zjutraj, da nakupim stvari. Že teden dni smo tu, pa se še nič ni zgodilo. Postajamo nervozni. Potem nekega popoldneva zagledamo tri duhovnike, ki v spremstvu policajev obiskujejo celice in skupinske sobe. Za lep čas se ustavijo v sosedni celici, kjer imajo črnca, obtoženega posilstva. Morda obiščejo tudi nas, pa se vrnemo v sobo in sedemo po posteljah. In res se čez čas pojavijo vsi trije, spremljajo pa jih doktor Naal, policijski komandant in možak v belem, ki je po uniformi sodeč mornariški častnik.

— Monseigneur, tu so Francozi, je dejal v francoščini policijski komandant. Njihovo vedenje je naravnost vzorno.

— Čestitam vam, otroci moji. Sedimo za mizo, laže se bomo pomenili.

Takoj se presedemo k mizi. Izpred vrat na dvorišču prinesejo tudi pručico in jo postavijo pod mizo. Tako bo videl škof hkrati vse omizje.

— Možje so skoraj vsi katoliki. Kdo morda ni?

Nihče ne dvigne roke. Mislim, da me je župnik v Conciergerie domala krstil in se imam lahko potemtakem za katoličana.

— Prijatelji, tudi sam sem potomec Francozov, moje ime je Irenee de Bruyne. Moji predniki so bili protestantski hugenoti in so se zatekli na Holandsko v času, ko jih je na smrt preganjala Katarina Medičejka. Torej imam v sebi francosko kri, jaz, škof otoka Curagao! V mestu je sicer več protestantov kot katolikov, a kristjani so vsi zelo verni in pobožni. In kako je z vami?

— Čakamo, da nas drugega za drugim vkrcajo na tovorne ladje.

— Koliko jih je že odšlo po tej poti?

— Še nobeden.

— Hm! Kaj pravite o tem, komandant? Odgovorite mi, prosim, v francoščini, zelo dobro jo govorite.

— Monseigneur, tako je torej s stvarjo. Guverner jim je dejansko želel pomagati, a priznati moram, da jih še noben kapitan ni hotel sprejeti, posebej še, ker nimajo potnih listov. »

— Tu bi morali začeti. Ali ne bi mogel guverner v tem izjemnem primeru izdati posebnih dokumentov?

— Ne vem. Kaj takega mi še ni omenil.

— Otroci moji, pojutrišnjem bom bral mašo za vas. Bi se hoteli jutri popoldne spovedati? Z vsakim posebej se bom pogovoril in vam pomagal, da vam dobri Bog odpusti grehe. Mi jih boste poslali v katedralo jutri ob treh, komandant, bo šlo?

— Da.

— Želel bi, da pridejo s taksijem ali pa s posebnim vozilom.

— Sam jih bom pospremil, Monseigneur, je dejal doktor Naal.

— Hvala, sin moj. Vam, otroci moji, ne morem obljubiti prav ničesar. Povem vam le tole iskreno besedo: od tega trenutka dalje vam bom poskušal biti čimbolj koristen.

Ker vidimo, da mu Naal poljubi prstan in potem tudi Bretonec, drug za drugim pokleknemo in se z ustnicami dotaknemo škofovega prstana. Potem ga pospremimo do avtomobila.

Naslednjega dne se pridemo spovedat v katedralo. Jaz sem zadnji na vrsti.

— Torej, otrok moj, začni pri največjem grehu.

— Oče, najprej vam moram povedati, da nisem krščen. A župnik v nekem francoskem zaporu mi je dejal, da smo vsi, krščeni ali ne, otroci enega in istega Boga.

— Prav je imel. Zdaj pa stopiva iz spovednice, tako boš laže govoril.

V detajlih mu opišem svoje življenje. Škof me potrpežljivo in pozorno posluša, z nobeno besedo me ne zmoti. Prijel me je za roko in večkrat mi pogleda v oči. Če mi gre beseda težko z jezika, tudi sam povesi oči in tako pomaga, da se sprostim. V njegovih očeh je nekaj otroško čistega, njegova bistra duša pa je gotovo polna dobrote. Takšne so vendar poteze na njegovem obrazu! Še zmeraj me drži za roko in potem mi z blagim glasom odgovori:

— Bog naloži včasih svojim otrokom bremena in morajo poslej prenašati vso človeško hudobijo. A žrtev, ki jo je izbral Bog, se naposled vrne močnejša in plemenitejša kot kdajkoli prej. Vidiš, sin moj, če ne bi bil prisiljen prestajati vseh teh grozot, se nikdar ne bi povzpel tako visoko in nikdar se ne bi tako zelo približal božji resnici. Še bolje ti povem: ljudje, sistem in kolesje te strašne mašine, ki te je uničevala, pa vsi tisti, ki so te zavestno mučili in ti škodili, vsi so ti nehote napravili ogromno uslugo, večje ne bi mogli. Iz tebe so napravili novega človeka, boljšega od tistega prejšnjega! Če danes veš, kaj je čast, kaj dobrota in usmiljenje, če imaš dovolj energije, da premagaš ovire in postaneš izjemen človek, vse to dolguješ ravno njim! Tiste ideje o maščevanju in kazni se ne morejo obdržati v človeku, kakršen si ti. Ti si vendar rojen za rešitelja ljudi, ne pa za mrkega in potrpežljivega maščevalca! Bog je bil milostljiv in ti je dejal: »Pomagaj si in pomagal ti bom.« Pomagal ti je, vrh vsega pa ti je dal še priložnost, da rešiš druge in jih odpelješ v svobodo. Predvsem pa si nekaj zapomni, vsi ti tvoji grehi niti niso tako zelo hudi! Veliko ljudi poznam, ki jih družba še kako upošteva, pa so krivi dosti hujših grehov kot ti. Toda v kazni človeške pravičnosti niso imeli priložnosti, da bi se povzpeli tako visoko.

— Hvala, oče. Za vse življenje ste mi storili ogromno uslugo, tega vam ne pozabim. — In poljubim mu roko.

— Odšel boš, sin moj, in se srečal še z mnogimi nevarnostmi. Pred odhodom bi te krstil, ja?

— Oče, pustite me za zdaj takšnega, kot sem. Papa me je vzgojil brez vere. A zlato srce ima. Ko je umrla mama, me je imel ravno tako rad, če ne bolj. Z dejanji in besedami mi jo je nadomeščal. Zdi se mi, da bi ga na neki način ogoljufal, če bi se dal zdajle krstiti. Pustite mi čas, oče, da postanem res svoboden in se vključim v normalno življenje. Tedaj mu morda v pismu na neboleč način sporočim, da sem pustil njegovo filozofijo in se dal krstiti.

— Razumem te, sin moj, in prepričan sem, da je Bog s tabo. Bodi blagoslovljen, naj te Bog varuje.

— Res neverjetno, kako se Monseigneur Irenee de Bruyne ogreje v svojih pridigah, mi reče doktor Naal.

— Res je, gospod. In kaj nameravate zdaj?

— Prosil bom guvernerja, naj ukaže carinski službi, da mi dajo prednost na prvi dražbi čolnov in ladij, uplenjenih tihotapcem. Šli boste z mano, skupaj bova izbirala. Kar zadeva hrane in oblek, ne bo težav.

Odkar je imel škof pridigo, se neprestano vrstijo obiski, predvsem na večer okrog šestih. Ljudje bi nas radi spoznali. Usedejo se okoli mize in vsakdo pusti na postelji kakšno malenkost. Popoldne okrog dveh pridejo ponavadi sestre usmiljenke s svojo predstojnico. Zelo dobro govorijo francosko. V njihovih cekarjih je zmeraj kaj dobrega, odlično znajo kuhati. Predstojnica je precej mlada, nima jih še štirideset. Lase ima skrite pod belo avbo, a njene oči so modre in obrvi svetle. Doma je iz ugledne holandske družine, mi je namignil doktor Naal, in pisala je tudi že v domovino, naj najdejo kak način, da nam ne bo več treba samim na morje. Lepe trenutke preživimo skupaj in večkrat sem ji že moral pripovedovati o našem begu. Včasih sem moral zgodbo ponoviti tudi njenim spremljevalkam, ki razumejo francosko. In če pozabim na kak detajl, me prijazno opozori: »Henri, ne tako hitro. Preskočili ste dogodek s hokojem.. . Zakaj ste danes pozabili na mravlje? Mravlje so od sile važne, saj vas je zaradi njih presenetil Bretonec z masko!« O vsem pripovedujem, o vsem. Počutim se čudovito, saj se mi zdi, kot bi nekakšna pravljična luč osvetlila žalostno pot razkroja, ki sem jo hodil.

Čoln sem videl. Fantastičen osemmetrski čoln z močnim gredljem, visokim jamborom in širokimi jadri. Zgrajen še posebej za tihotapske namene. Kompletno je opremljen, na njem so še carinski pečati. Gospod na dražbi je začel s šest tisoč forinti, kar znaša približno tisoč dolarjev, in pri tem je ostalo; čoln smo kupili za šest tisočakov.

V petih dneh smo nared. Čoln je na novo prepleskan, na dnu je polno živeža in zdi se nam, da nas je obdaroval sam kralj. V nepremočljivo platno je zavitih šest kovčkov z oblekami in čevlji; vse skupaj takoj obesimo pod krov.

Zapor v Rio Hachi

Ko se začne dan, se pripravimo. Poslovimo se od doktorja in od nun, potem se odlepimo od pomola. V hipu nas zgrabi veter in jadranje se začne. Pojavi se še vroče sonce in potem je pred nami popolnoma nerazburljiv dan. Vendar pa bom moral krepko paziti, kajti čoln ima preveč jader in ni dovolj obtežen. Zato tudi doseže veliko brzino. Ne morem se sicer pritoževati, a sem pa tja je muhast in nerazpoložen. Naša smer je zahod. Zdaj je vse domenjeno: fantje, ki so se nam pridružili v Trinidadu, se bojo na skrivaj izkrcali ob kolumbijski obali. Sicer pravijo, da mi zaupajo, a nič več nočejo slišati, da bi nadaljevali po morju. Posebej še, ker smo v zaporu brali meteorološka poročila iz časopisov in smo zvedeli, da se lahko nadejamo slabega vremena in celo uraganov.

Fantje imajo pravico, da se odločijo po svoje, izkrcal jih bom na zapuščenem, neobljudenem polotoku z imenom

Guajira. Mi trije, Clousiot, Maturette in jaz, bomo odpluli naprej proti Britanskemu Hondurasu. Vreme je imenitno, noč svetla in jasna. Počasi se bližamo kolumbijski obali, potem vržem sidro in začnem meriti, kdaj bojo lahko izstopili. A žal je morje povsod pregloboko in približati se moramo nevarnim skalam. Stisnemo si roke, potem skočijo v vodo in počasi odracajo proti kopnemu, s kovčki nad glavo. Radovedno, pa tudi nekoliko žalostno gledamo za njimi, vso pot so se lepo obnašali in zmeraj so bili na mestu. Skoraj škoda, da jih ni več. A še preden stopijo na suho, veter poneha. Drek! Ko nas vsaj ne bi opazili iz vasi, na karti piše, da je tu Rio Hacha! To je tudi prvo pristanišče s policijsko oblastjo. Upajmo, da se ne bomo srečali. A zdi se mi, da nas je odneslo precej dlje, kot smo hoteli, sicer ne bi še videli svetilnika!

Čakamo, čakamo ... Fantje so nam na obali še enkrat pomahali z robcem, potem jih je zmanjkalo. Vetra hočemo, zaboga! Vetra, da se odcepimo od te kolumbijske zemlje, ki je en sam ogromen vprašaj! Morda res ne vračajo pobeglih robijašev, a kaj! Vseeno bi bilo varneje v Britanskem Hondurasu. Sele ob treh popoldne zapiha in odmaknemo se od brega. Jadro se napne morda celo preveč in tako plujemo kakšni dve uri. Nenadoma se prikaže pred nami velikanska izvidniška ladja. Možje na krovu dvignejo puške in ustrelijo v zrak, kar pomeni, naj se ustavimo. Krmilo obrnem proti odprtemu morju, čimprej je treba iz teritorialnih voda! Zaman. Čez poldrugo uro nas ladja dohiti. Mornarji uperijo v nas puške in predamo se, kaj hočemo.

Vsi ti policaji ali vojaki, ali kar že so, imajo silno čudne obraze, oblečeni so v umazane hlače, ki so svojčas bile bele, njihovi volneni površniki tudi še niso bili oprani in imajo velike luknje. Vsi so bosi. Edino komandant je oblečen bolje in malce manj umazan. Če so že slabo oblečeni, pa so zato oboroženi do zob: z dobro vzdrževanimi vojaškimi puškami, ob pasu imajo polne nabojnice, v nožnicah pa se jim svetijo ogromna bodala, ki jih imajo takoj pri roki. Tisti, ki ga kličejo komandant, ima tipičen obraz mestniškega morilca. Ob pasu z naboji mu visi velik revolver. Govorijo samo špansko in čisto nič jih ne razumemo. Njihove kretnje, pogledi in barva njihovega glasu pa nas prepričajo, da nas nimajo za prijatelje.

Iz pristanišča nas odženejo skoz vas, ki je pravzaprav Rio Hacha. Sest jih je, bedakov, in za nami so še trije z uperjenimi puškami. Kakšen sprejem!

Priženejo nas do jetniškega dvorišča, okoli katerega je nizko obzidje. Obstopi nas kakšnih dvajset neobritih in zamazanih zapornikov, ki so vsi zelo neprijazni. »Vamos, varno.«Hitro nam postane jasno, da smo nezaželeni. »Gremo, gremo,« kričijo vsevprek. Lahko reči! Clousiot hodi sicer že bolje, a še zmeraj se opira na drog pod gipsom in je precej počasen. Komandant, ki je ostal nekje zadaj, nas dohiti. Pod pazduho ima kompas in dežni plašč, v ustih pa melje naše kekse s čokolado. Takoj nam postane jasno, da nas bojo oskubili prav do kosti. Nismo se zmotili. Zaprejo nas med štiri zajebane stene z enim samim zamreženim oknom. Po tleh so deske z nekakšnimi lesenimi podstavki: postelje!

— Francozi, Francozi, zaslišimo skoz okno, potem ko so policaji izginili za voglom.

— Kaj bi rad?

— Francoz, slaba, zelo slaba!

— Kaj, slaba?

— Policija.

— Policija?

— Ja, biti zelo slaba.

In tipa že ni več. Potem se spusti noč in sredi celice prižgejo brlivko. Neprestano brenčijo okrog nas komarji in nam sedajo na nos.

— Pa smo v dreku! Drago nas bo stalo izkrcavanje onih treh.

— Kaj češ, saj nismo vedeli. Predvsem pa se zahvalimo vetru, ki ga ni bilo.

— Preveč si se jim približal, reče Clousiot.

— Zapri. Zdaj ni čas, da bi drug drugega obtoževali, stisniti moramo komolce. Še bolj moramo držati skupaj kot ponavadi.

— Prav imaš, Buba, oprosti. Saj vem, da ni kriv nihče.

O! Kaj ne bi bilo krivično, če bi se po vseh teh naporih

naša pustolovščina končala v tem bednem mestu! Preiskali nas še niso. V žepu imam plan in brž ga spravim na svoje mesto. Clousiot tudi. Kako prav, da ga nisva vrgla stran! Sicer pa je to odlična denarnica, ne prepušča vode in ne zavzame dosti prostora. Po moji uri je osem zvečer. Vsakemu prinesejo za slabo pest sladkorja in tri kepe riža, kuhanega v vodi in s soljo. »Buenas noches!« »To bo pomenilo lahko noč,« meni Maturette. Zjutraj nam v lesenih posodah postrežejo z imenitno kavo in potem se prikaže komandant. Prosim ga, če bi smel po svoje reči v čoln, pa ne razume, ali pa se samo dela. Čimbolj ga gledam, bolj me njegov gobec spominja na krvavega gusarja. V levi roki ima v usnje zavito flaško. Odmaši jo, poskusi, pljune na tla in jo da še meni. Prva prijazna kretnja! Nagnem k ustom in naredim požirek. Še sreča, da ni prišlo dosti v želodec, to je pravi ogenj z okusom po gorilnem špiritu. Hitro požrem slino in mestic se zakrohoče, ko zakašljam. Prekleti črni križanec z indijansko krvjo!

Ob desetih pride nekaj civilov v belih oblekah in kravatah. Šest ali deset jih je, odidejo v poslopje, ki je verjetno ravnateljstvo zapora. Pokličejo nas. Možje sedijo v polkrogu, na steni pa zagledam velikansko platno belo oblečenega in zelo okrašenega oficirja: »Presidente Alfonso Lopez, predsednik Kolomubije.« Clousiotu takoj v francoščini povejo, naj sede, midva z Maturettom stojiva. Suhec z orlovskim nosom in bifokalnimi stekli, ki je v sredini, me začne zasliševati. Tolmač počaka in potem pojasni:

— Gospod, ki vas je prišel zaslišat, je sodnik mesta Rio Hacha, ostali pa so njegovi ugledni prijatelji. Jaz sem tolmač, prišel sem s Haitija in tu nadzorujem elektrifikacijska dela. Zdi se mi, da nekaj gospodov razume francoščino, čeprav tega ne povejo. Morda razume kaj. malega tudi sodnik.

Ob tem uvodu postane sodnik nestrpen in začne spraševati v španščini. Mož s Haitija hiti in prevaja.

— Francozi torej?

— Ja. .»

— Odkod prihajate?

— S Curagaoa.

— In prej?

— Trinidad.

— In še prej?

— Martinique.

— Lažete. Naš konzul na Curagaou je bil že pred kakšnim tednom opozorjen, naj nadzorujemo obalne kraje, ker se bo šest francoskih robijašev poskušalo izkrcati pri nas.

— No prav. Mi smo.

— Cayenero torej?

— Ja.

— Če so vas v tako plemeniti deželi, kakršna je Francija, kaznovali in poslali v tako oddaljene kraje, pomeni, da ste zelo nevarni zločinci?

— Morda.

— Tatovi ali morilci?

— Ubijalci.

— Matadorji skratka, to je isto. Matadorji.. . Kje so ostali trije?

— Ostali so na Curagaou.

— Spet lažete. Šest kilometrov odtod ste jih izkrcali. Tisti kraj se imenuje Castillette. Na srečo smo jih prijeli in bojo tu že čez nekaj ur. Ste čoln ukradli?

— Ne, podaril nam ga je škof s Curagaoa.

— Prav. V zaporu ostanete, dokler se guverner ne odloči, kaj bo z vami. Ker pa ste poskušali izkrcati tri svoje ljudi na kolumbijskem ozemlju in ste nato odšli spet na morje, obsojam vas kot kapitana na tri mesece zapora, vaša tovariša pa vsakega na en mesec. Lepo se obnašajte, če nočete telesnih kazni: povem vam, da so naši policaji precej grobi ljudje. Bi radi še kaj vprašali?

— Rad bi dobil le svoje reči in hrano, ki je ostala v čolnu.

— Vašo opremo je v celoti zaplenila carinska služba. Vsak dobi samo hlače, srajco, jopič in par čevljev. Na ostalo ne računajte, pri tem vam ne morem pomagati, tak je zakon.

Odidemo na dvorišče. Na sodnika navali gruča ubogih zapornikov domačinov: »Doktor, doktor!« Nečimrno odide mimo njih in s svojimi prijatelji izgine za voglom.

Ob enih popoldne se s kamionom pripeljejo naši trije znanci. Spremlja jih kakšnih osem oboroženih tipov. Fantje so do amena zbegani, poskačejo z voza in se nam pridružijo na dvorišču.

— Blazno napako smo napravili, reče Bretonec. Ni opravičila, Metulj, vem. Če me hočeš ubiti, me kar daj, ne bom se branil. Saj nismo možje, pedri smo! To smo napravili iz strahu pred morjem, a po vtisu, ki sem ga dobil

o Kolumbiji in Kolumbijcih, se mi zdi morje samo enostavna rigolada, če ga primerjam s temi božjastnimi norci! So vas stisnili, ker ni bilo vetra?

— Ja, Bretonec. Nikogar ne bom ubil, napako sva naredila oba. O pravem času bi moral reči ne, pa se ne bi nič zgodilo.

— Preveč si dober, Buba.

— Ne, poskušam biti pošten. — Povem jim o zaslišanju. — Morda pa nas bo guverner spustil na svobodo!

— Ha! Kako je že dejal tisti: upajmo, od upanja se da živeti...

Po mojem oblast tega nemogočega in neciviliziranega kraja sploh ne more odločati o našem primeru. Na višjem mestu se bojo pogovarjali, če naj ostanemo v Kolumbiji ali naj nas vrnejo Franciji ali pa spustijo na morje. Bil bi hudič, če bi se ti ljudje odločili za Francijo! Saj nismo na njihovem teritoriju zagrešili nič hudega!

Že teden dni je, kar smo prišli, pa se ni še nič spremenilo. Vendar pa se pripravljajo, da bi nas dobro zastražene prepeljali v večje mesto, ki se nahaja kakšnih dvesto kilometrov daleč in se imenuje Santa Marta. Policaji, ki me še zmeraj s svojimi bivoljimi obrazi spominjajo na pirate, so od vraga! Včeraj sem jo že spet skupil s puškinim kopitom, ko sem zahteval nazaj svoje milo. Še zmeraj smo v tej zatohli celici. Polno je komarjev, a zdaj je na srečo nekoliko bolj čisto, ker Maturette in Bretonec celico vsak dan poribata. Vendar pa me že da je obup, zgubljam samozavest. Tale kolumbijska rasa je mešanica Indijancev in črncev, Indijancev in Špancev, ki so bili v starih časih tu gospodarji, zdaj pa sem zaradi njih že čisto obupan. Neki zapornik iz teh krajev mi je posodil star časopis iz Santa Marte. Na prvi strani takoj zagledam naših šest obrazov, spodaj pa sliko policijskega komandanta z velikim klobukom in s cigaro v gobcu. Še bolj spodaj je fotografija desetorice oboroženih policajev. Takoj mi je jasno, da so o vsej stvari napisali roman in glavno vlogo pripisali sebi. Človek bi pomislil, da se je Kolumbija rešila grozne nevarnosti, ko so nas aretirali. Pa vendar je fotografija zločincev že na prvi pogled privlačnejša od policajev. Mi, banditje, imamo vsaj obraze poštenjakov, medtem ko so policaji, pardon! Naj začnem pri komandantu: že ta te vrže vznak! Kaj naj storim? Naučim se nekaj španskih besed:

zbežati, fugerse; ujetnik, prešo; ubiti, matar; veriga, cadena; lisice, esposas; moški, hombre; ženska, mujer.

Beg iz Rio Hache

Na dvorišču srečam tipa, ki ga imajo kar naprej vklenjenega, in kmalu postaneva prijatelja. Kadiva isto smotko, dolgo, drobno in zelo močno, a vsaj kadiva. Kot sem uspel razumeti, je tihotapil med Venezuelo in otokom Aruba. Obtožili so ga, da je ubil nekega obalnega stražarja in zdaj čaka na obsodbo. Včasih je neverjetno miren, včasih pa se ga poloti neverjetna nervoza. Opazil sem, da se umiri šele, če začne žvečiti. Nekoč mi je ponudil pol svojega lista in takoj mi je postalo jasno. Jezik, ustno nebo in ustnice so postale popolnoma neobčutljive. To je koka. Tip ima petintrideset let, kosmatih rok je in tudi po prsih je ves poraščen s črnimi, nakodranimi dlakami. Gotovo je zelo močan. Njegovi podplati so tako poroženeli, da sploh ne rani kože, ko si puli iz nog črepinje in šage.

— Fuga, ti in jaz, mu rečem nekega večera. Od tistega prevajalca s Haitija sem dobil pred kratkim francoskošpanski besednjak in zdaj kar gre. Razumel me je, tip, z roko mi pokaže, da bi jo čisto rad pobrisal, pa kaj, ko ima lisice! Ameriškega kova so. Gotovo jih odpira ploščat ključ. Iz kratke žice mi napravi Bretonec nekakšen vitrih in potem lahko lisice odpiram, kadar se mi zazdi. Ponoči je sam zaprt v calabozu, celici s precej debelimi rešetkami. Treba bo torej prežagati en sam drog, Antoniov; Kolumbijcu je namreč ime Antonio. V naši celici so prečke precej drobnejše. »Kako dobiti sacette, žago?« — »Plata, denar.« — »Cuanto, koliko?« — »Sto pesov.« — »Koliko dolarjev?« — »Deset.« Dam mu deset dolarjev in za ta denar dobi dve žagi. Na dvorišču mu s pomočjo peska na tleh razložim, da mora zmeraj sproti zamašiti luknjo, ki jo napravi žaga, in naj za to uporablja riževo testo. Preden se vrne v celico, mu odprem eno stran lisic. Če bi ga slučajno pregledali, mora samo pritisniti skupaj in ključavnica se zatakne. V treh dneh je pripravljen. Pove mi, da je dela samo še za pičlo

minuto, po bo drog zletel po tleh. Z golo roko ga bo frcnil in potem prišel pome.

Pogosto dežuje, pa mi pravi, da bo prišel primera noche de Iluvia, prvo deževno noč. Ponoči se je ulilo ko iz škafa. Prijatelji vejo za moj načrt, a nočejo z mano. Prepričani so, da je predaleč do cilja, ki sem si ga zastavil. Rad bi prišel do roba kolumbijskega polotoka na mejo z Venezuelo. Na karti, ki se je znašla v celici, piše, da se ta kraj imenuje »Guajira« in da je precej sporno, komu da pripada, Kolumbiji ali Venezueli. Kolumbijec mi pove, da je to la tierra de los indios, ozemlje Indijancev, in da ni nikjer nobene policije, ne kolumbijske ne venezuelske. Včasih grejo tam čez tudi tihotapci. Seveda je zelo nevarno, ker Indijanci Guajira ne prenesejo, da bi se jim približal civiliziran človek. V notranjosti dežele so še bolj nevarni. Ob obali je precej indijanskih ribičev, ki so prišli v stik z bolj civiliziranimi plemeni, in skupaj trgujejo z vasicama Castillette in La Vela. Ne bo šel tja, mi reče Antonio. Nekoč se je moral zasilno izkrcati s čolnom, polnim pretihotapljenega blaga, spopadli so se z domačini in jih nekaj pobili. Pripeljal me bo v bližino njihovega ozemlja, potem pa bom sam nadaljeval. Menda ni treba omeniti, da sva se krepko utrudila, preden sva se sporazumela, kajti on uporablja besede, ki jih sploh ni v besednjaku. Tako torej, nocoj lije ko iz škafa. Pripravljen čakam ob oknu. Z ležišča smo odtrgali debelo desko in samo pritisniti bo treba na okenski drog, pa bo odletel; to smo namreč pred dvema dnevoma že poskusili.

— Listo, pripravljen.

Pred oknom se prikaže Antonio. Maturette in Bretonec mi pomagata pritisniti in v hipu so rešetke na tleh. Dvignejo me in porinejo skoz odprtino, še prej pa me v pozdrav plosknejo po zadnjici. Na dvorišču sva. Dež lije v curkih in pločevinasta streha bobni pod udarci. Antonio me prime za roko in odvleče do zidu. Kot za hec ga preskočiva, nima več ko dva metra. Sicer se na robu porežem po roki, a kaj mi mar, na pot morava! Antonio je vražji fant, v tem nalivu ne videva tri metre predse, pa vendar najde pot. Ubereva jo naravnost skoz vas, potem nadaljujeva med gozdom in obalo. Pozno ponoči zagledava v daljavi luč. Napraviti morava velik ovinek, še sreča, da gozd ni preveč zaraščen, in vrneva se na staro pot. In tako potem vse do jutranjega svita. Ko sva bila še v zaporu, mi je dal Antonio list koke. Zdaj ga žvečim tudi sam in zjutraj sploh ne čutim utrujenosti. Je to zasluga kokaina? Prav gotovo. Ko se že popolnoma zdani, sva še zmeraj na poti. Od časa do časa Antonio leže na tla, prisloni uho k mokri zemlji in posluša. Potem spet naprej.

Interesantno, kako hodi Antonio. Ne teče in ne koraka, pač pa enakomerno poskakuje in maha z rokami, kot bi veslal po zraku. Verjetno je kaj zaslišal, nenadoma me povleče za rokav in hajd v goščavo! Dež še ni nehal. In res po poti pripelje traktor, potem pa še valjar.

Pol enajstih je. Dež je ponehal in posijalo je sonce. Ko sva se kakšen kilometer sprehodila po travi, sva stopila v džunglo. Pod okriljem debelih in gostih dreves in vseh vrst pragozdnega zelenja se počutim varnega, pa vendar mi Antonio ne dovoli ne kaditi ne govoriti. Brez prestanka žvečiva debele liste, ki jih ima v žepu vsaj dvajset. Ko se v senci potihoma reži, se mu svetijo ogromni čekani. Vse polno je komarjev, zato je Antonio zgrizel cigaro in sva si z nikotinom prepojeno slino namazala po obrazu in rokah. Potem sva mirna. Sedem zvečer. Spustila se je že noč, a mesec je preveč svetel. S prstom se dotakne devete številke na uri in reče: »Iluvia, dež.« Torej bo ob devetih deževalo? In res: dvajset minut čez deveto imava dež in odpraviva se na pot. Da bi ga dohajal, sem se tudi sam naučil poskakovati in veslati z rokami. Čudovito, hitreje grem, kot če bi hitro hodil, pa vseeno ne tečem! Ponoči sva se morala trikrat umakniti v goščavo, da sva spustila mimo kak avto, kamion ali oslovsko vprego. Prežvečenim listom se moram zahvaliti, da ob zori sploh nisem utrujen. Ob osmih dež poneha in spet stara pesem: kakšen kilometer odideva po travi in se skrijeva v pragozdu. Neprijetno je le, da po kokainu ne morem zaspati. Kar sva zbežala, še nisva zatisnila očesa. Antoniove zenice so tako razširjene, da šarenice ni več videti. Z mojimi očmi je verjetno enako.

Devet zvečer. Spet dež. Pomislil bi, da dež čaka na uro. Pozneje sem zvedel, da v tropskih krajih pada dež z luninim krajcem vsak dan ob isti uri. Ponoči sva kmalu zaslišala glasove, potem pa opazila tudi luči. »Castillette,« pravi Antonio. Fant je od hudiča, v hipu me prime za roko in povleče nazaj v gozd, potem se dve uri vlačiva med trnjem in naposled sva spet na stari poti. Potem hodiva vso noč in še del jutra. Sonce nama je posušilo obleke, tri dni sva bila namreč v mokrem in tri dni tudi nisva ničesar vtaknila v usta, če ne štejem koščka sladkorja. Po Antoniovem obrazu sodeč se nama na poti sploh ni več bati hudobnih ljudi. Brezskrbno poskakuje in že nekaj ur ni prislonil ušesa k tlom. Tik ob morju si odreže palico. Potem pustiva cesto za sabo in nadaljujeva po vlažnem pesku. Antonio se nenadomo ustavi in si ogleda polmetrsko sled v pesku, ki prihaja iz vode. Odideva za njo, in ko je proga še širša, zabode Antonio palico v pesek. Ko jo potegne ven, je na lesu rumena lepljiva tekočina, podobna jajčnemu rumenjaku. Z rokama izgrebeva luknjo in pred sabo zagledava jajca. Želvina jajca. Tristo, štiristo, kaj jaz vem koliko! Lupine nimajo, pokriva jih samo čvrsta opna. Antonio sleče srajco in vsaj kakšnih sto komadov jih zavije vanjo. Vrneva se v džunglo. V miru si privoščiva obed in Antonio mi pove, da je užiten samo rumenjak. S svojimi volčjimi zobmi na mah raztrga opno, izlije beljak in posesa rumenjak. Tako se jih nažreva, da bi najrajši počila, potem se zlekneva po tleh in suknjiče zvijeva pod glavo. Antonio mi reče:

— Manana tu sigues solo dos dias mas. De manana en adelante no hay policias.

Ob desetih zvečer še zadnja obmejna postojanka. Najprej zaslišiva pasje lajanje, potem vidiva v majhni koči tudi luč. Antonio se vsem preprekam mojstrsko izogne. Pravzaprav je najina pot navadna steza, ki pa jo Verjetno dosti uporabljajo, trava je vsa shojena. Kakšnih petdeset centimetrov je široka in gre ob gozdu, dva metra nad morjem. Sem pa tja najdeva na tleh sledove konjskih in oslovskih kopit. Antonio sede na debelo korenino in mi pokaže, naj tudi sam sedem. Izza oblaka posije sonce. Po moji’ uri je enajst, sonce kaže poldne: palica, zapičena navpično v zemljo, ne meče nobene sence, torej je poldne; kazalec pomaknem za eno uro naprej. Antonio privleče na dan liste koke, ostalo mu jih je samo še sedem. Meni da štiri, sam obdrži tri. Umaknem se za drevo in se vrnem s sto petdesetimi dolarji iz Trinidada in šestdesetimi forinti. Začudeno me pogleda, se dotakne bankovcev in ne more razumeti, kako da so tako novi in suhi, ko me pa nikoli ni videl, da bi jih sušil. Zahvali se mi in z bankovci v roki na dolgo premišljuje. Naposled vzame pet kosov po pet forintov, se pravi, trideset, in mi ostalo vrne. Čeprav vztrajam, ne popusti in ne vzame niti ficka več. Nekaj se je v njem spremenilo. Odločen je bil, da se na tem mestu ločiva, zdaj pa se zdi, da bi me najraje spremljal še kak dan. Potem, potem bo šel nazaj, me prepriča s kretnjami. Prav, pa pojdiva! Še prej použijeva nekaj rumenjakov in si nažgeva cigaro: več kot pol ure sva neprestano drgnila kamen ob kamen, da bi se pokadilo.

Tri ure sva že hodila, ko se je nenadoma pojavil pred nama človek na konju. Na glavi je imel ogromen slamnik, na nogah pa škornje. Zeleno srajco je imel zatlačeno v kratke usnjene hlače, prek ramen mu je visel obledel suknjič vojaškega kroja. Oborožen je bil z lepo karabinko, ob pasu pa je imel velik revolver.

— Caramba! Antonio, hijo mio, sine!

Antonio mi ni rekel nič, a očitno je že oddaleč vedel, kdo nama prihaja nasproti. Možak stopi s konja, tipičen štiridesetletnik, veseljak, in z Antoniom se prijateljsko potrepljata po ramenih. Pozneje sem videl, da se v teh krajih tako objemajo.

— In tale?

— Compafiero de fuga, skupaj beživa, Francoz.

— Kam greš?

— K indijanskim ribičem.

— Prek indijanskega ozemlja hoče v Venezuelo in od tam nazaj na Arubo ali Curaeao.

— Indijanci Guajira biti slabi, mi pravi možak. Orožja nimaš, toma, vzemi!

Iz usnjene nožnice potegne bodalo z gladkim roženim ročajem in mi ga da. Sedemo na rob steze. Odvežem si obuvalo, noge so krvave in otekle. Antonio in jezdec se neučakano pogovarjata, povsem očitno je, da jima moj načrt z Guajiri ni všeč. Antonio mi pokaže, naj zajaham konja: čevlje naj vržem prek ramen in bos počakam, da se rane posušijo. Antonio mi stisne roko, možak skoči na konja in še preden se zavem, v galopu odjezdiva v enem sedlu. Potem sva hitela ves dan in vso noč. Od

časa do časa sva se ustavila, pomolil mi je flašo janeževca in srknil sem. Ob zori je ustavil konja. Posije sonce. Možak mi da kos trdega sira in nekaj keksov, šest listov koke, podari mi tudi posebno vrečo, ki bo držala vodo in v kateri bom imel reči lepo spravljene. Potreplja me po rami, kakor je bil napravil z Antoniom, potem zajaha konja in odpeketa.

Indijanci

Ob enih popoldne se ustavim. Pragozd je za mano, daleč naokoli ni več nobenega drevesa. Sonce žge in srebrnkasto morje se leskeče. Potem grem naprej, še zmeraj bos in s čevlji prek ramen. Ko si že želim, da bi legel, se mi zazdi, da vidim v daljavi kakšnih pet ali šest dreves, morda tudi pečin, nekoliko stran od obale. Poskušam preceniti razdaljo: deset kilometrov, morda več. Prepognem list kokaina, ga vtaknem v usta in se s hitrim korakom poženem naprej. Čez eno uro spoznam, kaj so tiste reči, ki sem jih videl. Kolibe s slamnatimi ali listnatimi strehami. Iznad njih se dviga dim. Kmalu zagledam ljudi. Potem mi pridejo na uho glasovi z morja. Štirje čolni se naglo približajo obali in ven poskače kakšnih dvanajst ljudi. Domačini so zbrani v gručah in se , ozirajo proti meni. Jasno že razločim, da so ženske in moški vsi popolnoma goli in da jim le neka malenkost zakriva spol. Korak za korakom se jim približujem. Trije možje so prislonjeni na lok, v rokah držijo puščice. Ne premaknejo se: nobene kretnje, ne sovražne ne prijazne. Tedaj v bližini zalaja pes in se zakadi proti meni. Ugrizne me nad gležnjem in odnese kos hlačnice ... Ko se me hoče znova lotiti, prileti od nekje puščica in se mu zasadi v zadek (pozneje sem zvedel, da je prišla puščica iz nekakšnega pihalnika), potem pa odlaja v prvo hišo. Sam odšepam naprej, hudič pasji me je prav pošteno ugriznil! Zdaj me loči od ljudi samo še deset metrov. Nihče se ne premakne, nihče ne odpre ust, otroci so se skrili za matere. Njihova telesa so gola, bakrenaste barve, mišičasta, skratka fantastična. Zenske imajo pokončne, krepke in čvrste prsi z ogromnimi bradavicami, le neka starejša ženska ima debele in povešene dojke.

Eden med njimi je po svojem videzu tako imeniten, tako finih potez in tako plemenite rase, da se nemudoma

obrnem in odkorakam k njemu. Brez loka je in brez puščic. Moje postave je, lase ima lepo ostrižene nad očmi, črne, skoraj vijoličaste barve, za katerimi se skrivajo ušesa. Oči ima kovinsko sive. Njegovo golo telo je gladko, po prsih, rokah in nogah sploh ni kosmat, pač pa ima mišico ob mišici. Bos je. Ustavim se tri metre pred njim. Tudi sam napravi dva koraka naprej in me pogleda naravnost v oči. Ta preizkušnja traja dve minuti. Na njegovem obrazu ne trzne en sam živec, izgleda kot bakren kip z zastrtimi očmi. Potem se nasmehne in se dotakne moje rame. Pristopijo še drugi in vsak se me dotakne, neko mlado indijansko dekle pa me prime za roko in odpelje v senco prve kolibe. Z ranjene noge mi odstrani hlačnico. Ljudje so zbrani v krogu okoli naju in nekdo mi ponudi že prižgano cigaro, vzamem jo in potegnem. Vsi se zasmejejo, kako kadim: oni, ženske in moški, namreč kadijo z ognjem v ustih. Noga ne krvavi več, a približno za polovico stosujskega kovanca mesa mi je odnesel pes. Dekle mi populi kocine, potem rano izmije z morsko vodo. Pritisne in prikaže se kri, a ni zadovoljna, zato rano z ostrim kovinskim predmetom razširi. Zberem vse svoje moči, da se ne bi premaknil, kajti vsi me gledajo. Pomagati ji hoče še neka druga mlada Indijanka, a grobo jo odrine. Ljudje se zasmejejo. Seveda, prijateljici je pokazala, da pripadam izključno samo njej. Potem mi nad kolenom odreže obe hlačnici. Na kamnitem podstavku ima že pripravljene morske alge in položi mi jih na rano, potem pa obveže s hlačnico. S svojim delom je zadovoljna in zamahne mi, naj vstanem.

Potem slečem površnik in spodaj pod vratom zagleda vtetoviranega metulja. Dobro ga pogleda in potem mi prek vratu potegne še srajco, da bi ga videla bolje. Približajo se domačini in se radovedno sklonijo nadme: na desni strani prsi imam vtetoviranega nekega moža iz Calvija, na levi žensko glavo; nad želodcem tigrov gobec, ob hrbtenici velikega križanega mornarja, prek ledij pa je upodobljen pravi lov na tigra, z lovci, palmami, sloni in tigri. Ko opazijo zadnji detajl, možje pošljejo žene stran in se sami poglobijo v podobe. Lep čas me tipajo in preiskujejo. Potem povejo svoje mnenje, najprej poglavar, potem ostali. V tem trenutku me dokončno sprejmejo v svojo sredino. Zenske so me tako že sprejele takoj, ko se je poglavar nasmehnil in se dotaknil moje rame.

Stopimo v največjo kolibo in v hipu se zmedem. Koliba je namreč iz opečnato rdeče ilovice, okrogla je in ima osem vrat. V kotu je nekakšen podporni steber, ob katerega so pritrjene viseče mrežnice z volnenimi odejami vseh barv. Na sredini je rjava kamnita plošča, okoli pa je še nekaj kamnitih stolčkov. Po stenah so obešene dvocevke in vojaška sablja, največ pa je seveda lokov, velikih in majhnih. Opazim tudi velik želvin oklep, kamor bi se lahko zavalil odrasel moški, kamin iz lepo zloženih kamnov učinkuje kot homogena celota, pa čeprav napravljen brez cementa. Na mizi je na pol prerezana buča in v njej za nekaj prgišč biserov. Iz lesene čaše mi ponudijo imeniten sadni sok sladkokislega okusa, potem pa mi na bananinem listu prinesejo veliko, na žerjavici pečeno ribo, ki ima vsaj dve kili. Povabljen sem torej na kosilo in mirno se spravim nad ribo. Potem me ženska prime za roko in me odpelje na obalo, kjer si moram z morsko vodo oprati usta in roke. Vrneva se do kolibe, sedeva drug poleg drugega med domačine, roko mi položi na nogo in začne se pogovor s kretnjami in obrazno mimiko.

Poglavar vstane, iz koče prinese bel kamen in začne z njim risati po mizi. Najprej gole Indijance in vas, potem morje. Desno od indijanske vasi nariše hiše z okni in moške in ženske, oblečene. Moški imajo v rokah puško ali gorjačo. Na levi je tudi vas, možje s klobuki in neprijaznimi obrazi imajo puške, ženske so oblečene. Ko si dobro ogledam podobe, poglavar opazi, da je nekaj pozabil: poti, ki peljeta od indijanske vasi do zaselkov na levi in desni. Potem nariše nad vasjo na venezuelski strani krog, ki pomeni sonce, na levi, na kolumbijski strani pa je sonce prerezano z vijugasto črto, ki naj pomeni obzorje. Brez dvoma: na eni strani sonce vzhaja, na drugi zahaja. Mladi poglavar ponosno pogleda svoj izdelek, potem si ga drug za drugim ogledajo ostali. Ko se prepriča, da sem dobro razumel, prime kredo in s črtami zasenči obe vasi, le indijanska ostane svetla. Takoj razumem, prebivalci iz sosednih vasi so hudobni, z njimi noče imeti nobenega opravka, poštena je le njegova vas. Meni vendar tega sploh ne bi bilo treba pripovedovati!

Z mokro krpo obriše mizo. Ko je suha, mi pomoli košček krede in jaz sem na vrsti s svojo zgodbo v slikah. Z mojo je precej več komplikacij! Narišem moža z vklenjenimi rokami, ob njem stojita dva druga, ga zasledujeta in streljata za njim. Trikrat narišem isti prizor, samo da narašča razdalja med mano in zasledovalci, naposled se policaja ustavita in sam nadaljujem proti njihovi vasi, kjer narišem Indijance in psa, spredaj pa poglavarja z iztegnjenima rokama.

Moja risba verjetno niti ni bila tako slaba. Možje so se na dolgo posvetovali in potem je poglavar iztegnil roko, tako kot sem narisal. Razumeli so.

Še isto noč me je Indijanka odpeljala v svojo kočo, kjer je živelo deset ljudi, štirje moški in šest žensk. Ob drog je privezala čudovito mrežasto posteljo iz pisane volne, ki bi na njej lahko spala dva. Ulegel sem se vanjo, po dolgem. Dekle je legla v svojo mrežo, a počez. Premaknil sem se na stran in potem je prišla in legla k meni. Dotaknila se je mojega telesa, oči, ust in povlekla s svojimi dolgimi, finimi prsti, ki pa so bili vsi hrapavi in polni krvavih odrgnin. Ko se potapljajo v morje po biserne školjke, se ob ostrih koralah porežejo. Tudi sam jo pobožam po obrazu. Prime me za roko, začudena, ker je moja tako mehka in brez roževine. Čez čas vstaneva in odideva v poglavarjevo kolibo. Razkažejo mi puške kalibra 12 in 16 iz SaintEtienna. Poglavar ima za polnih šest škatel svinčenih nabojev.

Dekle je srednje velikosti, oči ima kot poglavar kovinsko sive barve in njen profil je silno izrazit. Lase ima spletene do bokov, po sredi ji teče nekakšna proga. Prsi ima naravnost fantastične, pokončne in hruškaste. Dolge bradavice so še temnejše od njene bakrene polti. Če jo poljubim, me ugrizne, poljubljati sploh ne zna. Hitro jo naučim, kako se to dela v civilizaciji. Če kam greva, noče hoditi ob meni, kje pa, ampak teče za mano. Ena izmed kolib je prazna, a zelo slabo ohranjena. Zenske ji pridejo pomagat in v kratkem času prekrijejo streho s kokosovim listjem, stene pa obmečejo z rdečo ilovico. Indijanci imajo vse vrste kovinskih rezil: nože, bodala, mačete, sekire, motike, vile. Posodo imajo iz bakra, aluminija, tu in tam najdem škropilnice, ponve, pa brusne kamne, peči in lesene ali železne sode. Postelje so pretirano velike, iz čiste volne, odeje so resaste in okrašene z risbami vseh mogočih barv, vijoličaste, krvavo rdeče, kovinsko modre, voščeno črne in kanarčje rumene. Koliba je že skoraj gotova in vanjo začne prinašati vse mogoče stvari, ki jih je dobila v dar: železen trinožnik, ki bo kuhalnik, pa mrežnico, na kateri bi lahko počez spali štirje odrasli, kozarce, pločevinaste lonce, ponve ... res, samo oslovske vprege se je še manjkalo!

Vseh štirinajst dni, kar sem prišel, se božava in ljubkujeva, a grozno se mi je uprla, da bi šla do konca. Meni ni jasno, najprej me vznemiri, potem pa se v pravem trenutku umakne. Nikdar si ne nadene niti koščka blaga, razen morda, če si ovije ozek pas okoli svoje fine postave, da bi skrila spol, medtem ko ima zadnjico golo. Brez ceremonij sva se preselila v kolibo. Troje vrat je, glavna in dvoje stranskih. Pa niso postavljene kar tjavdan: jaz na primer prihajam in odhajam pri severnih, ona pri južnih. Jaz ne smem uporabljati njenih, ona ne mojih. Skoz glavna vrata prihajajo prijatelji, midva smeva skoznje samo v družbi obiskovalcev.

Sele ko sva se namestila v kolibi, je bila moja. Ne bom se spuščal v detajle, a bila je vroča in z intuicijo prežeta ljubica, obme se je privila kot najbolj divja liana. V največji tajnosti jo češem in ji spletam lase in tedaj je neskončno srečna. Vsej tej neizrekljivi sreči, ki se ji kaže na obrazu, pa se vriva bojazen, da bi naju zasačili. Kmalu razumem, da pri njih moški ne sme česati svoje žene, ji božati rok z votličem in ji na tak način poljubljati ust in prsi.

Tako sva torej v hiši, Lali in jaz, njej je namreč ime Lali. Nekaj me je presenetilo. Nikoli ne uporablja železnih ali aluminijastih loncev in ponev, nikoli ne pije iz kozarca, jedi pripravlja zmeraj le v posodah, ki so jih napravili sami iz pečene gline.

S kanglo škropilnico si umivam roke. Stranišče je v morju.

Večkrat opazujem starejše ženske, ki odpirajo ostrige in v njih iščejo bisere. Vsaka mlada iskalka biserov ima svojo torbo. Dragulje, ki jih najdejo v školjkah, si razdelijo takole: en del gre poglavarju, ki predstavlja skupnost, en del dobi krmar čolna, en del in pol dekle, ki se potaplja, in naposled pol dela dobi starka, ki školjke odpira. Če iskalka ostrig živi pri svoji družini, da bisere stricu, očetovemu

bratu. Prav tako nisem mogel nikdar razumeti, kako da ravno stric prvi vstopi k mladoporočencema. Najprej prime njeno roko in jo položi njemu okoli pasu, potem njegovo desnico da njej. Nazadnje se s kazalcem dotakne njenega popka. Po tem obredu stric odide.

Iskalcev biserov še nisem videl na delu, kajti v čoln me ne povabijo nikoli. Kar precej daleč grejo od obale, kakšnih petsto metrov. Včasih se Lali vrne vsa popraskana po stegnih in rebrih, včasih jo odrgnejo korale prav do krvi. Potem stisne morske alge in z njimi natre rane. Nikoli ne storim ničesar sam od sebe, zmeraj počakam, da me oni povabijo. Nikoli ne stopim v poglavarjevo hišo, če me sam ne popelje za roko. Lali že nekaj časa sumi, da se tri mlade Indijanke njenih let kdaj pa kdaj po travi priplazijo pred vrata najine kolibe in da poskušajo videti ali slišati, kaj počneva, kadar sva sama.

Včeraj sem videl Indijanca, ki svojo vas povezuje s prvo kolumbijsko naselbino La Velo, dva kilometra od meje. Indijanec ima dva osla in je oborožen z winchestrsko karabinko repetirko, drugače pa je nag. Niti besede ne zna špansko. A kako potem zamenjuje? S pomočjo slovarja spravim iz sebe: agujas, igle. Potrebujem še moder in rdeč tuš ter nekaj sukanca, poglavar me namreč že nekaj časa priganja, da bi ga tetoviral. Indijanec, ki hodi čez mejo, je majhen in mršav. Prek prsi do ramen se mu vleče ogabna, kot prst široka brazgotina. Bisere Indijanci spravljajo v škatlo za cigare, razdeljena je na več predalčkov in primerna za različne velikosti. Kadar odide Indijanec iz vasi, smem tudi jaz z njim na kratek sprehod. Poglavar si je na silno preprost način zagotovil, da se še vrnem v vas: posodil mi je dvocevko in šest nabojev, ve pa, da nikamor ne bi odnesel stvari, ki niso moje. Osla nista natovorjena, pa jih zajaševa. Ves dan potujeva po poti, kjer sem tudi sam prišel. Tri ali štiri kilometre od meje pokaževa morju hrbet in izgubiva se v notranjost.

Okrog petih prideva do potoka, ob katerem stoji kakšnih pet indijanskih hiš. Ljudje naju pridejo pogledat in Indijanec se dolgo pogovarja z njimi. Slednjič se nama približa možak s tipičnim indijanskim nosom, očmi, lasmi in obraznimi potezami, ki pa ga barva izdaja, da ni pravi Indijanec. Bledega obraza je in rdečih oči, pravi albin. Oblečen je v kaki hlače. V trenutku mi postane jasno, da Indijanec iz moje vasi nikoli ne gre dlje od tu. Belopolti domačin mi reče:

— Buenos dias. Tu eres el matador que se fue con Antonio? Ti si torej matador, ki je zbežal z Antoniom? Antonio es compadre mio de sangre, z Antoniom sva si po krvi sorodnika.

»Krvno sorodstvo« napravita moža takole: zvežeta si roke drugo ob drugo, se z nožem sprehodita po koži, vsak svojo roko premaže s tovariševo krvjo in jo poliže.

— Que quieres, kaj bi rad?

— Agujas, tinta china roja y azul. Nada mas. Igle, moder in rdeč tuš, nič drugega.

— Tu lo tendras de aqui a un cuarto de luna, do prvega luninega krajca dobiš vse.

Bolje govori špansko kot jaz in kar zdi se mi, da se fant znajde v stiku s civiliziranimi ljudmi in da zna zagrizeno braniti koristi svojih. Pred odhodom mi da ogrlico iz kolumbijskih srebrnikov. To je za Lali, mi reče.

— Vuelva a verme, še kdaj me pridi obiskat, in da ne bi ostalo samo pri besedah, mi posodi lok s puščico.

Potem odidem in nisem še na pol poti do doma, ko zagledam Lali in eno njenih mlajših sester, ki ima dvanajst, morda trinajst let. Lali jih ima gotovo šestnajst ali osemnajst. Kot nora se zažene vame, me oprasne po prsih in ugrizne v vrat, ker si zakrivam obraz. Vse svoje sile moram napeti, da bi jo obvladal. Potem se mahoma umiri. Sestro posadim na osla, z Lali pa odideva peš. Med potjo sem ubil sovo. Ustrelil sem kar tako, ne da bi vedel, kakšna žival je pred nami, v temi sem videl samo par svetlečih se oči. Lali bi jo rada odnesla s seboj in priveževa jo ob sedlo. Ob zori se vrnemo. Tako sem utrujen, da se moram osvežit? z vodo. Lali najprej umije mene, potem sestri sname trak okoli pasu in umije še njo, sama pride zadnja na vrsto.

Počakam ju ob kipečem lončku vode, popili jo bomo z limono in sladkorjem. In ko prideta, se zgodi nekaj nenavadnega, šele pozneje sem razumel. Lali pritisne sestro med moja kolena, prime moje roke in jih ovije sestri okoli ramen. Takoj opazim, da deklica med nogami nima traku in da nosi ogrlico, ki sem jo dal Lali. Kaj naj storim? Kako naj se izvlečem iz tega mučnega položaja? Čisto narahlo deklico odrinem, jo primem in odnesem v visečo posteljo. Snamem ji ogrlico in jo vrnem Lali. Potem leževa tudi midva, Lali ob sestro, jaz ob Lali. Pozneje sem razumel: Lali je bila prepričana, da sem se je naveličal in da bi rad odšel iz vasi, pa je mislila, da bi me morda njena sestra znala obdržati. Ko se zjutraj zbudim, mi s svojo dlanjo pokriva oči. Pozno je že, vsaj enajst. Deklice ni več v postelji, Lali pa me gleda z zaljubljenimi očmi in me narahlo ugrizne v kotiček ustnic. Srečna je, razumela je, da jo ljubim in da nisem odšel, ker me ona ne bi znala obdržati pri sebi.

Pred hišo čepi Indijanec, ki ponavadi krmari Lalin čoln. Čaka jo. Nasmehne se in z ljubko mimiko zatisne oči. Jasno, Lali še spi. Sedem k njemu na tla in začne mi govoriti o rečeh, ki jih ne razumem. Grozno je mišičast, mlad in močan kot atlet. Dolgo si ogleduje moje tetovirane podobe, potem pa pokaže, naj tudi njega porišem. Pokimam mu z glavo, a Indijanec očitno razume, kot da ne znam. Potem pride Lali. Po vsem telesu je namazana z oljem. Poskuša mi razložiti, da je v tem oblačnem vremenu voda gotovo zelo mrzla, a meni vseeno ni všeč mast na njeni koži. Pripoveduje mi z na pol resnim, na pol razposajenim obrazom, in to mi je tako všeč, da se naredim, kot da ne bi razumel. Ko mi že večkrat ponovi isto stvar, se naposled našobi in povsem jasno jo razumem: »Ali si ti bedak, ali pa sem jaz torpe, trda, pa ti ne znam razložiti, zakaj sem se natrla z oljem!«

Mimo kolibe pride poglavar, v roki imalok in puščice. Dve Indijanki neseta ogromnega zelenega martinčka, ki ima vsaj pet ali šest kil. Poglavar ga je ustrelil in prišel me je povabit, naj pridem čez čas na kosilo. Lali mu še nekaj pove, potem se me Indijanec dotakne za ramo in s prstom pokaže na morje. Tako torej: če hočem, grem lahko z njima v čoln. Prav, pa pojdimo vsi trije. Lali in njen stalni spremljevalec takoj odneseta lahni čolnič iz plutovine v vodo. Zanimivo, kako se spravimo na morje: najprej stopi Indijanec na krmo, Lali pa stoji do prsi v vodi in zadržuje čoln v ravnotežju. Sele ko sem jaz v čolnu in ko Indijanec zamahne z veslom, skoči v čoln tudi ona. Valovi so podobni valjarjem in sicer zmeraj večjim in močnejšim, čim dlje smo od obale. Kakšnih petsto ali šeststo metrov daleč zagledamo dva čolna, ki lovita. Lali si svojo kito priveže na glavo s petimi rdečimi usnjenimi trakovi, potem vzame velik nož in se spusti za petnajstkilskim jeklenim drogom, ki je sidro in ki ga je poslal na dno Indijanec. A čoln ne ostane miren, ves čas ga zibajo valovi.

Več ko tri ure se Lali kar naprej potaplja in vrača na površje. Dna ni mogoče videti, a če sodim po času, ko ga dekle doseže, bo morje tu globoko kakšnih petnajst ali osemnajst metrov. Vsakokrat ko pride po zrak, prinese v torbi ostrige in Indijanec jih strese v čoln. A niti za hip ne sede v čoln. Ko se hoče oddahniti, se nasloni na rob in počaka pet, deset minut. Potem smo se odpeljali še na dva kraja, a Lali se vseeno ni povzpela v čoln. Drugje je bilo več ostrig in tudi večje so bile. Naposled smo se obrnili in valovi so nas takoj prislonili k bregu. Čaka nas že stara Indijanka, sama odnese školjke na suho, a Lali ji ne dovoli, da bi jih odprla. Sama brž zareže z nožem in odpre jih vsaj trideset, preden najde biser. Mislim, da ni treba posebej povedati, da sem jih pojedel najmanj dva ducata. Na dnu mora biti voda hladna, meso je zelo sveže. Lali narahlo izvleče biser, debel kot sivi grah. Gotovo je večje sorte, takšnega še nisem videl. In kako se sveti! Neprestano se mu spreminja barva, a ni kričeča. Lali prime biser in ga vtakne v usta, potem ga nekaj trenutkov drži pod jezikom, ga izpljune in da meni. S celo serijo kretenj z rokami in čeljustjo mi hoče dopovedati, naj ga z zobmi zdrobim in požrem. Nočem, a njena ponovna prošnja je tako lepa, da se ji vdam. Biser zdrobim in ga pogoltnem. Odpre še pet ali šest ostrig in mi jih da v usta, hoče, da pride ves biser v moje telo. Potem leževa v pesek in kot punčka mi odpre usta, da bi videla, če je še kaj ostalo med zobmi. Oba Indijanca se lotita posla, midva z Lali pa čez nekaj časa odideva.

Že mesec dni sem tu. Ne morem se zmotiti, vsako jutro na list papirja zabeležim dan in datum. Rdeč, moder in vijoličast tuš sem dobil že pred časom, igle tudi. Pri poglavarju sem odkril tri žiletke znamke. Sulliguen. Nikoli jih ne uporablja, saj Indijanci sploh nimajo brade, včasih si z njimi ostriže lase. Poglavarju je ime Zato. Tetoviral sem ga. Napravil sem mu Indijanca s čelado in pisanim perjem. Navdušen je, a razložil mi je, da ne smem tetovirati nikogar, preden njemu ne končam velike risbe na prsih. Rad bi prav tako tigrovo glavo, kot jo imam jaz, z velikimi čekani. Nasmehnem se, ne znam dovolj, da bi narisal tak gobec! Lali mi je po vsem telesu populila kocine. Kakor hitro zagleda dlačico, jo povleče, nato pa po koži podrgne z morsko algo, ki jo je zdrobljeno pomešala s pepelom. Tako poganjajo kocine počasneje, se mi zdi.

Ta indijanska skupnost se imenuje Guajira. Živijo ob obali in v notranjosti vse do vznožja gora. Po gorah živijo še druga plemena, na primer Motiloni. Čez nekaj let sem imel še opravka z njimi. Kakor sem že povedal, imajo Guajiri nekakšen indirekten stik s civilizacijo, ko trgujejo in zamenjujejo. Bisere nosijo tistemu belemu Indijancu, včasih pa prodajajo tudi žive želve, ki tehtajo tudi po sto petdeset kil. Sicer pa v teh krajih nikoli ne dosežejo takšne teže in velikosti kot v Orinoku in Maroniju: lete tehtajo tudi štiristo kil in je njihov oklep kdaj pa kdaj dva metra dolg in meter širok. Če želvo prevrneš na hrbet, se ne more več postaviti na noge. Videl sem že, ko so jih žive odnesli, potem ko so cele tri mesece ležale na hrbtu brez vode in hrane. Debeli zelenci pa so odlična jed. Njihovo belo, nežno meso je čudovito, dobra pa so tudi njihova jajca, če jih spečeš v razgretem pesku. Le njihova zunanjost je malce odbijajoča.

Kadar se Lali vrne z morja, prinese domov svoj delež in mi ga da. Biserov ne sortiram, enostavno jih vse skupaj pomečem v lesen kozarec, velike, srednje in majhne. V prazni vžigalični škatli sem shranil posebej le dva rožnata bisera, tri črne in sedem kovinsko sivih, blazno so lepi. Imam tudi precej nenavaden biser, v njem se prepletajo tri barve, včasih prevlada ta, včasih spet druga: črna, kovinsko rjava in srebrna z rožnatim odsevom. In zaradi biserov in tistih nekaj želv Indijancem ne primanjkuje ničesar. Imajo na kupe reči, ki jih sploh ne uporabljajo, vendar v vsej vasi nisem mogel dobiti enega samega ogledala. Z nekega polomljenega čolna, ki je verjetno doživel brodolom, sem odtrgal tenko ploščo kakšnih štiridesetih centimetrov, ki je bila po eni strani ponikalna, in lahko sem se obril.

Moja politika v vasi je enostavna: nikoli ne napravim kaj takega, kar bi zmanjšalo poglavarjev vpliv in ugled, še bolj pa pazim na starega Indijanca, ki živi kakšne štiri kilometre v notranjost dežele sam med kačami, kozami in ovcami. To je čarovnik plemena Guajira. Ker upoštevam druge, me nihče ne gleda postrani in nihče ni ljubosumen. Po dveh mesecih me zares sprejmejo za svojega. Čarovnik ima tudi dvajset kokoši, ker pa v obeh vaseh, ki ju poznam, še nisem videl nobene koze, kokoši ali ovce, si predstavljam, da so domače živali čarovnikov privilegij. Vsako jutro odide k njemu Indijanka, ki je ta dan na vrsti, in mu v pleteni košari na glavi odnese ribe in sveže nalovljene školjke. Prav tako dobi čarovnik koruzno gibanico, ki jo še istega jutra spečejo na kamnitem ognjišču. Včasih, ne zmeraj, se dekle vrne z jajci in sesirjenim mlekom. Kadar me hoče čarovnik videti, mi pošlje tri jajca in gladek lesen nož. Lali me pospremi do polovice poti, potem me počaka v senci velikih kaktusov. Ko sem prvič odhajal, mi je dala nož v roko in pokazala, naj nadaljujem pot v smeri njene roke.

Stari Indijanec živi v odbijajoči umazaniji, nad sabo ima razpet šotor iz posušenih kravjih kož, kosmata stran je obrnjena navznoter. V sredini so trije kamni in ogenj, ki očitno gori večno. Starec ne spi v viseči mrežnici, pač pa v nekakšni postelji iz košatih vej, ki je kak meter nad zemljo. Šotor je precej velik, gotovo ima dvajset kvadratnih metrov. Sten ni, samo nekaj vej na strani, odkoder piha veter. Videl sem dve kači, prva je imela tri metre in je bila široka kot roka, druga pa je bila dolga dober meter in je imela rjav V sredi glave. »Hudirjevo dosti hrane si morata privoščiti v obliki piščancev in jajc!« pomislim. Nimam pojma, kako je mogoče v takem šotoru imeti hkrati koze, ovce, kokoši in tudi osla. Stari si me temeljito ogleda, nato moram sleči hlače, ki mi jih je Lali skrajšala, in popolnoma nag sedem na kamen ob ognjišču. Indijanec vrže med plamene nekaj zelenih listov, grozno zakadijo ves prostor in dišijo po mentolu. Od tega zraka me je skoraj konec, a še zakašljam ne, raje počakam deset minut in vse je opravljeno. Čarovnik sežge hlače in mi da dvoje trakov, kakršne si domačini ovijejo okrog pasu in med nogami. Prvi j e'iz ovčje kože, drugi iz kačje in je mehak ko rokavica. Okrog roke mi navije zapestnico, pleteno iz kozje, ovčje in kačje kože. Široka je slabih deset centimetrov, zapnem pa si jo z drobnim kožnatim jermenom, ki ga lahko zategnem ali popustim.

Na levem gležnju ima čarovnik gnojen čir, ki bi ga komaj pokril s kovancem za dva suj a. Mušic kar mrgoli. Od časa do časa jih prepodi, a če jih je le preveč, rano posuje s pepelom. Čarovnik me je torej tudi priznal za svojega, odidem pa lahko potem, ko mi da lesen nož, manjši od tistega, ki ga pošlje kot vabilo. Lali mi je kasneje razložila, da moram vraču poslati mali nož, če bi ga rad obiskal, in vrnil mi bo velikega, če me bo voljan sprejeti. Na starčevem obrazu in vratu sem opazil nič koliko gub in brazgotin, v njegovih ustih pa je samo še pet zob, trije spodaj in dva zgoraj. Njegove oči, mandeljnasto poševne kot pri vseh Indijancih, pokrivajo tako težke veke, da nastaneta pravcati kepi, če zamiži. Obrvi in trepalnic nima, a njegovi črni, še kar močni lasje mu padajo prek ramen. Prek čela mu sega tipični indijanski frufru.

Potem grem in počutim se zoprno, takole z nago ritjo v zraku! Sam sebi se zdim smešen. Sicer pa, take reči se godijo na begu! Iz Indijancev se ne smem norčevati, svoboda je vredna tudi teh nekaj neprijetnosti. Lali pogleda trak, ki ga imam prek spolovila, na ves glas se nasmeje s svojimi prečudovitimi bisernatimi zobmi. Ogleda si zapestnico in še hlačke iz kačjega usnja, potem od blizu posmrka, da bi videla, če sem dal skoz tudi obred s kadilom. Povem naj še, da imajo Indijanci močno razvit voh.

Navadil sem se že tega življenja in zdaj bom moral paziti, da grem čimprej odtod, ker bi se konec koncev lahko zgodilo, da ne bi več hotel stran. Lali me kar naprej opazuje, rada bi, da bi se še bolj aktivno udeležil življenja v njihovi skupnosti. Videla je, ko sem lovil ribe in ve, da dobro veslam in da obvladam mali, pripravni čolnič. Odtod pa ni več daleč do željenega bi jaz krmaril njen čoln. A meni ni do tega. Lali se izmed vseh deklet v vasi najbolje potaplja, v njenem čolnu je zmeraj največ ostrig. In zelo velikih, kar pomeni, da jih išče globlje kot druge. Vem pa tudi, da je mladenič, ki vozi njen čoln, poglavarjev brat. Če bi torej z Lali odšel jaz, bi mu napravil krivico, tega pa nočem. Ko me vidi zamišljenega, Lali spet odide po svojo sestro. Leta pride vsa razigrana in vstopi skoz moja vrata. To pomeni nekaj važnega. Skupaj sta prišli do glavnih vrat, ki gledajo na morje, potem se je Lali obrnila in vstopila pri svojih vratih, Zoraima, njena sestra, pa je vstopila skoz moja. Zoraimine prsi so komajda tako velike kot mandarine, njeni lasje niso dolgi. Ostriženi so ob tilniku, frufru ji sega pod obrvi, skoraj do vek. Zmeraj, ko Lali odide ponjo, se obe skopata, in ko vstopita, snameta z bokov trakec in ga položita na posteljo. Mlajša zmeraj odide žalostna, ker je ne vzamem. Zadnjič, ko smo ležali vsi trije, se je Lali dvignila s sredine in me pustila tik ob golem Zoraiminem telesu.

Lalin družabnik pri lovu si je poškodoval koleno: staknil je precej globoko in grdo rano. Možje so ga odnesli k vraču in vrnil se je z obližem iz bele ilovice. Danes sem odšel torej že navsezgodaj z Lali na morje. Od kopnega sva se odrinila odlično, kot bi bil jaz rojen Indijanec. Odpeljal sem jo nekoliko dlje kot ponavadi. Presrečna je, da sva skupaj. Preden skoči, se natre z oljem. Verjetno je voda na dnu precej mrzla, saj je vse črno, kot vidim. Tik ob čolnu zagledam tri plavuti morskega psa in jo opozorim, a ona se ne vznemirja. Ura je deset in sonce krepko si je. Torbo si ovije okrog leve roke, nož potisne v nožnico ob pasu in skoči. A pri tem sploh ne odrine čolna, kot bi napravil normalen človek. Z neverjetno naglico izgine proti temnemu dnu. Njen prvi skok je bil verjetno izvidniški, kajti na površje se vrne s precej prazno torbo. Potem mi šine v glavo odlična ideja. V čolnu je velik klobčič usnjenih jermenov. Torbo zaprem, in ko se Lali spusti na dno, se klobčič odvije. Razumela je, kar sem hotel, na površje se je vrnila brez torbe. Ko se je nadihala, mi je pokazala, naj povlečem torbo v čoln. Povlečem, vlečem, a nenadoma se ustavi, gotovo ob kakšni korali. Lali skoči v vodo in se takoj vrne. Torba je skoraj do vrha napolnjena. Samo osemkrat je še skočila v petnajst metrov globoko vodo, pa je bil čoln poln. Ko se še sama potegne na krov, manjkata samo dva prsta do roba, pa bi se čoln potopil. Ko povlečeva sidro, se že nevarno zamajeva, ostrig je skoraj preveč. Zato odvežem vrv in sidro pripnem ob veslo. Do kopnega prideva potem hitro in brez sitnosti.

Starka in njen Indijanec naju že pričakujeta na mestu, kjer ponavadi odpirata ostrige. Zadovoljna sta, lep plen sva prinesla. Lali fantu razloži, kako sem napravil: privezal torbo in jo potegnil na površje, ko je bila polna. Indijanec pogleda od blizu in natančno preišče vozel. Odveže ga in potem napravi novega, za prvič čisto dobrega. Pogleda me in je zelo ponosen.

Stara je med ostrigami našla kar trinajst biserov. Lali nikoli ne ostane z njima, tokrat pa počaka do zadnje školjke, da bi dobila svoj del. Medtem pojem vsaj tri ducate ostrig, Lali pa pet ali šest. Stara odbere bisere, vsi so približno enake velikosti, kot grah na premer. Tri da na stran za poglavarja, tri zame, dva ostaneta njej, pet pa jih dobi Lali. Lali se skloni na tla in mi jih da, jaz pa jih podarim ranjenemu Indijancu. Noče jih, pa mu razklenem pest in za biseri spet stisnem. Sprejme. Njegova žena in hči nas od daleč opazujeta in kmalu iz molka preideta v smeh. Približata se in skupaj odnesemo ranjenega Indijanca v kolibo.

Tako se je ponavljalo celih štirinajst dni, svoje bisere sem zmeraj dal Indijancu. Včeraj sem obdržal enega izmed šestih, in ko sem prišel domov, sem prisilil Lali, naj ga poje. Ponorela je od veselja in vse popoldne je prepevala. Kdaj pa kdaj obiščem tudi tistega bledoličnega Indijanca. Pove mi, da mu je ime Zorrillo, kar pomeni po špansko Mali lisjak. Pove mi tudi, da ga je poglavar vprašal, zakaj mu ne vtetoviram tigrovega gobca, a jaz ne znam dobro risati, mu odgovorim. S pomočjo besednjaka ga prosim, naj mi priskrbi štirioglato zrcalo v velikosti mojih prsi, prozoren papir, droben čopič, stekleničko tinte in nekaj karbon papirja, če pa tega ne dobi, bo zadostoval tudi debel svinčnik. Prinese naj tudi obleko in tri kaki srajce, pusti pa naj jih kar pri sebi. Zvem tudi, da je policija poizvedovala o Antoniu in meni. Odgovoril jim je, da sem odšel prek gorovja v Venezuelo, Antonia pa da je pičila kača in je umrl. Slišal je tudi, da so Francozi zaprti v Santa Marti.

V Zorrillovi hiši najdem vse tiste raznotere reči kot pri poglavarju: cel kup glinastih loncev z risbami, ki so tako všeč Indijancem, in keramike, mojstrskih oblik, barv in slik; čudovite viseče postelje iz čiste volne, nekatere bele, druge pa pisanih barv in z resicami; strojene kože martinčkov, kač in bivolov; pletene košare iz belih in pisanih lian. Vse te predmete so izdelali Indijanci iste rase kot pleme, kjer živim jaz, le da ti živijo pod drevjem in v džungli, petindvajset dni hoda od tu. Iz teh krajev tudi prihajajo vsi tisti listi kokaina, Zorrillo mi jih je dal dvajset. Ko bom postal malodušen, bom prežvečil list, pa bom dober. Prosim ga še, če bi mi lahko priskrbel nekaj časopisov in revij v španščini, saj sem se v dveh mesecih iz slovarja naučil že lep kup besed. O Antoniu nima novic, ve pa, da je spet prišlo do spopada med obalnimi stražarji in tihotapsko bando. Ubitih je bilo pet stražarjev in en tihotapec, a ladje niso zajeli. V vasi še nikdar nisem videl kaplje alkohola,

če ne omenim tistega sadnega zvarka. Na mizi zagledam steklenico janeževca in prosim ga, naj mi jo da. Lahko ga pijem pri njem, mi reče, a s seboj steklenice ne smem vzeti. To je bilo od njega zelo lepo in pametno.

Od Zorrilla odidem na oslu, sam se bo naslednjega dne vrnil v vas. Odnesem le vrečko pisanih bonbonov v finih papirčkih in šestdeset škatel cigaret. Lali me s sestro pričaka kakšne tri kilometre iz vasi in potem gresta čisto mirno ob meni. Sem pa tja se Lali ustavi in me normalno poljubi na usta. Ko smo doma, stopim najprej k poglavarju in mu podarim bonbone in cigarete. Sedemo na prag in gledamo k morju. Pijemo prekvašeni sok, ki je v velikih lončenih vrčih ostal svež. Sedim med Lali in njeno sestro, obe sta mi roke položili na kolena. Ližeta bonbone. Vrečka je odprta in vsi se jih spoštljivo poslužujejo, žene in otroci. Poglavar potisne Zoraimino glavo proti moji in mi tako razloži, da bi bila tudi ona rada moja žena. Lali govori s kretnjami, z rokami si objame prsi in pokaže na Zoraimine, kar naj bi pomenilo, da sestre ne maram zaradi preveč drobnih prsi. Skomignem z rameni in vsi se zasmejejo. Zoraima je zelo nesrečna. Stisnem jo k sebi, jo pobožam po prsih in v trenutku se ji od sreče zjasni obraz. Pokadim nekaj cigaret, tudi Indijanci poskusijo, a jih brž pomečejo proč. Pri- ' žgejo svoje cigare in jih vtaknejo z ognjem v usta. Potem primem Lali za roko in se lepo poslovim od družbe. Lali odide za mano, sledi ji Zoraima. Na žerjavici spečemo veliko ribo, mm! Zraven sem dal tudi morskega raka, dve kili težkega, in z užitkom smo ga pojedli.

Kmalu sem dobil zrcalo, papir za prerisavanje, karbon, pa tubo lepila, za katero nisem prosil, pa mi bo vseeno prišla prav, dobil sem tudi nekaj srednje trdih svinčnikov, tinto in čopič. Potem ogledalo obesim in sedem predenj: z vsemi detajli in v pravi velikosti se mi prikaže tigrova glava. Lali in Zoraima me radovedno opazujeta. S čopičem začnem vleči po črtah, a ker črnilo teče navzdol, se zatečem k lepilu. Zmešam ga in potem je vse v redu. Trikrat po eno uro se usedem pred ogledalo in že imam precizen odtis tigrove glave.

Lali je odšla po poglavarja, Zoraima pa me prime za roko in jo ponese k svojim prsim. Tako žalostna izgleda in zaljubljena, s tako željnimi očmi po ljubezni, da si jo v hipu vzamem, ne da bi prav dobro vedel, kaj počenjam, kar na tleh sredi kolibe. Nekoliko je zaječala, a njeno od ljubezni vznemirjeno telo se še bolj privije k meni in me noče izpustiti. Polagoma se ji izmuznem in se odidem kopat v morje, saj sem ves blaten od ilovnatih tal, ona pride za mano in skupaj se kopava. Božam jo po hrbtu, ona me boža po nogah in rokah. Vrneva se v hišo. Lali sedi na mestu, kjer sva ležala midva, in takoj razume. Vstane, me objame okrog vratu in nežno poljubi, potem prime sestro in jo pošlje skoz moja vrata, sama pa odide skoz svoja. Od zunaj zaslišim udarce, stopim ven in vidim Lali, Zoraimo in še dve drugi ženski, ki poskušajo z nekim železom napraviti luknjo v zidu. Razumem: še četrta vrata. Da stena ne bi popokala, glino omočijo. Vrata so v hipu zgotovljena in Zoraima ostanke znosi ven. Odslej naprej bo morala zmeraj hoditi pri svojih vratih, nič več pri mojih.

S poglavarjem so prišli še trije možje in njegov brat, ki ima grdo brazgotino na nogi. Pogleda podobo v ogledalu in potem sebe. Navdušen je nad tako uspešnim odtisom tigrove glave, a ni mu jasno, kaj bom z vsem tem. Ko se tinta na ogledalu posuši, ga odnesem na mizo, prekrijem s prozornim papirjem in začnem kopirati. Delo mi gre hitro od rok, zelo enostavno je. Svinčnik zvesto sledi potezam na steklu in prej ko v pol ure radovednim obrazom okrog sebe pokažem kopijo, ki je vsaj tako dovršena kot original. Drug za drugim vzamejo Indijanci list v roke in počasi primerjajo tigra na mojih prsih s papirnatim. Potem rečem Lali, naj leže prek mize. Z ovlaženo krpo grem čez njen trebuh, potem položim nanj karbon papir in naposled list z risbo. S svinčnikom zarišem nekaj črt in domačini skorajda ponorijo od navdušenja, ko vidijo na njenem trebuhu detajl z risbe. In tedaj šele je poglavar razumel, da je ves moj trud namenjen njemu.

Bitja, ki ne poznajo hinavstva in jih ne vzgaja civilizacija, zmeraj reagirajo naravno, tako kot zaznavajo stvari. Takoj so zadovoljni ali ne, takoj žalostni ali veseli, radovedni ali brezbrižni. Premoč tako čistih Indijancev, kot so Guajiri, je presenetljivo očitna. V vsem nas prekašajo: če nekoga sprejmejo za svojega, je le temu na razpolago vse njihovo imetje, če pa so sami deležni najmanjše pozornosti, jih ta stvar presune globoko v srce. Odločil sem se, da bom z britvijo najprej izrisal glavne poteze in šele kasneje premazal s tušem. Že naslednjega dne se lotim dela.

Poglavar se mirno uleže vzdolž mize. Tigrovo podobo sem s finega papirja prenesel na bolj trpežen bel papir in zdaj jo začnem z ostro konico svinčnika prerisavati na kožo, na kateri se je že posušila bela ilovnata masa. Odtis je odličen, mora se še posušiti. Poglavar leži nepremično in zadržuje dih, samo da ne bi pokvaril tigrovih obrisov, ki mu jih sem pa tja pokažem v ogledalu. Potem vrežem z britvico, nalahno priteče kri, obrišem jo. Potem prek finih rdečih niti namažem s tušem. Slabo se prime le na tistih mestih, kjer sem zarezal pregloboko, a v glavnem risba uspe odlično. Čez teden dni ima Zato lepo odprt tigrov gobec z rožnatim jezikom, belimi čekani, črnim nosom, očmi in mustačami. Zadovoljen sem s svojim delom: poglavarjev tiger je boljši od mojega, njegove barve so bolj žive. Ko se kraste odluščijo, zabodem z iglo še na nekaj mestih. Poglavar Zato je tako zadovoljen, da je takoj pri Zorrillu naročil šest ogledal, za vsako kolibo po eno in zase dve.

Bežijo dnevi, tedni, meseci. Tu je april, štiri mesece sem že pri Guajirih. Odličnega zdravja sem, močan, bose noge pa so se privadile dolgih poti in sploh se več ne utrudim med lovom na kuščarje. Pozabil pa sem omeniti, da sem po prvem obisku pri čarovniku prosil Zorrilla za jodovo tinkturo, peroksid, vato, obveze ter nekaj tablet kinina in salvarzana. V ambulanti sem namreč videl nekega kaznjenca s takšnim čirom, kot ga ima čarovnik. Bolftičar Chatal je zdrobil pilulo salvarzana in mu prah stresel na rano. Zorrillo mi je sam od sebe prinesel tudi neko pomado. Potem sem takoj poslal čarovniku leseni pipec in z velikim nožem je odgovoril, naj kar pridem. Težko je bilo in dolgo, preden sem ga prepričal, naj se pusti zdraviti. Nekajkrat sem ga obiskal in čir se je skrčil na polovico, potem pa je starec nadaljeval sam in lepega dne sem dobil od njega nož: pridem naj pa pogledat, ker je popolnoma ozdravel. In nihče ni nikoli zvedel, da sem čarovnijo napravil jaz!

Niti za trenutek nisem sam. Kadar je Lali na morju, je Zoraima z menoj, če pa gre Zoraima iskat ostrige, mi Lali dela družbo.

Zato je dobil sina. Ko je njegova žena začutila bolečine, je odšla na obalo in se skrila za veliko skalo, druga

Zatova žena pa ji je prinesla košaro s keksi, sladko vodo in papelonom v dvekilskem stožcu. Rodila je verjetno okrog štirih popoldne, kajti pred mrakom smo zaslišali njeno kričanje: bližala se je vasi in otroka dvigala nad glavo. Zato je takoj vedel, da je sin. Mislim, da hčerke ne bi vzdigovala v zrak in tudi ne bi tako radostno kričala. Prišla bi tiho, poklapano. Lali mi vse to razloži z rokami. Indijanka se bliža, dvigne otroka visoko v zrak in se ustavi. Zato pomoli roke proti njej, jo pokliče, a se sam ne gane. Zena gre naprej, zakriči in se znova ustavi. Tako se vse skupaj ponovi v zadnjih tridesetih metrih vsaj petkrat ali šestkrat. Zato se še zmeraj ne gane s praga svoje kolibe. Okrog njega je vse polno ljudi. Indijanka se ustavi pet korakov pred vrati, dvigne otroka in zavpije. Tedaj stopi Zato iz hiše, prime otroka in ga tudi sam dvigne visoko v zrak, obrne se proti vzhodu in trikrat močno krikne. Potem otroka pritisne k prsim, mu da glavico pod svojo pazduho in ga zakrije z levo roko. Ritensko se umakne v kolibo. Indijanci grejo za njim, žena pa vstopi zadnja. Potem so pili tisti prekvašeni sok.

Že drugega dne začnejo navsezgodaj zalivati tla pred poglavarjevo kolibo in to počnejo kakšen teden, potem se zberejo možje in žene in s petami poskakujejo po tleh. Tako napravijo precej velik krog odlično steptane rdeče ilovnate zemlje. Potem postavijo ogromen šotor iz volovske kože in takoj mi postane jasno, da se pripravljajo na veliko praznovanje. Pod kožami napolnijo s svojo najljubšo pijačo vsaj dvajset velikih vrčev iz pečene gline. Kamni so postavljeni, naokoli pa se iz dneva v dan veča kup vsakovrstnega lesa, drv, ki jih je že pred časom z morja naneslo na obalo. Vmes je tudi dosti debelih drevesnih debel, za katere pa nihče ne ve, od kod so in od kdaj. Iznad kamnov štrli dvoje lesenih vil, to bo velikanski raženj. Malo vstran so štiri na hrbet prevrnjene želve, več kot trideset ogromnih martinčkov, živih in med seboj povezanih, da ne bi ušli, pa dve ovci. Vsa ta zaloga čaka na žrtveni obred: pojedli jo bomo. Med drugim sem tudi videl vsaj dva tisoč želvinih jajc.

Nekega jutra pride potem v vas kakšnih petnajst jezdecev, samih Indijancev z ogrlicami okrog vratu, z velikimi slamniki, s trakovi okoli pasu, z brezrokavniki iz obrnjene ovčje kože in vsi imajo gole noge in zadnjice. Vsak ima ob pasu imenitno bodalo, dva sta oborožena z lovsko dvocevko, njihov glavar pa ima karabinko repetirko, fantastičen usnjen površnik z rokavi, ob pasu pa še polno nabojev. Imajo majhne, iskre konjiče, same sivce. Zadaj na sedlu imajo snope suhe trave. Že od zelo daleč so se najavili s streljanjem, a ker so galopirali, so bili v trenutku sredi naše vasi. Njihov poglavar je starejši Indijanec in precej spominja na našega poglavarja in njegovega brata. Ko skoči iz sedla, odide najprej k Zatu in drug drugega se dotakneta za ramo. Stopi v hišo in se hip zatem vrne z otrokom v naročju. Najprej ga pokaže možem v sedlih, nato pa stori kot Zato: obrne ga proti vzhodu, kjer vzhaja sonce, ga skrije pod pazduho, potem pa odide v hišo. Jezdeci razjahajo in nekoliko stran od kolib nakrmijo konje s senom, ki so ga prinesli s seboj. Proti poldnevu se v ogromnem vozu z vpreženimi štirimi konji pripeljejo še njihove žene. Vajeti ima Zorrillo, na vozu pa je najmanj dvajset mladih deklet in sedem ali osem otrok, samih fantkov.

Preden se je pripeljal Zorrillo, so me predstavili poglavarju in njegovim jezdecem. Zato mi pokaže, da ima na nogi zvit mezinec, ki sega prek sosednjega prsta. Njegov brat ima ravno tak prst in stari poglavar, ki je razjahal, tudi. Potem mi na roki pokaže črno piko, nekakšno lepotno znamenje. Vsi trije imajo enako. Tako, stari glavar je torej tudi njegov brat. Vsi zelo občudujejo Zatove umetnije na koži, posebno jim je všeč tigrov gobec. Indijanke, ki so prišle kasneje, so po obrazu in telesu porisane z najrazličnejšimi podobami. Lali sem pa tja kateri izmed njih podari obesek iz koral ali školjk in jim ga da okoli vratu. Nenadoma opazim med njimi dekle, ki je neverjetno lepo in precej večje postave kot druge. Po profilu spominja na Italijanko, sicer pa se mi zdi ko kameja. Njeni lasje so temnovijoličasti, oči žadasto zelene, trepalnice in obrvi pa silno dolge. Lase nosi po indijansko, s frufrujem in prečo, pokrivajo ji ušesa, odrezani pa so pri tilniku. Njene prsi so ko klesane iz marmorja, kajti bliža se čas, ko bo rodila.

Lali mi jo predstavi in potem skupaj odidemo domov. Ob Zoraimi je še neko drugo indijansko dekle, ki nosi nekakšne čopiče in lončke. Poslikati morajo Indijanke iz naše vasi, že razumem. Čudovito lepe reči imata Lali in Zoraima na koži, dekle je pravi mojster v slikanju. Čopiči so iz drobnih palic in z volno na koncu, namakajo pa jih v barve, ki so jih prinesli s seboj. Naposled vzamem tudi sam svoj čopič in ga pritisnem ob Lalin popek. Narišem rastlino. Dvoje stebel se vzpne proti prsim, tu postavim rožnate cvetne liste, ob bradavicah pa premažem z rumeno. Kakor na pol odprta cvetlica s pestičem. Potem jo hočejo tudi druga dekleta, ki sva jih povabila domov. Vprašati moram Zorrilla. Ja, lahko jih poslikam, kakor mi drago, če so le one za to. Česa vsega nisem napravil potem! V dveh urah sem s čopičem porisal prsi vseh Indijank, kar vrstile so se pri vratih. Zoraima je hotela prav takšno rožo kot Lali. Medtem so možje na ražnju spekli oba koštruna, med žerjavico pa so pripravili želvino meso, rdeče in že na pogled okusno kot kakšna govedina.

Med pojedino sem sedel ob Zatu in njegovem očetu. Možje jejo na eni strani, ženske na drugi, nekaj deklet nam streže. Pozno ponoči se praznik konča z nekakšnim plesom. Eden izmed Indijancev nam zaigra na leseno piščal, ki proizvaja precej rezke tone, melodija je monotona, vmes pa taplja po bobnih iz ovčje kože. Večina Indijancev je natreskanih, a neprijetnosti ni. Čarovnik je prijahal na oslu. Vsi začudeno zrejo v rožnato brazgotino, ki je namesto čira, vsi so namreč poznali njegovo rano. Kakšno presenečenje! Edino midva z Zorrillom veva, za kakšno čarovnijo gre. Zorrillo mi tudi pove, da je poglavar, ki nas je obiskal, Zatov oče in da se imenuje Justo, kar pomeni pravičen. On namreč sodi, če pride do sporov v plemenu ali med različnimi plemeni, ki spadajo h Guajirom. Če pa pride do nesporazuma s kakšno drugo indijansko raso, kakor so lapuji, pa sedejo in se pomenijo, če naj bo vojna, ali pa bojo reči uredili po mirni poti. Če Indijanec ubije Indijanca iz drugega plemena, se ponavadi izognejo vojni in mora ubijalec izplačati žrtev. Včasih doseže cena tudi dvesto volovskih glav, kajti v teh goratih predelih imajo prebivalci obilo goveje živine. A žal je nikoli ne cepijo proti kugi in epidemije pomorijo velike črede. Po eni strani je to kar prav, mi reče Zorrillo, živine bi bilo drugače preveč. Uradno je ne morejo izvažati v Kolumbijo ali Venezuelo, a v gorah na debelo tihotapijo s čredami, mi še reče Zorrillo.

Poglavar Justo me potem povabi, naj pridem v njegovo vas, kjer je kakšnih dvesto kolib. Pridem naj z Lali in Zoraimo, dal nam bo lastno hišo in vse, kar potrebujemo. Na pot naj vzamem samo pribor za tetoviranje, tudi sam bi imel rad tigra. Z zapestja potegne usnjeno manšeto in mi jo podari. Zorrillo mi razloži, da je to precej važna gesta, pomeni namreč, da je moj prijatelj in da bo pred vsako mojo željo nemočen, da bi jo odklonil. Vpraša me, če bi rad konja, in rečem mu, da bi ga kar imel, če bi bilo v bližini kaj trave. Odgovori mi, da bi ga lahko Lali in Zoraima nakrmili, če bi ga gnali nekaj kilometrov iz vasi, kjer je trava visoka in sočna. Zahvalim se mu za konja, kmalu mi ga pošlje, mi še obljubi.

Zorrillo se je ob tej priliki zadržal dolgo in čas sem izkoristil za pogovor. Povem mu, da mu zaupam in da gotovo ne bo nikomur povedal, da nameravam oditi v Kolumbijo ali Venezuelo. Skuša mi dopovedati, kakšne nevarnosti vse pretijo prvih trideset kilometrov ob meji. Po mnenju tihotapcev je venezuelska stran še nevarnejša od kolumbijske. Morda me bo celo sam pospremil kos poti po Kolumbiji in sicer nekako do Santa Marte. V tej smeri sem že hodil, najbolje, če se torej odločim za Kolumbijo. Svetuje mi, naj si kupim še kakšen besednjak in špansko vadnico, v kateri se bom seznanil s standardnimi frazami. Po njegovem bi bilo fantastično, če bi se naučil jecljati: ljudje bi postali nervozni in bi sami dokončali stavek, ki bi ga jaz začel, pri tem pa ne bi preveč pazili na akcent in izgovorjavo. Domenjena sva, prinesel mi bo knjige in čimbolj precizno karto, poskušal pa bo tudi zamenjati moje bisere za kolumbijsko valuto. Zorrillo mi še razloži, da ne bojo imeli Indijanci nič proti, če sam želim drugam. Jasno, žal jim bo, a razumeli bojo, da je normalno, če se želim vrniti k svojim. Neprijetno bo z Zoraimo, še bolj z Lali. Obe, posebno Lali, bi me bili zmožni pobiti s strelom v glavo. Potem zvem še za stvar, ki je nisem prav nič pričakoval: Zoraima je noseča. Ničesar nisem opazil, zato pogledam še bolj debelo.

Praznika je konec, ljudi ni več, šotor je podrt, vse je skratka tako ko prej, vsaj na videz. Kmalu sem dobil konja, fantastičnega sivca z dolgim repom, ki se skorajda dotika tal, in s čudovito platinasto sivo grivo. Lali in Zoraima še malo nista zadovoljni in čarovnik me je dal poklicati. Povedal mi je, da sta ga vprašali, če lahko brez nevarnosti dasta konju zdrobljenega stekla, da bi poginil. Odsvetoval jima je, ker da sem jaz pod okriljem ne vem katerega indijanskega svetnika in da bi se tedaj steklo preselilo v njun želodec. Čarovnik misli, da zdaj ni več nevarnosti za konja, da pa ni nič gotovo. Paziti moram. In nevarnost zame? Ne, kje pa, mi odgovori. Če vidita, da se resno pripravljam za na pot, lahko storita le eno, predvsem Lali: strel iz puške! Ali naj ju poskušam prepričati, naj mi pustita oditi, češ da se bom nekega dne vrnil? Ne, še najbolje je molčati.

Čarovnik je dal istega dne pripeljati tudi Zorrilla, bil nama je za tolmača. Stvari so preveč resne, da ne bi poskrbel za varnost, je sklenil Zorrillo in se vrnil domov po popolnoma drugi poti kot jaz. V vasi nihče ne ve, da sva bila oba hkrati pri čarovniku.

Zdaj je minilo pol leta in grozno se mi že mudi, da bi šel. Ko se nekega dne vrnem domov, najdem Lali in Zoraimo sklonjeni nad zemljevidom. Poskušata razumeti, kaj vendar pomenijo vse te čirečare. Najbolj ju vznemirja kvadrat s puščicami, ki kaže strani neba. Blazno sta zmedeni, a čutita, da ima ta papir precejšnjo veljavo v našem življenju.

Zoraimin trebuh je iz dneva v dan večji. Lali je malce ljubosumna in zato se moram ljubiti z njo ob katerikoli uri dneva ali noči in na kateremkoli kraju. Zoraima tudi zahteva ljubezen, a na srečo samo ponoči. Obiskat sem šel Justa, Zatovega očeta. Lali in Zoraima sta bili z menoj. Še dobro, da sem shranil risbo in sem mu lahko takoj odtisnil tigrov gobec na prsih. Čez šest dni sem končal s tetoviranjem, kajti prva krasta se je odluščila kaj kmalu, stari jo je namreč opral z vodo, kamor je kanil nekaj živega apna. Justo je zadovoljen in večkrat na dan se pogleda v zrcalu. Nekega dne je prišel tudi Zorrillo in dovolil sem mu, da staremu pove za moj načrt. Pa tudi konja bi rad zamenjal. Sivcev, ki jih imajo Guajiri, v Kolumbiji ni, Justo pa ima tri konje z rjavkasto dlako, kakršni so tudi kolumbijski. Poglavar takoj pošlje po vse tri rjavce in izberem si najbolj mirnega, potem mi ga osedla, pritrdi stremena in kovinsko uzdo. Indijanci namreč sploh ne uporabljajo sedel, njihove žvale pa so koščene. Ko sem opremljen čisto po kolumbijsko, mi Justo pomoli v roko uzdo iz kostanjevo rjavega usnja, po

tem pa pred mojimi očmi odšteje Zorrillu devetintrideset zlatnikov po sto pesov. Zorrillo jih bo shranil in mi jih dal pred odhodom. Poglavar bi mi dal rad še svojo manchestrsko karabino repetirko, a jaz je nočem in Zorrillo prikima, meje vendar ne morem prestopiti obrožen s puško. Potem dobim še dve puščici, kot palec dolgi, oviti z volno in čez še z usnjem. Zorrillo mi razloži, da sta to zastrupljeni puščici, in sicer z zelo redkim, a grozno močnim strupom.

Zorrillo z zastrupljenimi puščicami še ni imel opravka. Shraniti jih mora, dokler ne odpotujem. Sam ne vem, kako naj se izkažem dovolj hvaležnega za tako radodarnost. Potem mi poglavar pove, da je od Zorrilla zvedel za del mojega življenja, da pa je verjetno tisti del, ki ga ne pozna, ravno tako bogat, kajti jaz da sem kompleten človek. Tako se je tudi prvič seznanil z belim človekom in videl, da niso tako hudobni, kot je mislil. Odslej jih bo imel rad in poskušal bo najti še kakšnega belca, ki bo podoben meni.

— Dobro premisli, mi pravi, preden odideš v svet, kjer imaš veliko sovražnikov. Tu imaš same prijatelje.

Pove mi še, da bosta z Zatom zmeraj skrbela za Lali in Zoraimo in da bo imel Zoraimin otrok častno mesto v plemenu, če bo deček, razumljivo.

— Ne bi rad, da greš. Ostani in dam ti lepotico, ki si . jo spoznal med praznovanjem. Ona te ljubi. Živiš lahko tu ob meni, imel boš veliko kolibo in veliko krav in volov.

Potem se vrnem v vas. Med potjo Lali ust ni odprla, skupaj sva jahala na rjavcu, ki mi ga je dal Justo. Sedlo jo je odrgnilo po stegnih, a vso pot ni črhnila besede. Zoraima sedi na konju z nekim drugim Indijancem. Zorrillo se je vrnil domov po svoji poti. Ponoči je precej hladno in Lali ogrnem s površnikom iz ovčjega usnja, ki sem ga dobil od Justa. Še zmeraj ne reče nič, še premakne se ne. Brezrokavnik sprejme, a to je tudi vse. Čeprav divja konj ko blazen, se me ne drži okrog pasu. Ko se vrneva v vas, grem najprej pozdravit Zata, ona pa odjaha do kolibe. Konja priveže in mu porine snop trave pred gobec, a uzde in sedla mu ne sname. Pri Zatu ostanem kakšno uro, potem se vrnem domov.

Kadar so žalostni, postanejo Indijanci in posebej še Indijanke čisto tihi, obraz se jim zapre in nobena mišica jim ga ne zgane, oči so otožne, a zajokajo nikoli. Sem pa tja

stokajo, jokajo ne. Ko sem se premaknil, sem se zadel Zoraiminega trebuha in od bolečin je zatulila. Da se ne bi ponovilo, vstanem in se uležem v drugo posteljo. Mrežnica je zelo nizko in takoj začutim, da se je nekdo dotaknil vrvi. Naredim se, ko da spim. Lali sede na lesen štor in se zazre vame. Hip kasneje začutim tudi bližino Zoraime: ponavadi se nadišavi s sokom pomarančnih cvetov, ki ga kupi od neke Indijanke, ki se od časa do časa pojavi v vasi. Zjutraj sta še zmeraj na istem mestu. Sonce je že precej visoko, ura je osem. Odpeljem ju do obale in ležem v pesek. Lali in Zoraima sedita. Zoraimo pobožam po prsih in potem še po trebuhu, a hladna ostane ko marmor. Potem položim v pesek ob sebi tudi Lali, poljubim jo, ona pa stisne ustnice. Prišel jo je iskat poglavarjev brat, da bi šla po ostrige, in ko je videl njen obraz, mu je bilo takoj jasno. Odšel je. Meni je res težko pri srcu in ne vem, kaj naj še storim. Neprestano ju božam in poljubljam in dokazujem, da ju ljubim. Iz njunih ust ne pride beseda. Res mi je hudo, ko vidim toliko bolečine. Le kaj bo z njima, ko me ne bo več tu? Lali hoče potem izsiliti, da bi se ljubil z njo. Z nekakšnim obupom v očeh se mi da. Čemu vse to? Verjetno je razlog en sam. Tudi ona bi rada zanosila.

Zjutraj sem prvič videl, da je ljubosumna na Zoraimo. Ležala sva na obali, dobro zakrita s peskom, in božal sem jo po prsih, po trebuhu, povsod, ona pa me je grizla v uho. Prišla je Lali, prijela sestro za roko in jo položila najprej na njen napeti trebuh, potem pa še na svojega, gladkega in ravnega. Zoraima je vstala, kot bi hotela reči: saj res, in ji prepustila svoj prostor ob meni.

Vsak dan dobim hrano, a Zoraima in Lali nočeta jesti. Zdaj bo že tretji dan, pa še ničesar nista zaužili. Osedlal sem konja in skoraj bi tedaj zagrešil prvo hudo napako v vseh teh petih mesecih: nenajavljen sem odšel k čarovniku. Med potjo sem se tega spomnil in potem sem se kakšnih dvesto metrov potikal okoli šotora, dokler me ni opazil in poklical k sebi. Potrudil sem se in mu poskušal razložiti, da Lali in Zoraima nočeta več jesti. Čarovnik mi da nekakšen oreh, ki naj ga vržem med pitno vodo. Vrnem se v vas in vržem oreh v glinen vrč. Večkrat sta šli pit, a jedli nista. Lali nič več ne išče biserov. Danes je po štirih dneh popolnega posta napravila pravo blaznost. Brez čolna je odplavala več kot dvesto metrov od obale in se vrnila s tridesetimi ostrigami, ki naj jih vse pojem. Poloti se me tih obup in tako se razburim, da tudi sam ne morem jesti. To traja celih šest dni. Lali je zbolela in ima mrzlico. Ves ta čas je zaužila le nekaj limon, ničesar drugega. Zoraima je enkrat na dan in sicer opoldne. Ne vem več, kaj naj storim. Sedel sem k Lali. Na tleh ima prepognjeno mrežnico in nepremično strmi v strop. Pogledam jo, potem pogledam Zoraimo in njen napeti trebuh in sam ne vem točno, zakaj začnem jokati. Zaradi sebe, zaradi njiju? Kako naj vem! Jokam in debele solze mi spolzijo prek lica. Najprej jih zagleda Zoraima in začne stokati, potem se obrne še Lali in me vidi vsega objokanega. Z vsemi zbranimi močmi se vzpne na posteljo in mi sede med noge. Poljubi me in poboža. Zoraima mi položi roko na ramo in Lali začne govoriti, Zoraima pa ji odgovarja, kot bi ji nekaj očitala. Lali vzame kot pest velik kos sladkorja, ga stopi v vodi in v dveh požirkih popije. Potem obe odideta pred hišo, in ko pridem za njima, je konj osedlan. Odidem še po ovčji površnik, ki bo za Zoraimo, Lali pa sedlo prekrije s prepognjeno mrežnico. Zoraima se usede spredaj, skoraj na konjev vrat, jaz v sredino, Lali za menoj. Tako sem ves iz sebe, da se pozabim posloviti in še poglavarju ne rečem adijo.

Konja sem pognal po poti k čarovniku, a Lali povleče za brzdo. »Zorrillo,« mi reče. Prav, pa k Zorrillu! Vso pot se me tesno drži okrog pasu in večkrat me nežno ugrizne v vrat. Jaz se z levo roko ukvarjam z uzdo, v desno pa božam Zoraimo. V vas pridemo ravno v tistem, ko se je Zorrillo že vrnil iz Kolumbije z natovorjenim konjem in tremi osli. Stopimo v hišo. Najprej govori Lali, potem Zoraima. In Zorrillo mi razloži:

Dokler nisem zajokal, je Lali mislila, da sem belec, ki se le malo zmeni zanjo. Da bom odpotoval, je vedela, a da sem sicer hudoben ko kača, ker ji tega nisem nikoli povedal ali vsaj namignil. Povedala mu je tudi, da je globoko razočarana, ker je zmeraj mislila, da je zmožna napraviti moža srečnega. Srečen mož pa žene ne zapusti in zato je bila prepričana, da nima več razloga za življenje. Zoraima je povedala nekaj podobnega, vrh vsega pa se je še bala, da bo njen sin ravno tak kot njegov oče: molčeč in hudoben mož, ki bo od svojih žena, ki bi dale zanj življenje, zahteval najhujše reči in ga ne bi mogle razumeti. Čemu zdaj bežim od nje, kot bi bila pes, ki me je ugriznil prvega dne, ko sem prišel v vas?

Vprašam jo:

— Lali, kaj bi storila, če bi zbolel tvoj oče?

— Skozi trnje bi odšla in ga ozdravila.

— Kaj bi storila, če bi te kdo gonil ko zver in bi te hotel ubiti? Kaj bi storila takrat, ko bi se lahko branila?

— Povsod bi iskala sovražnika in ga zakopala tako globoko, da se ne bi mogel niti premakniti.

— In kaj bi storila potem, ko bi opravila svoje dolžnosti in bi te doma čakali dve čudoviti ženi?

— Na konju bi se vrnila k njima.

— In tako bom napravil tudi jaz.

— Kaj pa, če bom takrat že stara in grda?

— Vrnil se bom dosti prej.

— Vem, iz oči ti je pritekla voda, nikdar ne bi tega mogel napraviti zanalašč. Kadar hočeš, lahko odideš, a to se mora zgoditi sredi belega dne in vsi te morajo videti. Ne smeš uiti ko tat, odjahal boš ob istem času, kot si prišel in moraš biti oblečen. Povedal boš tudi, kdo naj pazi na naju. Zato je poglavar, nekdo drug mora noč in dan skrbeti za naju. Vsi naj vejo, da ostane hiša še zmeraj tvoja in da vanjo ne sme vstopiti nihče razen tvojega sina, če je res človek v Zoraiminem trebuhu. In tedaj, ko boš odhajal, mora priti Zorrillo v našo vas. Prevedel nam bo tvoje besede.

Prespali smo pri Zorrillu. Noč je bila neverjetno lepa in nežna. Šepetali sta in žuboreli, moji deklici, ki ju je ustvarila narava, in njuna usta so zvenela od ljubezni, da sem bil do blaznosti vznemirjen. Počasi smo se na konju vrnili v vas, kajti paziti smo morali na Zoraimo. Odšel bom teden dni po prvi luni, Lali bi mi še prej rada z gotovostjo povedala, če je noseča ali ne. Med zadnjo luno ni bilo krvi, a boji se, da se je vendarle zmotila. Če pa v nekaj dneh še zmeraj ne bo krvi, pomeni, da je res zanosila. Zorrillo mi bo pripravil reči, ki jih bom oblekel, a šele po tistem, ko bom govoril kot Guajiro, se pravi, nag. Na večer pred odhodom bomo vsi trije odšli k čarovniku. Povedal bo, ali naj moja vrata v hiši zazidajo ali naj ostanejo odprta. Ko smo se počasi vračali domov, nas sploh ni dajala žalost. Raje me pustita oditi, kot pa da bi jima ušel in bi se potem

vsa vas smejala. Ko bo Zoraima rodila otroka, bo spet lovila ostrige in jih hranila zame. Lali pa se bo potapljala še več ko doslej in ji ne bo dolgčas. Zal mi je, da se nisem naučil več ko tistih ducat guajirskih besed, toliko stvari bi jima lahko povedal, pa se s tolmačem ne da. Doma smo. Najprej moram k Zatu in mu dopovedati, da se opravičujem za prejšnji dan, ko sem se pozabil posloviti. Zato je ravno tako velikodušen kot njegov brat. Preden sem sploh kaj rekel, mi je dal roko okoli vratu in dejal: »Uilu, tiho bodi.« Prvi krajec bo spet čez dvanajst dni, in če prištejem še tistih osem dni, ko bom čakal na Lali, bom nekako čez dvajset dni odpotoval.

Ko spet pogledam na zemljevid in spremenim nekaj detajlov v načrtu, se spomnim Justovih besed. Bom sploh še kje srečnejši kot tu, kjer me imajo vsi radi? Ali ne bom sam kriv, če se vrnem v civilizacijo? Prihodnost bo odgovorila na to vprašanje.

Zadnji trije tedni so minili ko v zanosu. Lali se je prepričala, da je noseča in da me bosta počakala vsaj dva otroka, če ne trije. Trije? Povedala mi je, da je imela njena mati dvakrat dvojčke. Odšli smo k čarovniku. Ne, vrat ne smemo zazidati. Morda bi jih samo prekrili z dvema vejama, posteljo pa moramo obesiti čisto pod strop. Odslej morata Lali in Zoraima zmeraj spati skupaj, saj sta le eno. Potem sedem pred ogenj, vanj natrosi nekaj zelenih vejic in nas polnih deset minut obdaja z dimom. Odšli smo domov in počakali Zorrilla, ki je prišel še istega večera. Pred kolibo smo zakurili in se vso noč zgovarjali okrog ognja. Vsakemu izmed Indijancev sem s pomočjo tolmača privoščil kakšno lepo besedo, pa tudi sam sem jih bil deležen veliko. Pred zoro sem se z Lali in Zoraimo umaknil na samo in ves dan smo se ljubili. Zoraima se vzpne name, da bi me močneje čutila v sebi, in tudi Lali se privije s svojim spolom, ki ji utripa ko srce. Popoldne odidem. Posloviti se moram in Zorrillo prevaja:

— Zato, veliki poglavar velikega plemena, ki me je sprejelo in obdarilo s svojim bogastvom, moram te prositi, da mi dovoliš, da vas za precej luninih krajcev zapustim.

— Zakaj bi rad zapustil svoje prijatelje?

— Moram nazaj v svoje kraje in kaznovati tiste, ki so me gnali ko zver. Tebi pa se moram zahvaliti, da sem našel tu pri vas varno zavetje in srečo, hrano, plemenite prijatelje in ženi, ki sta v moje srce preselili sonce. A vse to ne sme spremeniti človeka v žival, ki preživi vse svoje življenje v toplem varnem brlogu, če se ustraši trpljenja in težkih bojev. Postavil se bom sovražnikom po robu, vrniti se moram k očetu, čaka me. A svojo dušo puščam tu, v Zoraimi in Lali in njunih otrokih, sadovih naše zveze. Moja hiša je zdaj njuna in njunih otrok. Če bi kdo to pozabil, pričakujem, da ga boš spomnil, Zato! Poleg tebe in tvoje moči pa naj za mojo družino noč in dan skrbi mož, ki mu je ime Usli. Vse sem vas ljubil in vse vas bom ljubil. Cimprej se bom poskušal vrniti, a če bi me slučajno doletela smrt, ko bom opravljal svoje dolžnosti, se bo moja misel vrnila k Lali, Zoraimi, mojim otrokom in k vam, Indijanci Guajira, ki ste moja družina.

Z Lali in Zoraimo stopim v kolibo. Oblečem se, srajco, kaki hlače, nogavice in visoke čevlje.

Dolgo časa sem obračal glavo in si poskušal kos za kosom vtisniti v spomin to idilično indijansko vasico, kjer sem preživel celih šest mesecev. Guajirov se bojijo povsod, Indijanci in belci, a jaz sem našel pri njih zavetje pred hudobnimi ljudmi. In našel sem tudi ljubezen, mir, naklonjenost in srečo. Zbogom, Guajiri, divji Indijanci s kolumbijskovenezuelskega polotoka! Vaše ozemlje je veliko in še sreča, da se v vaše življenje ne vmešavata sosedna civilizirana svetova. Vsa preproščina vašega življenja in boja zanj me je naučila važne stvari: bolje divjak kot pa sodni uradnik z diplomo v žepu.

Zbogom, Lali, Zoraima, divja cvetova, otroka narave, ki ne poznata hinavščine in hudobije! Ko sem odhajal, sta mi s preprosto kretnjo napolnili malo platneno vrečko z vsemi biseri, ki so bili v kolibi. Vrnil se bom, brez dvoma, seveda. Kdaj? Kako? Ne vem, a obljubim vama.

Pozno popoldne se Zorrillo vzpne na konja. Na glavi imam slamnik, konja pa peljem za uzdo. Domačini si brez izjeme z levico zakrivajo obraz, desnico pa molijo predse. Nočejo, da bi jih zapustil, hudo jim je in radi bi me zadržali ob sebi, pomenijo njihove kretnje. Lali in Zoraima me spremljata kakšnih sto metrov. Mislil sem, da me bosta poljubili, pa sta se nenadoma obrnili in tuleč zbežali nazaj v kolibo. Za mano se nista več ozrli.

Peti zvezek

NAZAJ V CIVILIZACIJO

Zapor v Santa Marti

Oditi z ozemlja Guajirov pač ni težko in brez sitnosti prideva mimo obmejnih postaj v La Veli. Na konju bi lahko napravil v dveh dneh vso tisto pot, po kateri sva se tako dolgo vlekla z Antoniom. A niso nevarne samo obmejne postaje, nevarnosti je nič koliko vse do vasi Rio Hacha, odkoder sem pobegnil, in to je nekakšen pas sto dvajsetih kilometrov.

Zorrillo mi je stal ob strani, ko sem se v neki gostilni, kjer prodajajo jedačo in pijačo, prvič poskusil v konverzaciji in sicer z nekim kolumbijskim državljanom. Nisem se odrezal slabo. Zorrillo ima prav, če močno jecljaš, prav spretno zakriješ akcent in čudno govorico.

Odšla sva proti Santa Marti. Zorrillo me bo pustil na pol poti in se potem sam vrnil v svojo vas.

Zorrillo je odšel. Zmenila sva se tudi, da bo odpeljal mojega konja. Če si s konjem na cesti, pomeni, da si nekje doma, da živiš v točno določeni vasi, in potem te kaj hitro lahko zbegajo z zoprnimi vprašanji: »Poznate tega in tega gospoda? Kako je že ime županu? Kako je z gospo X? Kdo je zdaj lastnik fonde?

Ja, bolje bo, če nadaljujem peš, na kamionu £Li pa z avtobusom. Iz San te Marte se bom tako ali tako odpeljal z vlakom. Ljudje morajo misliti, da sem forastero, tujec v teh krajih, ki dela bogve kje in kaj.

Zorrillo mi je tudi zamenjal tri zlatnike po sto pesov in jih imam zdaj tisoč. Dober delavec zasluži na dan osem do deset pesov, torej se bom imel s čim preživljati ves ta čas. Skočil sem na kamion, ki je bil namenjen v Santa Marto, pomembno trgovsko pristanišče. Ko me je zapustil Zorrillo, sem bil od cilja oddaljen samo še kakšnih sto dvajset kilo

metrov. Kamion pa gre iskat koze ali kozliče, kaj jaz vem kaj.

Vsakih šest ali deset kilometrov je ob cesti krčma. Šofer izstopi in me povabi. Povabi me on, a jaz plačam. In vsakokrat spije pet, šest kozarčkov nekega močnega žganja.

Jaz se samo delam, da pijem. Po petdesetih kilometrih je že trd ko aksa. Tako hudo, da v hipu zgreši glavno cesto in zavije na stransko. Kamion se začne nenadoma pogrezati v blato in ustaviva se. Kolumbijec se ne sekira kdove kako, od zadaj se vzpne na kamion, meni pa reče, naj ležem v kabino. Kaj hočem? Do Santa Marte je še kakšnih štirideset kilometrov in še zmeraj se mi bolj splača s tem počasnim kamionom, kot pa da bi šel peš in na cesti riskiral vprašanja.

Tako se torej proti jutru odločim za spanje. Ura je že približno sedem, ko se nenadoma prikaže voz z dvema vpreženima konjema. Ustavi se, kamion mu je napoti. Zbudijo šoferja, mene namreč, kajti spal sem za volanom. Jecljaje poskušam pokazati na spečega moža, ki se nato predrami in se prvi hip sploh ne zave, kaj se dogaja.

Ko pride k sebi, se pomeni z voznikom voza. Kamiona ni mogoče spraviti iz blata, do osi je pogreznjen vanj, ni kaj. Na vozu sta dve sestri usmiljenki v črnem in tri majhne deklice. Po daljšem pregovarjanju se moža domenita: posekati bo treba del gozda in potem bo lahko voz odšel mimo teh nesrečnih dvajsetih korakov, z enim kolesom po poti, z drugim po izsekanem gozdu.

Moža primeta za mačete in posekata vse, kar jima pride pod roko, jaz pa na kolovoz znosim nekaj dreves, da bi bila manjša razlika med obema ploskvama. Poskrbel sem tudi za voz, ki bi se mimogrede lahko zapeljal v blato. V dveh urah je obvoz dokončan. Nuni se mi zahvalita, potem pa vprašata, kam me vodi pot.

— Santa Marta, jima odgovorim.

— Ampak tole ni prava pot, nazaj boste morali. Kar z nami pojdite, odložili vas bomo osem kilometrov pred Santa Marto.

Ne morem odkloniti, ne bi bilo normalno. Rad bi jima sicer povedal, da bom ostal s šoferjem in mu pomagal, a potreboval bi toliko dolgih besed! Odločim se za lažjo, krajšo pot:»Gracias, gracias.«

In že sem zadaj na vozu v družbi treh malih deklic; nuni sedita na klopi ob vozniku.

Kmalu prevozimo tistih pet ali šest kilometrov, ki jih je napravil kamion, in zavijemo na glavno cesto. Peljemo se precej hitro in proti poldnevu se ustavimo pred majhno gostilno, da bi prigriznili. Deklice in voznik sedejo za eno mizo, nuni in jaz za sosedno. Zelo sta mladi sestri usmiljenki, petindvajset let imata, največ trideset. Njuna obraza sta popolnoma bleda. Prva je Španka, druga je z Irskega. Čez čas me Irka vpraša:

— Niste iz teh krajev, kaj?

— Pač, iz Baranquille.

— Ne, Kolumbijec že ne morete biti, vaši lasje so preveč svetli, polt pa imate temno samo od sonca. Odkod prihajate?

— Iz Rio Hache.

— Kaj ste počeli tam?

— Električar.

— Ah! Pri Elektro družbi imam prijatelja, ime mu je Perez, Španec je. Ga poznate?

— Da.

— O, lepo!

Po kosilu si oditeta umit roke in Irka se vrne sama k mizi. Pogleda me, potem pa francosko:

— Ne bom vas izdala, a moja sopotnica trdi, da je videla vašo sliko v časopisu. Francoz ste, tisti, ki je ušel iz zapora v Rio Hachi, ni res? *

No, ta bi bila pa res dobra, če bi ji še naprej lagal!

— Ja, sestra. Prosim vas, nikar me ne prijavite. Nisem tako hudoben, kot pišejo. Ljubim Boga in ga spoštujem.

Španka se vrne k mizi in Irka ji reče: »Da.« Španka ji nekaj odgovori, a tako hitro, da nisem razumel. Nekoliko zamišljeno potem vstaneta in spet odideta na stranišče. Pet minut ju ni nazaj, medtem pa delajo moji možgani z blazno hitrostjo. Naj ju počakam? Naj takoj zbežim? Sicer pa je vseeno: če me nameravata ovaditi, me bojo prej ali slej dobili. V okolici ni dovolj velike selve, džungle, poti, ki peljejo v mesta, pa takoj zasedejo policisti. Prepustil se bom torej usodi, doslej se ni slabo izkazala.

Nasmejani se vrneta k meni in Irka me vpraša za ime.

— Enrique.

— Prav, Enrique, z nami boste odšli v samostan, osem kilometrov pred Santa Marto. V najini družbi se vam ni treba bati ničesar. Nikar ne govorite, naj vas imajo ljudje za delavca v samostanu.

Sestri plačata račun tudi zame, potem kupim še ducat cigaretnih škatel in vžigalnik s kamenčkom. Odpeljemo se. Ves čas me pustita pri miru in hvaležen sem jima. Tako vsaj voznik ne sliši moje obupne izgovorjave. Pod večer se ustavimo pred ogromno gostilno. Pred vrati stoji avtobus. »Rio Hacha—Santa Marta.« Od sile prav bi mi prišel. Stopim k sestri Irki in ji povem svojo željo.

— To bi bilo zelo nevarno, mi reče, kajti pred Santa Marto sta vsaj še dve policijski postaji, kjer od potnikov zahtevajo cedulo, osebno izkaznico, na vozu pa do tega ne bo prišlo.

Lepo se ji zahvalim in tedaj izgine še zadnji občutek tesnobe, ki me je žrl vse dotlej. Res se me drži sreča, sester usmiljenk ne bi srečal, pa če bi si jih še tako želel! In res pridemo v mraku do prve alcabale, policijske kontrole. Avtobus, ki je prihajal iz Santa Marte in je bil namenjen v Rio Hacho, so policaji krepko preiskali. Ulegel sem se na hrbet, si poveznil slamnik prek oči in se delal, da spim. Osemletna deklica mi je naslonila glavo na ramo, spala je. Vozač je svojo koreto ustavil pred policijsko postajo tik za avtobusom.

— Como estan por aqui? Kako ste kaj? vpraša Španka.

— Muy bien, Hermana. Zelo v redu, sestra.

— Me alegro, vamonos, muchanos. To mi je všeč, pojdimo, otroci.

In mirno se odpeljemo naprej.

Ob desetih zvečer pridemo do močno razsvetljene kontrole. Po cesti prihajajo z obeh strani kolone avtomobilov. Šoferji odpirajo prtljažnike in policaji vtikajo nos vanje. Neka ženska mora stopiti iz avtobusa, a še zmeraj brska po torbici. Verjetno nima cedule, odpeljejo jo na postajo. Prav nerodna reč! Vozila odhajajo počasi, in ker čakajo na obeh straneh cestišča, ne moremo prehitevati. Vdam se v usodo in čakam. Še že kar vidim, kako me zgrabijo in odpeljejo skoz vrata. V avtobusu, ki je pred nami, se gnete ljudi, na strehi pa je vse polno ogromnih kovčkov in Žakljev. Štirje policaji naženejo potnike ven, a avtobus ima vrata samo spredaj. Zenske držijo v naročju otroke. Drug za drugim se potem spet vračajo v avtobus.

— Cedula! Cedula!

Vsak povleče iz žepa karton s fotografijo in ga pokaže.

Zorrillo mi ni tega nikoli omenil. Če bi vedel, bi si vsaj poskušal priskrbeti ponarejeno. Če pridem srečno mimo te kontrole, si mislim, plačam kakršnokoli vsoto, a cedulo bom imel, še preden odpotujem iz Santa Marte v Baranquillo, ki je zelo važno mesto na atlantski obali: dvesto petdeset tisoč prebivalcev, pravi uvod v besednjak.

Moj Bog, kako dolga je operacija s tem avtobusom! Irka se obrne k meni:

— Kar mirni bodite, Enrique.

Že v naslednjem hipu bi jo najraje povlekel za jezik, vozač jo je prav gotovo slišal.

Potem je na vrsti naš voz in ustavimo se pod vročo lučjo. Odločim se, da bom sedel. Če bi ležal, bi izgledalo, kot da se skrivam. S hrbtom sem naslonjen na ograjo in gledam sestrama v hrbet. Vidijo me lahko samo iz profila, slamnik pa si potisnem globoko na čelo. Seveda ne pretirano globoko.

— Como estan todos por aqui? Kako ste kaj tu? ponovi sestra Španka.

— Muy bien, Hermanas. Y como viajan tan tarde? Zelo v redu, sestri. Zakaj potujete tako pozno?

— Por una urgencia, por eso no me detengo. Somos muy apuradas. Nujno je, zato nas nikar ne 'zadržujte. Zelo se nam mudi.

— Vayanse con Dios, Hermanas. Pojdita z Bogom, sestri.

— Gracias, hijos. Que Dios les protege. Hvala, otroka moja. Bog vaju obvaruj. r

— Amen, odgovorita policaja.

In v miru se odpeljemo mimo, nihče ne zahteva ničesar. Vznemirljivi trenutki, ki smo jih preživeli, so prav gotovo vplivali na želodec obeh sester usmiljenk, kajti sto metrov za postajo data ustaviti voz, izstopita in se za nekaj hipov izgubita med drevjem. Potem nadaljujemo pot. Prižgem si cigareto in tako sem ganjen, da Irki nemudoma rečem:

— Hvala, sestra.

— Ni za kaj, a tako naju je bilo strah, da nama je skoraj razgnalo želodec.

Okrog polnoči smo pred samostanom. Veliko obzidje, velika vhodna vrata. Vozač je koreto pustil na dvorišču in konje spravil v hlev, deklice pa so odšle skoz vrata. Na ploščadi pred vhodom se vname vroča razprava med obema sestrama in vratarko. Irka mi pove, da vratarka noče prebuditi predstojnice in je prositi za dovoljenje, da bi smel prespati v samostanu. In tedaj mi je zmanjkalo odločnosti! Mahoma bi moral izkoristiti priložnost in oditi proti Santa Marti, do katere sem imel samo še osem kilometrov.

Ta napaka me je v kratkem veljala sedem let robije.

Ko so naposled le zbudili predstojnico, sem dobil sobo v drugem nadstropju. Z okna imam razgled na vse mesto. Jasno vidim luči in svetilnik v pristanišču in ravnokar se je od pomola odlepila velika ladja.

Zaspim in sonce je že visoko, ko potrka na vrata. Grozne reči sem sanjal. Lali si je pred mojimi očmi razparala trebuh in ven po koščkih vlekla najinega otroka.

Na hitro se umijem in obrijem. Spustim se dol in v pritličju srečam irsko sestro. Ljubko se mi nasmehne:

— Dobro jutro, Henri. Ste dobro spali?

— Ja, sestra.

— Pridite, prosim vas, v pisarno naše prečastite. Rada bi vas videla.

Predstojnica sedi za mizo. Vame se zazre izredno strog obraz ženske, ki jih ima vsaj petdeset na grbi, in sicer s silno neljubeznivimi očmi.

— Senor, sabe usted hablar espanol? Gospod, ali govorite špansko?

— Muy poco. Zelo malo.

— Bueno, la Hermana va servir de interprete. Prav, sestra nama bo prevajala.

— Francoz ste, so mi povedali.

— Da, mati.

— Ušli ste iz zapora v Rio Hachi?

— Ja.

— Koliko časa je tega?

— Vsaj sedem mesecev.

— In kaj ste delali medtem?

— Bil sem pri Indijancih.

— Kaj? Vi, pa da bi bili z Guajiri! To je nemogoče. Divjaki niso še nikogar pustili v svojo bližino. Pomislite, še noben misijonar ni uspel! Tega odgovora ne sprejmem. Kje ste bili? Povejte po pravici.

— Mati, bil sem z Indijanci in za to imam tudi dokaz.

— Kakšen?

— Bisere.

Izpod suknjiča povlečem vrečko, ki je bila pripeta na hrbtni strani, in jo pomolim predstojnici. Odpre jo in prinese na dan polno pest biserov.

— Koliko jih je?

— Ne vem, morda kakšnih petsto, šeststo. Približno.

— To ni dokaz. Lahko ste jih ukradli kje drugje.

— Mati, da bo vaša vest mirna, sem pripravljen počakati tu toliko časa, da se pozanimate, če je bila kje prijavljena tatvina biserov. Samo če želite. Denarja imam in si lahko plačam penzion. Obljubim vam, da se ne premaknem iz sobe, dokler mi vi ne dovolite.

Zazre se mi v oči. Sam pri sebi pomislim, da zdaj gospe gotovo roji po glavi: »In kaj, če pobegneš? Pobegnil si iz ječe, od tu je še laže.«

— Pustil vam bom vrečko z biseri, to je vse moje imetje. Vem, da je v dobrih rokah.

— Prav, to je torej urejeno. Ne, ni vam treba ostati ves čas v sobi. Zjutraj in popoldne lahko oditete na vrt, medtem ko so dekleta v kapeli. Hranili se boste v kuhinji z osebjem. *

Po pogovoru kljub vsemu nisem nič bolj miren. Ko sem se hotel vrniti v svojo sobo, me je Irka odpeljala v kuhinjo. Velika skodela bele kave in dva kosa svežega črnega kruha z maslom. Sestra ves čas ne reče nič, molče stoji ob meni in ne sede. Zaskrbljena je videti v obraz. Rfečem ji:

— Hvala vam, sestra, za vse, kar ste storili zame.

— Storila bi še več, če bi mogla, prijatelj Henri.

In po teh besedah odide iz kuhinje.

Z okna gledam na mesto, pristanišče, morje. Dežela je zelo pridno obdelana. A ne morem in ne morem se znebiti občutka, da mi preti nevarnost. Naposled se odločim, da že naslednjo noč uidem. Biseri naj se grejo solit, obdrži naj jih za samostan ali zase, prečastita! Ne zaupam ji kdove kako, sicer se pa gotovo ne motim. Kako le, da ne govori francosko, pa je vendar iz Katalonije in vrh vsega še izobražena predstojnica samostana! Sklep: ponoči grem.

Ja, popoldne se bom sprehodil po dvorišču in pogledal, kje bo šlo najlaže prek zida. Ob enih potrka na vrata:

— Pridite na kosilo, Henri.

— Ja, takoj. Hvala.

Komaj pa se usedem za mizo in se lotim mesa in kuhanega krompirja, se na stežaj odprejo vrata in v kuhinjo prikorakajo štirje policaji z naperjenimi puškami in njihov vodja z revolverjem v roki.

— No te mueve, o te mato! Ne gani se, ali pa si mrtev!

Natakne mi lisice. Irka na ves glas zavrešči in se onesvesti. Prestrežeta jo sestri iz kuhinje.

— Vamos, gremo! pravi vodja. Odideva v mojo sobo. Pretaknejo jo počez in podolgem in takoj najdejo tistih sedemintrideset zlatnikov, na srečo pa ne opazijo etuija s puščicami. Gotovo so mislili, da sta svinčnika. Z neprikritim zadovoljstvom si vtakne oficir zlatnike v žep. Gremo! Na dvorišču je nekakšno vozilo.

Sest nas je, pet policajev in jaz, zbašemo se v furgon, potem pa nas z vso hitrostjo odpelje strašno črn šofer v policijski uniformi. Z mano je konec in ne upiram se, le dostojanstvo poskušam ohraniti. Milosti in pardona ne bom zahteval od nikogar! Bodi mož in misli si, da ne smeš nikdar zgubiti upanja! mi brni po glavi. In ko me vržejo iz avta, sem trdno odločen, da bom mož in ne cunja, in to mi uspe tako dobro, da oficir takoj pove:

— Tale Francoz je od hudirja, nič ne izgleda, da bi bil prizadet, ker smo ga dobili.

Odpelje me v svojo pisarno. Slamnik potegnem z glave, stola mi ne ponudijo, pa vseeno se usedem in culo položim pred noge.

— Tu sabes hablar espanol? Govoriš špansko?

— Non.

— Llame el zapatero, pokliči čevljarja. — In čez nekaj trenutkov se prikaže dedec v modrem predpasniku in s čevljarskim kladivom v rokah.

— Ti si Francoz, ki je pred enim letom pobegnil iz Rio Hache?

— Ne.

— Lažeš.

— Ne, ne lažem. Nisem tisti, ki je ušel iz Rio Hache pred enim letom.

— Snemite mu lisice. Sleci suknjič in srajco.

Možak vzame v roke papir in gleda. Zabeležene so vse

tetovirane risbe.

— Na levi roki ti manjka palec. Ja? Potem si to ti.

— Ne, to nisem jaz, kajti ušel nisem pred enim letom, pač pa pred sedmimi meseci.

— To je eno in isto.

— Zate že, zame ne.

— Že vidim, ti si tip morilca. Pa bodi Francoz ali Kolumbijec, vsi matadores, morilci, ste enaki. Ne da se vas ukrotiti. Jaz sem šele drugi komandant v tej ječi. Ne vem še, kaj bomo storili s tabo. Za zdaj te bom preselil k tvojim bivšim tovarišem?

— Kakšni tovariši?

— Francozi, ki si jih pripeljal v Kolumbijo.

Policaji me odpeljejo v celico, ki gleda na dvorišče. Vseh pet najdem skupaj. Objamemo se.

— Mislili smo, da si se za zmeraj rešil, prijatelj, reče Clousiot. Maturette zajoka kot otrok. Vsi skupaj so pobiti od žalosti. A to mi da moč, ko jih spet srečam, prijatelje!

— Pripoveduj, zahtevajo.

— Pozneje. In vi?

— Že tri mesece smo tu.

— Delajo lepo z vami?

— Ni da bi se pritožil, pohvalil pa tudi ne. Čakamo, da nas prepeljejo v Baranquillo, povsem verjetno nas bojo tam predali Francozom.

— Aj! Banda prašičja! In beg in podobno?

— Komaj si noter, pa bi že spet rad ven!

— No, zaboga! Kaj si misliš, da se bom kar tako odpovedal hecu! Je straža zelo močna?

— Čez dan ni sile, a ponoči nas pazi posebna ekipa.

— Koliko?

— Trije.

— In tvoja noga?

— Gre, tudi šepati sem nehal.

— Vas imajo ves čas zaprte?

— Ne, na dvorišču se sprehajamo dve uri dopoldne in tri popoldne.

— Kakšni pa so drugi kolumbijski zaporniki?

— Med njimi najdeš precej nevarne tipe, se mi zdi, tako tatove kot morilce.

Popoldne sem se ravno zgovarjal na dvorišču s Clousiotom, ko so me poklicali. Odpeljali so me v isto pisarno kot dopoldne. Poleg oficirja, ki me je že zasliševal, je komandant jetnišnice. Na častnem stolu sedi precej temen, skoraj črn človek. Po barvi sodeč je bliže črncem kot Indijancem. Kratki, nakodrani lasje izdajajo njegovo zamorsko kri. Star je približno petdeset let, oči ima črne in zlobne. Kratko pristrižene mustače mu segajo čez debele ustnice, ki kažejo na togotljiva usta. Srajco ima odpeto, brez kravate. Na levi strani ima zelen in bel trak nekakšnega odlikovanja. Čevljar je tudi prisoten.

— Francoz, prijeli so te po sedmih mesecih, kar si zbežal. Kaj si počel medtem?

— Bil sem pri Guajirih.

— Če se boš zajebaval, te dam korigirat!

— Povedal sem resnico.

— Nihče še ni živel pri Indijancih. Samo letos so ubili že petindvajset obalnih stražarjev.

— Ne, ubili so jih tihotapci.

— Kako veš?

— Sedem mescev sem živel tam. Guajiri niso odšli nikdar s svojega ozemlja.

— Prav, morda tudi res. Kje pa si sunil šestintrideset zlatnikov po sto pesov?

— Moji so. Poglavar nekega gorskega plemena, ki mu je ime Justo, mi jih je podaril.

— Kako le bi se neki Indijanec dokopal do tolikšnega bogastva in ti ga potlej dal?

— Dajte no, šefe, raje mi povejte, če je zadnje čase kdo prijavil tatvino zlatnikov po sto pesov?

— Ne, to je res. Za tak slučaj nisem slišal. A to ne pomeni, da se ne bomo pozanimali.

— Kar dajte, to mi bo zelo ljubo.

— Francoz, hudo napako si storil, ko si zbežal iz zapora v Rio Hachi, še hujša pa je ta, da si pomagal zbežati Antoniu, ki bi moral biti ustreljen, ker je ubil več obalnih stražarjev. Zdaj tudi vemo, da te zahteva Francija, ker moraš odslužiti svojo kazen, dosmrtno. Nevaren matador si. Ne

bom riskiral, da bi tudi odtod zbežal. Vtaknil te bom v posebno luknjo in počakal boš na odhod v Baranquillo. Zlatnike ti bomo vrnili, če se izkaže, da niso ukradeni.

Spustimo se in po petindvajsetih stopnicah pridemo do slabo razsvetljenega hodnika. Na levi in desni so kletke, odprejo eno in me potisnejo vanjo. Ko se vrata za mano zaprejo, se z lepljivih tal vzdigne do mojega nosu gniloben smrad. Z vseh strani slišim glasove. Vsaka izmed zamreženih lukenj ima po enega ali več jetnikov.

— Frances, Frances! Que a hecho? Por que esta aqui? Kaj si napravil? Zakaj si tu? Ali veš, da so to celice smrti?

— Molčite! Naj pove! zavpije neki glas.

— Ja, Francoz sem. Sem so me vrgli, ker sem zbežal iz ječe v Rio Hachi.

Odlično razumejo moje žlobudranje v španščini.

— Zapomni si tole, Francoz, poslušaj. Na dnu je deska. Na njej se spi. Na desni imaš škatlo z vodo. Pazi nanjo, vsako jutro je dobiš nekaj kapelj, za več ne moreš prositi. Na levi je škaf, sekret. Pokrij ga z jopičem, tu ga ne potrebuješ, preveč je vroče. Če škaf zapreš, bo manj smrdelo. Mi smo jih že vsi pokrili.

Pritisnem se ob mrežo in poskušam razločiti obraze: le dva zagledam, prilepljena ob železo, noge molita iz rešetk. Prvi je tip španskega Indijanca, kakršni so bili policaji, ki so me aretirali v Rio Hachi, drugi pa je mlad in lep črnec. Leta me je posvaril, da med plimo celice zalije voda. Bati se mi ni treba, ker se nikdar ne dvigne više od pasu. Nevarne pa so podgane, ki kaj rade plezajo po človeku in ga ugriznejo. Treba jih je takoj pobrcati v kot. Vprašam ga:

— Koliko časa si že v luknji?

— Dva meseca.

— In drugi? *

— Nikoli več kot tri. Če te po treh mesecih ne odpeljejo, pomeni, da moraš v luknji umreti.

— So tudi taki tukaj? Koliko časa že?

— Eden, ja. Osem mesecev, a ne bo več dolgo. Že kakšen mesec leži in ne more vstati, samo na kolena še pride. Nekega dne se bo utopil, zalilo ga bo.

— Pa ne, da je to dežela divjakov?

— Nikdar ti nisem rekel, da smo civilizirani. Sicer pa tvoja dežela tudi ni bogve kako civilizirana, če so te obso

dili na dosmrtno! Tu v Kolumbiji: dvajset let ali smrt. Dosmrtne ne dobiš nikdar.

— Daj no, povsod je enako.

— Si jih dosti pobil?

— Ne, enega samega.

— Saj ni mogoče. Ne obsodijo človeka na dosmrtno, če je ubil enega samega.

— Povem ti, da je res.

— Pa še praviš, da tvoja dežela ni tako divjaška kot moja?

— No, zaradi tega se vendar ne bova prepirala! Prav imaš. Policija, to ti je povsod enak drek. Kaj si pa ti naredil?

— Ubil sem celo familijo, tri ljudi. Očeta, mater in sina.

— Zakaj?

— Mojega najmlajšega brata so dali svinji za krmo.

— Je sploh mogoče? Blaznost!

— Moj petletni bratec je vsak dan obmetaval njihovega sina s kamni in je bil otrok že ves črn po glavi.

— Toda to še zmeraj ni vzrok.

— To sem jim tudi jaz povedal!

— Kako pa si zvedel?

— Brata cele tri dni ni bilo na spregled, začel sem ga iskati in na gnoju sem našel njegovo sandalo. In to je bil gnoj iz svinjaka. Ko sem še brskal po njem, sem našel tudi okrvavljeno nogavico. Razumel sem. Zenska je priznala, potem pa so vsi trije še zmolili, preden sem jih postrelil. S prvim strelom sem razklal moškemu noge.

— Prav si storil. In kaj bojo zdaj naredili s tabo?

— Največ dvajset let dobim.

— Zakaj si tu v luknji?

— Mahnil sem nekega policaja, ki je bil z njimi v sorodu. Bil je v jetniščnici, zdaj so ga premestili. Miren sem.

Vrata na hodniku se odprejo. Paznik pripelje dva zapornika z lesenim sodom. V temi drugih paznikov z naperjenimi puškami ne vidimo, samo slutimo jih. Zapornika gresta od luknje do luknje, potegneta ven škaf W C in ga izpraznita v sod. Zrak je v hipu zastrupljen s smradom urina in dreka, začne nas dušiti. Nihče ne odpre ust. Ko prideta do mene, prvi zapornik prime za škaf in obenem spusti na tla majhen zavojček. Mahoma ga z nogo pomaknem še v večjo temo. Ko ni nikogar več na hodniku, najdem v zavoju dve škatli cigaret, vžigalnik in sporočilo v francoščini. Prižgem dve cigareti in ju vržem fantoma nasproti. Potem pokličem soseda, ki z iztegnjeno roko sprejme cigarete in jih razdeli naprej po luknjah. Naposled prižgem tudi sebi in poskusim ob svetlobi s hodnika prebrati, kaj piše na listku. Nemogoče. Iz ovojnega papirja napravim fin zvitek in ga po več poskusih prižgem. Hitro preletim vrstice:

»Korajžo, Metulj, računaj na nas. Pazi se. Jutri dobiš papir in svinčnik, pa nam piši. S tabo držimo — do smrti.«

Postane mi toplo pri srcu. Teh nekaj besed pomeni zame pravo dozo moči! Nisem sam in lahko računam na prijatelje.

Nihče ne govori, vsi namreč kadijo. Ko delim cigarete, šele ugotovim, da nas je v celicah smrti devetnajst. No, no, pa sem spet na »poti razkroja«, a tokrat do vratu! Tiste sestre usmiljenke so bile sestre samega zlodeja. A stavim, da me nista ovadili ne Irka ne Španka. Ah, kakšen osel moraš biti, da verjameš tem bledoličnim nunam! Morda pa niso one krive? Je bil vozač? Dvakrat ali trikrat smo se spozabili in govorili francosko. Je slišal? Pustimo zdaj to! Noter sem in to pot zares. Nuni, vozač ali pa prečastita predstojnica, rezultat ostane isti.

Zaklet sem tu, v tej zaribani luknji, ki se očitno dvakrat na dan napolni z vodo. Začne se taka vročina, da najprej slečem srajco, potem še hlače in čevlje. Vse skupaj obesim na mrežasta vrata.

Napravil sem dva tisoč petsto kilometrov in prišel kam? Ni kaj, zadel sem v polno! Moj Bog! Me boš zdaj zapustil, pa ves čas si bil tako velikodušen z menoj! Si se morda ujezil? Res je, dal si mi svobodo, najbolj prepričljivo, najlepšo. Postavil si me k ljudem, ki so me brez besede sprejeli za svojega. Dal mi nisi samo ene čudovite žene, temveč kar dve. In sonce in morje. In kolibo, kjer sem bil gospodar. Življenje v naravi, primitivno bivanje, a tako mirno in prijetno. Bilo je zares edinstveno darilo, živel sem svobodno življenje brez policajev, brez pravdnikov, zavistnežev in hudobnežev! In jaz tega darila nisem znal ceniti. Morje je bilo tako modro, da je bilo že kar zeleno in črno, sonce je vzhajalo in zahajalo in me navdajalo z mirom, živel sem v svetu brez denarja in sploh mi ni manjkalo ničesar, kar si želi človek, a jaz sem vse to poteptal in zavrgel. Da bi odšel? Kam? Med ljudi, ki se ne bojo obrnili proti meni, med bitja, ki se ne bojo niti potrudila, da bi spoznala, če je še kaj dobrega v meni. V svet, ki me odbija, ki odnaša vsako upanje.

V svet, ki hoče le moj poraz.

Zavriskali bojo od veselja, kifelci, tožilec, pa usrani Polein in tisti ducat porotniškega sira: kajti gotovo se bo našel kak časnikar in odposlal novico o moji aretaciji v Francijo.

Pa moji? Ko so jih obiskali žandarji in jim sporočili, da sem ušel, so bili gotovo zelo srečni, da je njihov mali, sin in brat, ušel rablju! Zdaj bojo spet trpeli.

Ni bilo prav, da sem zatajil svoje pleme. Ja, čisto lahko rečem »moje pleme«, saj so me sprejeli za svojega. Nisem storil prav, torej si lepo zaslužim, kar se mi je zgodilo. Pa vendar ... Nisem zbežal, da bi razmnoževal indijansko prebivalstvo Južne Amerike. Ljubi Bog, ti boš vendarle razumel, da moram znova zaživeti v normalno civilizirani družbi in ji dokazati, da lahko diham v njeni sredini, ne da bi ji bil nevaren. To je moja usoda — s Tvojo ali pa brez Tvoje pomoči.

Mora mi uspeti, moram dokazati, da sem in da bom normalen človek, če že ne boljši od drugih. V katerikoli skupnosti, v katerikoli deželi.

Kadim. Voda se začne dvigati. Sega mi že nekako do gležnjev.

— Kako dolgo ostane voda v celici? pokličem črnca.

— Odvisno, kako močna je plima. Uro, največ dve.

Okrog sebe slišim kričeče glasove zapornikov:

— Esta Ilegando, prihaja!

Voda se dviga počasi, zelo počasi. Mestic in črnec visita na ograji. Noge molita na hodnik, z rokami objemata drogove. V vodi zaslišim šum: iz kanala priplava kot mačka debela podgana in hoče splezati na ograjo. Primem čevelj, in ko se mi približa, jo z vso silo mahnem po glavi. Potem glasno zbeži po hodniku.

— Frances, me pokliče črnec, lov se je začel. Nisi še končal, če jih misliš vse pobiti. Skoči na ograjo in se primi droga, potem se ne gani.

Ubogam ga, a drogovi se mi zarežejo v stegna, dolgo ne morem ostati v tem položaju. Odmašim škaf WC, primem jopič in ga položim ob drog. Tako si napravim nekakšen sedež in se naslonim nanj, takoj je bolje.

Tale invazija vode, podgan, stonog in majhnih rakovic je najstrašnejša, najbolj ogabna reč, ki lahko doleti človeka. Ko se čez dobro uro voda umakne, ostane na tleh za kakšen centimeter lepljivega blata. Obujem se, bos ne bom bredel po tej umazani godlji. Črnec mi vrže deset centimetrov dolgo deščico in mi reče, naj z njo postrgam umazanijo na hodnik. Začnem naj pri deski, kjer bom spal, potem naj pride na vrsto še vse ostalo. Dobre pol ure porabim in tla so čista. To se že kar pozna. Do naslednje plime ne bo več vode, se pravi, točno enajst ur, kajti povodenj se začne zadnjo uro. Treba je šteti tistih šest ur, ko se morje umika, in pet ur, ko se dviga. Smešni so moji domisleki v tem trenutku:

— Metulj, usojeno ti je, da se boš ukvarjal s plimo in oseko. Hočeš ali nočeš, mesec je zelo važen, zate in za tvoje življenje. S pomočjo plime in oseke si z lahkoto odšel z Maronija, gledal si na uro, ko si zapustil Trinidad in Curaeao. V Rio Hachi so te prijeli, ker plima ni bila dovolj močna in se nisi mogel dovolj hitro umakniti. In zdaj si spet odvisen od njene milosti!

Nekaterim, ki bojo brali te strani — če bojo kdaj sploh natisnjene — se bom morda le malo zasmilil kaj vse sem moral prestati v teh kolumbijskih ječah. In ti ljudje so dobri. Vsi drugi, rodni bratje tistih dvanajstih sirarjev in javnega tožilca, bojo rekli: »Čisto prav mu je, lepo bi ostal v svoji celici, pa se mu ne bi nič zgodilo.« Naj vam nekaj povem, vam, dobrim, in pa sirarjem? Nisem obupal, kje pa! Še bolje vam povem: raje sem v kleti te stare kolumbijske trdnjave, ki jo je zgradila španska inkvizicija, kot pa da bi bil na Otokih zveličanja! Tu mi ostane še dovolj možnosti za beg, do kaznilnice je celih dva tisoč petsto kilometrov, pa čeprav sem zdaj v tej gnijoči luknji. Krepko se bojo morali potruditi, če me bojo hoteli po tej poti spraviti nazaj! Obžalujem samo eno: pleme Guajirov, Lali in Zoraimo, pa svobodo sredi narave, kjer ni bilo komforta in civilizacije, zato pa tudi ne policije, zaporov in takšnih kletk. Mislim,

da se moji divjaki ne bi nikdar spomnili takšnega mučenja sovražnikov. Jaz pa tem Kolumbijcem še lasu nisem skrivil!

Uležem se na desko in na dnu celice pokadim dve, tri cigarete. Ko sem črncu vrnil deščico, sem vrgel obenem tudi prižgano cigareto, ki jo je pokadil kot jaz, na skrivaj, kot bi ga bilo sram pred drugimi. Vsi ti detajli so zelo skromni, a po mojem zelo važni. Lep dokaz so, da je nam, parijam, ostalo vsaj malo olike in obzirnosti.

Tu je drugače ko v Conciergerie. Lahko sanjam in se klatim naokoli in ni mi treba z robcem zavarovati oči pred premočno lučjo.

Kdo le bi lahko obvestil policijo, da sem v samostanu? Ah, samo, da zvem, pa bo račun poravnan! Čez hip si rečem: »Strezni se, Metulj! V Franciji se boš moral maščevati, nisi prišel zato v to zgubljeno deželo, da bi ji škodoval! Tistega, ki te je izdal, bo gotovo kaznovalo življenje samo, in če se boš še kdaj vrnil v te kraje, se ne boš prišel maščevat, pač pa boš prinesel srečo Lali in Zoraimi in morda njunim otrokom, ki bojo tudi tvoji. Če se boš torej vrnil v to puščavo, boš obiskal Guajire, ki so te počastili in te sprejeli medse kot svojega. Še zmeraj sem na poti razkroja, a čeprav trenutno v ječi pod morjem, se ta del poti imenuje beg, pot k svobodi. Tega se ne da zanikati.«

Dobil sem papir, svinčnik in dve škatli cigaret. Že tri dni sem tu. Pravzaprav bi moral reči tri noči, saj tu poznamo samo noč. Ko si prižgem cigareto »Piel Roja«, ne morem kaj, da ne bi občudoval požrtvovalnosti tukajšnjih zapornikov. Na debelo riskira Kolumbijec, ki mi prinese cigarete. Če ga dobijo, se bo prav gotovo še sam preselil v naše prostore. Te reči mu niso neznane in ni samo korajžen, če mi pomaga v tej kalvariji, ampak tudi neverjetno plemenit. Spet zažgem papir in berem: »Metulj, dobro se držiš, vemo. Bravo! Kako je s tabo? Mi smo še zmeraj na istem. Neka dobra sestra te je prišla obiskat, a ji niso pustili, da bi govorila z nami. Potem ji je neki Kolumbijec povedal, da je Francoz v celici smrti. Ona mu je odgovorila, da se še vrne. To je vse. Poljube, tvoji prijatelji.«

Ni bilo lahko napisati odgovor, a vendarle mi je uspelo: »Hvala za vse. Ja, držim se. Pišite francoskemu konzulu, človek nikoli ne ve. Sporočila naj mi nosi le eden, zakaj bi jih bilo več kaznovanih, če se kaj zgodi. Puščic se ne dotikajte. Živio naš beg!«

Beg v Santa Marti

Iz te pošastne luknje sem prišel šele čez osemindvajset dni, potem ko je interveniral gospod Klausen, belgijski konzul v Santa Marti. Črnec, ki se je pisal Palacios in je prišel ven tri tedne po mojem prihodu, je namreč prosil mater, ki ga je obiskala, naj sporoči belgijskemu konzulu, da je spodaj zaprt neki Belgijec. Tega se je domislil potem, ko je neko nedeljo videl konzula, ki je prišel obiskat zapornika belgijske narodnosti.

Odpeljali so me torej v komandantovo pisarno.

— Francoz ste, zakaj potem zahtevate belgijskega konzula?

V fotelju je sedel belo oblečen gospod petdesetih let s plavimi, skoraj belimi lasmi na svežem in rožnatem okroglem obrazu, na kolenih je imel usnjeno aktovko. Takoj torej razložim, kako je s stvarjo:

— Samo vi pravite, da sem Francoz. Zbežal sem francoski pravici, priznam, vendar sem Belgijec.

— Tako! Zdaj vidite, je poskočil možic z obrazom duhovnika.

— Zakaj niste povedali? „

— Še malo se mi ni zdelo važno, posebej še, ker na vašem ozemlju nisem storil hujšega greha, kot da sem zbežal, kar pa je normalno za zapornika, ne?

— Bueno, šli boste nazaj k tovarišem. Toda, Senor Consul, povem vam, da ga pri prvem poskusu bega pošljem nazaj. Odpeljite ga k brivcu, potem pa v celico z ostalimi.

— Hvala, gospod konzul, rečem v francoščini, lepa hvala, da ste se dali motiti zaradi mene.

— Moj Bog! Kako ste morali trpeti tam spodaj! Pojdite zdaj, hitro. Dokler se ne premisli ta zver! Kmalu se vrnem. Na svidenje.

Brivca ni bilo in vtaknili so me nazaj k prijateljem. Čuden sem moral izgledati od spredaj, saj me niso nehali spraševati:

— Zaboga, to nisi več ti! Ni mogoče! Kako le so te napravili takega, svinje! Govori, povej nam vsaj besedo. Si slep? Kaj imaš na očeh? Zakaj ne nehaš mežikati?

— Nisem se še navadil na svetlobo. Do zdaj sem bil v temi, zato me dnevna svetloba slepi. — Usedem se z obrazom od okna. — Tako, zdaj je že bolje.

— Smrdiš po plesnivem, neverjetno! Po vsem telesu smrdiš!

Slekel sem se in moje reči so postavili k vratom. Po rokah, nogah in hrbtu sem bil ves popikan kot od naših stenic in ogrizen od liliputanskih rakovic, ki so priplavale s plimo. Grozen sem bil, tega mi ni bilo treba ugotoviti z ogledalom. Okrog mene je bilo pet robijašev, ki so videli že hudičevo veliko stvari, pa so zdaj utihnili, zmedeni od moje zunanjosti. Clousiot pokliče policaja:

— Če ni brivca, je pa zato voda na dvorišču.

Počakamo naj na čas za sprehod, odgovori policaj.

Nag odidem iz celice. Clousiot nese sveže stvari, ki jih

bom oblekel. Maturette mi pomaga, da se krepko umijem z njihovo črno žajfo. Čimbolj drgnem, več je nesnage okrog mene. Potem se v petih minutah posušim na soncu in se oblečem. Pride brivec.

— Ne na balin, mu pravim. Normalno me ostriži in obrij. Plačal bom.

— Koliko?

— En peso.

— Dobro naredi, reče Clousiot, pa dobiš dva.

Skopan, obrit in ostrižen, oblečen v čiste stvari se

počutim prerojenega. Prijatelji pa še zmeraj postavljajo vprašanja:

— Kako visoko je prišla voda? In podgane? Stonoge? In blato? In rakovice? In drek iz vseh tistih čebrov in mrtveci, ki so jih nosili ven? Naravni mrtveci ali obešeni samomorilci? Ali morda »samomorilci«, ki so jih policaji?

Vprašanj ni bilo konec in tolikšno govorjenje me je izžejalo. Na dvorišču je neki trgovec ponujal kavo. Sprehajali smo se kakšne tri ure in medtem sem spil vsaj dvanajst močnih kav, osladkanih s papelonom. To se mi je zdela najboljša pijača na svetu. Pozdravit me je prišel tudi črnec, s katerim sva bila spodaj. Šepetaje mi je razložil, kako je bilo z belgijskim konzulom in njegovo materjo.

Stisnem mu roko, zelo je ponosen, da mi je pomagal priti ven. Potem srečen odide.

Celica, kjer sem s prijatelji, se mi zdi prava palača. Clousiot ima visečo posteljo, kupil jo je za svoj denar. Zahteva, da jaz ležem vanjo. Uležem se, počez. Začuden me pogleda, potem pa mu povem, da nima pojma, kaj je to viseča mrežnica, če se uleže po dolgem.

Jedli smo, pili, spali, igrali damo in karte s španskimi kartami, govorili špansko, med sabo, s policaji in kolumbijskimi zaporniki, da bi se dobro naučili jezika. Vse to smo počeli podnevi in še malo ponoči. Grozno je, če moraš že ob devetih zvečer v posteljo. In tedaj se pripodijo detajli, vse od bega iz saintlaurentske ambulante pa do Santa Marte, pridejo in defilirajo pred mojimi očmi in zahtevajo nadaljevanje. Film se vendar ne sme ustaviti tu, vrteti se mora naprej! Vrtel se bo, obljubim. Samo, da se mi vrnejo moči, pa pridejo nove epizode, prav gotovo! Našel sem obe puščici in dva lista koke, prvi je bil že čisto suh, drugi pa še malo zelen. Žvečiti začnem zelenega in vsi me debelo pogledajo. Razložim jim, da iz teh listov delajo kokain.

— Daj no daj!

— Poskusi.

— Ja, res, jezik in ustnice postanejo neobčutljivi.

— Jih prodajajo tu?

— Ne vem. Kako si napravil z denarjem, Clousiot, izgleda, da ga imaš?

— V Rio Hachi sem menjal in od tedaj‘naprej so vsi prepričani, da ga imam.

— Jaz imam pri komandantu šestintrideset zlatnikov po sto pesov, rečem, in vsak zlatnik je vreden tristo pesov. V kratkem bom uredil s to stvarjo.

— Tu črkujejo od lakote, ponudi mu kupčijo. f

— Odlična ideja.

V nedeljo sem govoril z belgijskim konzulom in tistim Belgijcem, ki so ga zaprli zaradi zlorabe, prevaral je namreč neko ameriško družbo z bananami. Konzul mi je na razpolago in nam bo pomagal. Prinesel je neke formularje in podpisal sem, da sem se rodil belgijskim staršem v Bruslju. Povedal sem mu o nunah in biserih, a kot protestant ne pozna tukajšnjih duhovnikov. Samo škofa, a zelo malo. Svetuje mi, naj zlatnikov ne zahtevam, preveč bi bilo tvegano. Če pa ga pokličemo natanko štiründvajset ur pred odhodom v Baranquillo:

— Tedaj bi jih v moji navzočnosti lahko zahtevali, saj imate priče, kot sem razumel.

— Ja.

— Zaenkrat pa ne storite ničesar, zmožen bi vas bil vtakniti nazaj v tisto strašno luknjo ali pa celo ubiti. Sto zlatnikov po sto pesov pomeni v teh krajih pravo bogastvo. Niso vredni samo tristo pesov, kot mislite sami, pač pa vsak natanko petsto petdeset. To je torej ogromna vsota in s hudičem se ni igrati. Z biseri je drugače. Vseeno mi pustite čas, da premislim.

Črnca sem vprašal, če bi hotel morda zbežati z menoj in kako naj bi to napravila. Njegova še kar svetla koža je v hipu posivela, ko je zaslišal besedo beg.

— Rotim te, človek, pozabi na to. Če ti spodleti, te čaka najstrašnejša počasna smrt. Sicer pa si začetek že sam okusil. Počakaj, da prideš drugam, v Baranquillo. Tu bi bil samomor. Hočeš umreti? Potem pa bodi miren. V vsej Kolumbiji ni strašnejše ječe, v njej si bil. Zakaj bi torej tu riskiral?

— Ja, a zid ni kdove kako visok in bi ga bilo dokaj lahko preskočiti.

— Hombre, facil o no, name ne računaj. Ne bom šel s tabo, tudi pomagal ti ne bom. Tudi govorila ne bova o tem. Frances, nisi normalen, če boš še mislil na te reči tu, v Santa Marti!

In črnec je ves bled odšel.

Vsak dan si dopoldne in popoldne ogledujem kolumbijske zapornike, ki so noter zaradi večjih zadev, vsi imajo grozne gobce, sami klavci. A krepko jih obvladajo, vsi se namreč blazno bojijo podzemlja. Pred štirimi ali petimi dnevi je prišel ven hudičevo velik tip, za glavo višji od mene. Kličejo ga El Caiman, pravijo tudi, da je nevaren. Pogovarjava se, potem mu po treh ali štirih sprehodih rečem:

— Caiman, quieres fugarte conmigo, bi ušla skupaj?

Pogleda me, kot bi bil jaz hudič, in reče:

— Da bi se vrnila tja, odkoder sva prišla, če naju dobijo? Ne, hvala. Raje ubijem mater, kot pa da grem nazaj.

Potem nisem več poskusil. Nikomur več nisem rekel za beg.

Popoldne gre prek dvorišča komandant, se ustavi in me pogleda, potem reče:

— Kako kaj?

— Gre, a šlo bi še bolje, če bi imel svoje zlatnike.

— Zakaj?

— Lahko bi si plačal advokata.

— Pojdiva.

In odpelje me v svojo pisarno. Sama sva. Ponudi mi cigaro — ni slabo —, mi jo prižge — zmeraj bolje.

— Znaš dovolj špansko, da boš razumel in mi počasi in jasno odgovarjal?

— Ja.

— Prav. Rad bi torej prodal svojih šestindvajset kovancev?

— Ne, šestintrideset jih je.

— Ah! Ja, ja! In si s tem denarjem plačal advokata? Sicer pa samo midva veva za ta denar.

— Ne, tu je oficir in njegovih pet mož, ki so me aretirali, pa drugi komandant, ki je imel denar pred vami in vam ga je dal. No, pa še konzul.

— Aha! Bueno. Tako je celo bolje, če jih ve več, nama ne bo treba skrivati. Veš, napravil sem ti ogromno uslugo. Molčal sem in nisem odposlal vprašanj policijam tistih držav, ki si jih prepotoval. Nismo zvedeli, če si jih ukradel.

— To bi morali storiti. *

— Ne, zate je bolje, če sem molčal.

— Hvala vam, komandant.

— Hočeš, da ti jih prodam?

— Po koliko?

— Sam si mi povedal, da so ti tri plačali ]5o tristo pesov. Za vsak zlatnik mi boš dal sto pesov, storil sem ti uslugo. Kaj praviš?

— Ne. Zlatnike mi boš dal po deset skupaj in za vsakega ti bom dal ne samo sto, temveč kar dvesto. Tako se ti oddolžim.

— Francoz, preveč si zvit. Jaz sem samo ubog kolumbijski oficir, nisem bogve kako pameten, a preveč zaupam. Ti si inteligenten in zvit, kot sem že rekel.

— Kakšno pametno ponudbo bi mi rad torej napravil?

— Jutri pripeljem sem v pisarno kupca. Videl bo zlatnike, povedal ceno, potem pa pol na pol. To ali nič. V Baranquillo te pošljem z zlatniki ali pa jih obdržim za preiskavo.

— Ne, poslušaj moj zadnji predlog: kupec pride sem, pogleda zlatnike in vse, kar bo čez tristo petdeset pesov, je tvoje.

— Esta bien, tu tienes mi palabra, prav, lahko se zaneseš na mojo besedo. Kam pa boš spravil tako veliko denarja?

— Ko ga bom dobil, boš dal pripeljati belgijskega konzula. Dal mu ga bom, naj mi plača advokata.

— Ne, nočem prič.

— Ničesar ne tvegaš, podpisal bom, da si mi izročil šestintrideset zlatnikov. Sprejmi, in če boš fair, ti bom ponudil nov posel.

— Kakšen?

— Zaupaj mi. Vsaj tako je dober kot prvi, tokrat bova delila petdeset na petdeset.

— Cual es? Kaj je, povej.

— Jutri hitro opravi, in ko bo popoldne ob petih moj denar na varnem pri konzulu, ti bom povedal, za kaj gre.

Dolgo sva se menila. Ko se ves zadovoljen vrnem na dvorišče, prijateljev ni več, vrnili so se v celico.

— Kako torej?

Povem jim, o čem sva govorila. Zvijamo se od smeha, pa čeprav se nam ne godi najbolje.

— Hudirjev lisjak si! Hitro si ga. Misliš, da bo šlo?

— Sto pesov stavim proti dvesto, da je prijel. Bo kdo?

— Ne, tudi jaz sem prepričan, da bo šlo.

Vso noč sem premišljeval. Prva zadeva je gotova. Druga

— še preveč bo zadovoljen, ko bo dobil bisere — je tudi gotova. Ostane še tretja. Tretja... Ponudil mu bom ves denar, ki ga bom dobil, in pusti naj mi ukrasti čoln v pristanišču. Čoln lahko kupim z denarjem, ki ga imam v planu. Bomo videli, če se bo uprl skušnjavi. Ali kaj tvegam pri tem? Zaradi prvih dveh poslov me še kaznovati ne more. Sicer pa bomo videli. Ne delaj računov brez krčmarja itd. Lahko bi počakal do Baranquille. Zakaj? K večjemu mestu spada večja jetnišnica, močneje zastražena in z višjim obzidjem. Vrniti bi se moral k Lali in Zoraimi: zbežim in se ustavim pri njih za nekaj let, grem potem v gore s plemenom, ki ima vole, in pridem tako v stik z Venezuelci. Ta beg mi mora za vsako ceno uspeti. Vso noč kombiniram in se trudim, kako naj se najbolj uspešno lotim tretje zadeve.

Naslednjega dne mi ni treba čakati. Ob devetih zjutraj mi sporočijo, da me pri komandantu čaka neki gospod. Policaj, ki me pripelje, počaka zunaj in znajdem se pred človekom šestdesetih let v svetlo sivi obleki s sivo kravato. Na mizi je siv cowboyski klobuk, ob kravati pa je pripet modro srebrnkast, skoraj siv biser. Možak je suh in dokaj eleganten.

— Dober dan, gospod.

— Govorite francosko?

— Ja, gospod, po rodu sem iz Libanona. Slišal sem, da imate zlatnike po sto pesov, zanimajo me. Ste zadovoljni, če vam dam petsto za vsakega?

— Ne, šeststo petdeset.

— Slabo ste poučeni, gospod! Maksimalna cena za komad je petsto petdeset.

— Tako torej, ker jih vzamete vse, vam jih dam po šeststo.

— Ne, po petsto petdeset.

Sporazumeva se torej za petsto osemdeset. Kupčija je sklenjena.

— Que han dicho, kaj ste rekli?

— Za petsto osemdeset sva se pogodila, komandant. Popoldne bomo stvar dokončno uredili.

Možak odide. Komandant vstane in me vpraša:

— Koliko torej dobim?

— Dvesto petdeset za komad. Sami ste hoteli sto pesov, vidite, jaz vam dam dvakrat in pol toliko.

Komandant se nasmehne in reče:

— Druga zadeva?

— Počakajva še do popoldne, ko pride konzul. Ko bo odšel, ti povem.

— Torej je res še nekaj?

— Častna beseda.

— Bien, ojala, ko bi le bilo res!

Ob dveh prideta konzul in mož iz Libanona. Dobim dvajset tisoč osemsto pesov, dvanajst tisoč šeststo jih dam konzulu, osem tisoč dvesto osemdeset pa jih dobi komandant. Podpišem mu tudi potrdilo, da mi je izročil šestintrideset zlatnikov po sto pesov. S komandantom ostaneva potem sama. Povem mu, kaj se mi je zgodilo pri predstojnici.

— Koliko biserov?

— Petsto ali šeststo.

— Tatica je torej predstojnica. Morala bi ti jih prinesti ali pa vsaj poslati, drugače bi jih morala oddati na policiji. Naznanil jo bom.

— Ne, obiskal jo boš in ji pustil moje pismo v francoščini. Preden pa ji boš sploh povedal za pismo, jo boš prosil, naj pošlje po sestro z Irskega.

— Razumem. Irka naj pismo prebere v francoščini in ga prevede. V redu, takoj grem.

— Počakaj, da ga napišem.

— Ja, seveda! Jose, pripravi avto z dvema človekoma, zakriči skoz priprta vrata.

Sedem za komandantovo pisalno mizo in na papir z oznako zapora napišem:

»Gospa predstojnica,

V roke dobre in usmiljene seste Irke!

Ko me je Bog pripeljal k vam in sem se nadejal pomoči, do katere ima po krščanskih zakonih pravico vsak, ki ga preganjajo, sem vam zaupal vrečko z biseri, ki so moja lastnina. Hotel sem vas prepričati, da ne bom na skrivaj odšel izpod strehe, ki varuje božjo hišo. Neznani podlež se je čutil dolžnega, da me naznani policiji, ki me je potem aretirala pri vas. Upam, da podle duše, ki se je tako grdo spozabila, ni med božjimi dekleti iz vaše hiše, lagal pa bi, če bi dejal, da tej duši oproščam. Obratno, z vso gorečnostjo bom prosil, naj Bog ali kak njegov svetnik brez milosti kaznuje tistega, ki je zagrešil tako strašno grdobijo. Prosim vas, gospa predstojnica, da daste komandantu Cesariu vrečko z biseri, ki sem vam jo zaupal. Prepričan sem, da mi jo bo pobožno izročil. Tole pismo pa naj vam bo za potrdilo.

Sprejmite moje itd.

Čez uro in pol je bil policijski avto že nazaj, saj je samostan samo osem kilometrov od Santa Marte. Komandant me je dal poklicati.

— Tako. Preštej jih, če kakšen manjka.

Preštejem. Pa ne zato, da bi vedel, če kakšen res manjka, saj jih prej še nisem štel. Rad bi vedel, koliko jih je zdaj v rokah tega rufijana: petsto dvainsedemdeset.

— V redu?

— Ja.

— No falta, ne manjka nobeden?

— Ne. Povej mi zdaj, kako je bilo.

— Ko sem prišel do samostana, je bila predstojnica na dvorišču. Vsi trije smo stopili naprej, potem sem rekel: »Gospa, zaradi precej važne stvari, ki ste jo prav gotovo že uganili, moram v vaši prisotnosti govoriti s sestro Irko.«

— In potem?

— S tresočo roko je Irka prebrala predstojnici pismo. Gospa ni rekla nič. Sklonila je glavo, odprla predal pisalne mize in rekla: »Tu imate denarnico z biseri, nihče se je ni dotaknil. Bog bodi milostljiv tistemu, ki je zagrešil tako podlo dejanje. Francozu povejte, da molimo zanj.« Tako torej, Hombre! zaključi komandant zadovoljen.

— Kdaj bova prodala bisere?

— Manana, jutri. Ne bom te vprašal, kje si jih dobil. Zdaj vem, da si nevaren matador, vem pa tudi, da si mož beseda. Na, odnesi tole šunko, kruh in vino, pa s prijatelji proslavi današnji dan.

— Na svidenje.

V celico prinesem dvolitrsko steklenico chiantija, približno tri kile šunke in štiri francoske hlebce kruha. Praznični obed. Šunke, kruha in vina je kmalu konec, vsi imamo odličen apetit.

— Misliš, da bo advokat lahko kaj storil?

Zasmejem se. Ubožci, tudi oni so verjeli finti z advokatom!

— Ne vem. Preden plačamo, bo treba vso reč dobro preštudirati.

— Najbolje bi bilo, če plačamo samo, če uspe, reče Clousiot.

— Ja ja, najti moramo advokata, ki bo sprejel ta predlog.

Potem ne rečem nič več. Malo me je sram.

Naslednjega dne Libanonec spet pride.

— To je zelo komplicirano, mi reče. Bisere je treba najprej razvrstiti po velikosti, sijaju in obliki, potem pa ugotoviti, če so lepo okrogli ali baročni.

Ne samo, da je komplicirano, vrh vsega Libanonec pove, da bo pripeljal še kakšnega eventualnega kupca, ki se bo bolje spoznal na bisere. V štirih dneh končamo. Dobim trideset tisoč pesov. V zadnjem trenutku sem umaknil en rožnat in dva črna bisera, da bi jih poklonil ženi belgijskega konzula. Kot dobra trgovca sta moža brž rekla, da so ti trije biseri sami vredni pet tisoč pesov. Vseeno sem jih vzel.

Konzul se je dolgo branil, preden jih je vzel. Shranil bo tudi mojih petnajst tisoč pesov. Vsega skupaj jih imam torej sedemindvajset tisoč. Zdaj moram dobro izpeljati tretjo zadevo.

Kako naj se je lotim? Dober delavec zasluži v Kolumbiji osem do deset pesov na dan. Torej je sedemindvajset tisoč velika vsota. Železo bom koval, dokler je vroče. Komandant je do zdaj dobil tründvajset tisoč, če prištejem mojih sedemindvajset tisoč, bo imel petdeset tisoč pesov.

— Komandant, koliko je vredna trgovina, od katere bi živel človek bolje kot vi?

— Dobra trgovina šteje takoj petinštirideset do šestdeset tisoč pesov.

— In koliko nese? Trikrat več, kot zaslužite vi? Štirikrat?

— Več. Petkrat, šestkrat več.

— In zakaj potem ne postanete trgovec?

— Potreboval bi dvakrat toliko, kot imam.

— Cuj, komandant, še tretjo zadevo ti bom predlagal.

— Ne igraj se z mano.

— Ne, resno ti pravim. Bi rad mojih sedemindvajset tisoč pesov? Samo reci, pa bojo tvoji.

— Kako?

— Pusti me, da odidem od tu.

— Poslušaj, Francoz, vem, da mi ne zaupaš. Prej si imel morda prav. Zdaj pa sem tvoj prijatelj, s tvojo pomočjo sem se izvlekel iz revščine, kupim si lahko hišo in plačam otrokom šolnino. Nočem te okrasti in nočem, da te ubijejo. Tu ne morem nič storiti zate, pa če mi ponudiš zaklad. Ni šans, da bi uspel.

— In če ti dokažem, da so?

— Potem bova videla, a dobro premisli.

— Imaš kakšnega prijatelja ribiča, komandant?

— Ja.

— Bi me ta ribič lahko spravil na morje in mi prodal svoj čoln?

— Ne vem.

— Koliko je približno vreden njegov čoln?

— Dva tisoč pesov.

— Če dam njemu sedem tisoč in tebi dvajset, bi šlo?

— Francoz, zame bo dovolj deset tisoč, prihrani nekaj zase.

— Potem uredi stvari.

— Boš šel sam?

— Ne.

— Koliko vas bo?

— Samo trije.

— Počakaj, da se pogovorim z ribičem.

Kar ne morem verjeti, kako se je tip spremenil. Kljub mesarskemu obrazu ima na dnu srca skrite čedne reči.

Na dvorišču se pogovorim s Clousiotom in Maturettom. Naredim naj, kakor hočem, mi rečeta, za mano bosta šla. Tako slepo zaupanje me napolni s samozavestjo. Krepko bom moral paziti odslej naprej, odgovoren sem za vse tri. Obvestiti pa bom moral tudi naše tri sopotnike. Ob devetih zvečer končamo turnir z dominami in tedaj je ravno še č&s, da spijem zadnjo kavo.

— Cafetero! zakličem na hodnik in postrežejo nam s šestimi toplimi kavami.

— Govoriti moram z vami. Tako. Zdi se mi, da se bo dalo zbežati od tu. Zal pa lahko odidemo samo trije. Razumljivo je, da bom s sabo odpeljal Clousiota in Maturetta, skupaj smo odšli iz kaznilnice. Če bi kdo rad kaj pripomnil, naj kar odkrito pove, poslušal ga bom.

— Ne, reče Bretonec, tako je čisto prav, kakor pogledaš. Skupaj ste zbežali, zdaj pa ste zato tu, ker smo se mi trije hoteli izkrcati v Kolumbiji. Vseeno ti hvala, Metulj, da si nas vprašal za mnenje. A vso pravico imaš, da tako storiš. Naj vam Bog pomaga k uspehu, kajti če vas dobijo, vas čaka gotova smrt, in sami veste kakšna.

— Vemo, ponovita Clousiot in Maturette.

Popoldne sem govoril s komandantom. Njegov prijatelj

se strinja. Zanima ga le, kaj bi radi imeli v čolnu.

— Sod s petdesetimi litri sladke vode, petindvajset kil koruzne moke in šest litrov olja. To je vse.

— Čarajo! zahrumi komandant. S tako malo reči boš odšel na morje?

— Ja.

— Korajžen si, Francoz.

Tako. Na vrsti je tretja operacija.

— Verjemi mi ali ne, vse to počnem najprej za svoje otroke, potem šele zate, doda hladno komandant. Korajžen si, zaslužiš, da ti pomagam.

Vem, da je res, zahvalim se mu.

— Kako boš napravil, da se ne bo preveč videlo, da sem ti pomagal?

— Pazil bom, da ne boš ti odgovoren. Odšel bom tisto noč, ko bo drugi komandant na straži.

— Povej mi svoj načrt.

— Najprej boš jutri umaknil enega nočnega stražarja in čez tri dni še drugega. Ko bo ostal samo eden, boš nasproti vrat, ki vodijo v celico, postavil stražarnico. Prvo deževno noč bo v njej vedrila straža in skočil bom skoz zadnje okno. Kar pa se tiče reflektorja okoli obzidja, moraš ti najti način, da napraviš kratek stik. Samo za to te prosim. Sam lahko vržeš meter dolgo bakreno žico z dvema kamnoma okrog žic, ki gresta na drog z reflektorjem. Tvoj prijatelj ribič pa naj čoln priveže z verigo tako, da ne bom potem zgubljal časa, pripravljena naj so jadra in tri velika vesla.

— V čolnu je majhen motor, reče komandant.

— Ah! Tako je torej še bolje. Motor naj je prižgan, kakor da se ogreva, tvoj prijatelj pa naj kaj spije v prvi kavarni. Ko nas bo zagledal, naj se v črnem dežnem plašču postavi pred svoj čoln.

— Kaj pa denar?

— Že v naprej bom plačal sedem tisoč za tvojega prijatelja, tvojih dvajset tisoč pa bom pretrgal na dvoje. Eno polovico ti bom dal takoj, drugo pa boš dobil pri enem izmed zaprtih Francozov, povedal ti bom pri kom.

— Mi ne zaupaš? To ni dobro.

— Ne, da ti ne bi zaupal, lahko pa narediš napako s kratkim stikom in v takem primeru ti ne bom nič plačal. Brez kratkega stika namreč sploh ne morem oditi.

— V redu.

Vse je urejeno. Komandant je ribiču izročil sedem tisoč pesov. Že pet dni straži ponoči samo en policaj. Stražarnica je že postavljena in čakamo dež, ki pa ne pride. Okenski drog smo prežagali z žagami, ki nam jih je priskrbel komandant, zareze smo zamašili, vrh vsega pa je vse še lepo skrito za kletko, v kateri živi papagaj, ki se je že naučil govoriti »drek« po francosko. Počutimo se ko na žarečem oglju. Komandant je dobil svojo polovico bankovcev. Vsako noč čakamo. Dežja ni. Domenjeno je, da bo komandant uro po začetku dežja z druge strani zidu napravil kratki stik. Nič, nič, nobenega dežja v tem letnem času, neverjetno. Najmanjši oblaček, ki ga navsezgodaj zagledamo skoz rešetke, nas navda z upanjem, potem nič. Človeku bi se kar zmešalo. Že šestnajst dni je vse pripravljeno, šestnajst noči bedimo in napeto čakamo. Neko nedeljsko jutro me pride komandant sam iskat na dvorišče in me odpelje v svojo pisarno. Vrne mi zavojček s polovičkami bankovcev in še celih tri tisoč pesov.

— Kaj je?

— Francoz, prijatelj moj, samo še to noč imaš na razpolago. Ob šestih zjutraj vas bojo odpeljali v Baranquillo. Vračam ti samo tri tisoč pesov, ostalo je moj prijatelj porabil. Če bo Bog hotel in bo ponoči deževalo, te bo ribič čakal. Ko boš vzel čoln, mu boš dal denar. Zaupam ti in vem, da se mi ni treba bati.

Ponoči ni deževalo.

Pobegi v Baranquilli

Ob šestih zjutraj pride narednik z dvema desetnikoma in osmimi vojaki, nataknejo nam lisice in hajd proti Baranquilli. V treh urah in pol napravimo v vojaškem kamionu sto osemdeset kilometrov. Ob desetih smo v zaporu, imenovanem »80«, ulica Medellin, Baranquilla. Kljub vsem naporom smo navsezadnje le tu! Baranquilla je važno mesto. Prvo kolumbijsko pristanišče na Atlantiku, v notranjosti zaliva rio Magdalena. Njihova jetnišnica je tudi zelo važna: štiristo zapornikov in okrog sto paznikov. Takšna kot ponavadi vse jetnišnice v Evropi. Dvoje stražnih obzidij, več kot osem metrov visokih.

Sprejme nas štab pod poveljstvom don Gregoria, direktorja. Na obeh straneh poslopja je po dvoje dvorišč, ločenih s precej raztegnjeno kapelo, kjer berejo mašo in jo drugače uporabljajo kot govorilnico. Spravijo nas na dvorišče, kjer imajo najnevarnejše tipe. Ko so me preiskali, so našli tründvajset tisoč pesov in puščice. Kot svojo dolžnost čutim, da obvestim direktorja, da so zastrupljene, a kljub temu nas ne bojo imeli za najbolj pridne fantke.

— Celo zastrupljene puščice imajo Francozi!

V tem baranquillskem zaporu je za nas najbolj nevarno, tu nas bojo namreč izročili francoskim oblastem. Ja, Baranquilla, oziroma samo njena ogromna jetnišnica je postala ključno vprašanje. Treba je uiti, za vsako ceno, način sploh ni važen.

Naša celica je sredi dvorišča. Sicer pa to sploh ni celica, ampak kletka: cementna streha pritiska na debele jeklene rešetke, v kotu je voda in WC. Ostali zaporniki, kakšnih sto jih je, so v celicah, izdolbenih v vseh štirih stenah dvorišča, ki je dvajset metrov krat štirideset. Vsaka celica ima spredaj rešetke, iznad katerih se dviga nekakšna pločevinasta streha, ki ščiti pred dežjem. Sest nas je, Francozov, in samo mi smo v tej centralni kletki, noč in dan na voljo očem zapornikov in seveda paznikov. Dan preživimo na dvorišču od šestih zjutraj do šestih zvečer. Celica je odprta in lahko hodimo vanjo, če hočemo. Na dvorišču lahko govorimo, se sprehajamo in celo jemo.

Drugi dan nas odpeljejo v kapelo, kjer nas pričakuje direktor z nekaj policaji in vsaj osmimi fotoreporterji.

— Zbežali ste iz francoske kaznilnice v Gvajani?

— Tega nismo nikdar zanikali.

— Zaradi česa so vas obsodili na tako hude kazni?

— To sploh ni važno. Važno pa je, da na kolumbijskem ozemlju nismo ničesar zakrivili, da nam vaš narod ne pusti živeti novega življenja in da se gre celo lovce na glave in žandarje francoske vlade.

— Kolumbija je prepričana, da vas ne sme sprejeti na svojem ozemlju.

— Toda jaz in dva moja prijatelja sploh nočemo živeti v tej deželi. Aretirali so nas na odprtem morju in ne na kopnem. Na vso moč smo se poskušali oddaljiti.

— Francozi so večinoma katoličani kot mi, Kolumbijci, se oglasi novinar nekega katoliškega lista.

— Prav lahko, da vas krstijo za katolike, a vaše navade niso najbolj krščanske.

— In kaj nam očitate?

— Sodelujete s tistimi, ki nas zasledujejo. Še huje, prevzeli ste celo njihovo delo. Zaplenili ste nam čoln z vsemi stvarmi, ki so bile naša last, pravzaprav darilo katolikov s Curagaoa, ki jih tako plemenito zastopa škof Irenee de Bruyne. Nikakor se ne moremo sprijazniti s tem, da niste hoteli niti malo tvegati in nam pomagati pri reševanju hudih problemov, vrh vsega pa ste nam še preprečili, da bi z lastnimi sredstvi potovali naprej in se ustavili v tisti deželi, ki bi nas hotela sprejeti.

— Nam zelo zamerite, nam, Kolumbijcem?

— Kolumbijcem kot takim ne, zamerimo pa njihovemu policijskemu in sodnijskemu sistemu.

— Kaj hočete reči s tem?

— Da se da popraviti vsako napako, če se le hoče. Pustite nam, da odplujemo drugam.

— Poskušali bomo to kako urediti.

Ko pridemo nazaj na dvorišče, mi Maturette reče:

— Ha, si razumel? Zdaj je konec iluzij, fant! Zdaj smo v zosu, ven ne pridemo kar tako.

— Dragi moji prijatelji, ne vem, če smo vsi skupaj močnejši, zato vam povem, da lahko vsak napravi, kar se mu zdi. Jaz bom na vsak način izginil iz te famozne osemdesetke.

V četrtek me pokličejo v govorilnico in zagledam lepo oblečenega moškega petinštiridesetih let. Ogledam si ga. Nenavadno je podoben Louisu Degaju.

— Si ti, Metulj?

— Ja.

— Jaz sem Joseph, Louis Dega je moj brat. Bral sem časopise, pa sem te prišel pogledat.

— Hvala.

— Si brata kdaj videl? Ga morda poznaš?

Natanko mu popišem Degajevo odisej o do tistega, ko sva se ločila v ambulanti. Pove mi, da je njegov brat zdaj na Otokih zveličanja, novico pa je sprejel v Marseillu. Obiski so dovoljeni v tej kapeli ob četrtkih in nedeljah. Pove mi, da živi v Baranquilli kakšnih dvanajst Francozov, ki so prišli s svojimi ženami iskat sreče. Sami zvodniki. V posebni mestni četrti ducat in pol prostitutk vzdržuje visoko francosko tradicijo te spretne in imenitne obrti. Zmeraj enaki tipi žensk in moških, ki po svetu vodijo svojo specialiteto, staro ko zemlja, od Kaira do Libanona, od Anglije do Avstralije, od Buenos Airesa do Caracasa, od Sajgona do Brazzavilla, in od svojega posla ne živijo slabo.

Joseph Dega mi pove še eno lepo: francoski zvodniki v Baranquilli so razburjeni. Bojijo se, da jim s svojo prisotnostjo v zaporu ne bi skalili miru in vrgli sence na njihovo cvetočo obrt. Res je, če samo eden izmed nas uide, ga bojo šli policaji naprej iskat v casetas, kjer so gospe, pa čeprav ubežnik še pomislil ne bo nanje. V takem primeru pa se lahko zgodi marsikaj: policija utegne najti ponarejene dokumente, pa neveljavne in razveljavljene dovolilnice za bivanje v Kolumbiji. In mnogo jih je, žensk in celo moških, ki bi imeli krepke neprijetnosti, če bi jih odkrili.

No, zdaj sem dobro poučen. Pove mi še, da mi je za karkoli na razpolago in da me bo obiskal vsako nedeljo in četrtek. Zahvalim se mu, korenjaku, kasneje je pokazal, da obljub ni imel samo na jeziku. Iz časopisov je tudi zvedel, da je Kolumbija ugodila zahtevi francoskih oblasti po naši ekstradiciji.

— Takole, gospodje moji! Veliko vam imam povedati.

— Kaj? zavpije vseh pet v zboru.

— Najprej, da je z iluzijami končano. Naša ekstradicija je uradno potrjena. Posebna barka iz Francoske Gvajane nas bo prišla iskat in nas odpeljala nazaj v kaznilnico. Potem pa sem zvedel, da delamo hudo kri tukajšnjim zvodnikom. Tistemu ne, ki me je obiskal. Vseeno mu je, a njegovi kolegi iz ceha se bojijo, da ne bi kdo izmed nas ušel in bi imeli oni zaradi tega sitnosti.

Vsi se zakrohočejo. Mislijo, da se zafrkavam. Clousiot reče:

— Gospod zvodnik, ali smem zbežati od tu, prosim?

— Dovolj štosov! Če nas obiščejo kurbe, jim povemo, naj nikar ne prihajajo. Razumeli?

— Razumeli.

Kakor sem že povedal, je na našem dvorišču kakšnih sto kolumbijskih jetnikov. Še zdaleč niso bedaki. Med njimi so pravi, odlični tatovi, ugledni ponarejevalci, iznajdljivi sleparji, specialisti za oborožene napade, prekupčevalci z mamili in nekaj ubijalcev, posebej izvežbanih za svoj poklic, ki je že tako banalen v Ameriki. V teh krajih bogataši, politiki in pustolovci najemajo profesionalne ubijalce, ki opravijo namesto njih krvave posle.

Tu najdeš kože vseh barv. Od senegalskega črnega odtenka Afričanov do čajne barve naših martiniških kreolov, od indijansko mongolske opečnate polti z gladkimi temno vijoličastimi lasmi pa do čistih belcev. Z njimi prihajam v stik, izberem si nekaj tipov in poskušam spoznati, koliko so zmožni in če si sploh želijo zbežati. Večinoma so takšni kot jaz: bojijo se ali pa imajo pred sabo dolgo kazen, pa jih neprestano vznemirja misel na beg.

Po štirioglatem obzidju se vleče stražarska pot, ki je ponoči krepko razsvetljena, na vsakem voglu pa je majhen stražarski stolp. Tako so noč in dan na razpolago štiri straže, pa še ena na dvorišču pred vrati kapelice, ki pa ni oborožena. Hrane je dosti in več jetnikov prodaja kavo in sokove tukajšnjih sadov, pomaranč, ananasov in papaj, ki jih dobijo od zunaj. Od časa do časa so ti mali trgovci žrtve presenetljivo hitrih oboroženih napadov. Še preden se sploh česa zavejo, imajo prek obraza ogromno brisačo, da ne bi kričali, in nož ob rebrih ali vratu, ki bi se ob najrfianjšem gibu globoko vgreznil v meso. Žrtev je brez fičnikov, še preden bi sploh lahko rekla uf. Udarec s pestjo po tilniku ponavadi spremlja roparsko akcijo. Nikoli, pa naj se zgodi karkoli, nihče ne reče nič. Včasih trgovec pospravi, kar je prodal — kakor bi zaprl trgovino — in odide iskat tatu. Če ga odkrije, se začne boj, zmeraj na nož.

Obiskat sta me prišla dva kolumbijska tatova in mi nekaj predlagala. Pazljivo ju poslušam. Kot vse kaže, je v mestu tudi nekaj policajev zmikavtov. Kadar pridejo na vrsto za stražarjenje, obvestijo prijatelje in leti lahko potem po mili volji kradejo pred njihovimi očmi.

Obiskovalca poznata vse in pravita, da bi bila smola, če ne bi med tednom nihče izmed njih nastopil straže pred vhodom v kapelico. Jaz naj si čimprej priskrbim revolver. Tatinskega policaja ne bo treba dolgo pregovarjati, pa bo »prisiljen« potrkal na zadnja vrata kapelice, kjer straži pet, največ šest mož. Z revolverjem v roki jih prestrašimo in v hipu bomo na ulici. Samo pomešati se nam bo treba med ljudi, veliko jih je na tistem koncu.

Tak načrt mi ni najbolj všeč. Če hočeš revolver skriti, mora biti precej majhno orožje, največ kaliber 6,35. V takem slučaju pa tvegamo, da se nas stražarji ne bojo dovolj ustrašili. Samo eden naj narobe reagira, pa bo treba ubijati. Ne, rečem. Zelja po akciji ne vznemirja samo mene, tudi moji prijatelji so nestrpni. A s to razliko, da se kakšen dan, ko so najbolj pobiti, celo sprijaznijo z mislijo, da jih bo ladja za v Gvajano našla v kletki. Odtod ni daleč do popolnega poraza. Menijo se tudi, kakšne kazni jih utegnejo čakati in kako bojo sploh ravnali z njimi.

— Vaših bedarij sploh ne morem več poslušati! Kadar se hočete pogovarjati o takšni bodočnosti, pojdite stran, nekam v kot, kjer mene ne bo. Ta vaša usodnost je možna, le če si brez moči. Ste res čisto impotentni? Je med vami kdo, ki so mu odrezali jajca? Če je, potem mi kar povejte. Kajti nekaj vam povem, zaboga! Če kdaj mislim na beg od tu, mislim na beg za vse. In če na vso moč napenjam možgane in kombiniram, kako naj uspe, bo to beg za vse. In to je silno nerodno, šest mož. Z mano je enostavno, povem vam. Če bo šlo dosti časa, pa ne bomo nič storili, bom ubil kolumbijskega policaja, časa si spet prihranim. Ne bojo me vrnili več Franciji, če jim ubijem policaja. Imel bom čas in sam se bom prav lahko pripravil na beg.

Kolumbijca pripravljata drug načrt, ni slab. Na mašni dan, v nedeljo zjutraj, je kapelica zmeraj polna obiskovalcev in jetnikov. Najprej vsi skupaj poslušajo mašo, po končani službi pa ostanejo v njej tisti, ki imajo obisk. Kolumbijca mi svetujeta, naj grem v nedeljo k maši, da bom videl, kako vse skupaj teče. Tako bo laže ukrepati prihodnjo nedeljo. Predlagata tudi, naj sem vodja pobega. A odklonim to čast, obeh Kolumbijcev namreč ne poznam dovolj dobro.

Odgovarjam za štiri Francoze. Bretonec in Fant z likalnikom nočeta sodelovati. Ni problema, samo v kapelico jima ne bo treba. Ostali štirje pa bomo v nedeljo poslušali mašo. Kapela je četverokotna. V ozadju je kor, v sredini pa so na obeh straneh vrata, ki vodijo na dvorišče. Za zamreženimi glavnimi vrati je straža, kakšnih dvajset mož. Za stražarji pa so še vrata, ki se odpirajo na cesto. Ker pa je kapela nabito polna, so zamrežena vrata odprta med božjo službo, stražarji pa budno pazijo v sklenjeni vrsti. Med obiskovalci morata priti tudi dva moža z orožjem, ki jima ga bojo prinesle ženske med stegni. Verjetno bosta dva velika kalibra 38 ali 45. Enega bom dobil jaz kot vodja zarote. Ko se bo drugič zaslišal zvonček s kora, moramo vsi naenkrat napasti. Jaz naj prinesem ogromen nož direktorju don Gregoriu na vrat in mu rečem: »Da la orden de nos dejar passar, si no, te mato. Ukaži, naj nas pustijo mimo, drugače te ubijem.«

Nekdo drug bo moral napraviti enako z duhovnikom. Ostali trije bojo vsak iz svojega vogala naperili orožje v sklenjeno vrsto policajev pri glavnem vhodu v kapelico Prvi policaj, ki ne bo odvrgel orožja, bo ubit, bo ukazano. Najprej bojo zbežali fantje, ki nimajo orožja, duhovnik in direktor pa bosta nekakšen ščit zadnjemu. Če bo šlo vse normalno, bojo stražarji pometali puške na tla. Z revolverji jih bomo prisilili v kapelo, za njimi pa zaklenili najprej 'rešetke, potem še lesena vrata. Stražarnica bo prazna, saj morajo biti med mašo vsi obvezno na stražf. Kakšnih petdeset metrov od zidu nas bo čakal kamion, nanj bo prislonjena lestev, da bomo laže poskakali nanj. Kamion bo odpeljal šele tedaj, ko bo na vozu zadnji, se pravi vodja. Po končani maši se strinjam. Vse se godi tako, kot mi je opisal Fernando.

Joseph Dega v nedeljo ne bo prišel, že ve zakaj ne. Pripravil nam bo svoj taksi, da ne bo treba v kamion, in odpeljal nas bo v že vnaprej pripravljeno skrivališče. Ves teden sem hudičevo vznemirjen, ves nervozen čakam na akcijo. Fernando si je priskrbel revolver po drugi liniji. Strašno orožje je to, kaliber 45, kakršnega ima kolumbijska civilna garda. V četrtek me je obiskala ena izmed Josephovih deklet. Zelo je prijazna, pove mi, da bo taksi rumene barve, ne bomo ga mogli zgrešiti.

— O. K. Hvala.

— Veliko sreče.

Ljubko me poljubi na obe lici in zdi se mi, da je malce vznemirjena.

— Entra, entra. Stopite v kapelico, da boste slišali božji glas, priganja duhovnik.

Clousiot je pripravljen. Maturettu se svetijo oči in oni tretji se tudi drži ob meni. Popolnoma miren stopim na svoje mesto. Direktor don Gregorio sedi poleg debele gospe. Desno od mene stoji ob zidu Clousiot, levo sta še oba druga, vsi pa smo napravljeni tako, da nas ne bojo prepoznali ljudje, če nam uspe priti do ceste. Ob desni podlaket sem si z debelo elastiko pripel odprt nož in rokav kaki srajce v zapestju zapel z gumbom. V trenutku povzdigovanja, ko imajo vsi sklonjene glave, kot bi nekaj iskali, bo ministrant na koru najprej zazvončkljal, potem pa še trikrat razločno udaril. Zmenjeni smo za drugi udarec. Dobro vemo, kaj moramo storiti.

Zazvoni prvič, drugič ... Vržem se na don Gregoria in mu nastavim bodalo na debeli zgubani vrat. Duhovnik zavpije:

— Misericordia, no me mata. Milost, ne ubijte me.

Prijateljev ne vidim, samo slišim jih, ko ukažejo stražarjem, naj odvržejo puške. Vse je v redu. Don Gregoria povlečem za ovratnik prelepega suknjiča in mu rečem:

— Sigua y no tengas miedo, no te hare dano. Z mano pojdi in nikar se ne boj, nič hudega ti ne bom storil.

Nekaj korakov vstran držijo duhovnika z britvico ob vratu. Zaslišim Fernanda:

— Vamos, Frances, vamos a la salida. Francozi, pojdimo k izhodu.

Poln zmagoslavja in veselja zaradi uspešne akcije naženem vso svojo skupinico k vratom, ki vodijo na cesto, a v tistem hipu počita dva strela, oba naenkrat. Zgrudita se Fernando in še eden, ki je imel orožje. Vseeno stopim še korak ali dva naprej, a stražarji so prišli k sebi in nam s puškami stopili nasproti. Še sreča, da so vmes ženske, tako vsaj ne streljajo. A potem spet poči, dvakrat iz puške, enkrat iz revolveria. Na tla se zvali še naš tretü sopotnik, do

tem ko je ravno še utegnil ustreliti tjavdan; ranil je neko dekle. Don Gregorio je na smrt bled, pa mi reče:

— Daj mi nož.

Dam mu ga. Brez veze bi bilo, če bi še kaj poskušali. Prej ko v pol minute se je situacija spremenila.

Kakšen teden kasneje sem zvedel, da se je upor ponesrečil zaradi nekega jetnika z drugega dvorišča, ki se je iz radovednosti udeležil maše, a zunaj kapelice. Čim se je naša akcija začela, je obvestil stražo. Policaji so skočili s šest metrov visokega zidu na dvorišče, ena skupina z ene, druga z druge strani kapelice. Skoz rešetke stranskih vrat so najprej počili tista dva, ki sta stala na klopi in grozila policajem, tretjega pa so pobili, ko je čez nekaj sekund prišel v doseg njihovih pušk. Potem se je nadaljevala prav čedna corrida. Sam sem ostal ob direktorju, ki je kričal povelja. Šestnajst, vmes tudi mi štirje Francozi, se nas je potem znašlo vklenjenih v temnici, ob kruhu in vodi.

Don Gregoria je obiskal Joseph. Direktor me da poklicati in mi pove, da nas bo Josephu na ljubo premestil na dvorišče. In res smo čez deset dni že vsi skupaj v isti kletki na dvorišču, Kolumbijci tudi. Najprej prosim za nekaj minut molka v spomin na Fernanda in njegova prijatelja, ki so bili ubiti v naši akciji. Ko me je naslednjič • obiskal Joseph, mi je povedal, da je obiskal vse zvodnike v mestu in so skupaj zbrali pet tisoč pesov, s katerimi je 'potem le prepričal don Gregoria. Ta gesta je zvodnike krepko dvignila v naših očeh.

Kaj zdaj? Še da še kaj napraviti? Prav gotovo še ne bom priznal poraza in prekrižanih rok počakal na francosko barko.

Zleknjen v skupni banji in skrit pred močnim soncem lahko nemoteno opazujem stražarje, ki se prestopaji po obzidju. Ponoči morajo vsakih deset minut drug za drugim poklicati: »Straža, pozor!« Tako se lahko poveljnik straže prepriča, da nihče ne spi. Če stražar ne odgovori, ga drugi kliče tako dolgo, da dobi odgovor.

Mislim, da sem odkril šibko točko. Ob vsakem stražarskem stolpiču je na vrvi obešena posoda. Če se stražarju zahoče kave, pokliče cajetera, ki mu je natoči v posodo. Potem je treba vse skupaj samo še potegniti navzgor.

A stolpič na desni je precej boli nagnjen proti dvorišču kot ostali. Če napravim ogromen kavelj in ga privežem na konec pletene vrvi, se bo z lahkoto pripel na obzidje. Čez zid moram namreč priti zelo hitro. Edini problem: kako onesposobiti stražo?

Vidim ga, stražarja, vstane in napravi nekaj korakov. Občutek imam, da mu je vročina hudo napoti in da se bori z zaspanostjo. Tole je, zaboga! Zaspati mora! Najprej bom izdelal vrv, in če najdem kavelj, ga bom uspaval in poskušal srečo. V dveh dneh je približno sedem metrov dolga vrv spletena iz močnih platnenih srajc, ki smo jih mogli dobiti, predvsem pa iz kakija. Kavlja niti ni bilo težko dobiti. Našel sem ga pod streho ob vratih celice, ki ščiti pred dežjem. Joseph Dega mi je prinesel flaško zelo močnega uspavalnega sredstva. V navodilih piše, da je treba vzeti samo deset kapljic, v flaški pa je gotovo za šest velikih žlic tekočine. Stražarja sem navadil, da je od mene sprejemal kavo. Spusti mi posodo in vrnem mu jo zmeraj s tremi kavami. Ker imajo vsi Kolumbijci radi alkohol, uspavalo pa ima malo okus po janeževcu, si priskrbim pač stekleničko janeževca.

— Bi danes kavo na francoski način? vprašam stražarja.

— Kako je to?

— Z janeževcem.

— Daj, najprej bi rad poskusil.

Več stražarjev je poskusilo mojo kavo, in če jim zdaj ponudim, mi rečejo:

— Po francosko!

— Kakor želiš.

In prilijem jim janeževca.

Prišel je čas za akcijo. Sobota, poldne. Grozno je vroče. Moji prijatelji vejo, da tokrat ne bo časa, da bi koga odpeljal s sabo. Ponudi pa se mi Kolumbijec z arabskim imenom Ali. Sprejmem, naj gre z mano. Tako vsaj noben Francoz ne bo imel sitnosti, če me dobijo. Po drugi strani pa ne smem imeti pri sebi vrvi in kavlja, ko bom točil kavo, stražarju bom ves čas na očeh. Vsi smo prepričani, da bo v petih minutah O. K.

Še pet minut manjka do ure. Pokličem stražarja:

— Kako kaj?

— Gre.

— Bi kavo?

— Ja, pa francosko, taka je boljša.

— Počakaj, takoj ti prinesem.

— Dve kavi, rečem cafeteru. V posodo sem že zlil celo stekleničko uspavalnega. Če ga s tem ne bo v trenutku konec! Vrnem se pod obzidje in stražar vidi, ko vlijem janeževec.

— Hočeš močno?

— Ja.

Zlijem še malo, potem pa svojo posodo položim v njegovo in potegne jo gor k sebi.

Pet minut, deset, petnajst, dvajset! Še zmeraj ni zaspal. Kje pa, namesto da bi se usedel, stopi s puško v roki po obzidju in se sprehodi. Pa vendar, saj je vse popil! Ob enih se bo straža zamenjala.

Opazujem ga, kot bi stal na žerjavici. Prav nič ne kaže, da bi bil drogiran. Ah! Opotekel se je. Sede na tla pred čuvajnico, s puško med nogami. Glava mu omahne na ramo. Moji prijatelji in kakšni trije Kolumbijci, ki so seznanjeni z vso zadevo, ga opazujejo prav tako navdušeno kot jaz.

— Zdaj, rečem Kolumbijcu. Vrv!

Pripravi se, da jo vrže, v tem pa se stražar dvigne, spusti puško na tla, se pretegne in začne na mestu korakati. Kolumbijec se ravno še v pravem času ustavi. Še osemnajst minut manjka in straža se bo zamenjala. Potihoma začnem klicati Boga na pomoč: »Prosim te, pomagaj mi še enkrat! Rotim te, ne zapusti me!« Toda tako brez veze je, če kličem tega krščanskega Boga, ponavadi se prav malo zmeni zame, ki sem ateist.

— No ta je pa dobra! reče Clousiot in stopi k meni. Neverjetno, ta mrha sploh ne misli zaspati!

Stražar se skloni, da bi pobral puško, tedaj pa pade ko dolg in širok po tleh, kot bi ga ubila strela. Kolumbijec zažene kavelj, a brez uspeha, kavelj pade nazaj. Potem ga zažene drugič in kavelj prime, Malo ga povleče, da bi videl, če drži dobro, in potem poskusim še sam. Ko se odženem s tal in napravim prvi korak po navpičnem zidu, zaslišim Clousiota:

— Pazi! Izmena prihaja.

Ravno umaknem se še lahko, ne da bi me opazili. Iz nekakšnega obrambnega instinkta in tovarištva se mi v hipu približa kakih deset Kolumbijcev in pomešan se mednje. Odidemo vzdolž obzidja in za sabo pustimo obešeno vrv. Novi stražar obenem zagleda kavelj in fanta, ki se je s puško zleknil po tleh. Takoj skoči h gumbu za alarm, gotovo prepričan, da je kdo zbežal.

Zaspaneta odnesejo na nosilih. Na obzidju je vsaj dvajset policajev. Prišel je tudi don Gregorio in si ogledal vrv in kavelj. Policaji v hipu obkolijo dvorišče in pripravijo puške na strel. Začnejo klicati po imenih. Drug za drugim se jetniki vračajo v celice. A kakšno presenečenje! Nihče ne manjka. Celice potem skrbno zaklenejo.

Na vrsti je še drugo preverjanje imen, kontrola posameznih celic. Ne, nihče ni izginil. Okrog treh popoldne nas spet pustijo na dvorišče. Zvemo, da stražar smrči ko polh in da ga na noben način niso uspeli prebuditi. Moj kolumbijski sodelavec je prav tako pobit kot jaz. Tudi sam je bil do konca prepričan, da bo šlo! Ko blazen preklinja ameriško industrijo, kajti uspavalno sredstvo je bilo ameriško.

— Kaj storiti?

— Hombre, nadaljevati! mu rečem, nič drugega mi ne pride na misel. Fant misli, da bi nadaljevala in uspavala stražarje, jaz pa sem hotel reči, da se ne bova odpovedala begu.

— Misliš, da se bo našel še kak stražar, ki bi rad pil najino francosko kavo? mi reče.

Čeprav je najin položaj silno tragičen, ne morem ostati resen:

— Ja seveda, fant!

Stražar je spal tri dni in štiri noči. Ko se končno le zbudi, povsem logično pove, da sem ga gotovo jaz uspaval s kavo na francoski način. Don Gregorio me da poklicati in me sooči s stražarjem. Poveljnik straže me hoče nabosti na svojo sabljo, v hipu skočim v drugi kot sobe in se mu zarežim. Poveljnik dvigne rezilo, vmes skoči don Gregorio in udarec ga zadene naravnost v ramo. Zgrudi se na tla, ključnico ima zlomljeno. Tako glasno vpije, da se oficir ukvarja samo še z njim. Pobere ga s tal, a don Gregorio ne neha klicati na pomoč. Iz sosednih pisarn pritečejo uslužbenci v civilu, kakšnih deset jih je. Maščevati hočejo direktorja in naskočijo oficirja, oba policaja in stražarja, ki sem ga uspaval. V tej »tangani« jih je takoj nekaj lažje ranjenih. Jaz sem edini, nič mi ni. Moj primer ni več aktualen, zdaj sta v ospredju direktor in oficir. Don Gregoria so odnesli v bolnišnico, njegov namestnik pa me odpelje na dvorišče:

— S tabo bomo uredili kasneje, Frances.

Drugega dne me direktor, ves v gipsu, prosi, naj dam pismeno izjavo proti oficirju. Z užitkom podpišem vse, kar hočejo. Na zadevo z uspavalnim praškom pa popolnoma pozabijo, nič več jih ne zanima. Prednost zame.

Mine še nekaj dni in tedaj se ponudi Joseph Dega, da bo od zunaj organiziral akcijo. Povedal sem mu, da je ponoči nemogoče zbežati, ker je obzidje osvetljeno. Poskusil bo nekako pretrgati tok, se odloči. Kmalu najde rešitev: znanec električar bo obrnil stikalo v transformatorju, ki je zunaj obzidja. Jaz moram medtem podkupiti stražarje pri izhodu na cesto in pri vratih kapelice. Nisem si predstavljal, da bo tako komplicirano. Najprej sem moral prepričati don Gregoria, naj mi vrne mojih deset tisoč pesov, z izgovorom, seveda, da jih bom prek Josepha poslal domačim, dva tisoč pesov pa je bil »prisiljen« sprejeti kot darilo za ženo. Ko sem spravil na samo policaja, ki je sestavljal urnik in določal vrstni red stražarjev, sem tudi njega moral podkupiti. Vzel je tri tisoč pesov, a ni hotel intervenirati pri drugih stražarjih. Sam naj jih najdem, se z njimi domenim, njemu pa naj potem povem imena in kdaj naj začnejo stražo.

Priprave za novi beg so mi vzele več ko mesec dni. Naposled je vse pripravljeno. Ker se nam ne bo treba ukvarjati s policajem na dvorišču, bomo lahko mirno prežagali rešetke. Tri pile imam. Obvestil sem tudi Kolumbijca, ki je metal kavelj, prežagal bo rešetke na več^mestih. Domenjeno noč bo eden izmed njegovih prijateljev, ki se zadnje čase dela blaznega, s plehom tolkel po vratih in se na ves glas drl. Kolumbijec ve, da so se stražarji strinjali le s tem, če pobegneta dva Francoza, če pa bo bežal še tretji, bojo nanj streljali. Kljub temu hoče poskusiti srečo, če bomo plezali tesno drug ob drugem, mi pravi, nas v temi še prešteti ne bojo mogli. Clousiot in Maturette sta žrebala, kdo bo šel z mano. Zmagal je Clousiot.

Noč brez lune je prišla. Policaja in narednik so dobili vsak polovico obljubljenega denaria. Tokrat mi jih ni bilo treba trgati, so že bili. Druge polovice bojo odšli iskat v Barrio Chino k Degajevi ženi.

Luč ugasne. Zaženem se k rešetkam. Prej ko v desetih minutah so prežagane. Iz celice odideva v temnih hlačah in srajci. Kolumbijec se nama pridruži med potjo. Nag je, na sebi ima le črne hlačke. Skočim na rešetke, ki gledajo iz zidu, se vzpenem mimo žleba in vržem kavelj s tremi metri vrvi. Prej ko v treh minutah in brez hrupa pridemo na obzidje. Na trebuhu počakam Clousiota. Noč je popolnoma črna. Naenkrat zagledam, oziroma uganem iztegnjeno roko, primem jo in povlečem. V tem zaslišim blazen ropot. Pomeni, da je Clousiot med zidom in streho in da se je s hlačnim pasom zataknil ob pleh. Takoj neham vleči, razumljivo. Vse je tiho. Ko sem prepričan, da je vse v redu, spet povlečem Clousiota. Streha zaropota in z vsemi močmi ga potegnem navzgor.

Tedaj pa se od vsepovsod zaslišijo streli, samo v najbližji stražarnici je tiho. Zmedeni od presenečenja poskačemo z zidu, a žal na napačni strani. Če bi skočili na desni strani, ne bi padli celih devet metrov, pač pa samo pet. Rezultat je grozen. Clousiot si je drugič zlomil nogo, pa tudi sam ne morem vstati, poškodovane imam podplate. Kasneje sem zvedel, da sem si pri padcu zlomil obe petnici. Kolumbijec si je izpahnil samo koleno. Streli so priklicali tudi stražo na cesti. Zasledujejo nas z ogromno laterno in se nam približajo z naperjenimi puškami. Od samega besa sem zajokal. Posebej še, ker policaji sploh nočejo razumeti, da res ne morem vstati. V zapor se vrnem po kolenih in pod udarci bajonetov. Clousiot in Kolumbijec sta priskakala po eni nogi. Iz rane na glavi mi krepko teče kri, dobil sem jih s puškinim kopitom.

Streljanje je prebudilo don Gregoria, ki je na srečo to noč stražil in prespal v svoji pisarni. Če ne bi bilo njega, bi nas pokončali z bajoneti in težkimi kopiti. Najbolj je mesaril ravno narednik, ki sem mu plačal, naj postavi dva zanesljiva stražarja. Don Gregorio je napravil konec divjanju in ljudem zagrozil z vojaškim sodiščem, če nas preveč ranijo. Njegove magične besede so jih dokončno ohromile.

Drugega dne so v ambulanti zagipsali Clousiotovo nogo, Kolumbijcu pa je naravnal koleno neki zapornik in mu prilepil obliž Velpeau. Meni so ponoči otekle noge, vse rdeče in črne so bile od krvi in podobne debelim bučam. Doktor mi jih je namakal v mlačni slani vodi in mi potem trikrat na dan polagal pijavke. Ko se dodobra napijejo krvi, se same odlepijo in dajo jih v kis, da se izpraznijo. S šestimi šivi so mi zakrpali tudi rano na glavi.

Slabo obveščen novinar je objavil članek o meni. Napisal je, da sem bil vodja upora v cerkvi, da sem »zastrupil« stražo in da sem slednjič tudi organiziral množični pobeg, seveda pa da so nam pomagali tudi od zunaj, ko so v transformatorju prekinili tok. »Upajmo, da bo čimprej prišla Francija in nas rešila svojega gangsterja številka ena,« je zaključil.

Joseph me je prišel obiskat z ženo Annie. Narednik in trije policaji so se vsak posebej oglasili pri njej zaradi denarja. Zdaj me je prišla vprašat, kaj naj stori. Treba jim je plačati, se odločim, saj so se držali navodil. Niso krivi, če nam je spodletelo.

Že kakšen teden me vozijo po dvorišču v nekakšni samokolnici, ki jo imam za posteljo. Ležim in noge imam visoko nad seboj na mehki podlagi, ki so jo pritrdili med dve pokončni palici. V takšnem položaju me še najmanj boli. Oteklih nog, razbolelih od strjene krvi, ne morem položiti nikamor drugam, pa tudi če ležim. Takole je bolje. Čez štirinajst dni so otekline že očitno manjše in peljejo me pod rentgen. Obe petnici imam zlomljeni. Vse življenje bom ostal ploskih nog.

Današnji časopis napoveduje, da nas bo .konec meseca prišla iskat ladja s francosko stražo. Ladja Mana, piše v časopisu. 12. oktobra smo danes. Ostane nam še osemnajst dni, treba bo še zadnjič poskusiti. Toda kaj, s polomljenimi nogami?

Joseph je obupan. Povedal mi je, da so vsi Francozi in njihove žene iz Barria China pobiti od žalosti, ko so videli, kako sem se boril za svobodo, pa me bojo zdaj v nekaj dneh izročili francoskim oblastem. Moj primer je vznemiril vso kolonijo. Kar laže mi je, ko začutim, da vsi ti možje in žene držijo z mano.

Odpovedal sem se načrtu, da bi ubil kolumbijskega policaja. Prav res, ne morem se odločiti, da bi vzel življenje človeku, ki mi ni ničesar storil. Spomnim se, da ima morda očeta ali mater, in da jima pomaga, morda ima ženo, otroke.

Nasmehnem se ob misli, da bi moral najti kakšnega zelo hudobnega policaja brez družine. Da bi ga, na primer, lahko vprašal: »Če te ubijem, te res ne bojo pogrešali?« 13. oktobra zjutraj me res spreletavajo črne misli. Pred sabo imam košček kamna pikrinove kisline, in če ga pogoltnem, bom dobil zlatenico. Morda me bojo potem le spravili iz ambulante Josephovi plačanci. Drugega dne sem bolj rumen kot limona. Na dvorišče me pride pogledat don Gregorio, v senci ležim z nogami v zraku. Brez ovinkov in previdnosti brž udarim:

— Deset tisoč pesov dobite, če me spravite v ambulanto.

— Francoz, poskusil bom. Pa ne toliko zaradi denarja, ampak človeka boli, če te gleda, kako si prizadevaš k svobodi, pa ti ne uspe. Seveda pa ni rečeno, da te bojo hoteli obdržati v postelji, posebej zaradi tistega članka v časopisu. Bali se bojo.

Čez eno uro me je doktor poslal v ambulanto, seveda pa se tal še dotaknil nisem. Na nosilih so me odnesli iz rešilca, me še zmeraj na nosilih natančno pregledali, urin in drugo, in čez dve uri sem bil že spet v jetnišnici.

Danes smo devetnajstega, četrtek je. Z Josephovo ženo Annie je prišla tudi žena nekega Korzičana. Prinesli sta mi cigarete in nekaj sladkarij. S prijaznimi besedami sta mi storili ogromno uslugo. Z dokazi iskrenega prijateljstva sta mi res spremenili žalostni dan v sončno popoldne. Nikdar ne bom mogel povedati, kako veliko mi je pomenila solidarnost teh ljudi, pravzaprav iz naše stroke, ko sem bil zaprt v Osemdesetki. Pa koliko dolgujem Josephu Degaju, ki je šel in tvegal glavo pa premoženje, da bi mi pomagal zbežati!

Nenadoma sredi pogovora mi je šinila v glavo odlična ideja. Annie je rekla:

— Dragi moj Metulj, storili ste prav vse, kar se je dalo, a usoda vam je bila krepko nenaklonjena. Samo v zrak jo lahko še pošljete, Osemdesetko!

— In zakaj ne? Zakaj ne bi razstrelil te stare jetnišnice! Tem Kolumbijcem bi napravil lepo uslugo. Morda bi se potem odločili za novo, bolj higienično.

S šarmantnima damama sem se za zmeraj poslovil s poljubom, Annie sem še rekel:

— Joseph naj me obišče v nedeljo.

V nedeljo smo bili dvaindvajsetega, Joseph je prišel.

— Poslušaj, naredi nemogoče in v četrtek naj mi kdo prinese naboj dinamita, detonator in nekaj bickforda, sam pa se bom potrudil dobiti sveder in tri vžigalne vrvice.

— Kaj boš naredil?

— Sredi belega dne bom razstrelil jetniški zid. Fantu s taksijem obljubi pet tisoč pesov. Naj čaka zadaj na cesti vsak dan od osmih zjutraj do šestih zvečer. Petsto pesov na dan dobi, če se ne zgodi nič, pet tisoč, če se kaj zgodi. Skoz luknjo, ki jo bo napravil dinamit, bom prišel ven prek kolumbijskega orjaka in potem je vse odvisno od taksija. Če bo s taksijem urejeno, pošlji dinamit, drugače pa se tu vse konča, tokrat zares.

— Računaj name, reče Joseph.

Ob petih se dam na rokah odnesti v kapelo. Rekel sem, da bi rad sam molil. Zahtevam, naj me obišče don Gregorio. Pride.

— Hombre, samo še osem dni, pa rias boš zapustil.

— Prav zato sem vas dal poklicati. Dolgujete mi petnajst tisoč pesov. Preden grem, bi jih rad dal prijatelju, poslal jih bo mojim domačim. Sprejmite tri tisoč pesov, ki vam jih iz srca poklanjam, ker ste me zmeraj branili pred surovimi stražarji. Veliko uslugo bi mi storili, če bi mi jih dali danes z zvitkom lepilnega traku. Rad bi do četrtka uredil in jih zlepljene dal prijatelju.

— Prav.

Vrne se in mi da dvanajst tisoč pesov, sam jih spravi tri tisoč.

Ko sem spet na samokolnici, pokličem Kolumbijca, ki je zadnjikrat poskušal zbežati z mano. Na samem ijiu razložim svoj načrt in ga vprašam, če se čuti dovolj močnega, da bi me štuporamo prenesel dvajset ali trideset metrov do taksija. Takoj se strinja. Po tej strani je torej v redu. Obnašam se, kot da bi bil Josephov posel že urejen. Navsezgodaj zjutraj se v ponedeljek postavim pred umivalnico. Maturette, ki mi je s Clousiotom še zmeraj za šoferja samokolnice, odide po narednika, ki sem mu dal tri tisoč pesov in ki nas je tako divje tolkel pri zadnjem neuspelem pobegu.

— Narednik Lopez, govoriti moram z vami.

— Kaj hočete?

— Za dva tisoč pesov bi rad zelo močno vrtalo na tri hitrosti in šest svedrov za opeko. Dve naj bosta široki pol centimetra, dve centimeter in dve centimeter in pol.

— Denarja nimam, da bi jih kupil.

— Na petsto pesov.

— Jutri je torek, stvari dobiš ob enih, ko se zamenja straža. Pripravi dva tisočaka.

Drugega dne sem vse res dobil v košu za odpadke sredi dvorišča, ki ga izpraznijo ob izmeni. Stvari sem dal Pablu, kolumbijskemu orjaku, vzel jih je in skril.

V četrtek šestindvajsetega Josepha ni od nikoder. Malo preden se končajo obiski, me pokličejo. Star Francoz zgubanega obraza je prišel namesto Josepha.

— V tejle kepi kruha so reči, ki si jih hotel.

— Tu je tudi dva tisoč pesov za taksi. Vsak dan petsto.

— Šofer taksija je star Peruanec, blazno samozavesten. Zaradi tega se nikar ne razburjaj. Ciao.

— Ciao.

Kruh je zavit v veliko papirnato vrečko, da ne bi vzbujal radovednosti, v njej pa so cigarete, šibice, prekajene klobasice, salama, zavojček masla in flaška črnega olja. Medtem ko stražar brklja po vrečki, mu dam cigarete, šibice in dve klobasi.

— Še kos kruha mi daj, se spomni stražar.

Samo tega se je še manjkalo!

— Ne, kruh si kar sam kupi. Tu imaš pet pesov, drugače kruha ne bo dosti za nas šest.

Uf! Dobro sem jo odnesel. Kako le sem se spomnil in mu ponudil klobase! V hipu me v samokolnici odpeljejo proč od zoprnega policaja. Še zmeraj sem ves znojen od presenečenja.

— Jutri se bo bliskalo. Vse je tu, Pablo. Luknjo moraš napraviti v zidu točno pod stražnim stolpičem, tako te kifelc od zgoraj ne bo mogel videti.

— Pa bo slišal.

— Tudi za to sem poskrbel. Dopoldne okrog desetih je ta del dvorišča v senci. Eden izmed delavcev naj nekaj metrov od nas očitno pritrdi na zid bakreno ploščo in jo začne obdelovati. Še bolje bi bilo, če bi bila dva. Vsakemu dam petsto pesov. Poišči ju.

Kolumbijec ju je kmalu našel.

— Dva moja prijatelja bosta neprestano kovala baker in stražar ne bo razločil ropota, ki ga bo delal sveder. Ti pa bodi v samokolnici precej blizu in se meni s Francozi, tako me vsaj ne bo mogel videti stražar z druge strani.

Čez eno uro je bila luknja zvrtana. Stražar ni nič zasumil. Možaka sta udrihala po plehu, sveder pa je Pablo ves čas zalival z oljem. Naboj je v zidu, detonator pritrjen, dvajset centimetrov vžigalne vrvice. Naboj stoji trdno, obložen z ilovico. Umaknemo se. Če bo šlo vse po sreči, se bo ob eksploziji napravila odprtina v zidu. Stražar bo s stražnico vred padel dol, mene pa bo Pablo štuporamo odnesel do taksija. Ostali pa kakor kdo. Logično je, da bosta Clousiot in Maturette prej v avtu, pa tudi če bosta šla šele za mano.

Preden prižgem, Pablo obvesti skupino Kolumbijcev:

— Če bi radi ušli, v zidu bo vsak čas luknja.

— To bo v redu, ko bojo policaji stekli in streljali na tiste zadnje, ki jim bojo najbolj blizu.

Prižgem. Hudičevo močna eksplozija zamaje vse naokoli. S stražarjem vred se zruši tudi stolpič. V zidu so vsepovsod ogromne špranje, na drugi strani se že vidi cesta, vendar pa nobena ni zadosti široka, da bi se dalo priti skozi. In šele tedaj priznam, da sem zgubljen. Usoda hoče, vrnil se bom nazaj v Cayenne.

Ne da se opisati, kakšen preplah je sledil eksploziji. Več kot petdeset policajev je na dvorišču. Don Gregorio prav dobro ve, pri čem je. t

— Bueno, Frances. Tokrat je res zadnjikrat, mislim.

Poveljnik garnizona je ponorel od besa. Ne more ukazati, naj mlatijo po ranjenemu človeku, ki leži v samokolnici, da pa bi jaz drugim prihranil neprijetnosti, jasno in glasno izjavim, da sem vso reč opravil čisto sam. Šest stražarjev se postavi pred razpokani zid, šest na dvorišče in šest zunaj na cesto. Dokler zidarji ne popravijo škode, bojo morali neprestano paziti. Stražar, ki je padel z obzidja, si na srečo ni napravil nič.

Čez tri dni, tridesetega oktobra ob enajstih dopoldne, je prišlo kakšnih dvanajst paznikov v belem. Preden smo se vkrcali, je bila še majhna uradna ceremonija: morali so nas identificirati. Prinesli so kartotečne liste z antropometričnimi podatki, fotografije, prstne odtise in še vso drugo šaro. Ko so preverili naše osebnosti, je stopil francoski konzul k okrožnemu sodniku, ki nas je dolžan uradno predati Franciji, in podpisal listine. Vsi prisotni so bili presenečeni, kako prijateljsko so delali z nami pazniki. Nobenega sovraštva, nobene grde besede. Tisti trije, ki so bili že dalj časa na robiji, poznajo nekaj paznikov in se menijo in hecajo z njimi kot stari prijatelji. Komandant eskorte Boural je ves vznemirjen zaradi mojega zdravja, pogleda mi podplate in obljubi, da bojo na krovu poskrbeli zame, ker je med ljudmi na ladji tudi dober bolničar.

Vožnja na dnu podpalubja je bila še posebej mukepolna, saj nas je dajala zadušljiva vročina in pa neprijeten občutek, da si za noge priklenjen ob drog, ki datira še iz časa toulonske kaznilnice. Naj omenim samo en dogodek med vožnjo. Ladja se je morala ustaviti na Trinidadu in se oskrbeti z gorivom. Ko smo bili v pristanišču, je neki angleški častnik zahteval, naj nam odstranijo verige. Očitno je torej prepovedano z verigami vezati ljudi na ladji. Izkoristil sem priliko in oklofutal nekega drugega angleškega častnika inšpektorja. Na tak način sem jih hotel izzvati, da bi me izkrcali. A častnik mi je rekel:

— Ne bom vas aretiral in ne bomo vas izkrcali, čeprav ste se grdo prekršili. Dosti bolj boste kaznovani, če se vrnete v kaznilnico.

Po meni je. Ja, res, usojeno mi je, da se vrnem na prisilno. Žalostno, a teh enajst mesecev svobode in neprestanih bojev se je končalo precej klavrno. Kljub vsemu, kljub vsemu temu razlegaj očemu se trušču številnih pustolovščin pa tale vrnitev na robijo z vsemi grenkimi posledicami ne more zabrisati nepozabnih trenutkov, ki sem jih doživel.

Samo nekaj kilometrov od pristanišča, ki smo ga ravnokar zapustili, živi čudovita družina Bowen, ki ji ni para pod soncem. Sli smo tudi mimo Curagaoa, kjer sem spoznal velikega človeka, ime mu je bilo Irenee de Bruyne. Prav gotovo smo tudi oplazili ozemlje Indijancev Guajira, kjer sem občutil ljubezen v vsej strastni nedolžnosti in spontanosti narave. Vso tisto vedrino, ki so je zmožni otroci, pa preprosti način dojemanja stvari, ki je tudi značilen zanje, vse to sem našel v Indijankah, prepolnih volje, razumevanja, ljubezni in čistosti.

Pa gobavci z Golobjega otoka! Ubogi reveži, ki so se okužili s tako hudo boleznijo, so vseeno v svojih srcih našli plemenitost in nam pomagali!

Pa belgijski konzul, ki mi je kar sam od sebe pomagal, pa Joseph Dega, ki me ni niti poznal, pa je toliko riskiral! Vsi ti ljudje, vsa ta izredna bitja, ki sem jih srečal na poti, so vredni, da sem pobegnil. Kljub polomiji občutim zdaj nekakšno zmagoslavje, morda samo zato, ker sem spoznal toliko ljudi. Ne, ni mi žal truda.

Tu je zdaj Maroni z vsem svojim blatom. Na krovu Mane smo. Tropsko sonce je že začelo žgati zemljo. Ura je devet zjutraj. Počasi zapeljemo v estuar, odkoder nas je takrat odneslo tako hitro. Prijatelji so tiho, pazniki se veselijo, da so doma. Vožnja po morju je bila neprijetna in precej se jih je oddahnilo.

16. novembra 1934

Na pomolu je blazno ljudi. Radovedno čakajo na tistih šest, ki se niso ustrašili dolge poti. Ker prihajamo ravno v nedeljo, je to lepo razvedrilo za vsakogar, saj v teh krajih ne poznajo dosti zabave. Sem pa tja slišim:

— Tisti, ki je ranjen, je Metulj. Ta je Clousiot, ta Maturette... — In tako naprej.

V kaznilniškem kampu je pred barakami zbranih šeststo mož. Ob vsaki grupi so pazniki. Prvi, ki ga prepoznam, je Frangois Sierra. Odkrito je zajokal, ni se skril pred drugimi. Sloni prek okna ambulante in me gleda. Res mu je hudo. Sredi taborišča se ustavimo. Komandant kaznilnice prime v roko trobljo:

— Transportiranci, kot ste se lahko sami prepričali, je vsak pobeg nekoristen. V vsaki državi vas aretirajo in vrnejo Franciji. Nihče vas noče obdržati. Torej storite bolje, če ostanete mirni in se lepo obnašate. Kaj čaka teh šest ljudi? Huda obsodba, ki jo bojo morali odslužiti v samicah na otoku SaintJoseph, po prestani kazni pa bojo dosmrtno internirani na Otokih zveličanja. To so si torej prislužili z begom! Upam, da ste razumeli. Nadzorniki, odpeljite jih na disciplinski oddelek.

Čez nekaj minut smo že v specialnih celicah na oddelku z okrepljeno stražo. Komaj sem prišel, pa že zahtevam, naj mi začnejo zdraviti podplate, še zmeraj so grozno nabrekli in otečeni. Clousiot pove, da ga boli gips na nogi. Splača se poskusiti... Samo da bi nas poslali v ambulanto! Z nadzornikom pride tudi Frangois Sierra.

— Bolničar je prišel, reče paznik.

— Kako si, Buba?

— Bolan sem, rad bi v ambulanto.

— Poskusil bom, a po tistem, kar si storil tam, se mi zdi to popolnoma nemogoče, za Clousiota prav tako.

Zmasira mi podplate, mi da neko pomado, pregleda Clousiotov gips in gre. Nič se nisva mogla meniti, kajti ves čas so stali zraven pazniki, a v njihovih očeh sem čutil toliko dobrote, da sem bil ves vznemirjen.

— Ne, nič se ne da storiti, mi je dejal drugega dne, ko mi je spet masiral noge. Bi rad, da bi te prestavili v skupinsko sobo? Te ponoči priklenejo z verigo?

— Ja.

— Potem je bolje, če te dajo v skupinsko. Še zmeraj boš priklenjen za nogo, a ne boš več sam. Nekaj groznega mora biti, če si v takem trenutku popolnoma odrezan od drugih.

— Jasno.

Ja, zdaj prenašam samoto še precej teže ko prej. Tako se počutim, da mi še oči ni treba zapreti, pa se prav uspešno potepam po preteklosti in sedanjosti. In ker ne morem hoditi, je zdaj samica zame še hujša.

Ha! Spet sem se vrnil na »pot razkroja«. Pa vendar sem se je prav hitro otresel in po morju odletel svobodi nasproti, vesel, da sem spet človek, in bil sem tudi bliže maščevanju. Dolga, ki ga ima še trio Polein, policija, tožilec, res ne smem pozabiti. Kovčka niti ne bo treba izročiti kifelcema pri vratih sodne policije. Sam bom prišel preoblečen v uslužbenca Cookove železniške firme z lepo čepico na glavi. Na kovčku bo velika etiketa: Komisarju divizije Benoitu, Nabrežje des Orfevres 36, Pariz, Sena. Kovček bom odnesel gor v raportno dvorano, računan bo tudi čas, da se umaknem, stvar gotovo ne bo spodletela. Po takšni rešitvi se počutim, kot bi se mi ogromno breme zvalilo z ramen. Kar zadeva tožilca, imam še čas, da mu odtrgam jezik. Ne vem še točno, a tudi ta reč je že urejena. Po koščkih mu iztrgam sprostituizirani jezik.

Zdaj moram najprej pozdraviti podplate. Čim prej moram biti na nogah. Pred sodišče nas bojo postavili šele čez kakšne tri mesece, v treh mesecih pa se zgodi reči! En mesec, da se navadim hoje, pa še mesec, ko uredim vse potrebno, in na svidenje, gospodje. Smer Britanski Honduras. A tokrat me ne bo nihče prijel za kravatelc!

Po treh dneh so me včeraj odnesli v skupinsko celico. Štirideset jih že čaka na vojno sodišče. Nekateri so obtoženi tatvine, spet drugi ropanja, namernih požigov, uboja, poskusa uboja, umora, poskusa bega, bega in celo ljudožerstva. Na vsaki strani lesene pregrade nas je dvajset, skupaj smo privezani za isti jekleni drog, ki ima vsaj petnajst metrov. Ob šestih zvečer nam vklenejo levo nogo in ob šestih zjutraj nam verige spet odklenejo in ves dan se potem lahko sprehajamo, sedimo, igramo damo in se menimo vzdolž tako imenovane piste, hodnika, ki je dva metra širok in se vleče od enega konca celice do drugega. Podnevi sploh nimam časa, da bi se dolgočasil. Vsi prihajajo k meni v majhnih skupinicah in hočejo, naj jim povem, kako je bilo. Potem me razglašajo za velikega bedaka, ko zvejo, da sem prostovoljno zapustil svoje pleme Guajirov, pa Lali in Zoraimo.

— Kakšnega vraga si šel iskat, povej nam! se oglasi neki Parižan, ki me je poslušal. Tramvaje? Kino? Lift? Elektriko z visoko napetostjo, ki jo porabijo za Električni stol? Menda se nisi hotel skopati v bazenu sredi trga Pigalle? Nerazumljivo! nadaljuje frajer, imaš dve pičke, eno bolj gala od druge, nag živiš sredi narave s celo bando simpatičnih nudistov, žreš, piješ in hodiš na lov. Morje imaš, sonce in segret pesek pa biserne školjke, vse imaš, zastonj, potem pa greš, ker ti to ni več všeč. Kam? Le reci! Čez cesto tečeš, da te ne povozi avto, plačuješ stanarino, krojača, račun za elektriko in telefon, in če hočeš vzdrževati en polomljen voz, moraš sem pa tja vlomiti ali pa se kot osel trgaš za šefa, pa dobiš ravno toliko, da ne crkneš od lakote! Ne, res te ne razumem, fant! V nebesih si bil in prostovoljno se vrneš v pekel, poleg vseh drugih življenjskih komplikacij pa se moraš še skrivati pred policaji, ki te gonijo! Res je, v sebi imaš še svežo francosko kri in nisi doživel, da bi te v kratkem času zapustile fizične in umske sile. Jaz te s svojimi desetimi leti robi j e sploh ne morem razumeti. Sicer pa, dobrodošel med nami. Gotovo še nameravaš bežati, torej računaj na nas vse, ni res, prijatelji? Vsi za to?

Tipi so vsi za to in lepo se jim zahvalim.

Kot vidim, so v glavnem sami nevarni možje. Ker živimo v nekakšni promiskuiteti, precej težko skriješ, če imaš plan. Ponoči, ko vsi spimo ob skupnem drogu, ni prav nič težko ubijati brez kazni. Podnevi arabskemu ključarju nasuješ lepo količino denarja, pa ti ne bo dobro zaprl ključavnice na nogi. Ponoči brez komplikacij vstaneš, opraviš, kar imaš opraviti, in se mirno vrneš na svoj prostor ob drogu. Seveda takoj stisneš ključavnico na verigi. Ker je Arabec indirektno kriv, bo držal gobec.

Tri tedne je že minilo, kar sem se vrnil. Kako hitro! Malo tudi že poskušam hoditi po hodniku, držim se za drog, ki teče po sredi. Kaj čem, prvi poskusi. Prejšnji teden sem med preiskavo videl tiste tri paznike iz ambulante, ki smo jih pobili in jim vzeli orožje. Prav zadovoljni so, da smo se vrnili, upajo, da se jim bo lepega dne nasmehnila sreča in nas bojo dobili pod svojo komando. Kajti po našem odhodu so jih čakale hude sankcije: izgubili so svojih šest mesecev dopusta v Evropi in leto dni niso prejemali kolonialnega dodatka k plači. Torej bi se lahko reklo, da naše srečanje ni bilo ravno najbolj prisrčno. Med preiskavo takoj povemo, da so nam pazniki grozili, naj si to takoj zabeležijo.

Arabec se je obnašal bolje. Povedal je samo resnico, ni pretiraval, pozabil je vlogo, ki jo je odigral Maturette. Kapitan — preiskovalni sodnik je dolgo vztrajal, da bi zvedel, kdo nam je priskrbel čoln. Slabo smo se izkazali, ko smo mu naštevali neverjetne zgodbice, pa to, da smo sami izdelali splav...

Zaradi agresivnosti paznikov nam obljubi, da se bo karseda potrudil in bova dobila s Clousiotom vsak pet let, Maturette pa tri.

— Vi, ki vas kličejo Metulj, pa mi kar verjemite, postrigel vam bom perotke in še dolgo ne boste odleteli.

Bojim se, da ima prav.

Še dva meseca bo treba čakati, preden nam bojo sodili. Tolčem se po glavi, da sem bedak, si pravim, zakaj nisem vtaknil v plan kakšne zastrupljene špice. Če bi jih imel, bi morda zdaj lahko zaigral na disciplinskem oddelku na vse ali nič. Sicer pa vsak dan napredujem, zmeraj bolje hodim. Frangois Sierra nikoli ne pozabi, zjutraj in zvečer pride in mi zmasira podplate s kafrinim oljem. S temi maserskimi obiski mi dela ogromno uslugo, podplatom in moji morali. Tako dobro je, če imaš v življenju prijatelja!

Opazil sem, da smo si z begom napravili ogromen ugled. Prepričan sem, da smo med vsemi temi ljudmi popolnoma varni. V nobenem primeru nas ne bojo ubili ali oropali. Velika večina se ne bi strinjala in krivci bi jih krepko skupili. Vsi brez izjeme nas upoštevajo in nas celo občudujejo. In če smo si upali pobiti paznike, pomeni, da smo zmožni napraviti celega vraga. Tako interesantno je, če se počutiš varnega!

Vsak dan korakam več in prav pogosto se mi zaradi steklenice, ki mi jo pusti Sierra, možje ponudijo in mi zmasirajo ne samo podplate, ampak tudi mišice na nogah, ki so od dolgega ležanja oslabele.

Arabec in mravlje

V celici sta tudi dva molčeča moža, ki ne govorita z nikomer. Zmeraj prilepljena drug ob drugega se pogovarjata le med seboj, a tako tiho, da ju nihče ne more slišati. Ko mi je nekega dne Sierra prinesel zavojček ameriških cigaret, sem jima ponudil eno. Možak se zahvali in reče:

— Frangois Sierra je tvoj prijatelj?

— Ja, najboljši.

— Če bo šlo slabo, ti morda nekega dne prek njega pošljeva svojo dediščino.

— Dediščino?

— S prijateljem sva se odločila, da ti dava svoj plan, če naju giljotinirajo. Dala ga bova Sierri, on pa tebi. Naj ti pride prav, ko boš spet izginil.

— Mislita, da bosta obsojena na smrt?

— Skoraj gotovo, precej malo šans imava, da bi se izmazala.

— Če je že tako gotovo, da bosta obsojena na smrt, zakaj pa sta potem v tej skupinski celici?

— Po mojem se bojijo, da bi napravila samomor, če bi bila sama.

— Aha, nekaj takega bo, ja. In kaj sta naredila?

— Nekega bikca sva dala mesojedim mravljam, pa so ga snedle. To ti pravim, ker imajo na žalost neovrgljive dokaze. Dobili so naju na faktu.

— In kje se je vse skupaj zgodilo?

— Kilometer 42 veš, kje je. Kamp smrti, takoj za zalivom Sparouine.

Približal se nama je njegov tovariš, doma iz Toulousa. Ponudim mu cigareto. Sede nasproti mene k prijatelju.

— Nikoli nisva nikogar vprašala za mnenje, mi reče, a zanimalo bi me, kaj ti misliš o nama.

— Kako naj ti rečem, če si storil prav ali ne, ko si dal živega človeka mravljam v zobe, pa čeprav je bil beduin! Od A do 2 bi moral poznati vso zgodbo, pa bi ti še težko povedal, kaj mislim,

— Tako torej, začne tisti iz Toulousa. Kamp, ki mu pravijo Kilometer 42, je sredi džungle, dvainštirideset kilometrov od SaintLaurenta. Kaznjenci so vsak dan prisiljeni nasekati kubičen meter trdega lesa. Zvečer moraš vse lepo zložiti in počakati pri svojem kupu. Potem pridejo pazniki z arabskimi ključarji in preverijo, če si izpolnil normo. Vsak seženj lesa, ki ga sprejmejo, zaznamujejo z rdečo, zeleno ali rumeno barvo. Odvisno od dneva. Les pa sprejmemo le, če je trd. Da bi bolje opravljali delo, hodimo pa dva in dva v gozd. A večkrat norme nisva dosegla. Zvečer so naju vtaknili v kletko brez hrane in zjutraj so naju še zmeraj brez hrane odgnali na delo. Nasekati sva morala, kar je manjkalo prejšnji večer in izpolniti dnevno normo. Bila sva na tem, da crkneva ko psa.

Čedalje slabša sva bila in delo sva slabo opravljala. Vrh vsega so nama naprtili še specialnega stražarja, ki niti ni bil paznik, ampak Arabec. Z nama je prišel na odrejeno mesto, se flegma usedel s pendrekom v rokah in naju potem ves čas žalil. Jedel je in na ves glas cmokal, samo da bi nama delal gusto. In tega ni bilo ne konca ne kraja. Za beg sva imela vsak pripravljen plan s tri tisoč franki. Nekega dne sva se odločila, da Arabca podkupiva. Bila sva na koncu. Še sreča, da je bil vseskozi prepričan, da imava samo en plan. Ukrepal je čisto preprosto: za petdeset frankov nama je, na primer; pustil ukrasti tiste kose lesa, ki so se prejšnjega dne izmuznili barvastemu štemplju, in z njimi sva dopolnila dnevno normo. Tako nama je po petdeset ali sto frankov počasi odnesel celih dva tisoč.

Ko sva ujela tempo, so Arabca odstranili. Prepričana, da bo molčal, ker naju je oskubil za toliko denarja, sva potem še naprej jemala nezaznamovane kose lesa. A nekega dne nama je korak za korakom sledil v džunglo in se skril, da bi videl, če kradeva. Nenadoma je stopil iz skrivališča:

— Ha! Ha! Ti zmeraj krasti les in nič plačati! Če mi ti ne dati petsto frank, jaz povedati.

Misleč, da gre za preprosto grožnjo, sva rekla ne. Naslednjega dne se je vrnil.

— Ti plačati ali še zvečer biti v kleti.

Spet rečeva ne. Popoldne pride s pazniki. Grozno je bilo, Metulj. Slekli so naju do nagega in odpeljali na kraj, kjer sva sekala. Arabec naju je mlatil in gonil z bikovko. Pazniki so naju prisilili, da sva podrla svoj kup in les vrnila tja, kjer sva ga ukradla. Ta »korida« je trajala cela dva dneva brez kruha in vode. Večkrat sva se zrušila. Arabec naju je dvigal s pendrekom in brcami. Naposled sva obležala, nič več nisva mogla. In veš, kako naju je predramil? Prijel je nekakšno gnezdo, v kakršnih so ponavadi divje ose, v tem pa so bile muhe. Celo vejo, na kateri je bilo gnezdo, je treščil v naju. Zaradi bolečin se nisva samo dvignila, ampak sva ko blazna skakala. Kako grozno je bilo, niti ni treba povedati. Sam veš, kako boli, če te piči osa. Zdaj pa si predstavljaj, da te piči petdeset ali šestdeset os. Te muhe pečejo še bolj kot ose.

Ob kruhu in vodi so naju pustili v kleti deset dni in nič naju niso zdravili. Kot hudič naju je peklo tri dni, pa čeprav sva se mazala z urinom. Ob tej priliki sem tudi izgubil levo oko, kakšnih dvanajst muh se je vrglo nanj. Ko sva prišla ven, so se sosedje odločili, da nama pomagajo. Vsak je prispeval kos trdega lesa enake velikosti. To nama je zelo pomagalo, ker je bila polovica dela opravljena. Drugo polovico sva sicer komaj nasekala, a vendarle. Počasi sva prišla k moči. Dosti sva žrla. In potem sva se čisto slučajno spomnila, da bi se bikcu maščevala z mravljami. Med delom sva v goščavi našla ogromno mravljišče. Mesojede mravlje so ravno obirale velikansko košuto.

Beduin je še zmeraj hodil naokrog in lepega dne sva ga z ročajem sekire pobila na tla. Potem sva ga odvlekla do mravljišča, ga slekla in privezala za noge in roke z debelo vrvjo na hlod.

S sekiro sva ga malo razmesarila po telesu in mu v usta natlačila trave, da ne bi kričal. Potem sva čakala. Mravlje so napadle šele tedaj, ko sva s palico podrezala v mravljišče in potem palico pustila na bikcu.

Šlo je hitro. Pol ure, pa je bilo na njem že tisoče mravelj. Si že kdaj videl mesojede mravlje, Metulj?

— Ne, še nikdar. Pač pa poznam velike črne mravlje.

— Te, o katerih ti govorim, so čisto majčkene in rdeče od krvi. Trgajo mikroskopske delčke mesa in jih odnašajo na mravljišče. Če sva midva tulila, ko so naju pikale ose, si potem predstavljaš, kako se je godilo njemu, ki so ga mravlje živega odrle. Njegova agonija je trajala dva cela dneva in še eno jutro. Po štiründvajsetih urah so mu izginile oči.

Priznam, da sva se hudičevo kruto maščevala, a spomniti se je treba, kaj je on počel z nama. Sam čudež, da sva ostala živa. Seveda so ga potem iskali povsod naokrog, pazniki in drugi arabski ključarji, ves čas pa so sumili, da imava midva prste vmes.

Nekje drugje sva potem začela izkopavati luknjo, kamor bi zasula njegove ostanke. Še zmeraj najine žrtve niso odkrili, ko je neki paznik opazil, da pripravljava globoko luknjo. Ko sva zjutraj odšla sekat, je šel za nama, da bi videl kako in kaj. In to je bilo za naju usodno.

Ko sva nekega dne potem prišla na delo, sva takoj odvezala Arabca, ki je bil še ves poln mravelj, a že pravcati skelet, in ko sva ga odvlekla k jami (nesti ga nisva mogla, ker bi naju mravlje obžrle), so naju presenetili trije arabski ključarji in dva paznika. Dobro skriti so potrpežljivo čakali na pravi trenutek: pokop.

Tako, zdaj veš! Uradno trdiva, da sva ga najprej ubila in potem dala mravljam. Obtožba pa sloni na poročilu sodnega zdravnika, ki pravi, da ni bilo nobenega udarca, ki bi povzročil smrt: trdi torej, da sva ga dala mravljam živega.

Najin paznik branilec (kajti tu se grejo pazniki tudi advokate) pravi, da bova imela glave cele, če sprejmejo najino tezo. Drugače pa bo šlo hitro. Po pravici povedano imava kaj malo upanja. Zato sva se tudi odločila in te v odsotnosti izbrala za dediča.

— Upam, da mi ne bo treba dedovati za vama. Iz vsega srca si želim to.

Prižgemo si cigareto in vidim, kako me z očmi sprašujeta: »No, boš govoril?«

— Poslušajta, fanta, vem, da čakata na tisto, kar sem vama obljubil na začetku: naj kot človek presodim vajino dejanje. Še eno vprašanje vama postavim, ki pa nikakor ne bo vplivalo na moj odgovor: »Kakšnega mnenja je večina v celici in zakaj z nikomer ne govorita?«

— Mislijo, da je bilo čisto prav, da sva ga ubila, da pa ga ne bi smela dati živega med mravlje. Drugače pa molčiva zato, ker smo imeli priložnost, da bi zbežali, in se še premaknili niso.

— Povedal vama bom, kaj mislim, fanta. Prav sta storila, da sta mu stokrat vrnila, kar vama je zagodel: pikanja os in muh ni mogoče oprostiti. Če vaju giljotinirajo, čisto nazadnje mislita le na eno stvar: »Odsekali mi bojo glavo, to bo trajalo trideset sekund, čas, da me zvežejo, porinejo v okvir in spustijo rezilo. Njegova agonija pa je trajala šestdeset ur. Torej sem jaz zmagal.« Kar pa se tiče tistega upora, ne vem, če imata prav. Kajti vidva sta lahko mislila, da se bo skupinski pobeg posrečil, drugi pa ne. Pri vsaki stvari se ti lahko zgodi, da boš ubijal, ne da bi imel to v načrtu. Mislim, da med vsemi, ki so tu, riskirata glavo samo vidva in pa brata Graville. Fanta, vsaka situacija potegne za sabo reakcijo, obvezno.

Uboga reveža se zadovoljna umakneta in spet začneta živeti v molku, ki sta ga maloprej prekinila, da bi se pogovorila z mano.

Pobeg kanibalov

— Pa so jo snedli, leseno nogo!

— En ragu z leseno nogo!

— En dobro zapečen kos tipa brez popra, natakar! — Tokrat glas, ki oponaša ženskega.

Precej redko je bilo, če v temnih nočeh nismo slišali vsaj enega izmed teh stavkov.

S Clousiotom sva se zaman spraševala, komu in zakaj so namenjene te besede sredi noči.

Danes popoldne sem zvedel za vse skupaj. Zgodbo mi je povedal eden, ki se ga je stvar tikala, ime mu je Marius de La Ciotat, specialist za blagajne. Ko je zvedel, da sem poznal njegovega očeta Titina, se ni več bal govoriti z menoj.

Ko mu povem lep kos tistega, kako sem bežal, ga vprašam, kakor je čisto normalno:

— In ti?

— No, jaz, začne, jaz sem v precej svinjski zadevi. Kar precej se bojim, da dobim zaradi enega samega pobega pet let. Zaradi tistega, ki se ga je prijelo »pobeg kanibalov«.

Ko slišiš včasih ponoči takšne stvari kot: »Pa so ga snedli ...« ali »En ragu, prosim...« To velja bratoma Graville.

Šest nas je zbežalo iz Kilometra 42. Dede in Jean Graville, brata, ki imata trideset in petintrideset let, iz Lyona. Potem neki Neapeljčan iz Marseilla pa jaz, de La Ciotat. Potem pa tip iz Angersa z leseno nogo in tründvajsetletni fante, ki mu je bil za ženo. Z Maronija smo prišli prav v redu, a na morju ni in ni šlo, pa smo se v nekaj urah znašli na bregu Holandske Gvajane.

Brodolom. Rešiti nismo mogli absolutno ničesar. In na srečo oblečeni smo se znašli sredi džungle. Moram ti povedati, da na tistem koncu ni plaže in da morje zaliva gozd. Grozno je, sploh se ne da nikamor. Povsod ležijo podrta drevesa, hlodi, ki jih s koreninami vred izruva morje.

Potem ko smo ves dan hodili, smo našli suho zemljo. Razdelili smo se v tri skupine. Oba Gravilla, jaz pa Guesepi, in lesena noga s svojim prijateljčkom. Tako, odšli smo v različne smeri, a po dvanajstih dneh smo se znašli na skoraj istem kraju ko v začetku. Oba Gravilla, Guesepi in jaz. Povsod naokoli je bilo blato, ki si se pogreznil vanj, izhoda nismo našli. Ni ti treba opisovati, kakšni smo izgledali. Trinajst dni smo živeli, medtem pa žrli suhe koreninice in poganjke. Bili smo popolnoma na koncu, crknjeni od lakote in utrujenosti. Odločili smo se, da se bova z Guesepijem nekako prebila nazaj do morja in čim više obesila srajco. Tako naj nas pobere prva holandska stražarska ladja, ki bo prišla mimo. Oba Gravilla pa naj se medtem odpočijeta in potem poiščeta sledove onih dveh.

To ni bilo težko, saj smo se na začetku zmenili, da bo vsaka dvojica za sabo puščala odlomljene vejice.

No, in po nekaj urah zagledata tipa z leseno nogo, ki prihaja čisto sam.

— Kje imaš smrkavca? mu pravita.

— Daleč že sem ga pustil, ni več mogel hoditi.

— Ti si pa dober, da ga kar pustiš!

— Sam je hotel, naj se vrnem brez njega.

In v tem je Dede opazil, da nosi možak na svoji edini nogi čevelj, ki je bil fantov.

— In vrh vsega si ga pustil bosega in se obul z njegovimi čevlji! Čestitam! In izgleda, da si v formi, ne tako kot mi. Jedel si, to se ti vidi.

— Ja, našel sem ogromno opico, ki je crknila.

— No, samo da si jo našel...

In v tem Dede vstane, potegne nož, kajti zazdi se mu, da razume. Možak ima torbo polno.

— Odpri torbo. Kaj imaš v njej?

Odpre jo in v njej se prikaže kos mesa.

— Kaj je to?

— Opica.

— Svinja, fanta si ubil, da bi ga požrl!

— Ne, prisežem ti, da ne, Dede. Od izmučenosti je umrl, pa sem ga čisto malo. Oprosti.

Niti končati ne utegne stavka, ko ima že nož v trebuhu. In ko ga preiščeta, najdeta v njegovi vreči zavojček šibic in hrapav kamen.

Besna, da nam pred odhodom ni pokazal šibic, pa sestradana, zakurita ogenj in ugrizneta v tipa na tleh.

Guesepi pride ravno med pojedino. Povabita ga, a Guesepi noče. Ob morju je jedel surove ribe in rakovice, zato se spektakla Gravillov noče udeležiti aktivno. Gravilla mečeta med žerjavico še druge kose mesa, leseno nogo pa tudi vržeta v ogenj. Tako je torej Guesepi tistega in še naslednjega dne videl, kako sta se Gravilla gostila, zapomnil si je tudi, katere dele sta pekla: meča, stegna in obe zadnjici.

Jaz sem bil še zmeraj ob morju, nadaljuje Marius, ko me je prišel Guesepi iskat. Klobuk sva napolnila z majhnimi ribami in rakovicami in jih šla speč h Gravilloma.

Trupla nisem videl, gotovo sta ga odvlekla kam stran. Videl pa sem še nekaj kosov mesa, ki so ležali stran od ognja v pepelu.

Čez tri dni so nas pobrali obalni stražarji in nas vrnili v kaznilnico SaintLaurentduMaroni.

Guesepi ni znal držati jezika. Vsi v tej celici vejo, kaj se je zgodilo, celo pazniki. Zato ti lahko tudi mirno povem, kako je s to stvarjo. Ves tisti šunder, ki ga zganjajo ponoči, je namenjen Gravilloma, ki sta tudi drugače precej slabega karakterja.

Uradno smo obtoženi bega plus kanibalstva. Žalostno je to, da moraš obtoževati druge, če hočeš braniti sebe, tega pa ne morem. Med preiskavo z Guesepijem vred vsi zanikamo. Pravimo, da so izginili sredi pragozda. Tako je torej z mano, Metulj.

— Zal mi je, fant, res, kajti braniš se lahko le, če obtožuješ druge.

Čez kakšen mesec je bil Guesepi umorjen, ponoči je dobil nož naravnost v srce. In sploh se nam ni bilo treba spraševati, kdo je zamahnil.

Takale je torej resnična zgodba o kanibalih, ki so spekli na ognju človeka in podkurili z njegovo lastno leseno nogo, sicer pa je ta še prej pospravil svojega mladega spremljevalca.

Nocojšnjo noč sem priklenjen ob drog na drugem mestu. Nekoga so odpeljali, potem pa sem še prosil, če se fantje pomaknejo za eno mesto, in s Clousiotom sva skupaj.

Če se na tem mestu usedem, lahko kljub priklenjeni levi nogi prav dobro vidim, kaj se dogaja na dvorišču.

Toliko je stražarjev, da obhodi sploh ne potekajo ritmično. Neprestano prihajajo drug za drugim, iz nasprotne smeri pa se tudi prikažejo, kadar se jim zljubi.

Podplati me nosijo že precej dobro in bolijo me le, če dežuje. Torej sem zmožen začeti novo akcijo, ampak kako? Celica nima oken, samo ogromno jekleno mrežo, ki gre po vsej širini do strehe. Tako je postavljena, da kaj lahko prodre skozi severovzhodni veter. Po tednu neumornega opazovanja še zmeraj ne odkrijem ene same napake pri stražarjih. Skoraj se sprijaznim s tem, da me zaprejo na otoku SaintJoseph.

Pravijo, da je tam grozno. Za ječe sem slišal, da dobesedno žrejo ljudi. Pa še en podatek: v osemdesetih letih, kar stojijo, ni iz njih ušel en sam človek.

Ker sem se na pol že sprijaznil s porazom, moram pač gledati v prihodnost. Osemindvajset let imam in kapitan — preiskovalni sodnik zahteva pet let rekluzije.Težko se bo izmazati z manj. Ko se bom vrnil z otoka, bom torej star trüntrideset let.

V planu imam še dosti denarja. Če torej ne pobegnem, kar je še najbolj verjetno, moram vsaj najbolje paziti na zdravje. Težko preživiš pet let popolne osamitve, ne da bi zblaznel. Od prvega dne moram krepko paziti na svojo glavo in jo regulirati po dobro premišljenem programu. Čimbolj se moram izogibati gradovom v oblakih, predvsem ' pa mislim na maščevanje. Takoj zdaj se moram že pripraviti, da se kot zmagovalec vrnem s prestajanja krute kazni, ki me čaka. Sicer pa bo šlo na njihove stroške. Z otoka se bom vrnil popolnoma normalen, sposoben duševno in fizično.

Potem ko sem vse to ugotovil, sem se počutil kar bolje. Sproščeno moram sprejeti, kar me čaka. Vetrič, ki zapiha skoz mrežo, me spravi v še boljšo voljo.

Clousiot dobro ve, kdaj mi ni do pogovora. Zato me ni zmotil in je kar naprej kadil, to je vse. Ko se nebo zjasni, ga vprašam:

— Ali od tamle lahko vidiš zvezde?

— Ja, reče in se nagne na stran. Raje pa jih ne gledam, ker me preveč spominjajo na beg.

— Pusti to, na tisoče jih bomo še videli na kakšnem drugem begu.

— Kaj? Čez pet let?

— Clousiot, leto dni smo živeli, imeli kup avantur in spoznali dosti ljudi. Kaj to ni vredno pet let rekluzije? Bi rajši videl, da bi bil ves ta čas, kar si prišel, interniran na Otokih? Ti pa zaradi teh nekaj let, ki resda niso božanska, že obžaluješ, da si bežal. Po pravici mi povej, obžaluješ, ja ali ne?

— Buba, eno stvar pozabljaš, ki je jaz nisem imel: sedem mesecev pri Indijancih. Če bi bil s tabo, bi mislil enako, toda ves čas sem bil zaprt.

— Oprosti, pozabil sem, blede se mi že.

— Ne, nič se ti ne blede, jaz pa sem kljub vsemu zadovoljen, da sem zbežal, saj sem doživel tudi nekaj nepozabnih trenutkov. Seveda pa se počutim malo tesnobno, če pomislim, kaj nas čaka na otoku. Pet let se skoraj ne da zdržati.

Potem mu razložim, kaj nameravam in prav pozitivno je reagiral. Pravi užitek je, ko ob sebi spet čutim samozavestnega prijatelja. Še kakšnih štirinajst dni manjka, pa nas bojo poklicali pred sodišče. Kot se da slišati med ljudmi, je komandant, ki bo predsedoval vojaškemu sodišču, precej strog človek, a po vsem sodeč poštenjak, ki se ne zmeni kdove kako za čvekanje Uprave. Torej je to precej dobra novica.

S Clousiotom sva se odpovedala paznikom v vlogi advokatov. Maturette je že od vsega začetka zaprt v svoji celici in potem se s Clousiotom še zmeniva, da bom jaz govoril za vse tri in nas tudi branil.

Razsodba

Na dvorišču smo se zbrali danes sveže porazirani in ostriženi, oblečeni v nove platnene obleke z rdečimi progami in s čevlji na nogah. Čakamo, da nas pokličejo. Clousiotu so sneli gips že pred kakšnimi štirinajstimi dnevi in zdaj hodi že čisto normalno, ni ostal šepast.

Vojaško sodišče je začelo zasedati v ponedeljek. Danes je sobota, kar pomeni, da že pet dni obravnavajo razne primere: en cel dan je šel zaradi tistih dveh, ki sta ubila Arabca z mravljami. Oba sta bila obsojena na smrt, zato ju nisem več videl. Brata Graville sta dobila vsak samo štiri leta (zaradi pomanjkanja dokazov za kanibalstvo). Njun proces je trajal več ko pol dneva. Drugi so bili za svoje umore obsojeni na štiri ali pet let.

V glavnem so bile izrečene kazni precej stroge, a vseeno ne pretirane, dalo se jih je sprejeti.

Sodišče začne zasedati ob pol osmih zjutraj. Komandant, oblečen ko jezdec na dromedarju, pride najprej, za njim pa vstopita še star pešadijski kapitan in poročnik, ki bosta za asesorja.

Desno od teh treh stoji nadzornik z našitki, kapitan, ki zastopa Upravo, z eno besedo tožilec.

— Afera Charriere, Clousiot, Maturette.

Kakšne štiri metre je med nami in sodiščem. Dovolj časa imam, da si lahko natanko ogledam komandanta, ki ima štirideset, morda petinštirideset let, njegovo votlo glavo pa platinaste lase na senceh. Košate obrvi ima in s svojimi čudovitimi črnimi očmi nam gleda naravnost v obraz. Pravi vojak. V njegovem pogledu ni nič hudobnega. V nekaj sekundah nas ima dodobra preštudirane. Pogledam mu v oči, a potem jih sam od sebe pobesim.

Kapitan iz Uprave napade hudo pretirano, a zaradi tega bo tudi udaril mimo. Trenutno odstranitev paznikov imenuje kot poskus umora, za Arabca pa trdi, da je čudež, da je sploh ostal živ pod našimi udarci. Potem napravi še drugo napako, ko pove, da še noben kaznjenec, kar kaznilnica obstaja, ni tako daleč ponesel sramoto Francije kot ravno mi.

— Do Kolumbije! Dva tisoč petsto kilometrov daleč so prišli ti trije, gospod predsednik! Trinidad, Curagao, Kolumbija, v vseh teh deželah so morali poslušati najbolj lažnive reči o francoski kaznilniški administraciji.

— Zahtevam dvoje obsodb s skupno kaznijo»osmih let: pet let za poskus umora in tri za beg. Tako za Charriera in Clousiota. Za Maturetta zahtevam samo tri leta, saj je iz preiskave razvidno, da ni sodeloval pri poskusu umora.

Predsednik:

— Sodišče bi zanimalo, kako je potekala ta dolga Odiseja, seveda na čimkrajši način.

Razložim, kako smo po morju prišli do Trinidada, pozabim pa povedati, kaj smo počeli na Maroniju. Opišem družino Bowen in kako so bili dobri. Potem citiram besede, ki jih je povedal policijski načelnik na Trinidadu: »Nismo zato tu, da bi presojali francosko pravico, seveda pa se nikakor ne moremo strinjati z dejstvom, da pošiljajo svoje zapornike v Gvajano: zato vam tudi pomagamo.« Curagao, oče Irenee de Bruyne, nesporazum s torbo s forinti. Potem je na vrsti Kolumbija, zakaj in kako smo sploh prišli na njeno ozemlje. Na hitro opišem življenje pri Indijancih. Komandant posluša, ne da bi me prekinjal. Prosi me samo še za nekaj detajlov o življenju pri Indijancih, ta del ga očitno zelo zanima. Potem kolumbijske ječe, posebej še podmorska kletka v Santa Marti.

— Hvala, vaši podatki so nam razjasnili nekaj malenkosti, hkrati pa so sodišče tudi zanimali. Napravili bomo petnajstminutno pavzo. Vaše obrambe ne videm nikjer, kje

je?

— Nimamo je. Prosil vas bom, da sprejmete mene, zagovarjal bom vse tri.

— V redu, statut to dovoljuje.

— Hvala.

Čez četrt ure se seja nadaljuje.

Predsednik:

— Charriere, sodišče vam dovoljuje zastopati obrambo dveh tovarišev in sebe. Vendar pa vas opozarjam, da vam bo sodišče besedo vzelo, če bi slučajno žalili zastopnika Uprave. Branite se lahko povsem svobodno, uporabljajte pa primerne izraze. Govorite.

— Najprej prosim sodišče, naj preprosto umakne poskus umora. To ni res in dokazal vam bom. Lani sem imel jaz sedemindvajset let in Clousiot trideset. Ravno sva prišla iz Francije, imela sva kondicijo. Jaz sem visok meter štirünsedemdeset, on meter petinsedemdeset. Arabca in nadzornike sva pobila z nogami od postelje, a nobeden ni bil kdove kako ranjen. Torej sva jih mahnila zelo previdno, pazila sva, da bi ostali čimbolj celi. Nadzornik tožilec je pozabil povedati ali pa sploh ne ve, da so bili kosi železa oviti s cunjami, da ne bi koga slučajno ubili. Sodišče, v katerem so sami poklicni vojaki, prav dobro ve, kaj lahko stori močan človek, če nekoga poči po glavi, recimo samo s plosko stranjo bajoneta. Če ima ta človek v roki debel kovinski predmet, si lahko predstavljate, kaj bo storil. Sodišče bi spomnil še na to, da niti enemu ni bilo treba ostati v ambulanti.

— Ker smo obsojeni na dosmrtno, mislim, da pobeg niti ni tako hudo dejanje, kot če bi bili obsojeni na manjše kazni. V naših letih se človek težko sprijazni s tem, da ne bo nikoli več živel. Zato prosim sodišče, naj bo z vsemi tremi prizanesljivo.

Komandant zašepeta nekaj besed obema prisednikoma, potem s kladivom udari po mizi.

— Obtoženi, vstanite!

Vsi trdi se dvignemo in čakamo.

— Sodišče je umaknilo obtožbo poskusa umora, začne predsednik, in zato mu ni treba izreči oprostilne sodbe.

— V primeru bega pa ste spoznani za krive druge stopnje, nadaljuje predsednik. Sodišče vas je obsodilo na dve leti rekluzije.

— Hvala, komandant, rečemo vsi skupaj.

— Hvala sodišču, dodam še jaz.

Pazniki, ki so v dvorani sledili procesu, od presenečenja niso prišli k sebi.

Ko se vrnemo v celico, kjer imamo tovariše, so vsi zadovoljni z novico, nihče ni ljubosumen. Nasprotno. Celo tisti, ki so jim nasolili, nam od vsega srca čestitajo k takšni sreči.

Prišel je tudi Frangois Sierra in me objel. Ves nor je od veselja.

Šesti zvezek

OTOKI ZVELIČANJA

Prihod

Jutri se bomo torej vkrcali in odpluli proti Otokom zveličanja. Čeprav sem se toliko boril, manjka samo še nekaj ur, pa bom interniran za vse življenje. Najprej bom moral prestati dve leti rekluzije na otoku SaintJoseph. Kaznjenci pravijo, da ta otok »žre« ljudi, a upam, da jih bom postavil na laž.

Tokrat sem zgubil, a ne čutim se poraženega.

Moral bi se celo razveseliti, da bom ostal samo dve leti na SaintJosephu, ki je pravzaprav nekakšna ječa v ječi. Kot sem si obljubil, se ne bom kar tako prepustil vsem tistim blodnjam, ki so posledica popolne osamitve. Vem, kako bom storil. Že od vsega začetka se moram čutiti svobodnega, zdravega in sploh v redu, kakor pač normalen kaznjenec z Otoka. Ko bom prišel ven, bom imel trideset let.

Pobegi z Otokov so precej redki, vem. A čeprav jih lahko preštejem na prste, nekaj jih je le ušlo. No, in jaz bom ušel prav gotovo. V dveh letih bom šel z Otokov, ponovim Clousiotu, ki sedi ob meni.

— Stari moj Metulj, tebe je res težko pritisniti ob tla in tokrat ti zavidam, ko si prepričan, da boš še kdaj svoboden. Že kakšno leto se ukvarjaš s pobegi in niti enkrat nisi nehal. Komaj ti spodleti, pa že pripravljaš nekaj novega. Čudim se, da nisi tu nič poskusil.

— Fant moj, tu je samo ena možnost, zanetiti moraš upor. A za kaj takega nimam časa, vse te nevarne tipe težko spraviš skupaj. Enkrat sem upor že skoraj izzval in ustrašil sem se, da me ne konča. Vseh štirideset mož v tej celici so sami stari robijaši. »Pot razkroja« jih je potegnila vase, drugače reagirajo kot mi. Saj imaš primer »kanibalov«, obeh tipov z mravljami, pa tistega, ki je stresel v juho strupa, da bi nekoga spravil s poti, pri tem pa se ni obotavljal zastrupiti še sedem drugih, ki mu niso storili ničesar.

— Na Otokih boš našel podoben tip ljudi.

— Ja, ampak za beg ne bom potreboval nikogar. Pobegnil bom sam ali največ še z enim. Zakaj si se zarežal, Clousiot?

— Ja, res, ti se nikoli ne vdaš. Tako te razganja od želje, da bi se pojavil v Parizu in pokazal račun svojim trem prijateljem, da se sploh ne moreš sprijazniti, da vseh želja ni mogoče uresničiti.

— Lahko noč, Clousiot, jutri se spet dobiva. Ja, pa jih bova videla, preklete Otoke zveličanja! Najprej bo treba vprašati, zakaj se sploh tako imenujejo — Otoki zveličanja in ne pogubljenja.

Ko se obrnem od Clousiota, se še malo nagnem in v obraz mi zapiha hladen nočni vetrič.

Drugega dne se navsezgodaj vkrcamo. Šestindvajset nas je na krovu štiristotonske barčice, ki se imenuje Tanon in ki stalno prepeljuje potnike po poti Cayenne—Otoki—SaintLaurent in spet nazaj. Po dva in dva smo z verigami zvezani za noge, na rokah imamo lisice. Spredaj sta dve skupini po osem kaznjencev in vsako posebej nadzorujejo štirje pazniki z mušketoni v rokah. Potem je zadaj še deset kaznjencev, ki jih straži šest paznikov in dva šefa eskorte. Vsi stojimo na mostu, barka pa je ravno pripravna, da se prevrne, če samo malo bolj zapiha.

Odločil sem se, da med vožnjo ne bom razmišljal, zato pa se hočem razvedriti. Samo da bi nagajal, glasno ogovorim najbližjega paznika, ki izgleda, kot da bi bil na pogrebu:

— Z verigami, ki ste nam ji naložili, se prav gotovo ne bi rešili, če bi se tale barka potopila. In to niti ne bi bilo čudno, če bi jo v takem stanju presenetila kakšna manjša burja.

Paznik še ni bil dobro prebujen, pa je reagiral, kot sem pričakoval:

— Nas briga, če se potopite ali ne. Ukazali so nam, naj vas vklenemo, in to je vse. Odgovorni so tisti, ki dajejo ukaze. Mi si v vsakem primeru obrišemo roke.

— Prav imate, gospod nadzornik. V vsakem primeru gremo vsi skupaj na dno, če se odpre tale krsta, z verigami na nogah ali brez njih.

— Oh, veste, reče bedak, že dolgo vozi ladja po tej liniji, pa se ji še nikoli ni nič zgodilo.

— Ja, ravno zato, ker že preveč dolgo vozi, se ji na vsak način zdaj mora kaj zgoditi.

Uspel sem, kar sem hotel: zmotil sem vso tisto tišino, ki mi je šla na živce. Hip nato so o stvari razpravljali že drugi kaznjenci in pazniki.

— Ja, tale barka je nevarna, vrh vsega pa nas še vklenejo. Brez verig bi imeli vsaj kakšno možnost.

— Oh, sicer je pa z nami enako. V uniformi, škornjih in s puško tudi nismo kdove kako lahki.

— Kaj bi štel puško, se oglasi tretji. Takoj jo vržeš proč, če se kaj zgodi.

Ko vidim, da so zgrabili, pošljem še drugo serijo:

— Kje so rešilni čolni? Samo enega vidim, pa še ta je samo za kakšnih osem ljudi. Komandant pa posadka bi ga napolnili. Vsi ostali pa, čof!

Tudi to je vžgalo, še v večjem krogu.

— Res je, ničesar ni, čoln pa je v takem stanju, da se zgroziš, če se samo spomniš vetra.

Ker sem v tisti skupini zadaj, z nami potujeta oba komandanta konvoja. Eden me pogleda in vpraša:

— Ti si Metulj, prihajaš iz Kolumbije?

— Ja.

— Ne zdi se mi čudno, da si bil tako daleč, na obrazu se ti vidi, da se spoznaš na morje.

— Ja ja, precej, mu odgovorim pretenciozno.

To ga spravi v zadrego. Vrh vsega se zdaj komandant spusti z mostiča, kajti izpluli smo iz Maronija in je na najnevarnejšem kraju komandant sam prijel za krmilo. Potem ga je spet prepustil nekomu drugemu. Komandant, majhen, debel črnec iz Timbuktuja s precej mladim obrazom, je potem vprašal, kje so tisti trije, ki so na hlodu odšli v Kolumbijo.

— Tule so, reče šef konvoja.

— Kdo je bil kapitan? vpraša možicelj.

— Jaz, gospod.

— Tako, fant moj, kot mornarju ti čestitam. Nisi kar tako. Na!

Z roko seže v žep suknjiča.

— Vzemi tale zavojček svetlega tobaka in papir. Pokadi ga na moje zdravje.

— Hvala, kapitan. Tudi jaz vam moram čestitati za korajžo, ko plujete v tej košari enkrat ali dvakrat na teden, kot sem slišal.

Na ves glas se zakrohoče, kot nalašč za vse tiste, ki sem jim hotel ponagajati.

— Ja, prav imaš, mi odgovori. Že davno bi morali podkuriti s tole barko, vendar pa čakajo, da se bo potopila in bojo dobili zavarovalnino.

Naposled še enkrat zamahnem z mečem:

— Na srečo pa imate za posadko in zase rešilni čoln!

— Na srečo, odvrne komandant, ne da bi pomislil, in izgine na stopnišču.

Tako mi je diskusija, ki sem jo nalašč začel, zapolnila cele štiri ure. Vsak je povedal svoje in pogovor se je kmalu s krme prenesel tudi na kljun.

Zdaj je kakšnih deset zjutraj in morje ni najbolj razburkano, vendar pa nam veter ni naklonjen. Plujemo proti severovzhodu, se pravi, proti valovom in vetru, zato pa se zibljemo bolj kot ponavadi. Nekaterim paznikom in kaznjencem je že slabo. Še sreča, da ima ta, ki je priklenjen ob meni, mornarsko nogo, kajti ni je večje tegobe, kot če vidiš ob sebi ljudi, ki kozlajo. Fant je pravi pariški titi. Na robijo je prišel sedemindvajsetega leta, torej je na Otokih že sedmo leto. Še kar mlad je, osemintrideset jih ima.

— Imenujejo me Titi Belota, kajti povedati ti moram, prijatelj, da so karte moj adut. Sicer pa na Otokih živim samo od tega. Vso noč igramo beloto, dva franka za točko. Daleč gre, potem ko kličeš. Če s fantom dobiš dvesto, ti mora tip plačati štiristo in še tisto od točk.

— Potemtakem je dosti denarja na Otokih?

— Ja, kaj pa, stari moj Metulj! Vse polno je planov, v njih pa denarja! Nekateri z njim že pridejo, drugi pa paznikom plačajo petdeset odstotkov in ga dobijo. Vidi se ti, da si nov, prijateljček. Še res še ne spoznaš na te reči?

— Ne, prav ničesar ne vem o Otokih. Vem samo to, da je zelo težko pobegniti.

— Pobegniti? reče Titi. O tem se ne splača govoriti. Tu sem že sedem let in le dvakrat so pobegnili. Rezultat: trije mrtvi in dva aretirana. Nikomur ni uspelo. Zato tudi ni dosti kandidatov, ki bi poskušali srečo.

— Zakaj si bil v SaintLaurentu?

— Peljali so me pod rentgen, da bi videli, če imam res

čir.

— In iz ambulante nisi poskušal pobegniti?

— Lahko reči! Metulj, vse so okovali zaradi tebe! Vrh vsega sem prišel v tisto sobo, odkoder si pobegnil. Potem si lahko predstavljaš, kako pazijo! Kadar si se približal oknu, da bi vdihnil, so te odgnali. Zakaj, si vprašal. »Da ti ne bi prišlo na misel kaj takega kot Metulju.«

— Titi, povej mi no, kdo je tistile veliki tip, ki sedi ob šefu konvoja. Gobec?

— Si nor? Tega tipa vsi spoštujejo. Sicer je pocar, a zna se vesti kot prava baraba: ne druži se s pazniki, nobenih prednosti nima, obnaša se kot čisto navaden kaznjenec. Lahko ti da dober nasvet, dober tovariš je, z distanco do kifelcev. Še župnik in doktor ga nista pridobila zase. In ta pocar, ki ga vidiš, da se obnaša ko pravi zvodnik, je potomec Ludvika XV. Ja, res je, ta je pravi grof, imenuje se grof Jean de Berač. Vendar pa je trajalo dolgo, preden so začeli gledati nanj s spoštovanjem, kajti precej grdo reč je napravil, da so ga iz Francije poslali v te kraje.

— Kaj je napravil?

— Svojega lastnega otroka je zagnal z nekega mostu v reko, a ker je padel nekam, kjer je bilo premalo Vode, se je okorajžil in ga šel iskat. Potem ga je odvrgel drugje.

— Kaj! To je tako, kot bi ga dvakrat umoril!

— Eden izmed mojih prijateljev, ki je odgovorni, je videl njegov dosje. Pravi, da ga je njegova plemiška družina naravnost terorizirala. Njegova mati plemkinja je kot psico pognala na cesto otrokovo mater, ki je bila za sobarico na gradu. Fanta je v resnici utesnjevala preveč ošabna in pedantna mama, tako ga je poniževala, češ da se je kot grof spečal s služkinjo, da ni več vedel kako in kaj, pa je šel in otroka zagnal v vodo. Materi je še prej dejal, da ga je odnesel na Upravo dobrodelnih ustanov.

— Na koliko so ga obsodili?

— Samo na deset. Pomisli no, Metulj, ta tip ni kot mi. Grofica, glava družine in njene časti, je prav gotovo razložila sodnikom, da ni tako hud zločin, če otroka svoje služkinje umori grof, ki hoče s tem rešiti družini ugled.

— In kaj ti misliš?

— Jaz sem samo skromen pariški titi in povem ti takole. Svoboden in brez hudih življenjskih problemov je bil grof Jean de Berač in kot podeželskega plemiča so ga vzgojili v veri, da je vredna edinole modra kri, vse ostalo pa je nič ali vsaj brez vrednosti. Ne ravno tlačani v pravem pomenu besede, pač pa bitja, za katera se ni vredno zmeniti. Egoistična in pretenciozna pošast, kakršna je bila njegova mati, ga je sterorizirala do take mere, da je postal takšen kot drugi plemiči. Sele v kaznilnici se je spremenil ta gospod, ki si je še svojčas predstavljal, da ima pravico preživeti prvo noč s poročeno tlačanko; šele v kaznilnici je postal resnično plemenit. Pa naj se sliši še tako nenavadno, a šele zdaj je postal res grof Jean de Berač.

Otoki zveličanja, samo še nekaj ur, pa zame ne bo več »neznanke«! Vem, težko je pobegniti. Ni pa nemogoče. Z užitkom vdihnem morski veter in pomislim:

— Kdaj le se bo ta veter obrnil in mi začel pihati v hrbet, ko bom bežal!

Prihajamo. Otoki! Vsi trije ustvarjajo nekakšen trikotnik. Kraljevi otok in SaintJoseph sta osnovna ploskev. Hudičev otok, vrh. Sonce je že nizko, a sveti še z vso močjo, kar se godi le v tropskih krajih. Po mili volji lahko gledam naokoli. Najprej Kraljevi otok z ozko cesto, ki se vleče okoli griča, ki je visok več ko dvesto metrov. Vrh je raven. Vse skupaj izgleda ko mehikanski klobuk, ki bi ga poveznil na morje in mu odrezal špico. Povsod visoka zelena kokosova drevesa. Hišice z rdečimi strehami dajejo otoku nekakšno privlačnost, in če človek ne bi vedel, kaj je zgoraj, bi si zaželel tu ostati za zmeraj. Na visoki planoti je svetilnik, da se ob slabem vremenu ne razbijajo ladje ob skalah. Ko pridemo še bliže, razločim pet velikih in dolgih poslopij. Titi mi brž pove, da tu v ogromnih dvoranah živi štiristo kaznjencev. Potem je kazenski oddelek s celicami in kletmi, ki je ograjen z visokim belim zidom. V četrti zgradbi je ambulanta za kaznjence in v peti za paznike. In povsod po griču so raztresene majhne hiše s strehami iz rožnatih opek, v katerih živijo pazniki. Dalje, malo za špico Kraljevega otoka, je SaintJoseph. Manj kokosovih dreves, manj listja, in vrh planote je ogromna kamnita gmota, ki se prav dobro vidi z morja. V hipu razumem, da je to rekluzija, in Titi Belota mi prikima. Bolj spodaj mi pokaže taborišče, kjer živijo kaznjenci z normalno kaznijo. Zgradbe so tik ob morju. Oddaleč že vidim stražne stolpe s strelnimi linami pa spet kar ljubke hišice z belimi zidovi in rdečimi strehami.

Ladja se z južne strani približuje pristanišču, zato zdaj nič več ne vidimo majhnega Hudičevega otoka. Maloprej sem videl, da je to dokaj velik skalnat grič, pokrit s kokosovimi drevesi, drugače pa brez kakšne važne zgradbe. Ob morju je nekaj hiš z rumenimi stenami in sajastimi strehami. Kasneje sem šele zvedel, da v teh hišah živijo politični izgnanci.

Smo že v pristanišču, zavarovanem z ogromnim nasipom iz močnih skal. Lepo delo, gotovo je stalo dosti življenj ubogih kaznjencev!

Tanon trikrat zapiska in potem kakšnih dvesto petdeset metrov od pomola vrže sidro. Pomol je krepko zgrajen iz betona in debelega proda, precej dolg je in vsaj tri metre visok. Belo pleskane zgradbe se vrstijo vzdolž pristajališča, na beli podlagi berem črne črke: »Straža« — »Čolni«

— »Pekarna« — »Uprava pristanišča«.

Na pomolu nas pričakujejo kaznjenci. Nimajo značilnih progastih oblek, vsak ima hlače in nekakšno belo jopo. Titi Belota mi pojasni: če imaš na otoku denar, si lahko daš pri krojaču napraviti obleko »po meri« iz vreč za rtioko, ki jim strgajo napise, potem pa so obleke mehke in do neke mere še kar elegantne. Nihče skoraj ne nosi kaznjenske uniforme, mi še pove Titi.

Tanonu se približa čoln. En paznik ob krmilu, potem dva s puško v roki, levo in desno, zadaj pa je šest kaznjencev v belih hlačah, zgoraj golih, stojijo in veslajo z ogromnimi vesli. Hitro so se nam približali. Za sabo vlečejo velik prazen čoln, kot bi bil rešilec. Dotaknejo se naše ladje. Najprej se spustita oba šefa konvoja in sedeta zadaj. Potem se dva paznika s puško postavita spredaj. Noge nam razvežejo, roke nam pustijo v lisicah. Po dva in dva se spustimo v čoln, najprej nas deset, potem še osem s kljuna. Veslači zajamejo vodo. Še enkrat se bojo vrnili in odpeljali ostale. Izkrcamo se in potem čakamo pred poslopjem »Uprava pristanišča«. Nihče izmed nas nima prtljage. Ne da bi se menili za paznike, nas možje s pomola glasno ogovarjajo, seveda na pametni razdalji petih, šestih metrov. Približa se mi nekaj prijateljev, s katerim sem skupaj potoval iz Francije. Cesari in Essari, korziška bandita, ki sem ju spoznal v SaintMartinu, mi povesta, da sta čolnarja v pristaniški službi. V tem pride Chapar iz afere okrog marsejske borze, ki sem ga spoznal še svobodnega v Franciji. Brez zadrege mi reče pred pazniki:

— Ne sekiraj se, Metulj! Računaj na prijatelje, nič ti ne bo manjkalo. Koliko si dobil?

— Dve leti.

— No, to boš hitro opravil in se potem vrnil sem. Videl boš, da se nimamo slabo.

— Hvala, Chapar. In Dega?

— Odgovorni je zgoraj. Čudno se mi zdi, da ga še ni. Zal mu bo, če te ne bo videl.

V tem pride Galgani. Stopi k meni in stražar ga hoče potegniti stran.

— Pa mi ja ne boste rekli, da ne smem objeti svojega brata, hudirja! Računaj name, reče in me objame.

Potem stopi par korakov nazaj.

— Kaj počneš?

— Pismonoša sem. Poštar.

— Gre?

— Miren sem.

Na pomolu se je izkrcala še druga skupina in prišla k nam. Odklenejo nam lisice. Titi Belota, de Berač in še nekaj tipov se umakne na stran. Paznik jim reče: »Ha j d, gremo v kamp.« Oni imajo svoje reči v vrečah. Vržejo si jih čez ramo in odidejo po poti, ki gre gotovo do vrha otoka. Potem pride komandant s šestimi pazniki. Preverijo prisotne. Nihče ne manjka. Naša eskorta se umakne.

— Kje je odgovorni? vpraša komandant.

— Takoj pride, šef.

In zagledam Degaja, lepo oblečenega v belem in v jopiču z gumbi, za njim hodi nadzornik. Oba držita pod pazduho veliko knjigo. Iz vrst kličeta ljudi in jih na novo klasificirata: »Ta in ta, številka transportiranca X se spremeni v številko rekluziranca Y.« Potem še zapišeta, na koliko let je kdo obsojen.

Ko pride do mene, me Dega večkrat objame. Približa se še komandant.

— Je ta Metulj?

— Ja, komandant, reče Dega.

— Lepo se obnašajte v rekluziji. Dve leti mineta hitro.

Rekluzija

Čoln je pripravljen. Ostalo nas je še devetnajst in prvih deset skoči v čoln. Pokličejo me. Tedaj se hladno oglasi Dega:

— Ne, ta bo šel z drugo skupino.

Kar sem prišel, se že čudim, kako tu govorijo kaznjenci. Sploh ne čutiš discipline in izgleda, kot da bi se zafrkavali iz paznikov. Dega je stopil k meni in začela sva se meniti. Vso mojo zgodbo z bega že pozna. Povedali so mu jo tisti, ki so bili z mano v SaintLaurentu, pa so potem prišli na Otoke. Nič se mu ne smilim, še bolj fin je. Samo eno besedo mi reče, a ta je od srca:

— Zaslužil bi si zmago, sinko. No, pa drugič!

In sploh mi ne reče: korajžo, fant, Dobro ve, da jo imam.

— Glavni odgovorni sem in zelo v redu sem s komandantom. Dobro se drži v rekluziji. Poslal ti bom tobaka in hrane. Ničesar ti ne bo manjkalo.

— Metulj, gremo!

Zdaj sem jaz na vrsti.

— Vsem na svidenje. Hvala vam za prijazne besede.

In skočim v čoln. Čez dvajset minut smo že na Saint

Josephu. Ravno sem še utegnil opaziti, da so na krovu samo trije oboroženi pazniki, medtem ko je v čolnu šest kaznjencev veslačev ter deset kaznjencev za v rekluzijo. Lep hec bi bil, če bi se dalo kar naenkrat polastiti čolna. Na SaintJosephu nas že čaka sprejemni komite. Predstavita se nam komandanta: komandant otoške kaznilnice in komandant rekluzije. Dobro zastraženi odidemo potem peš po strmi stezi. Med potjo ne srečamo nobenega kaznjenca. Na velikih železnih vratih beremo: DISCIPLINSKA REKLUZIJA. Takoj se zavemo, kako resna je ta prisilna hiša. Za vrati in štirimi visokimi zidovi se najprej skriva manjša zgradba z napisom: »Upravadirekcija«, potem pa še tri poslopja, A, B in C. Odpeljejo nas v direkcijo. Hladen prostor. Devetnajst nas je v dveh vrstah. Oglasi se komandant rekluzije:

— Kot veste, pridejo po kazen v tole hišo tisti, ki so že obsojeni na robijo. Tukaj vas ne bomo poskušali popraviti. Dobro vemo, da bi bilo zaman. Poskušamo pa vas ukrotiti. Tu velja samo eno pravilo: držite gobec. Absolutna tišina. Telefon je hudičevo riskirana reč, če vas dobijo, boste trdo kaznovani. Če niste ravno težko bolni, se raje ne javite k viziti. Kajti simuliranje hudo kaznujemo. Samo to sem vam hotel povedati. Aja! Strogo je prepovedano kaditi. Gremo, pazniki, temeljito jih preiščite in vsakega v svojo celico. Charriere, Clousiot in Maturette ne smejo ostati v isti zgradbi. Sami se prepričajte o tem, gospod Santori.

Čez deset minut sem že v zgradbi A, celica 234. Clousiot je v zgradbi B, Maturette v C. S pogledom smo si rekli na svidenje. Čim smo vstopili, nam je bilo jasno, da se moramo pokoriti, če hočemo ven priti živi. Vidim ju, odhajata, tovariša na begu, korajžna in ponosna tovariša, ki sta me spremljala in se nista nikoli pritoževala ali obžalovala, da sta šla z mano. Srce se mi stisne, kajti po štirinajstih mesecih boja za prostost se čutimo za zmeraj zvezane v nekakšnem brezmejnem prijateljstvu.

Ogledam si celico, v katero so me privedli. Nikdar si še v sanjah ne bi predstavljal, da je kaj takega sploh mogoče za deželo, kakršna je moja rodna Francija, po vsem svetu znana kot zibelka svobode, dežela, ki je uzakonila človekove in državljanske pravice! Kako je mogoče, pa čeprav samo v Gvajani, da ima Francija na zgubljenem otoku sredi Atlantika, velikem ko žepni robec, tako barbarsko prisilno ustanovo, kakršna je rekluzija na SaintJosephu! Predstavljajte si sto petdeset celic, prislonjenih druga ob drugo, z majhnimi železnimi vrati z okencem, nad njimi pa napis: »Prepovedano odpirati vrata brez višjega dovoljenja.« Na levi je deska s privzdignjenim vzglavjem, isti sistem ko v Beaulieuu:deska se dvigne in pripne ob zid. Odeja, v kotu cementen kvadrat, ki služi kot stol, potem metla, četrtlitrski vrč, lesena žlica, za pokončno ploščo je skrit pločevinast čebrič, privezan z verigo. (Od zunaj ga lahko povlečejo in izpraznijo, potem pa polnega vrnejo meni.) Celica je visoka tri metre. Namesto stropa so ogromne jeklene rešetke, debele ko tračnice in tako gosto prekrižane, da skoz ni mogoče spraviti nobenega večjega predmeta. Še više je potem streha, kakšnih sedem metrov od tal. Nad celicami se vleče približno meter širok stražarski balkon z ograjo. Neprestano se sprehajata dva stražarja, se na sredini srečata in obrneta vsak na svojo stran. Vse skupaj napravi pošasten vtis. Do mostiča prodre še kar dosti svetlobe, a na dnu celice sredi belega dne ne vidiš okrog sebe. Potem začnem hoditi gor in dol. Čakam na žvižg ali na karkoli že, prej ne smem spustiti lesene postelje. Da bi se nas čim manj slišalo, smo vsi obuti v copate, zaporniki in stražarji. Potem pomislim: »V številki 234 poskušaj živeti, ne da bi zblaznel, Charriere, ti, ki ti pravijo Metulj. Obsojen si na dve leti ali z drugimi besedami na sedemsto trideset dni. Pravijo, da rekluzija »žre« ljudi. Dokaži, da ni res.«

En, dva, tri, štiri, pet, obrat. En, dva, tri štiri, pet, obrat. Pred celico se postavi paznik. Nisem ga slišal, kdaj je prišel, samo zagledal sem ga naenkrat. Bam! Prižge se luč, a nekje zgoraj pod streho, šest metrov nad mano. Svetlo je edino na mostiču, celice ostanejo v temi. Sprehajam se, spet se prebudi v meni nihalo. Le mirno spite, porotniki sirarji, mirno spite. Če bi vedeli, kam ste me poslali, bi se krepko premislili, preden bi zahtevali kazen. Vem. Ja, težko bo uiti lastni domišljiji. Skoraj nemogoče. Mislim, da bo bolje, če jo usmerim kam drugam, pregnal je tako ne bom.

In res nam s piščalko dajo znak za spanje. Spustimo lahko postelje. Zaslišim krepak glas:

— Novinci, zapomnite si tole: če hočete, lahko zdaj spustite posteljo in zaspite.

Zapomnim si le dve besedi: »če hočete«. Torej se bom še naprej sprehajal, preveč bistveni trenutki so zdaj, da bi spal. Navaditi se bom moral kletke, ki je od zgoraj odprta.

— En, dva, tri, štiri, pet, takoj sem ujel ritem nihala: sklonil sem glavo, roke vrgel na hrbet, izmeril korake, kot je treba. Kot nihalo na stenski uri kolebam, kot mesečen hodim gor in dol, gor in dol. Po petih korakih stene ne vidim, pač pa se je nalahno dotaknem, ko se obrnem. In neutrudno nadaljujem maratonsko hojo, ki ji ne vem ne konca ne časa.

Ja, Buba, tale rekluzija pa vendarle ni hec! Kar čuden občutek se te polasti, ko se na steni prikaže paznikova senca. Če dvigneš glavo in ga pogledaš, je še huje: počutiš se ko leopard v jami, ki ga od zgoraj opazuje lovec. Grozna reč je to in še nekaj mesecev bo treba, preden se bom privadil.

Leto ima tristo petinšestdeset dni, dve leti imata torej sedemsto trideset dni, če ne bo prestopnega leta. Zarežim se. Kaj ni vseeno, če je sedemsto trideset ali sedemsto enaintrideset! Vseeno? Ne, to že ni vseeno. En dan več pomeni štiründvajset ur več. In štiründvajset ur se vleče. Še bolj pa se vleče sedemsto trideset dni po štirindvajset ur. Koliko ur bi naneslo? Bi bil zmožen to izračunati na pamet? Verjetno ne, kako naj se lotim? Pa vendar bom poskusil, morda bo šlo. Sto dni znese dva tisoč štiristo ur. Pomnoženo s sedem, kar ni težko, in dobim šestnajst tisoč osemsto ur. Pomnožim še preostalih trideset dni s štiründvajsetimi urami in dobim sedemsto dvajset. Zdaj pa vse skupaj: šestnajst tisoč osemsto plus sedemsto dvajset, če se nisem zmotil, je sedemnajst tisoč petsto dvajset ur. Dragi gospod Metulj, v tej specialno pripravljeni kletki z gladkimi zidovi za divje zveri boste ubili sedemnajst tisoč petsto dvajset ur, Koliko minut bom preživel tu? To je brez zveze, ure ja, a kaj bi z minutami! Ne pretiravaj, Metulj. Zakaj ne sekunde? Ne, to me res ne zanima. Napolniti jih moramo s čim, vse te dneve, ure, minute, sam s sabo! Kdo bi lahko bil na moji desni? In na levi? Če so v kletkah okrog mene tudi ljudje, se gotovo sprašujejo, kdo je prišel v 234.

Za sabo zaslišim top udarec, kakor če bi nekaj padlo po tleh. Kaj? Je moj sosed tako spreten, da mi lahko kaj vrže prek rešetk? Poskušam pogledati. Na tleh zagledam dolg ozek predmet, pravzaprav ga v mraku samo uganem. Ko pa ga hočem prijeti, se stvar premakne in zbeži k steni. Nehote stopim za korak nazaj. Stvarca se začenja vzpenjati po steni, potem ji zdrsne in pade na tla. Stena je tako gladka, da se je sploh ne da oprijeti. Trikrat jo pustim na zid, ko četrtič pade na tla, stopim nanjo. Pod copato je mehko. Kaj je to? Spustim se na kolena, da bi bolje videl, in naposled prepoznam ogromno stonogo, več ko dvajset centimetrov dolgo in za dva debela prsta široko. Tak gnus se me polasti, da je ne morem nesti v čebrič, pač pa jo s copato odrinem pod spalno desko. Zjutraj bom premislil, ko bo dan. Dovolj časa bom imel, dosti stonog bom še videl, ko padajo od zgoraj z velike strehe. Privadil se bom in po mili volji se bojo sprehajale po mojem golem telesu. Ne bom jih motil in tolkel po njih, medtem ko bom spal. Priložnost bom imel tudi spoznati, koliko te lahko stane taktična napaka, medtem ko ti leze po koži. Konjsko mrzlico dobiš, ki te ne mine celih dvanajst ur, šest ur pa te hudičevo peče.

Na vsak način bo to razvedrilo in sprostitev za moje misli. Če bom buden, ko mi bo zver padla pod noge, jo bom z metlico čim dlje mrcvaril. Ali pa se bom drugače zabaval. Pustil jo bom, da se skrije, hip nato pa jo bom začel iskati.

En, dva, tri, štiri, pet... Popolna tišina. Mar tu nihče ne smrči? In kašlja? Res, zadušljiva vročina. Pa je noč! Kaj bo šele podnevi! Usojeno mi je živeti s stonogami. Ko so se podmorske celice v Santa Marti napolnile z vodo, jih je prišlo na kupe, bile so resda manjše, a iste sorte kot te.

V Santa Marti so se poplave vrstile dan za dnem, res, a lahko smo govorili, kričali ali pa poslušali petje in kričanje norcev, začasnih ali celo dokončno norih. Tam je bilo drugače. Če bi lahko izbral, bi izbral Santa Marto. Kaj pa kvasiš, Metulj! Tam so bili vsi prepričani, da lahko človek zdrži največ šest mesecev. Tu pa jih je dosti, ki imajo pred sabo štiri, pet let, nekateri še več. Obsodijo jih, to je eno; a če kazen tudi izpolnijo, to je druga zgodba. Koliko jih napravi samomor? Sicer pa ne vidim, kako bi se to dalo izvesti. O, pa je mogoče! Ni lahko, vendar se lahko obesiš. Iz hlač napravič vrv. Na en konec privežeš metlico, stopiš na ležalnik in vrv porineš skoz rešetko. Če vso stvar napraviš tik ob zidu, pod stražarskim balkonom, paznik vrvi prav gotovo ne bo opazil. In kakor hitro je možakar mimo, se zagugaš dol. Ko se paznik čez čas vrne, si že hladen. Sicer pa se mu ne sme muditi, da bi prišel dol, odprl kletko in te potegnil z vrvi. Odprl kletko? Saj ne more. Na vratih piše: »Prepovedano odpreti brez višjega dovoljenja.« Torej se nikar ne boj, samomorilec, dovolj časa boš imel, da opraviš svoj posel, preden te »z višjim dovoljenjem« snamejo z rešetk.

Opisujem stvari, ki so kaj malo živahne in ki ne bojo kdove kako interesantne za tiste, ki imajo radi akcijo in zmešnjavo. Naj preskočijo te strani, če jih dolgočasim! Vendar pa mislim, da moram čimbolj zvesto popisati svoje prve vtise, občutke in misli, ko sem se naenkrat znašel v novi celici, pokopan.

Že lep čas hodim gor in dol. V noči zaslišim šum, zamenjala se je straža. Prvi je bil velik pa suh, ta je majhen pa debel. S copati drsa po tleh in dve celici pred mojo ga že zaslišim. Ni tako stoodstotno tih kot njegov kolega. Še naprej se sprehajam. Gotovo je že precej pozno. Koliko bi le bila ura? Jutri bom vedel. Štirikrat na dan se odpre okence v vratih, lahko se bom orientiral. Ponoči bom moral vedeti, kdaj začne stražiti prvi paznik in koliko časa, čas bom potem meril po izmenah: prva straža, druga...

En, dva, tri, štiri, pet.. . Avtomatično nadaljujem pot, ki ji ni konca, in s pomočjo utrujenosti se zlahka odpravim brskati po preteklosti. Kot za nasprotje te temačne celice sedim na plaži pod vročim soncem. Kakšnih dvesto metrov od mene se na čudovitem opalno zelenem morju pozibava čoln, s katerega se spušča Lali. Z nogami grebem po pesku. Potem pride Zoraima in mi prinese na žerjavici pečeno ogromno ribo, lepo pokrito z bananovim listom, da bi ostala topla. Jem z rokami, razumljivo, ona pa sedi prekrižanih nog in me gleda. Zadovoljna je, veliki kosi mesa se z lahkoto trgajo od ribe in z obraza mi bere, kako uživam ob slastni jedi.

Nič več nisem v celici. Rekluzije niti ne poznam, SaintJosepha in Otokov tudi ne. Valjam se po pesku in si roke perem v drobni moki iz koral. Potem stopim k bregu in si usta sperem s slano vodo. Z roko zajamem in si poškropim obraz. Ko se podrgnem po vratu, opazim, da imam lase že dolge. Ko se bo Lali vrnila, me bo obrila po vratu. Vso noč preživim v družbi domačinov. Z Zoraimo sem na pesku pod vročim soncem, boža naju vlažen morski veter in na tem mestu si jo vzamem. Zaljubljeno zaječi, tako kot stori zmeraj, ko uživa. Veter morda potem odžene to ljubezensko muziko do Lali. Gotovo ne ostaneva skrita pred njo, gotovo je dobro videla, da leživa objeta in se ljubiva. Ja, gotovo naju je videla, njen čolnič se zdaj vrača k bregu. Vsa nasmejana skoči na pesek. V čolnu si je že razpletla kito in šla s prsti med lase, ki sta jih sonce in veter brž posušila. Stopim k njej. Z desnico me objame okoli pasu in odideva proti kolibi. Dobro razumem, kaj govorijo njene oči in telo: »Še jaz, še jaz.« Ko sva noter, me brž pritisne k tlom, kjer je zvita mrežasta postelja, in v njej pozabim na svet okoli sebe. Zoraima je obzirna, v hišo se je vrnila šele potem, ko je po svojih računih sodila, da je najine igrice konec. Dobila naju je še zmeraj na tleh, naga, sita ljubezni. Sedla je k nama in sestro sem pa tja potrepljala po licu. Beseda, ki jo je ponavljala, je prav gotovo pomenila: gurmanka. Potem je obema, Lali in meni, neskočno nežno in nedolžno pripela med noge trakec, ki služi kot hlačke. Vso noč sem potem preživel po guaj irsko. Sploh nisem spal. Še na desko nisem legel, da bi zaprtih oči podoživljal preteklost. Brez prestanita sem se sprehajal v nekakšni hipnozi, neodvisni od moje volje, in se spet vrnil v sončno deželo, kjer sem živel pred kakšnimi šestimi meseci.

Pogasijo luči in v mračno celico prodrejo prvi znaki dneva in preženejo nejasno meglico, ki se ovija okrog mene. Žvižg piščali. Zaslišim, ko se lesena ležišča dvignejo in udarijo ob zid, slišim celo soseda na desni, ki je pravkar vtaknil kavelj v obroč. Sosed zakašlja in do ušes mi pride curljanje vode. Kako se sploh tukaj umiva?

— Gospod nadzornik, kako se tukaj umiva?

— Rekluziranec, naj vam bo za prvič, ko res ne veste. Sicer pa nimate pravice govoriti z nadzorniki, za to vas lahko krepko kaznujejo. Če se hočete umiti, stopite nad škaf in se polijte z vodo. Z drugo roko se umijte. Kaj deke še niste odgrnili? '

— Ne.

— Spodaj imate platneno brisačo.

No, ta je pa dobra! Da se ne sme govoriti s stražarjem!

V nobenem primeru? In če se preveč slabo počutiš? Če si na tem, da crkneš? Motnje srca, vnetje slepiča, hud napad astme? Je tu prepovedano klicati na pomoč, tudi če gre za življenje? No, tu je zdaj mera polna! Ali pa ne, to je vendar normalno. Ko bi ti konec koncev popustili živci, bi bilo preveč enostavno napraviti škandal. Samo zato, da bi slišal kak glas, da bi ti kdo kaj rekel, pa čeprav samo: »Crkni, ampak molči.« Tu je zaprtih kakšnih dvesto petdeset tipov; dvajset bi jih prav gotovo vsak dan dvajsekrat izzvalo kakršnokoli diskusijo, samo da bi kot skoz ventil sprostili preveliko napetost v možganih!

Teh levjih kletk se že ni spomnil kak psihiater, noben zdravnik se ne bi ponižal do take mere. Tudi doktor ni napravil načrta. A bila sta dva, ki sta do potankosti izračunala, kako mora potekati kazen, arhitekt in uradnik. Oba sta hudobna in izprijena psihologa, polna sadizma in sovraštva, pošasti.

Naj so temnice centrale Beaulieu v Caenu še tako globoke, dve nadstropji pod zemljo, a vendar se je lahko do ljudi na površju prebil odmev kakšnega reveža, ki so ga mučili.

Dokaz imam. Ko so mi z zapestja in prstov potegnili lisice, sem na obrazih stražarjev prebral, da se krepko bojijo sitnosti.

Tu, v kaznilniški rekluziji so krepko mirni, nič se jim ne more zgoditi. V celice lahko stopijo samo tisti iz Uprave.

Klop, klop, klop, klop — odpirajo se okenca. Skočim k vratom, riskiram pogled, potem pa skoz okence pomolim glavo, najprej čisto malo, potem celo. Na desni in levi zagledam na kupe glav. Jasno, takoj ko odprejo line, se vsi poženejo k vratom. Pogleda me sosed z desne, v njegovem pogledu ni popolnoma ničesar. Otopel od onaniranja, prav gotovo. Bled in masten je njegov ubogi idiotski obraz v mraku. Tisti z leve mi brž reče:

— Koliko?

— Dve leti.

— Jaz imam štiri, eno imam že za sabo. Ime?

— Metulj.

— Jaz sem Georges, Jojo Auvergnanec. Kje so te dobili?

— V Parizu. In tebe?

Odgovoriti ne utegne, dve celici pred njim se že pojavi kava s kepo kruha. Umakne glavo, tudi sam stopim nazaj. Ven pomolim vrč, nekdo ga napolni s kavo, potem dobim kepo kruha. Ker nisem dovolj hiter, okence zaropota in kruh pade na tla. Prej ko v četrt ure je spet vse tiho. Opoldne dobim juho in v njej košček kuhanega mesa. Zvečer krožnik leče. Ta menu se v dveh letih ne spremeni, samo zvečer: leča, rdeči fižol, zdrobljeni grah, sivi grah, beli fižol in riž v masti. Opoldne pa je zmeraj enako.

Vsakih štirinajst dni tudi pomolimo ven glave, ko pride neki kaznjenec in nas z mašinco za striženje obrije.

Že tri dni sem tu. Ena stvar mi ne da miru. Na Kraljevem otoku so mi prijatelji obljubili, da mi pošljejo tobaka in hrane. Doslej nisem dobil še nič, po drugi strani pa se tudi sprašujem, kako bi jim sploh uspelo napraviti tak čudež. Zato nisem posebno razočaran. Kaditi je tu precej nevarno in vsekakor velik luksus. Ja, če bi jedel, to bi dalo življenja, kajti opoldanska juha je navadna topla voda z dvema, tremi koščki zelenila in drobnim kosom kuhanega mesa, ki ima približno sto gramov. Zvečer polna šefla vode, v kateri plava nekaj fižolov ali kaj podobnega. Če sem odkrit, za tako majhne obroke niti ne sumim Uprave, pač pa kaznjence, ki te reči pripravljajo in delijo po celicah. To mi je prišlo na misel zvečer, ko je hodil naokrog precej majhen tip iz Marseilla. S šeflo gre prav do dna škafa in potem dobim več fižola kot vode. Z drugimi je obratno, malo pomešajo in zajamejo z vrha. Potem ni čudno, če je veliko vode, pa malo fižola. Taka slaba prehrana je hudičevo nevarna. Če hoče človek obdržati voljo, mora ohraniti telesno energijo.

Po hodniku pometajo in kaj kmalu se mi zazdi, da se pometač še posebno zadržuje pred mojo celico. Slama nenehno drgne ob vrata. Pogledam na tla in tik pod vrati opazim list belega papirja. Torej so mi to porinili v celico, a dlje ni šlo. In zdaj tip čaka, da ga potegnem noter, preden bo šel pometat naprej. Sklonim se in ga poberem. Sporočilo je napisano s fosforescentnim črnilom. Počakam, da paznik odide mimo, potem brž preberem:

»Buba, od jutri naprej dobiš vsak dan v škafu pet cigaret in kokosov oreh. Oreh dobro prežveči, če hočeš, da ti koristi. Kadi dopoldne, ko praznijo škafe, a nikoli po jutranji kavi. Kadiš lahko tudi opoldne po župi in zvečer po leči. Tukaj imaš tudi košček mince za svinčnik in list papirja. Če kdaj kaj rabiš, samo piši. Ko pometač podrgne z metlo po vratih, popraskaj s prsti. Če popraska tudi on, mu frcni sporočilo. A zmeraj počakaj, da ti prej odgovori s svojim znakom. Papir skrij v uho, da ti ne bo treba odpirati plana, minco pa spravi recimo v kot celice na tla. Korajžo, jant. Lepo te pozdravljava. Ignace — Louis.«

Sporočilo sta mi poslala Galgani in Dega. Toplo mi postane pri srcu, lepo je imeti tako dobra in zvesta prijatelja. In še z večjo vero v prihodnost, prepričan, da pridem živ ven iz te krste, nadaljujem s prožnim in veselim korakom: en, dva, tri, štiri, pet, obrat... In med potjo potem razmišljam o prijateljih, ki sta plemenita in dobra. Gotovo na debelo tvegata, Dega lahko izgubi mesto odgovornega, Galgani mesto raznašalca. Res sta storila veliko stvar zame, pa če pri tem sploh ne upoštevam njunih denarnih stroškov. Koliko ljudi morata podkupiti, da pride sporočilo s Kraljevega otoka do moje grozne celice!

Mimogrede moram povedati, da je suh kokosov oreh poln olja, čeprav je ves bel in trd. Če ostrgaš šest orehov in jih vržeš v vročo vodo, dobiš drugega dne na površini vsaj liter olja. Pri vsej borni jetniški menaži se človeku nabere mast pod kožo, a manjka mu vitaminov. Če pa vsak dan poješ kokosov oreh, ostaneš krepko zdrav. Vsaj vode ti ne zmanjka in tudi umreš ne zaradi pomanjkanja. Zdaj je že dva meseca, kar dobivam tobak in orehe, in nobene sitnosti še nisem imel. Kadar kadim, se zavarujem kot Siouxi. Globoko požrem dim, potem ga po malem spuščam iz ust, z desno roko pa maham ko s pahljačo, da se porazgubi.

Včeraj se je zgodila interesantna stvar. Še sam ne vem, če sem napravil prav ali ne. Paznik na mostiču se je naslonil na ograjo in gledal v mojo celico. Prižgal si je cigareto, nekajkrat potegnil in jo spustil, da je padla v mojo celico. Potem je odšel. Počakal sem, da se je vrnil, in tedaj očitno poteptal kadečo se cigareto. Samo za hip se je ustavil, videl mojo kretnjo in odšel naprej. Sem se mu zasmilil ali ga je bilo sram Uprave, kateri pripada? Ali pa je bila past? Ne vem in ravno to me jezi. Če človek veliko trpi postane zelo občutljiv. Res mi je žal, če je hotel biti paznik vsaj za trenutek dober človek, pa sem ga prizadel s prezirljivo kretnjo.

Zdaj sem tu že dva meseca. Tale rekluzija je po mojem edini kraj, kjer se res ničesar ne naučiš. Ker ni nobene kombinacije. Dobro sem se naučil živeti dvojno življenje. Nezmotljivo taktiko imam. Če se hočem potikati po zvezdah, če hočem podoživeti del otroštva ali kakšno pustolovščino, če hočem presenetljivo dobro zgraditi gradove v oblakih, se moram najprej krepko utruditi. Cele ure moram hoditi gor in dol, ne da bi za hip sedel, medtem mislim na karkoli že. Ko me je že skoraj konec in se stegnem po ležalniku, glavo položim na desko in se z drugim kocem pokrijem čez obraz. Začne mi primanjkovati zraka, komaj že diham skoz odejo. Pljuča ostanejo brez zraka in v glavi začne goreti. Dušim se od vročine in zraka nimam dovolj, tedaj pa se v hipu dvignem in odletim. Ah! Ne da se popisati, kaj vse čutim potem. Doživel sem noč ljubezni, precej bolj intenzivno kot takrat, ko sem bil še svoboden, bolj vznemirljive in čudovite noči kot kdajkoli v resnici. Ja, lahko se sprehajam po prostoru. Lahko se usedem tudi k mami, ki je umrla pred sedemnajstimi leti. Igram se z njeno obleko in ona me boža po dolgih laseh, pri petih letih sem izgledal ko punčka. Božam njene fine dolge prste, njena koža je gladka ko svila. Zasmeje se, ko vidi, kako rad bi skakal v reko; nekoč sva na sprehodu opazila skupino dečkov, ki so bili večji od mene. Spominjam se najneznatnejših detajlov njenih las, nežnih in igrivih oči, ki so se svetile, spominjam se sladkih lepih besed: »Mali moj Riri, bodi priden, pa te bo mamica imela še rajši. Kmalu boš lahko tudi ti skakal v vodo, samo počakaj, da še malo zrasteš. Zdaj si še premajhen, mamica bi se bala. Kmalu, še prekmalu bo prišel dan, ko boš pravi velikan.«

In z roko v roki sva se ob reki vrnila domov. Prav res sem zdaj v hiši svojega otroštva. Čutim, ko s prsti zaprem mami oči, da ne bi videla not, ona pa še naprej igra po klavirju. Ne, vse to je res, to ni domišljija. Sedim na stolu poleg nje in ji poskušam s svojo majhno roko zapreti velike oči. Njeni spretni prsti pa se še naprej dotikaj o'tipk, ko igra Veselo vdovo.

Ne, nihče mi ne bo preprečil teh čudovitih in srečnih potovanj, ko zaplavam med zvezde. Nihče. Noben nečloveški tožilec, pa policija dvomljive poštenosti, pa Polein, ubožec, ki si je izposloval prostost za ceno lažnega pričanja, pa tistih dvanajst kretenov v poroti, ki so se strinjali z obtožnico, pa pazniki v rekluziji, častitljivi družabniki te mrtvašnice, pa debele stene, pa ta izgubljeni otok sredi Atlantika...

Ko sem računal, koliko časa bom ostal sam s sabo v tej luknji, sem se zmotil. Govoril sem samo o urah. In to je narobe. Včasih je treba meriti čas tudi po minutah. To se mi zgodi na primer zjutraj po kavi, ko je na vrsti čiščenje škafov; vmes je kakšno uro časa. V praznem škafu potem najdem kokosov oreh, pet cigaret in včasih sporočilo, napisano s fosforescentno tinto. Ne zmeraj, a silno pogosto tedaj štejem minute. To je razmeroma lahko, saj porabim za vsak korak sekundo. Ko niham po celici, po pet in pet korakov štejem skupaj. Ko pridem do dvanajst, je za mano minuta. A nikar ne mislite, da mi je toliko do tega, da bi vedel, če dobim tisti kokos ali ne, in če dobim cigarete, ki so sicer res izjemen užitek v tej kletki. Vsako cigareto kadim dvakrat in to nanese desetkrat v štiründvajsetih urah. Ne, ni to. Po kavi se me rada poloti nekakšna tesnoba in brez posebnega razloga se ustrašim, da se bo kaj zgodilo tistim, ki tvegajo svoj položaj in mi tako velikodušno pomagajo. Zato tudi čakam in oddahnem si šele, ko videm pred sabo kokos. Dobil sem ga, torej je vse v redu, torej so vsi v redu.

Počasi, zelo počasi minevajo ure, dnevi, tedni, meseci. Zdaj bo že skoraj leto dni, kar sem prišel. Točno enajst mesecev in dvajset dni je, kar nisem z nikomer govoril več ko štirideset sekund, pa še to s sekanimi besedami, ki sem jih prej uganil kot razumel. Pa vendar sem enkrat le govoril na glas. Prehladil sem se in obilno sem kašljal. Predstavljal sem si, da bo to dovolj šen razlog za vizito.

Tu je zdaj doktor. Na moje veliko začudenje se odpre okence v vratih. Skoz odprtino se prikaže glava.

— Kaj vam je? Kaj vas boli? Bronhiji? Obrnite se. Kašljajte.

No, zaboga! Kakšen štos pa je zdaj to! Tako je bilo, pa nič drugače. Našel se je kolonialni zdravnik, pa me je pregledal skoz okence, meter od njega sem se moral obrniti, on pa je nastavljal uho in poslušal.

— Stegnite roko, je rekel.

Mehanično sem je stegnil, v tem pa sem iz nekakšnega samospoštovanja odvrnil temu čudnemu zdravniku:

— Hvala, doktor, saj se vam ni treba toliko truditi. Ni vredno.

Vsaj toliko karakterja sem imel, da sem mu pošteno nokazal. da nieeova nočetia ne iemliem resno.

— Kakor češ, je cinično pripomnil. Potem je šel. Še sreča, drugače bi me razneslo od ogorčenja.

En, dva, tri, štiri, pet, obrat. En, dva, tri, štiri, pet, obrat. Hodim in hodim in se ne ustavim, danes se sprehajam ves besen, mišice na nogah so napete, medtem ko sem ponavadi čisto sproščen. Po doktorjevem obisku se počutim tako, da bi moral kaj poteptati pod nogami. Toda kaj? Spodaj je cement. A vseeno teptam dosti reči, ko hodim gor in dol. Brcam tega cunjastega ranocelnika, ki bi rad dobro vozil z Upravo, pa se zato ukvarja s tako grdimi rečmi. Teptam tisti razred ljudi, ki se ne meni za bolečine in trpljenje drugih ljudi. Teptam nevednost francoskega naroda, ki mu je vseeno, kam in kako pošiljajo otovorjene ladje, ki vsaki dve leti odplujejo iz pristanišča SaintMartindeRe. Teptam žurnaliste rdečih kronik, ki pišejo škandalozne članke o ljudeh, ki so obtoženi zločina, nekaj mesecev kasneje pa se jih nič več ne spomnijo. Teptam katoliške duhovnike, ki spovedujejo, ki vejo, kaj se dogaja v francoskih kaznilnicah, pa vseeno molčijo. Teptam sodnijski sistem procesov, ki se spremenijo v besedni boj tožilca in branilca. Teptam organizacijo, ki je osnovala Ligo človekovih in državljanskih pravic, pa ne dvigne glasu: »Zaustavite že enkrat svojo giljotino, nehajte s kolektivnim sadizmom v kaznilniški administraciji!« Teptam tiste organizacije in zveze, ki nikdar ne vprašajo odgovornih, kam in kako izgine vsaki dve leti po poti razkroja osemdeset odstotkov ljudi. Teptam mrliška poročila, ki jih izdaja sodna medicina: samomori, fiziološka beda, smrt zaradi stalne podhranjenosti, skorbut, tuberkuloza, blaznost, telesna onemoglost. Kaj vem, kaj vse še teptam! Vem le to, da se zdaj ne sprehajam normalno, ob vsakem koraku nekaj poteptam.

En, dva, tri štiri, pet... in počasne ure z utrujenostjo pomirijo moj tihi bes.

Še deset dni, pa bo potekla ravno polovica kazni. To je res lepa obletnica, kajti odličnega zdravja sem, če ne štejem tiste hude gripe. Nisem blazen in sploh ne mislim to postati. Prepričan sem, da bom prišel ven živ in lepo uravnovešen, počakati moram samo še eno leto.

Prebudijo me zamolkli glasovi.

— Čisto suh je že, gospod Durand. Kako le, da ga niste prej opazili?

— Ne vem, šef. Ker se je obesil v oglu pod balkonom, sem šel gotovo dostikrat mimo njega, ne da bi ga opazil.

— To ni važno, ampak priznajte, da ni logično, da ga niste videli.

Sosed z leve je napravil samomor. To sem razumel. Nesejo ga ven. Vrata se zaprejo. Vsa reč je potekala krepko po pravilih, vrata so odprli in zaprli v prisotnosti višjega predstavnika oblasti, prepoznal sem namreč glas šefa rekluzije. Tako je zdaj v desetih tednih izginil že peti človek v bližini moje celice.

Prišel je dan prve obletnice. V čebru sem našel škatlo kondenziranega mleka Nestle. Kaj so fantje znoreli! Noro ceno so morali plačati in noro so tvegali. Tako sem torej doživel dan zmagoslavja nad sovražnikom. Pa tudi obljubil sem si, da ne bom odletel drugam. V rekluziji sem. Leto dni je že minilo, kar sem prišel, pa se čutim sposobnega, da jo jutri mahnem odtod, če bi se mi le ponudila prilika. To je pozitivna ugotovitev in ponosen sem nanjo.

Popoldne mi je pometač prinesel sporočilo prijateljev, bil sem zelo presenečen: »Korajžo. Samo še eno leto imaš pred sabo. Vemo, da si dobrega zdravja. Midva sva kot ponavadi zelo v redu. Lep pozdrav. Louis — Ignace. Če se le da, odgovori takoj in daj list fantu, ki ti ga je prinesel.«

Takoj primem za kos belega papirja, ki je bil pripet zraven, in napišem: »Hvala za vse. Močan sem in z vajino pomočjo upam biti tak tudi čez eno leto. Mi lahko pošljeta novice, Clousiot, Maturette?«

V tem že pride pometač in popraska o vratih. Brž potisnem list pod vrata, takoj izgine na oni strani. Ves ta dan in še del noči sem stal trdno na zemlji, tako kot sem si obljubil za včasih. Še eno leto, pa bom premeščen na enega izmed otokov. Kraljevi ali SaintJoseph? Od samega govorjenja, tobaka in kombinacij za novi beg bom tedaj pijan.

Že naslednje jutro se poženem v prvega izmed tristo petinšestdesetih dni, poln zaupanja v usodo. Za naslednjih osem mesecev se nisem motil, potem pa so se stvari pokvarile. Ko so to jutro praznili čebričke in mi je možakar ravno še potisnil v posodo kokos in pet cigaret, so ga dobili pri dejanju.

Incident je bil tako hud, da so tistih nekaj minut popolnoma pozabili na pravilo o tišini. Krepko razločno so se slišali udarci, ki jih je dobil ubogi revež. Potem še hropenje človeka, ki so ga do smrti. Odpre se moje okence in prikaže se skrčena paznikova glava.

— Ti seveda ne izgubiš ničesar, samo čakaš! je zarjovel.

— Na razpolago sem ti, butec! odgovorim, blazno nervozen, ko sem slišal kako so se lotili ubogega tipa na tleh.

To se je zgodilo ob sedmih. Ob enajstih pa me je šele prišla iskat delegacija, ki jo je vodil drugi komandant rekluzije. Odprejo vrata, ki so se zaprla za mano pred dvajsetimi meseci in jih potem niso več premaknili. V kotu celice sem čakal s četrtlitrskim vrčem v roki, pripravljen, da se branim in jim napravim čimveč škode. Iz dveh razlogov: tako me pazniki ne bojo mlatili nekaznovani in tudi hitro me bojo pobili na tla, da ne bom čutil bolečin. Nič ni bilo s tem:

— Rekluziranec, pridite ven.

— Če me mislite mlatiti, počakajte, da se branim. Ne bom šel ven, da bi me napadli z vseh strani. Tu sem na boljšem, prvega potolčem, ki se me dotakne.

— Charriere, ne bomo vas tepli.

— Kdo mi to garantira?

— Jaz, drugi komandant rekluzije.

— A daste častno?

— No, ne žalite me, ni treba. Obljubim vam, da vas ne bojo tepli. No, pridite ven.

Vrč obdržim v rokah.

— Lahko ga obdržite, ne boste ga potrebovali.

— No, pa prav.

Stopim ven in s šestimi pazniki in drugim komandantom ob strani odidem po dolgem hodniku. Na dvorišču se mi zavrti v glavi in zaradi močne svetlobe takoj zaprem oči. Končno opazim hišo, kamor so nas pripeljali pred enim letom in osmimi meseci. Kakšnih dvanajst nadzornikov je okrog mene. Ne da bi me udarili, mi mirno pokažejo, naj vstopim v »Upravo«. Na tleh stoka človek v mlaki krvi. Na stenski uri vidim, da je že enajst, pa pomislim: »Ubogega tipa mrcvarijo že štiri ure.« Komandant sedi za pisalno mizo, drugi komandant sede poleg njega.

— Charriere, koliko časa že dobivate hrano in cigarete?

— Kaj vam ni že ta povedal?

— Vas sem vprašal.

— Jaz sem izgubil spomin, še za včeraj ne vem, kaj sem delal.

— Me vlečete za nos?

— Ne, ampak presenečen sem, da ni zapisano v mojem dosjeju. Enkrat sem dobil udarec v glavo, pa sem zgubil spomin.

Komandant je tako presenečen ob takem odgovoru, da nemudoma reče:

— Vprašajte na Kraljevem, če je kaj zapisano v njegovem primeru.

Medtem ko nekdo telefonira, komandant nadaljuje:

— Pa se dobro spomnite, da se pišete Charriere?

— O, to ja.

In da bi ga še bolj zbegal, mu brž zrecitiram kot avtomat:

— Charriere, rojen leta 1906 v pokrajini Ardeche, obsojen na dosmrtno robijo v Parizu na Seni.

Na široko odpre oči, dobro vem, da sem ga zamajal.

— Ste zjutraj dobili kavo in kruh?

— Ja.

— Kaj ste dobili sinoči?

— Ne vem.

— Če naj vam torej verjamem, ste popolnoma brez spomina?

— Dogodkov si sploh ne zapomnim. Obraze, ja. Vem na primer, da ste me vi sprejeli nekoč. Kdaj? Ne vem.

— Kaj ne veste, koliko časa boste še ostali tu?

— Do konca dosmrtne? Ja, dokler ne umrem, se mi zdi.

— Ah ne, do konca rekluzije.

— Jaz da sem v rekluziji? Zakaj?

— No to je pa že preveč! Me ja ne boš spravil iz kože, zaboga! Samo reci še, da se ne spomniš, da si obsojen na dve leti zaradi bega!

Tedaj dokončno udarim vanj:

— Zaradi bega? Komandant, resen človek sem in zmožen odgovornosti. Pojdite z mano v celico, pa boste videli, če sem pobegnil.

V tem me prekine paznik, ki je sedel ob telefonu:

— Komandant, Kraljevi otok.

Komandant prime za slušalko:

— Nič? Čudno, trdi, da je ob spomin ... Razlog? Udarec po glavi... Razumel, simulant, ja. Kdo bi to vedel... No prav, oprostite mi, komandant, preveril bom. Na svidenje. Ja, sproti vam bom poročal.

— Komedijant, pokaži glavo. Pa je res precej velika rana. Kako pa to, da se spomniš, da si izgubil spomin ravno zaradi te poškodbe? No, mi boš povedal?

— Ničesar se ne spomnim, pač pa ugotavljam, da sem verjetno tedaj zgubil spomin, da se pišem Charriere, pa še kakšno drugo reč.

— Kaj bi po vsem tem radi povedali ali napravili?

— Ravno o tem se zdaj menimo. Vprašali ste me, od kdaj mi že pošiljajo hrano in cigarete. Takle je moj dokončni odgovor: ne vem, če je bilo prvič ali pa že tisočkrat. Na žalost vam zaradi izgube spomina ne morem povedati drugače. To je vse, napravite, kot hočete.

— Kar hočem, je zelo enostavno. Dolgo dolgo si jedel preveč, zdaj boš malo shujšal. Do konca kazni naj preneha dobivati večerni obrok.

Še istega dne sem dobil pri drugem pometanju listič. A žal ga ne morem prebrati, ker ni fosforescenten. Ponoči prižgem cigareto, ki mi je še ostala od prejšnjega dne in ki je niso našli med preiskavo, tako dobro sem jo skril pod ležalnik. Ko potegnem, za silo preberem: »Čistilec ni odprl ust. Rekel je, da ti je dal šele drugič hrano, sam od sebe. Da je to napravil zato, ker te je poznal v Franciji. Na Kraljevem bojo imeli mir. Korajžo.«

No, pa sem ostal brez kokosovih orehov, cigaret in novic o prijateljih s Kraljevega. Vrh vsega so mi še ukinili večerni obrok. Navadil sem se že, da mi ni treba trpeti lakote, poleg tega pa mi je kajenje v desetih obrokih popestrilo dan in še del noči. A ne mislim samo nase, pač pa tudi na ubogega vraga, ki so ga zdelali zaradi mene. Upam, da vsaj ne bo prehudo kaznovan.

En, dva, tri, štiri, pet, obrat... En, dva, tri, štiri, pet, obrat... Težko boš prenašal takšno dieto, si pravim, in morda bi bilo celo dobro, če bi spremenil taktiko. Čimveč leži, da si prihraniš energijo. Cim manj se premikam, manj gre kalorij. Dolge ure je treba ostati pri miru. Naučiti se moram čisto novega načina življenja. Štiri mesece, to je sto dvajset dni. Koliko časa je potrebno, da se pri takšni prehrani pojavijo znaki slabokrvnosti? Najmanj dva meseca. Ko bom preveč slaboten, se me bojo zlahka polotile bolezni. Odločim se, da bom ležal od šestih zvečer do šestih zjutraj. Sprehajal se bom po jutranji kavi, potem čistijo čebriče. Dve uri. Po juhi za kosilo spet dve. Vsega skupaj torej štiri ure. Preostali čas bom prebil leže ali sede.

Težko se bom dvignil med oblake, če ne bom utrujen. Vendar pa bom poskusil.

Danes sem najprej lep čas razmišljal o prijateljih, potem pa o revežu, ki so ga tako grdo zdelali. Naposled sem se začel vaditi v novi disciplini. Kar dobro mi je šlo, čeprav se mi zdijo ure daljše. Ker nič več ne hodim, čutim v nogah na kupe mravljincev.

Že deset dni se hranim ob novi dieti. Neprestano sem lačen. Čutim že nekakšno stalno naveličanost. Grozno mi manjka kokos, cigarete malo manj. Zelo zgodaj ležem in se takoj umaknem iz celice. Včeraj sem bil v Parizu pri Mrtvem stiskaču in s prijatelji pil šampanjec; med njimi je bil tudi Antonio iz Londona, ki je sicer doma z Balearov, govori pa francosko kot Parižan in angleško ko pravi angleški rostbif. Naslednjega dne je pri Kostanju na Clichyjskem bulvarju s petimi streli iz revolverja ubil enega svojih prijateljev. Med ljudmi take baže se prijateljstvo kaj hitro spremeni v smrtno sovraštvo. Ja, včeraj sem bil v Parizu in plesal sem ob zvokih harmonike; na Vrtičku na Saintouenski aveniji je bil bal, med gosti pa so bili izključno Korzičani in Marsejčani. Vsi prijatelji me obiskujejo na tem domišljijskem potovanju, vse je tako res, da sploh ne podvomim o njih in o tistih krajih, kjer sem preživel tako lepe noči.

Zdaj tudi brez hoje in brez veliko kalorij dobim isti rezultat kot prej, ko sem se moral krepko utruditi. Podobe iz preteklosti me trgajo iz celice in res je, več ur preživim na prostem kot v rekluziji.

Samo še en mesec je pred mano. Že tri mesece dobivam samo kepo kruha zjutraj in opoldne toplo juho brez testenin s tistim koščkom kuhanega mesa. Neprestano sem sestradan. Kakor hitro dobim obrok, se prepričam, če je meso res meso in ne koža, kakor se je že večkrat zgodilo.

Krepko sem shujšal in zdaj mi je šele jasno, kako važno vlogo je imel kokos, ki sem ga na srečo dobival dvajset mesecev, da sem še zdrav in pri pravi pameti.

Ko sem danes zjutraj popil kavo, sem bil hudo nervozen. Popustil sem, pa sem pojedel polovico kepe, kar drugače ne storim nikdar. Ponavadi razdelim kruh na štiri še kar enake koščke in jih pojem ob šestih, opoldne, ob . šestih, pa še ponoči. »Zakaj si storil tako?« žrem sam sebe. »Zdaj na koncu boš popustil?« — »Lačen sem in čutim, da sem že brez moči.« — »Ne bodi osel. Kako bi sploh lahko bil močan? Pri tej prehrani? Bistveno je to in tu si zmagal: res si oslabel, a še zmeraj si zdrav. Z malo sreče, pa boš premagal rekluzijo, za katero pravijo, da ,žre’ ljudi.« Po dveh urah hoje sem sedel na cementni podstavek, ki služi kot stol. Še trideset dni ali z drugimi besedami sedemsto dvajset ur, vrata se bojo odprla in zaslišal bom: »Rekluziranec Charriere, pridite ven. Končali ste svoji dve leti rekluzije.« In kaj bom tedaj storil? »Ja, za sabo imam dve leti kalvarije.« Hudirja! Če bo pred mano komandant, ki sem mu napel tisto o izgubi spomina, moram s hladnim glasom nadaljevati: »Kaj, sem pomiloščen, grem nazaj v Francijo? Moja dosmrtna je končana?« Samo zato, da bi videl, kakšen fris bo napravil, morda ga prepričam, da me je po krivici obsodil na štirimesečni post. — »Zaboga, kaj se ti je zgodilo?« Krivica ali ne, komandantu je prav malo mar, če se je tudi zmotil. To je čisto vseeno za takšno bučo, kot jo ima on. Pa ja ne misliš, da se bo kesal! Prepovedujem ti, da bi si kdaj samo predstavljal, da je kak paznik normalno bitje! Noben človek, ki je vreden svojega imena, se ne more vključiti v njihov ceh. Na vse se privadiš v življenju, tudi na to, da si vse svoje dni baraba. In šele pred smrtjo se bo tak človek morda le ustrašil Boga, če je veren, pa se bo skesal. Ne, pa ne zaradi vseh tistih svinjarij, ki jih je zagrešil v življenju, ampak iz strahu, da bo tokrat sam kaznovan.

Ko te bojo torej premestili na enega izmed otokov, nikoli in nikdar ne napravi kompromisa s to raso. Vsakdo živi na točno začrtani strani. Na eni strani je pedantna oblast brez duše, ljudje brez hrbtenice, sadistični avtomati; na drugi strani pa sem jaz z ljudmi moje sorte, ki so prav gotovo zagrešili hude reči, pa so šele v trpljenju pokazali svoje vrline: usmiljenje, dobroto, požrtvovalnost, plemenitost, pogum.

Povsem odkrito povem, da sem veliko rajši robijaš kakor paznik.

Še dvajset dni. Počutim se že res slabega. Opazil sem, da je moja kepa kruha še zmeraj v kategoriji zelo majhnih. Kdo je lahko tako pokvarjen, da izbira najmanjše koščke? Že nekaj dni dobivam namesto juhe samo mlačno vodo, kos mesa pa je kost z zelo malo mesa ali pa navadna koža. Bojim se, da ne bi zbolel.' To je že prava obsedenost. Tako slab sem že, da se zlahka preselim v sanje, pa čeprav zbujen. Globoko naveličanost spremljajo že res hude depresije. Poskušam kaj ukreniti, pa s težavo prebijem tistih štiründvajset ur, ki jih ima dan. Po vratih zapraska. Brž potegnem izpod vrat list papirja. Fosforescenten je. To sta Dega in Galgani. »Pošlji kakšno sporočilo. Zaskrbljena sva, kako je s tabo.Še 19 dni imaš, korajžo —Louis, Ignace.«

Zraven je še kos papirja in črna minca za svičnik. Takoj jima odgovorim: »Držim se, slab sem — hvala — Buba.«

Ko spet zaslišim metlo na vratih, odpošljem sporočilo. Čeprav sem brez cigaret in kokosa, sem se sporočila zelo razveselil. Ja, potreboval sem ravno nekaj takega, dokaz prijateljstva, dokaz trdnega prijateljstva. Zunaj vejo, kako je z mano, in če bi slučajno zbolel, bi prijatelji doktorja prepričali, da mora lepo poskrbeti zame. Prav imata. Še devetnajst dni, pa bo konec te mučne dirke pred smrtjo in blaznostjo. Ne bom zbolel. Potruditi se moram, čimmanj gibov, da ne zgubim kalorij. Nehal se bom sprehajati dve uri dopoldne in dve popoldne. Le tako se bom obdržal. Potem vseh dvanajst ur ponoči ležim, ostalih dvanajst ur pa presedim na cementni klopci in se ne premaknem. Sem pa tja vstanem, razgibam ude in spet sedem. Še deset dni.

Ravno se sprehajam po Trinidadu in se pozibavam ob otožnih melodijah Javancev, ki igrajo na violine na eno struno, ko me nenadoma spravi na resnična tla grozen krik, nečloveški. Prišel je nekje od zadaj, morda takoj izza moje celice.

— Baraba, pridi sem dol v luknjo! Še nisi še naveličal, ko me ves čas stražiš od zgoraj? Ali ne razumeš, da ti uide polovico stvari, ker je tu notri premalo luči?

— Molčite, drugače boste grdo kaznovani! reče paznik.

— Ha, ha! Naj se ne smejem, krava? Kaj ni tale mrtvaška tišina dosti velika kazen? Daj, kaznuj me, kolikor češ, tolči, uživaj, rabelj. Nobena reč ne bo tako huda kot pa tišina, ki jo zahtevaš. Ne, ne, ne! Nočem več, nočem, ne bom več tiho! Že pred tremi leti bi ti moral reči: drek! Umazana svinja! In šestintrideset mescev sem že idiot, pa čakam, ker se bojim, da bi bil kaznovan! Zdaj pa ti povem, da ste vsi umazani, ti in tvoji kolegi, pokozlani pazniki!

Čez nekaj trenutkov se odprejo vrata in potem slišim:

— Ne, ne tako! Oblecite mu ga narobe, tako je bolj učinkovito!

Ubogi tip pa rjove:

— Obleci jo, kakor češ, to tvojo prisilno kamižolo! Narobe, kar daj, stisni, pa me zaduši, močno potegni jermen. A kljub temu ti bom povedal, da je bila tvoja mati svinja, pa zato ne moreš biti nič drugega kot navaden kup dreka!

Gotovo so mu potem zamašili usta, ker je bil tiho. Vrata so se zaprla. Ves prizor je najbrž pretresel mladega stražarja, ki se je čez nekaj minut ustavil pred mojo celico in mi z vrha vrgel:

— Ta je res zblaznel.

— Še vam zdi? Vendar je vse res, kar je povedal.

Osuplo me pogleda paznik, potem pa odrine naprej in

mi še reče:

— Vi pa, držite gobec!

Ta grobi incident me je iztrgal otoku, kjer je bilo toliko vrlih ljudi, violinam in prsim čednih Indijk,.iz pristanišča Port of Spain sem se brž vrnil v žalostno resničnost rekluzije.

Nič več se ne gibam, zato nisem brez moči. Morda pa se počutim bolje samo zaradi pisemca, ki sta mi ga poslala prijatelja? A boljši sem tudi zato, ker se mi nehote ponuja nekakšna primerjava: mene čaka dvesto štirideset ur, pa bom odšel iz rekluzije, resda sem šibak, a glava je v redu, potreboval bom še malo energije, pa bo vse v redu. Medtem ko dva metra za mano, na oni strani zidu, ubogi revež stopa v prvo fazo blaznosti, že so se ga lotili fizično. Ne bo več dolgo živel, kajti upira se in s tem da je paznikom izvrstne priložnosti, da se do sitega prepričajo o učinkovitosti mučenja, ki je naravnost znanstveno preštudirano za ubijanje. Pa sem res packa, da se počutim močnejšega zato, ker je oni drugi premagan! Sem jaz tudi eden tistih egoistov, ki pozimi stojijo v škornjih, rokavicah in toplem kožuhu sredi ceste in uživajo ob pogledu na premražene ljudi, ki slabo oblečeni hitijo na delo? Ko se potem primerjajo z ubožci, ki skačejo v prvi metro ali avtobus, ugotovijo, da jim v toplem kožuhu še nikoli ni bilo tako zelo toplo in prijetno. V življenju je pogosto vse odvisno samo od primerjav. Že res, deset jih imam, a Metulj ima dosmrtno. Že res, dosmrtno imam, ampak star sem osemindvajset let, medtem ko jih ima on samo petnajst, pa je star petdeset let.

Tako, zdaj se bližam cilju in upam, da se bom prej ko

v šestih mesecih popravil. Potem je na vrsti beg, ki si ga bojo zapomnili. O prvem so samo govorili, drugega bojo gravirali v kamen na obzidju. O tem mi ni treba skrbeti. Prav gotovo bom prej ko v šestih mesecih zapustil Otoke.

Nocojšnja noč je zadnja. V celico 234 sem stopil pred sedemnajst tisoč petsto osmimi urami. Medtem so vrata odprli in me tedaj odpeljali pred komandanta, ki me je kaznoval. Cene štejem soseda, s katerim se vidim vsak dan po nekaj sekund, ko izmenjava par enozložnic, so me vsega skupaj ogovorili štirikrat. Prvič, ko sem zvedel, da se ob žvižgu lahko uležem, to je bilo prvi dan. Enkrat sem slišal doktorja: »Obrnite se, kašljajte.« Pa malce daljša in živahna konverzacija s komandantom. In zadnjič tistih nekaj besed, ko se je vznemirjeni paznik ustavil pred mojo celico. Zabave nisem imel ravno največ! Mirno zaspim in ne mislim na nič drugega kot: jutri se bojo dokončno odprla ta vrata. Jutri bom videl sonce, če me pošljejo na Kraljevi otok, bom dihal morski zrak. Jutri bom prost. Zarežim se. Kako prost? Jutri uradno začneš prestajati dosmrtno prisilno delo. To imenuješ prostost? No, že dobro, ampak to je čisto nekaj drugega kot življenje, ki ga imam za sabo. Kako bom našel Clousiota in Maturetta?

Ob šestih zjutraj mi prinesejo kavo in kruh. Rad bi povedal: »Ampak veste, jaz danes grem. Zmotili ste se.« Brž se spomnim, da sem vendar izgubil spomin! Kdove, kaj bi napravil komandant, če bi mu tako jasno pokazal, da sem ga vlekel? Tip bi se bil zmožen spomniti, naj za kazen takoj odsedim še trideset dni. Sicer pa moram po zakonu danes zapustiti rekluzijo! Celica na SaintJosephu, danes, 26. junija 1936. Čez štiri mesece bom imel trideset let.

Osem. Pojedel sem ves kruh. Hrano bom tako dobil spet kmalu. Vrata se odprejo. Zagledam drugega komandanta in dva paznika.

— Charriere, vaša kazen je končana, danes smo 26. junija 1936. Pojdite za mano.

Stopim ven. Na dvorišču je že dovolj sonca, da moram zamižati. V trenutku začutim nekakšno slabost. Noge imam mehke in pred očmi mi zaplešejo temne pike. Pa vendar sem napravil šele petdeset metrov, od tega trideset po soncu.

Pred »Upravo« zagledam Maturetta in Clousiota. Maturette je pravi skelet, lica in oči ima vdrte. Clousiot leži na nosilih. Ves bled je, iz njega že diha smrt. »Nič kaj čedna nista,« pomislim. »Sem jaz tudi tak?« Hudirjevo rad bi se videl v ogledalu. Potem jima rečem:

— Kako kaj, fanta?

Nič ne odgovorita.

— Kako kaj? ponovim vprašanje.

— Gre, odvrne tiho Maturette.

Rad bi mu povedal, da zdaj nismo več v rekluziji, da lahko govorimo. Clousiota poljubim na lice. Oči se mu zasvetijo in reče:

— Adijo, Metulj.

— Ne, ne to!

— Po meni je, končano.

Čez nekaj dni je umrl v ambulanti na Kraljevem otoku. Imel je dvaintridest let, obsodili so ga na dvajset let zaradi tatvine enega samega bicikla, ki pa ga niti ni on.

Pride komandant:

— Naj vstopijo. Maturette in vi, Clousiot, lepo sta se obnašala. Zato na vajin karton zapišem: »Discipliniran.« Vi, Charriere, ste napravili hudo napako, zato vam riapišem, kar ste si zaslužili: »Nediscipliniran.«

— Pardon, komandant, kakšno napako sem napravil?

— Poslušajte, se res ne spomnite, ko so pri vas našli cigarete in kokos?

— Ne, prisežem.

— No, kako pa je bilo zadnje štiri mesece?

— Glede na kaj? Glede na hrano? Zmeraj enako dobro, vse od začetka.

— To je zdaj že preveč! Kaj ste jedli včeraj zvečer?

— Kot po navadi, kar so mi pač dali. Kaj vem kaj? Ne spomnim se. Najbrž fižol ali riž z mastjo, lahko pa kaj drugega.

— Torej zvečer jeste?

— Ja hudirja, kaj mislite, da mečem stran!

— No, nič, nič nisem rekel. V redu, umaknil bom »nediscipliniran«. Gospod X..., napišite dovolilnico za odhod. Napisal bom »discipliniran«, prav?

— Prav. Nič nisem storil, da bi si ne zaslužil tega.

Po teh besedah nas odpeljejo skoz vrata.

Velika vrata rekluzije se odprejo in spustijo nas ven. Spremlja nas en sam paznik in počasi se spustimo po poti, ki pelje v taborišče. Pod sabo imamo srebrnkasto, bleščeče se morje. Kraljevi otok na drugi strani je poln zelenja in rdečih streh. Hudičev otok je nepriljuden in divji. Paznika prosim, naj dovoli, da se usedem za nekaj minut. Pokima. Sedemo, na sredi je Clousiot. Nehote opazimo, da se držimo za roke. Polasti se nas nenavaden občutek in brez besed se objamemo. Potem se oglasi paznik:

— Gremo, fantje. Moramo priti dol.

In počasi, zelo počasi se spustimo do taborišča. Z Maturettom hodiva spredaj in se še zmeraj drživa za roke, za nama pa dva moža na nosilih neseta umirajočega prijatelja.

Na Kraljevem otoku

Kakor hitro pridemo na dvorišče, se nabere okrog nas lepa skupina kaznjencev. Med njimi takoj spoznam Norega Pierrota, Jeana Sartrouja, Colondinija, Chissilio. Paznik nam pove, da moramo najprej v ambulantno sobo. Kakšnih dvajset tipov nas spremi čez dvorišče. V hipu imava z Maturettom ducat škatel cigaret, tobaka, postrežejo nam z zelo toplo belo kavo in kakavom. Vsakdo bi nama rad kaj dal. Bolničar da Clousiotu injekcijo kafrinega olja in adrenalina za srce. Tedaj se oglasi mršav črnec:

— Bolničar, daj mu moje vitamine, ta jih je bolj potreben.

Res, prav ganljivo je, kako dobri in solidarni so z nami. Pierre Bordojčan mi reče:

— Hočeš denarja? Preden te odpeljejo na ono stran, ga še lahko zberemo.

— Ne, hvala lepa, imam ga. Pa veš, da grem na Kraljevi otok?

— Ja, odgovorni nam je povedal. Vsi trije. Mislim, da greste celo vsi trije v ambulanto.

Bolničar je tipičen gorski bandit s Korzike. Piše se Essari. Kasneje sem ga zelo dobro spoznal, njegovo zgodbo vam povem ob priliki v celoti, res je interesantna. Dve uri v ambulanti sta minili hitro. Dobro smo jedli in dobro pili. Siti in zadovoljni bomo odšli na Kraljevi otok. Clousiot je skoraj ves čas mižal, oči je odprl le, kadar sem se mu približal in mu položil roko na čelo. Oči je imel že meglene, rekel mi je:

— Buba, midva sva prava prijatelja.

— Več ko to, brata sva, sem mu odgovoril.

Potem smo se spustili, spremljal nas je še zmeraj samo en paznik. Na sredini nosila s Clousiotom, midva z Maturettom pa vsak na eni strani. Pri vratih nam vsi rečejo adijo in srečno pot. Zahvaljujemo se jim, pa pravijo, da sploh ne bi bilo treba. Nori Pierrot mi je obesil okrog vratu poln meh tobaka, cigaret, čokolade in konzerv mleka Nestle. Maturette ima tudi svojo vrečo. Pa ne ve, kdo mu jo je dal. Na pomol naju spremita samo bolničar Fernandez in en paznik. Vsak dobi še nekakšen karton za ambulanto na Kraljevem. Takoj mi je jasno, da nas v bolnico pošiljata bolničarja kaznjenca Essari in Fernandez in*da se z doktorjem nista prav nič posvetovala. No, čoln je tu. Sest veslačev, zadaj dva paznika s puško in še eden ob krmilu. Med veslači vidim Chaparja, fanta, ki jo je zagodel borzi v Marseillu. No, pojdimo. Vesla zajamejo vodo in potem se oglasi Chapar:

— Si v redu, Buba? Si ves čas dobival kokos?

— Ne, zadnje štiri mesece ne.

— Ja, vem, zgodila se je nesreča. Ampak tip se je lepo obnašal. Poznal je le mene, pa me ni izdal.

— Kako je z njim?

— Mrtev.

— Ni mogoče! Kako to?

— Kot sem slišal bolničarja, so se mu od udarcev razlila jetra.

Izkrcamo se na Kraljevem otoku, ki je izmed vseh treh najvažnejši. Ura nad pekarno kaže tri. Popoldansko sonce je res močno, postane mi vroče in od premočne svetlobe me bolijo oči. Paznik zahteva dva nosača. Prideta dva kaznjenca silaka v neizprosno belih oblačilih in s črnimi usnjenimi manšetami na zapestju. Ko peresce dvigneta Clousiota in z Maturettom odideva za njimi. Še bolj zadaj stopa paznik z dokumenti v roki.

Pot je široka štiri metre, posuta je z gramozom. S težavo se vzpenjamo. Na srečo se nosača od časa do časa ustavita in nas počakata. Potem se usedem h Clousiotovemu vzglavju in mu nežno položim roko na čelo. Nasmehne se, odpre oči in reče:

— Stari moj Metulj!

Maturette ga prime za roko.

— Si ti, mali? zamrmra Clousiot.

Neskončno je srečen, da sva mu tako blizu. Ko smo malo pred ciljem počivali, smo zagledali skupino, ki je šla na delo. Bili so skoraj vsi tisti iz mojega konvoja. Vsi so nam rekli mimogrede kakšno prijazno besedo. Na ploščadi pred belo kvadratno zgradbo smo zagledali ljudi, ki predstavljajo na otoku najvišjo oblast. Šli smo mimo komandanta Barrota, ki mu drugače pravijo Suhi kokos, in še nekaj drugih živin. Komandant ni niti vstal in brez kakršnekoli ceremonije je rekel:

— Torej le ni bilo prehudo v rekluziji? In koga nesejo?

— Clousiota.

Pogleda ga, potem reče:

— Odpeljite jih v ambulanto. Ko bodo zdravi, me obvestite. Preden odidejo v kamp, bi rad govoril z njimi.

Soba v ambulanti je velika in zelo dobro osvetljena, rjuhe in blazine na posteljah so čiste. Prvega zagledam Chatala, ki je bil bolničar tudi v tisti močno zastraženi celici v SaintLaurentduMaroni. Takoj poskrbi za Clousiota, pazniku pri vratih pa ukaže, naj gre po doktorja. Leta pride šele okrog petih. Dolgo in natančno se je ukvarjal s Clousiotom, naposled je nezadovoljen odkimal z glavo. Napisal je recept in stopil k meni.

— Z Metuljem nisva najboljša prijatelja, reče Chatalu.

— Čudno, ampak povem vam, odličen dečko je.

— Že mogoče, ampak trmast.

— Zakaj?

— Nekoč sem ga obiskal v rekluziji.

— Doktor, mu rečem, ali vi imenujete obisk, če me pregledate skoz okence v vratih?

— Uprava je v pravilniku zapisala, da se ne sme odpirati vrat.

— Že prav, doktor, ampak mislim, da vas ima Uprava samo najetega in da niste del nje same.

— Ob drugi priliki bova govorila o teh rečeh. Zdaj vaju bom poskušal pozdraviti. Kar zadeva onega, se bojim, da je že prepozno.

Chatal mi je povedal, da so sumili, da tudi sam pripravlja pobeg, pa so ga zato internirali na otoku. Potem me . vpraša, če se še spomnim Jezusa, tistega, ki nas je obrnil s čolnom. Neki gobavec ga je ubil, imena ne ve. Kdove, če ne eden tistih, ki so nam tako plemenito pomagali.

Življenje kaznjencev na Otokih zveličanja je popolnoma drugačno, kot si lahko človek zamišlja. Večinoma so vsi zelo nevarni, za to je več razlogov. Dobro jejo, kajti trgovina cvete: alkohol, cigarete, kava, čokolada, sladkor, meso, sveža zelenjava, ribe, morski raki, kokos ... Torej so vsi odličnega zdravja, tudi podnebje je zdravo. Tisti, ki so obsojeni samo za krajši čas, imajo še nekaj šans, da postanejo nekega dne svobodni, obsojeni na dosmrtno pa so zgubljeni za večno in zato tudi silno nevarni. S trgovino se ukvarjajo vsi, kaznjenci in pazniki. Zene paznikov si poiščejo mlade fante, ki jih imajo za strežnike, pogosto pa si napravijo iz njih ljubimce. Kličejo jih »domači sluga«. Nekateri so vrtnarji, nekateri kuharji. Predstavljajo nekakšno vez med taboriščem in hišami paznikov. »Domačih slug» kaznjenci ne gledajo postrani, saj brez njih ne bi mogli trgovati. Vsekakdr pa jih nimajo za čistokrvne. Noben pravi mož, ki je svojčas pripadal podzemlju, ne bi šel, pa se ponižal za takšno delo. Ravno tako je s ključarji in z zaposlenimi v menzi za paznike, pravi kaznjenci jih ne upoštevajo. Raje drago plačajo in se zaposlijo na takih krajih, kjer nimajo posla s pazniki: čistilci greznic, pometači odpadlega listja, gonjači bivolov, bolničarji, raznašalci pošte, čuvaji na svetilniku. Teh poslov se lotevajo le pravi robijaši. Leti namreč nikoli ne grejo delat skupinske tlake, ne popravljajo zidu, ne delajo cest, stopnišč, ne sadijo kokosovih dreves; se pravi, da ne delajo tlake pod vročim soncem in da jih ne priganjajo pazniki. Delo traja od sedmih zjutraj do dvanajstih in od dveh do šestih. Tako torej, na otoku živi skupno življenje na kupe različnih ljudi, zaporniki in pazniki, to je pravzaprav majhna vas, kjer vsakdo ve vse o svojih sosedih in tudi sodi njihova dejanja.

Dega in Galgani sta me prišla obiskat in sta preživela nedeljo z mano v ambulanti. Jedli smo ribe v česnovi omaki, ribjo juho, krompir, sir, kavo in pili belo vino. Obed smo pripravili v Chatalovi sobi, Chatal, Dega, Galgani, Maturette, Grandet in jaz. Prosili so me, naj jim kar se da natančno popišem, kako sem bežal. Dega je trdo odločen, da ne bo poskušal pobegniti. Iz Francije pričakuje pet let pomilostitve. V Franciji je že odsedel tri leta, pa tu tri leta, vsega skupaj mu torej ostanejo še štiri leta. Sprijaznil se je z njimi. Galgani trdi, da bo zanj poskrbel neki korziški senator.

Potem sem jaz na vrsti. Vprašam jih, s katerih krajev bi se dalo najlaže pobegniti. Vsi v en glas zatulijo. Degaju kaj takega še nikdar ni padlo na misel, Galganiju tudi ne. Chatal pa je mnenja, da je še najbolje, če si vrtnar, ker si tako lahko napraviš splav. Grandet mi pove, da je kovač.

V delavnici najdeš prav vse, pleskarje, mizarje, kovače, zidarje, svinčarje, vsaj sto dvajset jih je. Skrbijo za to, da so vse reči zmeraj popravljene in v redu. Dega je glavni odgovorni, pa mi bo zlahka poiskal ugodno zaposlitev. Samo naj se za nekaj odločim. Grandet mi ponudi polovico profita od iger, s tem bom lahko v redu živel, ne da bi zapravljal denar iz plana. Pozneje sem se prepričal, da je posel s kartami zelo interesanten, ampak neverjetno nevaren.

Nedelja je minila presenetljivo hitro.

— Pet je že, se oglasi Dega, moramo nazaj v kamp.

Preden so šli, mi je Dega dal petsto frankov, s katerimi naj igram poker, saj vržejo v sobi včasih kar čedno partijo kart. Grandet mi stisne v roko imeniten nož, ki ga je sam skoval, strašno orožje.

— Noč in dan bodi oborožen.

— Pa preiskave?

— Večinoma preiskujejo arabski ključarji. Če pa imajo koga za nevarnega, pri njem nikdar ne najdejo orožja, pa tudi če se ga dotaknejo.

— V kampu se spet vidimo, mi reče Grandet.

Malo pred odhodom mi je Galgani povedal, da ima zame rezerviran prostor in da bomo skupaj vozili. (Ljudje, ki živijo skupaj, si skupaj pripravijo hrano, prav tako razpolagajo s skupnim denarjem.) Dega ne spi v kampu, pač pa ima svojo sobo v upravnem poslopju.

Tako smo že tri dni v ambulanti, ker pa presedim noči ob Clousiotu, se še nisem vključil med druge. V sobi je vsaj šestdeset bolnikov. Ker pa je s Clousiotom zelo slabo, ga odnesejo v posebno sobo, kjer sta po dva huda bolnika skupaj. Chatal ga je napolnil z morfijem. Dvomi, če bo preživel noč.

Po sredi sobe je kakšne tri metre prostora, na vsaki strani pa je približno trideset postelj, skoraj vse so zasedene. Sobo razsvetljujeta dve petrolejki.

— Tamle igrajo poker, mi reče Maturette.

Odidem na drugo stran. Štirje so.

— Sem lahko peti?

— Daj, sedi. Minimum je sto frankov. Če igraš, moraš plačati tristo. Na, tukaj imaš za tristo frankov žetonov.

Dvesto jih dam Maturettu, naj jih pazi. Parižan Dupont me pouči:

— Igramo po angleških pravilih, brez. jokerja. Znaš?

— Ja.

— Daj, razdeli karte, ti mešaš.

Neverjetno, kako hitro igrajo. Če prepozno vložiš, ti možakar, ki ima banko, reče: »Prepozna vloga«, pa ostaneš brez. Tu sem spoznal nov razred kaznjencev: kvartopirce. Od igre živijo, živijo za igro in v njej. Zanimajo jih samo karte. Pozabijo na vse, na preteklost, kazen, prihodnost. Če je njihov partner baraba ali ne, jim je prav malo mar, zanimajo jih namreč samo karte.

Igrali smo vso noč. Zjutraj pri kavi smo se ustavili. Zaslužil sem tisoč tristo frankov. Pri moji postelji me dohiti Paulo in me prosi, naj mu posodim dvesto, ima samo sto.

— Na tristo, mu rečem. Pol na pol.

— Hvala, Metulj, pa si res tisti, o katerem sem slišal govoriti. Prijatelja bova.

Da mi roko, stisnem mu jo in ves vesel odide.

Zjutraj je Clousiot umrl. Ko je prejšnjega večera prišel za trenutek k zavesti, je prosil Chatala, naj mu neha dajati morfij.

— Umrl bom, pa bi rad sedel na postelji in videl ob sebi prijatelje.

Strogo prepovedano je prihajati v to sobo, a Chatal se je še posebej potrudil in nam je prijatelj umrl v naročju. Zaprl sem mu oči. Maturette je bil ves poklapan, tako mu je bilo hudo.

— Odšel je najin prijatelj, skupaj smo napravili lepo pustolovščino. Vrgli so ga morskim psom.

Ko sem zaslišal »vrgli so ga morskim psom«, mi je zledenela kri. Saj res, na otoku sploh ni pokopališča za kaznjence. Kadar kdo umre, truplo ob sončnem zahodu ob šestih odnesejo na kraj, ki gleda proti SaintJosephu in ki je zmeraj poln morskih psov.

Prijateljeva smrt me je tako prizadela, da ambulante v hipu ne presenem več. Degaju sporočim, da pojutrišnjem pridem ven. Čez čas dobim list papirja: »Chatala prosi, naj ti predpiše štirinajst dni počitka v kampu, medtem se boš lahko odločil, kaj boš delal.« Maturette bo ostal v ambulanti še nekaj časa. Chatal ga bo vzel morda celo za pomočnika.

Takoj me odpeljejo skoz vrata, nad katerimi piše »Uprava«, in pred sabo zagledam komandanta Barrota, ki mu sicer pravijo Suhi kokos.

— Metulj, mi reče, preden vas pošljem v kamp, bi se rad z vami pogovoril. Čudovitega prijatelja imate tu, Louisa Degaja, ki je moj glavni odgovorni. Prepričan je, da ne zaslužite ocen, ki smo jih dobili iz Francije. Pravi, da ste bili po krivici obsojeni in da se zato kar naprej upirate. Povedal vam bom, da se s tem ne strinjam najbolj, zato pa bi rad vedel, kako se trenutno počutite.

— Preden naj vam odgovorim, komandant, mi še povejte, kaj je zapisano v mojem dosjeju.

— Sami poglejte.

Pomoli mi rumenkast karton in potem berem približno takole:

Henri Charriere, imenovan Metulj, rojen 16. novembra 1906 v ... pokrajina Ardeche, obsojen na porotnem sodišču ob Seni na dosmrtno prisilno delo zaradi naklepnega umora. Zelo nevaren, strogo nadzorovati. Ne pride v poštev za boljše službe.

Centralu v Caenu: nepoboljšljiv obsojenec. Zmožen zanetiti in voditi upor. Treba ga je neprestano opazovati.

SaintMartindeRe: discipliniran, a gotovo zelo vpliven na ljudi okrog sebe. Bo poskušal pobegniti od koderkoli.

SaintLaurentduMaroni: Divje napadel tri nadzornike in ključarja ter zbežal iz ambulante. Prihaja iz Kolumbije. Med preiskavo discipliniran. Obsojen na lahko kazen dveh let rekluzije.

Rekluzija na SaintJosephu: discipliniran do konca svoje kazni.

— Takole, stari moj Metulj, mi reče direktor, ko mu vrnem karton, človek ni najbolj miren, če vas dobi pod svojo komando. Bi napravila pogodbo?

— Zakaj ne? Odvisno od pogodbe.

— Kot vem, boste storili vse, da bi zbežali z otoka, pa čeprav bo pri tem dosti težav. Morda vam celo uspe. Jaz pa ostanem tu samo še pet mesecev kot direktor. In veste, koliko me stane, če kdo pobegne z otoka? Eno leto normalne plače. To pomeni, da zgubim tudi ves kolonialni dodatek. Dopust se mi zavleče za šest mesecev in zmanjša za tri. In če v preiskavi ugotovijo, da je bila kriva tudi komandantova malomarnost, lahko zgubim tudi en čift. Vidite torej, da gre precej zares. Če pa opravljam svoj posel, kot se spodobi, in ne zato, ker ste interesanten za pobeg, vas imam pravico vtakniti v celico ali celo v temnico. Lahko si začnem izmišljevati vzroke, a tega nočem. Rad pa bi vašo besedo, da ne boste poskušali zbežati, dokler ne odidem z otoka. Pet mesecev.

— Komandant, častno besedo vam dam, počakal bom do vašega odhoda, če ne bo trajalo več ko šest mesecev.

— Vsekakor odidem malo prej ko v petih mesecih.

— Prav, vprašajte Degaja, povedal vam bo, da znam držati besedo.

— Verjamem vam.

— A kot protiuslugo zahtevam nekaj drugega.

— Ja?

— Pet mesecev, ki jih moram preživeti tu, bi se že rad ukvarjal s službo, ki bi prišla v poštev pozneje, morda bi celo zamenjal otok.

— No dobro. A naj vse ostane strogo med nama.

— Ja, komandant.

Potem pride Dega in prepriča komandanta, da moje mesto ni med »discipliniranimi«, pač pa med ljudmi iz ceha, med nevarnimi, v zgradbi, kjer je večina mojih prijateljev. Prinesejo mi polno vrečo oblek s progami, komandant pa doda še nekaj hlač in belih suknjičev, ki jih je dal zapleniti kroj ačem.

Potem se napotim proti glavnemu kampu, spremlja me en paznik. V vreči imam dvoje popolnoma novih brezhibno belih hlač, tri široke bluze in klobuk iz riževe slame. Če hočem priti od »Uprave« do kampa, moram prek ploščadi mimo štiri metrov visokega obzidja, ki zakriva kaznilnico. Potem prideva s paznikom do ambulante za nadzornike in naposled sva pred glavnim vhodom. »Otoška kaznilnica — Sekcija Kraljevi otok«. Velika lesena vrata so na stežaj odprta. Vsaj šest metrov so visoka. Na vsaki strani po ena stražarnica, v vsaki pa štirje pazniki. Na stolu njihov šef. Mušketonov nimajo, samo revolverje. Vidim tudi kakšnih pet, šest arabskih ključarjev.

Približajo se mi stražarji. Njihov šef je s Korzike:

— Ta je nov, ampak kakšen!

Arabci me hočejo preiskati, a jih zaustavi:

— Bojno opremo mu pustite kar v žepu. Vstopi, no, Metulj. V specialnem bloku te prav gotovo že pričakujejo prijatelji. Jaz sem Sofrani. Srečno.

— Hvala, šef.

In že sem na dvorišču, kjer se dvigajo tri ogromne zgradbe. Nadzornik me pelje k prvi. Nad vrati preberem: »Blok A — Specialna grupa«. Pred na stežaj odprtimi vrati moj paznik zakliče:

— Hej!

Prikaže se star kaznjenec.

— Ta je nov, reče paznik in odide.

Stopim v podolgovato dvorano, kjer živi sto dvajset ljudi. Kot v prvi baraki v SaintLaurentu tudi tu teče ob zidu drog, ki je prekinjen le pri zamreženih vratih, ki jih zaklepajo samo ponoči. Med zidom in drogom je napeto platno: to so postelje. Zelo udobne in higienične. Nad vsakim platnom sta dve polici, kamor lahko spraviš svoje reči: perilo, jedi, posodo ... Med dolgimi vrstami je ozek prehod, širok največ tri metre. Možje živijo tu tudi v manjših skupnostih, pravijo, da »pod eno streho«. Po dva sta skupaj, lahko pa tudi deset.

Komaj sem noter, že mi pridejo nasproti kaznjenci v belem:

— Buba, pridi sem ... Ne, raje pridi k nam ...

Grandet prime mojo vrečo iri reče:

— Midva bova skupaj.

Stopim za njim. Napneva platno, posteljo že imam.

— Na, tu imaš blazino iz kurjega perja, mi reče Grandet.

Kup prijateljev najdem potem. Dosti fantov s Korzike in Marseilla, nekaj Parižanov, vsi smo se spoznali še v Francizi, ko smo bili zaprti v Sante, Conciergerie ali pa potem v konvoju. Začuden, da so vsi ob posteljah, brž vprašam:

— A ob tem času ne delate?

Fantje se zarežijo.

— Ha! Tole si čimprej zapomni: če kdo v tej hiši dela, ne dela več kot uro na dan. Potem se vendar vrneš domov.

Res topel sprejem sem doživel. Upajmo, da bo tudi potem tako. A kmalu sem opazil, da sem na eno stvar čisto pozabil. Čeprav sem že nekaj dni prebil v ambulanti, se bom moral spet privaditi skupinskemu življenju.

Potem sem doživel še nekaj, kar si sploh ne bi predstavljal. V sobo stopi možakar v belem, v rokah nosi velik pladenj, pokrit z brezhibno belim prtom.

— Biftek, biftek, kdo hoče biftek? se dere in hodi naokoli. Ko pride do nas, se ustavi, privzdigne beli prt in kot pri kakšnem francoskem mesarju se prikažejo lepo Uvrščeni bifteki. Očitno je Grandet njegov stalni odjemalec, pa ga zato nič ne vpraša, če bi rad, ampak koliko naj mu jih da.

— Pet.

— Vrat ali hrbet?

— Vrat. Koliko je to? Prinesi račun, kajti zdaj bo eden več, pa ne bo več enako.

Prodajalec biftekov privleče iz žepa nekakšno beležko in začne računati.

— Vse skupaj znese sto petintridest frankov.

— Plačal ti bom, potem pa začnemo znova.

Ko tip odide, mi Grandet reče:

— Če tukaj nimaš denarja, crkneš. A nekaj moraš imeti, če hočeš denar, to je sistem: znajdi se.

V kaznilnici pomeni »znajdi se« način, kako pač kdo pride do denarja. Kuhar v kampu prodaja v obliki biftekov meso, ki je namenjeno kaznjencem. Ko mu meso pripeljejo, ga odreže približno na polovico. Potem pa napravi bifteke, ragu, kuhano meso. Lep del tega mesa proda paznikom, se pravi, njihovim ženam, nekaj pa kaznjencem, ki si to lahko privoščijo. Seveda mora kuhar del zaslužka odstopiti pazniku, ki je zadolžen za kuhinjo. Zmeraj pride s svojim pladnjem najprej v blok A, specialno grupo, kamor spadamo mi.

Po sistemu »znajdi se« dela torej kuhar, ki prodaja meso in mast; pek, ki prodaja kruh po kosih in dolgih štrucah, kruh, namenjen paznikom; mesar iz mesarije, ki prodaja sveže meso; bolničar, ki prodaja injekcije; odgovorni, ki se da podkupiti in dobite z njegovo pomočjo boljšo službo, ali pa vas enostavno reši zoprnega dela; vrtnar, ki prodaja svežo zelenjavo in sadje; kaznjenec, ki je nameščen v laboratoriju in prodaja rezultate analiz, pa poleg tega poskrbi, da kdo »postane« tuberkulozen, gobav, z vnetim črevesjem; specializirani tatovi, ki se sučejo okrog hiš paznikov in prodajajo jajca, kokoši, marsejsko žajfo; »domači sluge«, ki trgujejo s hišno gospodinjo in prinesejo vse, česar jih prosiš: maslo, kondenzirano mleko, mleko v prahu, konzerve tuninega mesa, sardin, sir in seveda vino pa žganje (zato je zmeraj pod našo streho steklenica ricarda, na zalogi pa so angleške in ameriške cigarete); pa vsi tisti, ki smejo loviti ribe in svoj plen potem prodajo.

Najboljši, morda najnevarnejši način, kako prideš do denarja, pa je banka pri kartah. Obstaja nekakšno pravilo, da so lahko v vsakem bloku s sto dvajsetimi možmi največ trije ali štirje lastniki banke. Kdor se odloči, da bo imel banko, se ponoči usede h kvartopircem in jim reče:

— Jaz bi imel banko.

— Ne, mu odgovorijo.

— Pravite vsi ne?

— Potem pa si sam izberem človeka, ki ga bom zamenjal.

Dosedanji lastnik je razumel. Vstane in gre na sredo sobe, kjer se spopadeta na nož. Kdor zmaga, ima banko. In potem vzame od vsake dobljene igre že v naprej pet odstotkov.

Med hazardiranjem so še možnosti za druge zaslužke. Tisti, ki zlaga koce po tleh in jih poravna, pa spet drugi, ki posoja pručke igralcem, ki ne morejo sesti na prekrižane noge pod zadnjo platjo. Prodajalec cigaret. Na deki pred sabo ima v praznih škatlah za cigare zložene francoske, angleške in ameriške cigarete, pa na roko zvite. Vsaka ima svojo ceno in kupci pridno mečejo denar v posebno škatlo. Pa tisti, ki pazi, da se petrolejke preveč ne kadijo. Te svetilke so napravljene iz mlečnih konzerv, zgornji pokrov je preluknjan in namenjen za stenj, ki ga pomočiš v petrolej. Sem pa tja izdelujejo tudi bonbone in raznovrstne sladkarije, ki jih kupujejo nekadilci. V vsakem bloku sta vsaj dva kofetarja. Kavo pokrijejo z vrečami iz jute, kakršne delajo Arabci, in vso noč ostane topla v posebnih norveških posodah, ki so sicer homemade. Potem se od časa do časa kofetar prikaže pri vratih in začne deliti kavo in kakav.

No, in naposled je tu še trgovina s kičem. Nekakšen obrtniški »znajdi se«. Ribiči nalovijo želve, njihovi oklepi so odličen material. En oklep ima trinajst ploščic, ki lahko tehtajo tudi dve kili. Umetnik potem naredi iz njih zapestnice, uhane, ogrlice, ustnike za cigarete, glavnike, zgornji del krtače... Videl sem celo majhno skrinjico iz svetlo modrih luskin, pravo čudo. Nekateri uporabljajo pri svojem delu kokosove orehe, rogove bikov in bivolov, ebenovino pa les z otoka. Nekateri se ukvarjajo s preciznim mizarstvom, brez žebljev, samo s klejem. Najbolj spretni delajo z bronom. Tudi slikarje je treba omeniti.

Večkrat se združi več talentov in potem s skupnimi močmi uresničijo svoj namen. Ribič na primer ujame morskega psa. Potem preparira široko odprto čeljust z lepo zglajenimi in ravnimi čekani. Mizar iz gladkega lesa napravi majhno sidro, v sredini dovolj široko, da se ga da poslikati. Nanj potem obesijo odprto čeljust. Pride še slikar in na sidro naslika Otoke zveličanja sredi morja. Najbolj pogosto srečaš tu tale motiv: vrh Kraljevega otoka, morski preliv in SaintJoseph. Na modrem morju se svetlikajo sončni žarki. Po vodi plava čoln, v njem stoji šest kaznjencev golih prsi, ob sebi imajo vesla, zadaj so trije oboroženi pazniki. Spredaj dva možaka dvigata krsto in v vodo zdrkne v vrečo zavito truplo kaznjenca. Na gladini morja opaziš morske pse s široko razprtimi gobci, ki čakajo na truplo. Spodaj je na desni zapisano: »Pogreb na Kraljevem otoku, datum«.

Ves ta raznovrstni kič prodajajo v hišah paznikov. Najlepše reči so prodane že v naprej, drugače jih večinoma delajo po naročilu. Ostale reči prodajajo na krovu ladij, ki se ustavljajo na Otokih. To sodi v domeno čolnarjev in veslačev. Najdeš seveda tudi šaljivce, ki vzamejo star obrabljen vrček in vanj gravirajo: »Iz tega vrča je pil Dreyfus na Hudičevem otoku, datum«. Ravno tako z žlicami in lonci. Pri bretonskih mornarjih je eno interesantno: kupijo prav vsako stvar z imenom »Sezenec«.

Zaradi živahne trgovine doteka na otok denar in pazniki nimajo nič proti. Vse gre po njihovih načrtih, pa tudi z ljudmi je potem laže delati.

Pederastija je tu uradno priznana. Še komandant ve in vsi ostali, če je kdo komu za ženo. Potem lepo pazijo, da sta zmeraj skupaj, nikoli ne premestijo z otoka samo enega, pač pa oba.

Med vsemi kaznjenci na otoku ne najdeš treh odstotkov, ki bi poskušali pobegniti. Še tisti ne, ki imajo dosmrtno pred sabo. Edina možnost je, če uspeš in te pošljejo na kontinent, v SaintLaurent, Kourou ali Cayenne. Vendar pa velja ta možnost samo za tiste, ki so začasno internirani. Če imaš pred sabo dosmrtno, lahko poskusiš samo z umorom. Koga zabodeš, pa te pošljejo v SaintLaurent pred sodišče. Za umor riskiraš pet let rekluzije, pa še ni rečeno, če boš uspešno izkoristil kratkotrajno bivanje v disciplinskem oddelku v SaintLaurentu — tri mesece — in pobegnil.

Z otoka te lahko pošljejo tudi iz zdravstvenih razlogov. Če ugotovijo, da imaš tuberkulozo, se greš zdravit v »Novi kamp«, ki je osemdeset kilometrov od SaintLaurenta.

Obstaja tudi gobavost in kronično vnetje črevesja. Do takšnega rezultata niti ni tako težko priti, pač pa je pri tem grozna nevarnost: če si zaprt v specialnem paviljonu z bolniki, katerih bolezen si sicer sam izbereš, se lahko prav hitro okužiš in zares zboliš. Postaneš gobav ali tuberkulozen. Še teže uideš okužbam črevesja, griži.

Tako sem torej v bloku A v družbi sto dvajsetih tovarišev. Naučiti se moraš živeti v takšni skupnosti, kjer te hitro katalogizirajo. Najprej moraš vsem dopovedati, da se ne pustiš napadati z nožem. Ko se te že bojijo, te morajo še spoštovati. To si zaslužiš, če se znaš obnašati s pazniki, če odkloniš nekaj služb in kakšno zoprno delo, če nikoli ne kloneš pred ključarjem, če ne ubogaš, pa čeprav prideš potem navzkriž z nadzornikom. Če vso noč prekvartaš, se zjutraj nikar ne javi pri klicanju, paznik bo zaklical: »Bolnik leži.« V obeh drugih blokih pazniki včasih odidejo po takšnega bolnika in ga prisilijo, da pride k zboru. V bloku A, kjer so trde buče, se to nikoli ne zgodi. Skratka vsi si tu v kaznilnici prizadevajo k čim mirnejšemu življenju.

Prijatelj Grandet je iz Marseilla in ima petintrideset let. Velik in suh ko trska, a zelo močan. Prijatelja sva še iz Francije. Večkrat sva se dobila v Toulonu, Marseillu ali Parizu.

Pravi mojster svedra za železne blagajne. Po srcu je zelo dober, drugače pa zelo nevaren.

Danes sem skoraj sam v tej ogromni dvorani. Šef bloka pometa in vleče z vlažno cunjo po cementu. Na drugi strani zagledam nekoga, ki se ukvarja z uro, na levem očesu pa ima nekakšen les. Nad posteljo ima na polici vsaj trideset ur. Po potezah na obrazu bi mu prisodil kakšnih trideset let, a lase ima čisto bele. Stopim k njemu, gledam, kako dela, potem pa skušam spregovoriti. Niti glave ne dvigne, usta se mu ne zganejo. Slabe volje*se umaknem in odidem na dvorišče k umivalnici. Srečam Titija Belota, ki se ravno vadi za neko novo igro. Z neverjetno spretnostjo meša svojih dvaintrideset kart, pravi rokohitrc. Ne da bi odložil karte, mi reče:

— Kako si kaj, prijatelj? Si se že navadil na naš otok?

— Ja, ampak hudičevo dolgčas mi je danes. Rad bi kaj počel in odšel iz kampa. Maloprej sem ogovoril tipa, ki se gre urarja, pa še ust ni odprl.

— Ja veš, Buba, tega prav briga, kaj si misliš o njem. Svoje ure ima, pa basta! Res pa je, da ima pravico biti prismojen po vsem tistem, kar se mu je zgodilo. Ali vsaj. Predstavljaj si, da je bil ta fant — fant, ja, saj jih nima še trideset — lani obsojen na smrt, ker je baje posilil ženo nekega paznika. Hudirja! Res je že lep čas slinil svojo gospodinjo, zakonito ženo nekega bretonskega šefa paznikov. Kadar je imel službo, si je urar, ki je bil za domačega slugo, privoščil babnico. Napravila pa sta eno napako: pička mu ni več pustila prati in likati perila, sama je poskrbela za to. Njen rogonosi soprog je vedel, s kakšno lenobo se je oženil, pa je debelo pogledal, ko je doma večkrat našel ženo pri delu. Začel je sumiti. A ni imel dokazov. Odločil se je, da ju preseneti pri delu in oba ubije. Seveda pa ni računal, kako bo reagirala babnica. Nekega dne je že po dveh urah službe odšel domov, s sabo pa odpeljal prijatelja, češ da ima zanj darilo v obliki šunke. Potihoma prideta čez vrt, komaj pa odpreta vrata, se zadere papagaj: »Gospod je že doma!«, kakor se je ponavadi drl zmeraj, ko je prišel gospodar z dela. V tistem pa se oglasi žena: »Na pomoč! Posilstvo!« Paznika vdreta v sobo ravno v trenutku, ko ženska skoči iz fantovega objema. Fant ves presenečen skoči skoz okno, rogonosec ustreli za njim. Fant dobi kroglo v ramo, medtem pa se babnica z nohti opraska po joških in obrazu ter si raztrga haljo. Mladi urar pade, Bretonec ga hoče končati do konca, pa ga drugi paznik razoroži. Povedati ti moram, da je bil ta drugi paznik s Korzike, pa je kaj hitro razumel, da mu je šef povedal pravljico in da ni bilo nič več posilstva kot pa masla v riti. A Korzičan tega ni mogel povedati Bretoncu in se je naredil, kot da verjame v posilstvo. Mladega urarja obsodijo na smrt. Do tu, ne, je vse kot ponavadi. Šele potem postane zadeva interesantna.

V oddelku, kjer imajo hude obsojence, je giljotina, vsak kos je spravljen na posebnem mestu. Na dvorišču je pet popolnoma vodoravnih plošč, na katere rabelj z dvema pomočnikoma kaznjencema vsak teden enkrat postavi giljotino. Z rezilom in vso drugo kramo. In potem odseka nekaj lesenih hlodov in se prepriča, če je naprava še zmeraj brezhibna.

Savojski urar je bil torej v celici na smrt obsojenih, zraven njega pa še trije Arabci in en Sicilijanec. Skupaj so čakali na odgovor sodišča, pazniki branilci so namreč vložili prošnje za pomilostitev.

Lepega jutra potem postavijo giljotino. Nenadoma se odprejo vrata Savojčeve celice. Rablji se vržejo nanj, mu z vrvjo zvežejo noge in roke ter mu s škarjami odrežejo ovratnik. V jutranjem polmraku napravi dvajset metrov. Veš, Metulj, ko prideš pred giljotino, najprej zagledaš pred seboj poševno desko in nanjo te privežejo z jermeni. Savo j ca torej privežejo, se pripravijo, da prevrnejo desko in jo potisnejo pod rezilo. V tem pride sedanji komandant Suhi kokos, ki mora obvezno biti pri eksekuciji. V roki ima ogromno svetilko, zavarovano proti vetru, in ko posveti pod giljotino, opazi, da so se ti zajebani pazniki zmotili: odsekali bi glavo urarju, ki to jutro ni imel kaj početi v tej ceremoniji!

— Ustavite! Ustavite! je zakričal Barrot.

Tako je bil ves iz sebe, da ni več spravil besede iz ust. Spustil je lampo po tleh, odrinil nekaj paznikov in rabljev in sam odvezal Savojca. Naposled je le ukazal:

— Bolničar, odpeljite ga v njegovo celico. Poskrbite zanj, sedite ob njem in mu dajte ruma. Vi, salamenski kreteni, pa mi pojdite po Rencasseuja, danes gre temu glava, pa nikomur drugemu!

Naslednjega dne je imel Savo j ec lase čisto bele, takšnega si videl tudi danes. Njegov advokat, paznik iz Calvija, je poslal pravosodnemu ministru novo prošnjo za pomilostitev in popisal tudi ves nesrečni slučaj. Urar je bil pomiloščen in obsojen na dosmrtno. Od tedaj ves svoj čas popravlja paznikom ure. To je njegova strast. Kontrolira jih dneve in dneve, zato tudi ima vse tiste ure na polici. Zdaj mislim, da razumeš, tip ima vso pravico, da se gre prismojenega, ne?

— Jasno, Titi, po takšnem šoku ima pravico, da se ne meni za ljudi okrog sebe. Res se mi smili.

Vsak dan se naučim kaj več. V bloku A so res koncentrirani sami nevarni možje; nevarni so bili na prostosti in zdaj so še zmeraj taki. Jaz se še nisem lotil dela, čakam na mesto čistilca. Delal bom tričetrt ure, potem pa bom imel mir in smel bom loviti ribe.

Ko so danes zjutraj na zboru klicali tiste, ki naj grejo sadit kokosova drevesa, je zaslišal svoje ime tudi Jean Castelli. Stopil je iz vrste in vprašal:

— Kaj je zdaj to? Jaz naj grem delat?

— Ja, vi, reče paznik. Tamle imate rovnico.

Castelli ga hladno pogleda:

— Čuj, Auvergnanec, ti si iz rovt, pa zato veš, kako se dela s tem čudnim instrumentom. Jaz pa sem Marsejčan s Korzike. Na Korziki mečemo take reči daleč od sebe, v Marseillu pa več ne vemo, če so kdaj sploh obstajale. Torej imej svoj cepin, pa mi daj mir.

Mladi paznik, ki še ni bil prav na tekočem s stvarmi, je dvignil cepin in hotel z njim počiti Castellija po glavi, v tem hipu pa se je iz sto dvajsetih grl zaslišalo:

— Mrha, brž se umakni ali pa boš mrtev!

— Voljno! zavpije Grandet in brez zveze, kako so se razpostavili pazniki, se vrnemo v blok.

Mimo prikorakajo tisti iz bloka B in se odpravijo na delo. Potem pridejo še iz bloka C. Kakšnih dvanajst paznikov pride do naših vrat, nakar zaklenejo zamrežena vrata, kar se zgodi silno redko. Čez kakšno uro se nabere pred vhodom kakšnih štirideset paznikov, oboroženih z mušketoni. Komandantov namestnik, šef stražarjev, šef paznikov, pazniki, vsi so prišli, vsi razen komandanta, ki se je že ob šestih odpeljal na inšpekcijo na Hudičev otok.

Oglasi se namestnik.

— Dacelli, dajte, pokličite vsakega posebej.

— Grandet?

— Ja.

— Stopite ven.

Grandet stopi med paznike. Dacelli mu reče:

— Na delo boste šli.

— Ne morem.

— Še pravi, da nočete?

— Ne, pač pa sem bolan.

— Od kdaj? Na jutranjem zboru niste javili, da ste zboleli.

— Zjutraj še nisem bil bolan, zdaj pa sem.

Poklicali so še šestdeset imen in vsi so odgovorili natanko enako. Eden je celo odpovedal poslušnost. Gotovo je hotel na tak način priti v SaintLaurent pred sodišče. Ko je Dacelli ponovil: »Še pravi, da nočete?«, je odgovoril:

— Seveda nočem in trikrat ponavljam.

— Trikrat? Zakaj?

— Ker me ima, da bi sral, če vas vidim. Kategorično odbijam, da bi delal za take cepce, kot ste vi.

Napetost je bila na višku. Pazniki in predvsem mlajši niso prenesli, da bi jih kaznjenci tako sramotili. Čakali so le na priložnost, da bi se lahko pognali mednje s puškami, ki so jih imeli sicer samo obrnjene k tlom.

— Vsi poklicani naj se slečejo do nagega! Marš v celice!

Medtem ko so po tleh padale cunje, se je sem pa tja zaslišal kak kovinski predmet. Tedaj je prišel doktor.

— Stojte! Tu imamo zdravnika. Doktor, bi hoteli pregledati te ljudi? Za kogar bo ugotovljeno, da je zdrav, bo šel pod zemljo. Ostali bojo šli nazaj v blok.

— Šestdeset bolnikov?

— Ja, doktor, razen tistega, ki se je uprl, da bi šel na delo.

— Poglejmo, kaj je s prvim. Grandet, kaj imate?

— Pokvarjen želodec zaradi bližine paznikov, doktor. Vsi smo obsojeni na dolge kazni in velika večina na dosmrtno. Na Otokih ni nobene možnosti, da bi zbežal. Zato pa lahko človek zdrži tukajšnje življenje samo, če čuti dovolj elastičnosti in razumevanja z vodstvom. Danes zjutraj pa si je neki paznik dovolil preveč in je hotel pred vsemi nami s cepinom udariti prijatelja, ki ga vsi zelo cenimo. In to ni bilo v silobranu, kajti naš tovariš ni nikogar napadel. Pazniku je samo razložil, da motike ne bo uporabljal. Doktor, takšen je torej vzrok naše kolektivne epidemije. Zdaj pa presodite.

Doktor povesi glavo, za trenutek pomisli in reče:

— Bolničar, pišite: »Zaradi množičnega zastrupljenja s hrano naj nadzorni bolničar poskrbi, naj se z dvajsetimi grami natrijevega sulfata pozdravi vse transportirance, ki so se danes javili za bolne. Kar se tiče transportiranca X, naj ga odpeljejo v ambulanto, kjer bo ugotovi]enOj če se je uprl delu zaradi zmanjšanih psihičnih ali fizičnih zmožnosti.«

Obrnil se je in šel.

— Vsi noter! zavpije drugi komandant. Poberite svoje reči in ne pozabite nožev.

Ta dan smo ostali vsi v bloku. Nihče ni mogel ven, niti prinašalec kruha. Proti poldnevu se je namesto juhe prikazal nadzorni bolničar z dvema pomočnikoma, v roki je nosil polno vedro natrijevega sulfata, ki naj služi kot odvajalno sredstvo. Samo trije so ga morali zaužiti. Četrti se je naredil, kot da ga meče božje, pa je padel naravnost na vedro in razlil vso tekočino. Tako se je končalo vse skupaj, šef bloka je moral vzeti cunjo in pobrisati po tleh.

Popoldne sem se menil z Jeanom Castellijem. Jedel je na našem koncu. Drugače živi skupaj s Touloncem Louisom Gravonom, ki je svojčas kradel krzno. Ko sem mu omenil beg, so se mu oči zasvetile.

— Lani je malo manjkalo, pa bi ušel. Sem si kar mislil, da tudi ti nisi za mirno životarjenje na otoku. Če pa tem tukaj omeniš, da bi bežal, te pogledajo, kot bi govoril hebrejsko. Vidim, da jih še nisi razumel. Devetdeset odstotkov kaznjencev je na otoku še kar srečnih. Pa tudi naznanil te ne bo nihče, stori kar češ. Če koga ubiješ ali okradeš, ne bo nikoli nobene priče. Vsi se postavijo ob tebe in te branijo. Bojijo se le ene reči: da bi komu uspelo zbežati. Kajti tedaj je konec miru. Neprestane preiskave, nič več kvartanja, nič več muzike — instrumente med preiskavo razbijejo — nič več šaha in dame, nič več knjig, skratka nič več! Tudi s kičem je končano. Odstranijo popolnoma vse. Neprestano stikajo. Cuker, olje, bifteki, mast, vse izgine. Vsakogar, ki mu je uspelo zbežati z Otoka, primejo potem na kontinentu v okolici Kourouja. A važno je to, da si zbežal z Otoka! Sledijo sankcije zoper paznike, pazniki pa se potem maščujejo, kjer se le da.

Na vso moč poslušam. Ne pridem do sape. O čem takem pač še nisem premišljeval.

— Iz tega torej sledi, nadaljuje Castelli, da dobro preštudiraš, kam stopiš, ko se enkrat odločiš za akcijo. Dobro premisli, preden vzameš s sabo koga, ki ga ne poznaš dovolj dolgo.

Jean Castelli, profesionalni vlomilec, ima neverjetno močno voljo in bistro glavo. Nasilje sovraži. Prijelo se ga je ime Starina. Umiva se na primer samo z milom iz Marseilla, nekajkrat sem se umil s Palmolivom, pa mi je rekel: »Za božjo voljo, saj zdaj smrdiš ko kak buzi! Umil si se z babjo žajfo!« Zal ima že dvainpetdeset let, a še zmeraj je užitek videti, koliko energije je v njem. Rekel mi je tudi:

— Človek bi dejal, da si moj sin, Metulj. Življenje na otoku te ne zanima. Dobro ješ zato, ker ti je to potrebno za kondicijo, a nikoli se ne boš sprijaznil, da bi ostal tukaj. Čestitam ti. Izmed vseh nas ni pol ducata, ki mislimo tako.

Predvsem kar se tiče bega. Res jih je dosti, ki dajo vse svoje premoženje, da bi jih spravili na kontinent in bi potem od tam zbežali. A nihče ne premišljuje, da bi zbežal z otoka.

Stari Castelli mi da nekaj dobrih nasvetov: naučim naj se angleško, s kakšnim Spancem pa naj vadim špansko. Posodil mi je vadnico, po kateri se naučiš španščine v štiründvajsetih lekcijah. Francoskoangleški slovar. Zelo je prijatelj z Gardesom, ki je sicer iz Marseilla in se še kar spozna na beg. Dvakrat je zbežal. Prvič iz neke portugalske kaznilnice, drugič s kontinenta. O bežanju z otoka si je ustvaril svoje mnenje. Jean Castelli tudi. Gravon iz Toulousa tudi. a vsa ta mnenja se ne ujemajo in zato se odločim, da se o teh stvareh ne bom več pogovarjal.

Hudo je, pa kaj! Zedinili smo se le v tisti točki, da je kvartanje zanimivo samo, če hočeš dobiti denar, drugače pa da je tudi zelo nevarno. Vsak trenutek se lahko prikaže kak gobec, pa se moraš tepsti na nož. Vsi trije so možje dejanja in krepko v formi za svoja leta. Louis Gravon ima petinštirideset let in Gardes okrog petdeset.

Včeraj zvečer sem imel svojevrstno priložnost, da sem vsem v dvorani povedal, kaj in kako mislim. Tip iz Nimesa je izzval na nož malega fanta iz Toulousa. Malemu pravijo Sardina, mesarju iz Nimesa pa Koštrun. Koštrun, brez srajce, se postavi sredi hodnika in zavihti nož:

— Plačaj petindvajset frankov za partijo pokerja, ali pa nehaj igrati. .

— Nikomur ni nihče nič plačal, da bi igral poker, odgovori Sardina. Zakaj si se spravil name? Zakaj se raje ne spraviš na tiste, ki igrajo po marsejsko?

— Te malo briga. Ali plačaj, ali nehaj. Ali pa vzemi nož.

— Ne, ne bom se tepel.

— Nimaš korajže, kaj?

— Jasno, da ne. Riskiram, da dobim nož med rebra ali pa da me ubije tak gobec, kot si ti, ki nisi nikdar še bežal. Jaz sem bežal, pa nisem zato prišel sem, da bi se dal pod nož ali da bi sam ubijal.

Vsi samo čakamo, kaj se bo zgodilo. Grandet mi reče:

— Mali je korajžen, res je že bežal. Skoda, da nič ne moremo.

Odprem nož in ga dam pod nogo. Sedim na Grandetovi postelji.

— No, reva, boš plačal ali nehal igrati? Odgovori.

Napravi korak proti Sardini. Tedaj zavpijem jaz:

— Drži gobec, Koštrun, in pusti ga pri miru!

— Nor si, Metulj, mi reče Grandet.

Ne da bi se premaknil s postelje, še zmeraj pod levim stegnom držim ročaj noža, potem rečem:

— Ne, nisem nor, in dobro me poslušajte vsi, kaj vam bom povedal. Koštrun, preden se bova borila, me pusti in poslušaj. Kar sem prišel v ta blok, kjer nas je sto dvajset in ni vmes niti enega samega pocarja, sem opazil nekaj nenavadnega in me je bilo sram. Naj lepše, najbolj vredne, najbolj resnične stvari ne znate spoštovati. To je beg! Zato pa je treba spoštovati vsakega, ki je dokazal, da se ne boji bežati. Kdo pravi ne? (Tišina.) V vseh vaših nenapisanih zakonih manjka eno pravilo, morda najvažnejše: ne samo spoštovati, ampak tudi pomagati je treba tistemu, ki hoče bežati. Seveda ni nihče prisiljen, naj gre odtod. Razumem tudi, da ste se večinoma vsi odločili, da boste življenje preživeli na otoku. Če pa si ne upate živeti drugače, vsaj upoštevajte tistega, ki si to želi. In tisti, ki bo pozabil na ta človeški zakon, naj se le pazi posledic. No, Koštrun, če bi se še zmeraj rad tepel, greva!

In z nožem v roki skočim na sredo dvorane. Koštrun odvrže nož in mi reče:

— Prav imaš, Metulj, zato se tudi ne bova borila na nož, ampak s pestmi. Da boš videl, da nisem reva.

Nož pustim Grandetu. Več ko dvajset minut sva se tepla ko psa. Naposled sem imel srečo, pa sem ga z dobrim udarcem v glavo le stisnil. Skupaj sva odšla na stranišče in si sprala kri z obraza. Koštrun mi je dejal:

— Res je, na otoku postane človek trd in divji. Petnajst let bo že, kar sem prišel, pa nisem še zapravil tisoč frankov, da bi prišel na kontinent. Sramota.

Ko se vrnem k postelji, me Grandet in Galgani ozmerjata:

— Kaj si znorel, da greš in jih nadereš kot začetnike! Sam ne veš, kakšen čudež je bil, da ni nihče skočil predte in ti pokazal noža.

— Nič ni čudnega, vesta, fanta. Če pove kdo res po pravici, mu bo vsak izmed naših rad dal prav.

— Prav, reče Galgani. Vseeno pa se ne igraj preveč s tem vulkanom.

Ves večer so potem prihajali možje k moji postelji in smo se pogovarjali. Prihajali so, kot da bi bilo slučajno, preden pa so odšli, mi je ta ali oni rekel:

— Strinjam se s tistim, kar si povedal, Buba.

S tem dogodkom sem se prav lepo uveljavil v bloku A. Sele tedaj so me dokončno priznali za svojega, vendar me imajo za človeka, ki se o vsaki stvari pomeni in tudi razmisli o njej. Opazil sem tudi, da je veliko manj prepiranja, kadar jaz vodim igro, saj me morajo ubogati.

Kot sem že povedal, vodja igre že v naprej pobere pet odstotkov od vsake dobljene igre. Sedi na klopi, s hrbtom obrnjen proti steni, saj se vedno najde kak vročekrvnež, ki te napade. Zato ima pod koleni stalno pripravljen odprt nož. In okrog njega sedi v nekakšnem krogu trideset, štirideset, včasih tudi petdeset hazarderjev iz vseh koncev Francije, pa tudi dosti tujcev z Arabci vred. Igra je zelo enostavna: tu sta bankir in privzdigovalec. Kadar bankir zgubi, karte da svojemu sosedu. Igramo vedno z dvainpetdesetimi kartami. Privzdigovalec jih razdeli in svojo obdrži skrito. Potem povleče bankir in karto pokaže na mizi. In tedaj se začno stave. Ali igraš na bankirja ali na privzdigovalca. Potem vlečeta karte, drugo za drugo. Karta, ki je iste vrednosti kot tisti dve na mizi, izgubi* Privzdigovalec je na primer skril damo, bankir pa je obrnil petico. Če potem potegne damo pred petico, izgubi privzdigovalec. V nasprotnem primeru, če potegne petico, izgubi bankir. Vodja igre si mora dobro zapomniti, koliko je kdo stavil in kdo je bankir in kdo privzdigovalec. Od tega je odvisno, kdo dobi denar. Stvar sploh ni lahka. Šibkejše je treba braniti pred močnejšimi in paziti na vsako priložnost, ki bi se jo dalo izkoristiti v lastno dobro. Če pride do neprijetnega ali sumljivega primera, se morajo vsi tiho pokoriti in napraviti tako, kot ukaže vodja igre.

Ponoči je bil umorjen Italijan Carlino. Živel je z mladeničem, ki mu je bil za ženo. Oba sta delala na vrtu. Gotovo se je zavedal nevarnosti; kadar je spal, je bil buden mladenič, in obratno. Pod razpeto platneno posteljo sta nagrmadila prazne škatle in tako se jima ni mogel nihče približati od spodaj. Pa vendar je bil umorjen ravno od spodaj. Kakor hitro je Carlino zakričal, se je zaslišal trušč, ko je morilec brcal v prazne škatle.

Grandet je vodil partijo »marsejeze«, okrog pa je bilo več kot trideset igralcev. Jaz sem stal nekoliko vstran in se pogovarjal. Krik in prevrnjene škatle so zaustavile igro. Vsi so vstali in se spraševali, kaj se je zgodilo. Mladi Carlinov prijatelj ni videl ničesar in Carlino ne diha več. Šef bloka vpraša, če naj pokliče paznike. Ne. Jutri pri zboru bo ravno pravi čas; Carlino je mrtev, zanj se ne da nič več storiti. Oglasi se Grandet:

— Nihče ni nič slišal. Ti tudi ne, mali, reče Carlinovemu tovarišu. Ko se boš zjutraj zbudil, boš opazil, da je mrtev.

Pa basta! No, nadaljujmo. Kot se ne bi nič zgodilo, možje nadaljujejo igro in kričijo:

— Karte! Ne, banka!...

Nestrpno pričakujem, kaj se zgodi, ko pazniki odkrijejo, da je kdo mrtev. Ob pol šestih zazvoni prvič. Ob šestih drugič. Kava. Ob pol sedmih tretjič. Kot vsak dan odidemo k zboru. A danes je bilo drugače. Ko je drugič pozvonilo, je šef bloka poklical paznika, ki je spremljal prinašalca kave:

— Šef, nekdo je ubit.

— Kdo?

— Carlino.

— Prav.

Čez deset minut pride šest paznikov:

— Kje je mrtvec?

— Tamle.

Carlino leži na postelji, bodalo je šlo skoz platno in obstalo v hrbtu. Potegnejo ga ven.

— Dajte, odnesite ga.

Dva ga odneseta na nosilih. Dani se. Pozvoni tretjič. Šef paznikov ima še zmeraj v roki krvavi nož, potem ukaže:

— Danes vsi k zboru. Ne upoštevamo nobenega bolnika, ki bi ležal.

Odidemo ven. Pri jutranjem zboru so zmeraj prisotni komandanti in šefi paznikov. Začne se klicanje. Ko pridejo do imena Carlino, šef bloka odgovori:

— Ponoči umrl in so ga odnesli v mrtvašnico.

— Prav, reče paznik, ki kliče imena.

Ko so vsi odvrnili »tukaj«, šef kampa dvigne nož v zrak in vpraša:

— Kdo pozna ta nož? — Tišina. — Je kdo videl morilca? — Absolutna tišina. — Torej nihče ne ve. Kot ponavadi. Drug za drugim mi pokažite roke, potem pojdite na delo. Kot ponavadi, komandant, sploh se ne da ugotoviti, kdo ga je.

— Urejeno torej, reče komandant. Spravite nož in zraven napišite, da je bil z njim umorjen Carlino.

Tako, to je vse. Vrnem se v blok in ležem na posteljo, kajti vso noč nisem zatisnil očesa. Preden zaspim, si rečem: »Robijaš, to pa res ni bogve kaj. Zahrbtno ga ubiješ, pa ' se jim še zljubi ne, da bi zvedeli, kdo ga je. Upravi res nič ne pomeni en kaznjenec. Manj kot pes.«

Odločil sem se, da začnem s svojim delom čistilca stranišč v ponedeljek. Ob pol petih zjutraj bova odšla dva in izpraznila vse škafe z umazanijo v bloku A, ki je naš blok.

V pravilih piše, da je treba umazanijo izprazniti v morje. A domenil sem se z gonjačem bivolov in mu plačal, naj naju počaka vsak dan tam, kjer ozek cementni kanal vodi do morja. Prej ko v dvajsetih minutah brž izprazniva vse čebre v kanal, vse skupaj pa poženeva s tri tisoč litri vode, ki jo dobiva v ogromnem sodu. Gonjač je simpatičen črnec z Martiniqua, za vodo mu plačam dvajset frankov na dan. Da bi vsa umazanija bolje stekla po kanalu, ji pomagava z grobo metlo. Ker je to moj prvi delovni dan, sem se precej utrudil s prenašanjem škafov na dveh lesenih drogovih. Vendar pa se bom kmalu privadil.

Moj novi tovariš je zelo uslužen, a Galgani me je opozoril, da je precej nevaren človek. Šušlja se, da jih je na otoku ubil že sedem. Med drugim se preživlja tudi s prodajanjem govna. Vsak vrtnar mora sam napraviti gnoj. Zato skoplje jamo, vanjo nameče suhega listja in trave, potem pa moj fant z Martiniqua skrivaj pripelje kakšna dva škafa govna na ta ali oni vrt. Seveda tega ne more storiti sam, pa mu moram pomagati. A to je hud prekršek, vem. Okuži se lahko zelenjava in potem se bo po vsem otoku razpasla griža, med pazniki in kaznjenci. Ko se bova bolje poznala, ga bom skušal prepričati, da tega ne dela več. Povrnil mu bom, kar bo zgubil, če preneha s svojo trgovino. Sicer pa tudi gravira rogove volov. Pri ribolovu me ne more ničesar naučiti, raje naj grem v pristanišče, pa mi bo pomagal Chapar ali kdo drug.

Tako sem torej čistilec stranišč. Ko končam delo, stopim pod tuš, oblečem kratke hlače in odidem lovit ribe. Prost sem in lahko grem kamorkoli. V kampu moram biti šele opoldne. Chapar me zalaga s trnki in ribiškimi palicami. Ko neham loviti, skoz škrge potegnem dolgo žico in ribe odnesem v kamp. Pred hišami stojijo žene naših paznikov in me pogosto pokličejo. Dobro vejo, kako mi je ime.

— Metulj, prodajte mi dve kili.

— Ste bolni?

— Ne.

— Imate bolnega otroka?

— Ne.

— Potem vam jih ne prodam.

Dosti nalovljenih rib dam prijateljem v kampu. Zamenjavam jih za štruce kruha, solato in sadje. Mi, ki živimo skupaj, jemo ribe vsaj enkrat na dan. Ko sem se nekega dne vračal s kakšnim ducatom ogromnih rakov in sedmimi ali osmimi kilami morskih mren, me je pred hišo komandanta Barrota ustavila precej debela ženska:

— Dober lov ste imeli, Metulj. Vendar pa je morje slabo in nihče ničesar ne ulovi. Zdaj bo gotovo že štirinajst dni, kar nisem jedla rib. Skoda, da jih ne prodajate. Mož mi je povedal, da jih nočete prodajati ženam paznikov.

— Res je, gospa. A z vami je morda drugače.

— Zakaj?

— Precej ste debeli, pa vam meso prav gotovo škodi.

— Res je, rekli so mi, da bi morala jesti samo zelenjavo in juho z ribami. Toda na otoku je to nemogoče.

— Nate, gospa, vzemite te rake in ribe, ji rečem. Dal sem ji približno dve kili rib.

Odtlej naprej sem ji pomagal pri dieti vedno, kadar sem dosti ulovil. Čeprav ve, da se tod naokoli vsaka stvar prodaja samo za denar, mi reče zmeraj samo »hvala«. Prav ima, ve, da bi ga le nerad vzel. Zato me večkrat povabi v hišo. Postreže mi z janeževcem ali pa s kozarcem belega vina. Če dobi s Korzike pošiljko fiaatellov, mi üh tudi da.

A gospa Barrot me ni nikoli vprašala o preteklosti. Samo enkrat ji je mimogrede ušlo:

— Resda se ne da zbežati z Otokov, vendar pa je bolje živetu tu, kjer je zdravo podnebje, kot pa zgniti na kontinentu.

Ona mi je tudi razložila, kako so otoki dobili ime: ko je nekoč v Cayenne izbruhnila epidemija rumene mrzlice, so se beli očetje in sestre nekega samostana zatekli na otok in se rešili prav vsi. Odtod torej ime Otoki zveličanja.

Ker smem loviti ribe, grem lahko, kamor hočem. Že tri mesece sem čistilec stranišč, pa poznam otok bolje kot kdorkoli drug. Po vrtovih se sprehajam z izgovorom, da bom zamenjal ribe za zelenjavo in sadje. Blizu pokopališča za paznike je hiša, kjer imajo za vrtnarja moža, s katerim živimo skupaj v bloku A. Ime mu je Matthieu Carbonieri. Čisto sam dela, pa sem pomislil, da bi se lahko pozneje na njegovem vrtu pripravil in skril splav. Še dva meseca in komandant bo šel. Svobodno se bom potem lotil dela.

Takole torej delam: uradno sem čistilec in obnašam se kot pravi čistilec, v resnici pa opravlja moje delo črnec z Martiniqua, ki seveda ne dela zastonj. Zbližal sem se tudi z dvema človekoma, svakoma, ki sta obsojena na dosmrtno. Pišeta se Naric in Quenier. Pravijo jima tudi Svaka z garo. Baje sta bila obtožena, da sta zazidala v cement nekega inkasanta, ki sta ga še prej ubila. Baje so ju potem priče videle, da sta na otroškem vozičku peljala kup cementa in ga vrgla v Marno ali Seno. Iz preiskave je bilo razvidno, da se je inkasant zglasil pri njih in hotel neki denar, da pa ga kasneje niso več videli. Svaka že vse življenje zanikata, da bi mu kaj storila. Še v kaznilnici zmeraj trdita, da sta nedolžna. A če že niso nikdar našli trupla, so vfcndarle našli glavo, zavito v robec. »Po mnenju izvedencev« sta imela tudi onadva robec z enakim vzorcem in iz enake niti. Naposled jima je z advokatom vred uspelo dokazati, da je bilo iz takšne tkanine napravljenih na tisoče robcev. Dobista sta dosmrtno, žena prvega, se pravi sestra drugega, pa je dobil dvajset let strogega zapora.

Uspel sem se zbližati z njima. Kot zidarja lahko prihajata in odhajata iz delavnice, kadar hočeta. Morda bi mi lahko pomagala napraviti splav. Moram ju še prepričati.

Včeraj sem srečal doktorja. Nesel sem vsaj dvajset kil težko ribo, ki ji pravijo meru. Skupaj sva se vrnila gor in med potjo sva sedla na majhen kamen. Povedal mi je, da se iz te ribje glave lahko napravi odlična juha. Dam mu jo, glavo, pa še lep kos drugega mesa. Ves presenečen mi reče:

— Niste zamerljivi, Metulj.

— Še pravi, doktor, da tega nisem storil zaradi sebe, pač pa vam dolgujem nekaj hvaležnosti, ker ste se krepko potrudili za mojega prijatelja Clousiota.

Še malo se meniva, potem mi reče:

— Rad bi zbežal odtod, kaj? Ti že nisi robijaš, veš. Izgledaš, kot da bi bil kaj drugega.

— Prav imate, doktor, kaznilnici ne pripadam. Tu sem samo na obisku.

Zareži se. Tedaj udarim:

— Doktor, ali verjamete, da se človek lahko prerodi?

— O ja.

— Si lahko predstavljate, da bi se vrnil v družbo in ji ne bil nevaren? Da bi se spremenil v poštenega državljana?

— Od srca vam verjamem.

— No, in zakaj mi potem ne bi pomagali?

— Kako?

— Kot tuberkuloznega me pošljite na kontinent.

In potem mi razloži stvar, o kateri sem že nekajkrat slišal.

— To je absolutno nemogoče in svetujem ti, da tega nikoli ne poskusiš. Preveč je nevarno. Uprava te pošlje na kontinent šele čez kakšno leto, medtem pa si zaprt v posebnem paviljonu, kjer se nahajajo sami bolniki.

— Zakaj?

— Skoraj sram me je povedati. Če je tak človek simulant, ima dovolj možnosti, da se zares okuži med drugimi bolniki. Vidiš torej, ne morem ti pomagati.

Od tega dne dalje sva bila z doktorjem kar dobra prijatelja. Dokler ni dal skorajda ubiti mojega soseda Carbonierija. Domenila sva se in Matthieu Carbonieri je sprejel mesto kuharja in oskrbovalca v kuhinji šefov paznikov. Tako naj bi preštudiral, če se med vinom, oljem in kisom da ukrasti tri sode, jih nekako povezati in se spustiti na morje. Seveda potem, ko ne bo več Barrota. Takšna akcija bi bila hudičevo težka, saj bi moral v isti noči sode ukrasti, jih neslišno in v temi pripeljati do morja in jih zvezati z močno žico. Noč bi morala biti deževna in vetrovna. V takem vremenu pa bi bilo sila nerodno postaviti splav v vodo, ki bi bila očitno razburkana.

Carbonieri je torej kuhar. Šef kuhinje mu da tri zajce, pripravi naj jih za naslednji dan, ko bo nedelja. Carbonieri na srečo zajce oskubi, potem enega pošlje svojemu bratu v pristanišče, dva pa nam. Potem iz treh velikih mačk napravi imeniten ragu.

Na njegovo smolo pa je naslednjega dne povabljen na kosilo tudi doktor.

— Gospod Filidori, moram vam čestitati za tak menu, takšnega mačka še nisem jedel, reče doktor, ko poskusi.

— Nikar se ne norčujte iz mene, doktor, pred sabo imamo tri čedne zajčke.

— Ne, reče doktor, trmast ko mula. Tole je mačje meso. Saj vidite tole rebrce, ki ga ravnokar obiram? Ploščato je, ne? Medtem ko so pri zajcih okrogla. Kot vidite, ni nobene napake: jemo pač mačje meso.

— Zaboga, Cristacho! reče Korzičan. Mačko imam v želodcu!

In z velikimi koraki odhiti v kuhinjo in postavi revolver Matthieuu pod nos:

— Vseeno, če si napoleonist, kot sem jaz, ubijem te, ker si nam dal žreti mačka!

Oči je imel čisto blazne. Carbonieri sicer ni imel pojma, kako naj bi se to zvedelo, pa mu je rekel:

— Če imenujete mačke tisto reč, ki ste mi jo prinesli, nisem jaz kriv.

— Dal sem ti zajce.

— No, in zajce sem pripravil. Ha, sicer par so kože in glave še zmeraj tamle.

Zbegan pogleda paznik ostanke zajcev na steni.

— Torej doktor ne ve, kaj govori?

— Ti je doktor to rekel? vpraša Carbonieri in spet zadiha. Zafrkava vas. Recite mu, da se s temi rečmi ponavadi ne heca.

Pomirjen in prepričan se je Filidori vrnil v jedilnico in rekel ranocelniku:

— Dajte, kar govorite, doktor, kolikor hočete. Vino vam je stopilo v glavo. Ploščata ali okrogla rebrca, jaz vem, da sem žrl zajca. Videl sem njihove tri oblekce in glavce.

Matthieu jo je dobro odnesel. A kljub temu je dal raje čez nekaj dni v kuhinji odpoved.

Bliža se dan, ko bom končno lahko ukrepal. Še nekaj tednov in Barrot bo šel. Včeraj sem šel obiskat njegovo debelo ženo, ki je, mimogrede povedano, precej shujšala, ker se je držala diete in je uživala samo ribjo juho in svežo zelenjavo. Povabila me je v hišo in mi podarila steklenico kinovca. Po vsem stanovanju stojijo ogromni kovčki, pripravljeni za na pot. Potem mi reče gospa komandantica, kakor jo ponavadi kličejo:

— Metulj, sama ne vem, kako naj se vam zahvalim za vso pozornost, ki ste mi jo izkazovali zadnjih nekaj mesecev. Ko ste imeli kakšen dan bolj slab lov, ste mi dali vse, kar ste ujeli. Vem. Lepo se vam zahvaljujem. Z vašo pomočjo se počutim precej bolje, shujšala sem za celih štirinajst kil. S čim se vam lahko oddolžim?

— Precej težko se mi boste oddolžili, kajti potrebujem dober kompas. Precizen, ampak majhen.

— To je malenkost, pa vendarle ne, Metulj. V treh tednih bo to precej težko.

Jezna, ker teden dni pred odhodom še zmeraj ni dobila v redu kompasa, si je ta plemenita ženska sposodila obalni čoln in se dala prepeljati v Cayenne. Čez štiri dni se je vrnila s čudovitim antimagnetskim kompasom.

Oba Barrotova sta danes zjutraj odpotovala. Včeraj je Barrot izročil poveljstvo nadzorniku z enakim činom, ki mu je ime Prouillet in je doma iz Tunizije. Najprej odlična novica: Dega bo tudi vnaprej ostal glavni odgovorni, novi komandant se je strinjal. Ta reč je za marsikoga zelo važna, predvsem pa zame. Na velikem dvorišču je imel novi komandant kratek govor in iz besed je bilo čutiti, da je precej strog človek, a inteligenten. Med drugim je dejal:

— Z današnjim dnem prevzemam komando na Otokih zveličanja. Ugotovil sem, da je imel moj predhodnik dobre metode dela in precej uspehov, zato ne vidim razloga, da bi kaj spreminjal. Če bo disciplina na otoku vzorna, mislim, da ne bo treba spreminjati vašega načina življenja.

Precej razumljivo je torej, da sem z velikim veseljem, pospremil na morje komandanta Barrota in njegovo ženo, pa čeprav je zadnjih pet mesecev prisilnega čakanja minilo z neverjetno naglico. Nekakšna nepristna svoboda, ki jo uživajo skoraj vsi kaznjenci na otoku, pa igre, ribolov, pomenki, nova znanstva, prepiri pa pretepi, vse to so dovolj močne reči, da ti preženejo dolgčas.

Vendar pa le nisem pustil, da bi me to življenje preveč potegnilo vase. Kadar dobim kakšnega novega prijatelja, se zmeraj vprašam: »Bi ta bežal, če bi se ponudila prilika? Je dovolj zanesljiv, da bi pomagal prijatelju bežati, čeprav sam ne bi hotel?«

Živim le za eno: hočem zbežati, hočem odtod, sam ali v družbi, ampak hočem zbežati. To je nekakšna fiksna ideja,o kateri pa ne govorim niko mur, kakor mi je svetoval Jean Castelli. Izpeljal jo bom in prišel do cilja — prostosti.

Sedmi zvezek

OTOKI ZVELIČANJA

Splav na pokopališču

V petih mesecih sem poznal že vse skrite kotičke na otoku. Po mojem bi bilo še najlaže in najbolj varno pripraviti splav na vrtu tik pokopališča, kjer je delal svojčas moj prijatelj Carbonieri. Zato sem ga prosil, naj se vrne na svoje prejšnje delovno mesto. Sprejel je. Potem je interveniral Dega in Carbonieri je spet postal vrtnar.

Ko sem se dopoldne vračal z nalovljenimi ribami mimo hiše novega komandanta, sem zaslišal mladega kaznjenca, ki je bil za služkinjo:

— Gospa Commandante, tale je vsak dan prinesel ribe gospe Barrot.

Nakar sem slišal čedno mlado rjavolasko v stilu Alžirk z zagorelo poltjo, ki mu je rekla:

— Torej je to Metulj?

Potem se je obrnila še k meni:

— Pri gospe Barrot sem nekajkrat poskusila čudovite langustine, ki ste jih ujeli vi. Stopite no v hišo. Spili boste kozarček vina in pojedli malo kozjega sira, ki je ravno prišel iz Francije.

— Hvala, ne, gospa.

— Zakaj? V hišo gospe Barrot ste vstopili, zakaj nočete v mojo?

— Dovolil mi je njen mož.

— Veste, Metulj, moj mož komandira v kampu, jaz pa doma. Vstopite, nič se ne bojte.

Zavedam se, da je ta čedna, a trmasta rjavolaska lahko koristna ali pa tudi nevarna. Vstopim.

V jedilnici mi na krožniku postreže s prekajeno šunko in sirom. Čisto sproščeno se usede za mizo nasproti mene, ponudi najprej vino, potem kavo in še imeniten jamajski rum.

— Metulj, mi reče, čeprav je bilo dosti nervoze in kolobocij, preden sva se z možem vselila v to hišo, si je gospa Barrot vendarle vzela toliko časa in mi je nekaj pripovedovala o vas. Vem, da ste dajali ribe le njej in nobeni drugi na otoku.

— Bila je bolna, vi pa se počutite kar dobro, kot vidim.

— Lagati ne znam, Metulj. Ja, odličnega zdravja sem, vendar pa sem doma iz obmorskega kraja in ribe naravnost obožujem. Iz Orana sem. Zoprno pa je to, ker sem zvedela, da rib ne prodajate. Ja, to je silno neprijetno.

Skratka, bilo je domenjeno, da ji bom nosil ribe.

Dal sem ji dobre tri kile morskih mren in šest langustin, potem sem si prižgal cigareto. V tem je prišel komandant.

— Povedal sem ti že, Juliette, je rekel, ko me je zagledal, da sme v hišo samo domači sluga, pa noben drug transportiranec.

Vstal sem s stola.

— Sedite. Tega transportiranca mi je priporočila gospa Barrot, preden je odpotovala. Torej nimaš kaj reči. Samo on bo hodil sem. Sicer pa mi bo nosil tudi ribe, če jih bom potrebovala.

— V redu, reče komandant. Kako vam je ime?

Vstanem, da bi odgovoril, pa mi Juliette položi roko

na ramo in spet sedem.

— To je moja hiša, začne. Komandant tu ni več komandant, ampak moj soprog, gospod Prouillet.

— Hvala, gospa. Pravijo mi Metulj.

— A! Slišal sem že za vas pa o tistem, ko ste pred tremi leti pobegnili iz ambulante v SaintLaurentu. Sicer pa je eden izmed tistih treh nadzornikov, ki ste jih pobili ob tej priliki, moj nečak in nečak vaše zaščitnice.

Juliette se tedaj zasmeji sveže in mladostno:

— Vi ste torej natepli Gastona? Zato vas ne bomo gledali postrani.

Komandant še zmeraj stoji, potem me vpraša:

— Neverjetno koliko zločinov in umorov se zgodi vsako leto na Otokih. Precej več kot na kontinentu. Čemu pripisujete to, Metulj?

— Veste, komandant, možje od tu ne morejo pobegniti, pa so zato še bolj popadljivi. Drug z drugim živijo dolga leta in čisto normalno je, če se rodijo sovraštva in neuničljiva prijateljstva. Po drugi strani pa odkrijejo manj ko pet odstotkov vseh umorov in se morilci počutijo na varnem, saj jih ne bo nihče kaznoval.

— Vaša razlaga je logična. Kako dolgo že lovite ribe? Sicer pa, kakšen posel opravljate, da imate to ugodnost?

— Čistilec stranišč sem. Ob šestih zjutraj končam delo in potem lahko lovim.

— Ves dan? vpraša Juliette.

— Ne, opoldne se moram vrniti v kamp. Potem imam prosto spet od treh do šestih. To je zoprno, saj se te ure ne skladajo s plimo in oseko, pa imam zato včasih slab lov.

— Dal mu boš specialno dovoljenje, kajne, ljubi? reče Juliette in se obrne k svojemu možu. Od šestih zjutraj do šestih zvečer, tako bo lahko lovil, kolikor bo hotel.

— Urejeno, odvrne komandant.

Odidem iz hiše in si čestitam, saj so tri ure od dvanajstih do treh dragocene. To je čas sieste, ko pazniki večinoma dremajo in niso najbolj bistrih oči.

Juliette se me je praktično polastila, mene in mojega ribolova. Včasih celo pošlje strežnika k meni, da bi zvedela, kako je kaj s plenom. Včasih fant pride in mi reče: »Komandantova žena me je poslala, naj ji prinesem vse, kar si ulovil, goste ima, pa bi rada napravila dobro ribjo juho.« Ali pa kaj drugega. Razpolaga torej z mojim ribolovom, včasih mi celo pove, kakšne ribe bi rada in kam naj se spustim po langustine. To me precej resno- ovira pri pripravljanju jedilnika s prijatelji v bloku A, po drugi strani pa imam protekcijo kot nihče drug. Včasih je tudi pozorna do mene: »Metulj, se plima začne ob enih?« — »Ja, gospa.«

— »Pa jejte pri nas, ne bo se vam treba vrniti v kamp.« In potem kosim v hiši. Pa ne v kuhinji, ampak v jedilnici. Juliette sedi nasproti mene in mi sem pa tja natoči kak kozarček. Ni tako diskretna kot gospa Barrot. Včasih me malo potuhnjeno sprašuje o preteklosti. Najbolj se izogibam ravno tistega, kar jo najbolj zanima, življenje na Montmartru, pa otroštva in mladosti. Medtem ko se meniva, komandant spi v svoji sobi.

Nekega dne sem imel že zelo zgodaj velik plen, dobil sem kakšnih šestdeset langustin, pa sem že ob desetih odšel k njej. Sedela je v beli halji, zadaj pa je stala mlajša ženska in ji navijala lase. Rečem dober dan in ji ponudim ducat langustin.

— Ne, je rekla. Daj mi vse. Koliko jih imaš?

— Šestdeset.

— Odlično, pusti jih tamle, prosim. Koliko jih rabiš zase in za prijatelje?

— Osem.

— Vzemi jih torej osem in daj ostalo fantu. Naj jih postavi na hladno.

Kaj naj rečem? Še nikdar me ni tikala, posebej ne pred kakšno drugo žensko, ki tega prav gotovo ne bo pozabila ponoviti. Nerodno mi je do amena, pa stopim do vrat, da bi odšel, v tem pa zaslišim:

— Bodi miren, sedi in spij kozarček janeževca. Gotovo ti je vroče.

Komandantova žena je tako avtoritativna, da se takoj zmedem in sedem. Počasi poskušam janeževec in kadim cigareto. Opazujem dekle, ki jo češe in ki me sem pa tja pogleda, kar pa tudi ne ostane skrito Juliette, ki ima v roki ogledalo.

— Lep je moj ljubček, ne, Simone? Vse mi grozno zavidate, kaj?

Zasmejeta se. Ne vem več, kam naj se dam. Bedasto odgovorim:

— Na srečo vaš ljubček, kot pravite, ni nevaren in s svojega mesta ne more imeti ljubice.

— Pa mi ja ne boš rekel, da nisi zaljubljen vame, reče Alžirka. Nihče še ni mogel udomačiti takšnega leva, kot si ti, jaz pa počenjam s tabo, kar hočem. Za to imam svoj razlog, kajne, Simone?

— Razloga ne poznam, reče Simone, eno pa vem zagotovo: bojijo se vas prav vsi razen gospe, Metulj. Prejšnji teden ste nesli petnajst kil rib, mi je povedala žena nekega šefa nadzornikov, pa ji niste hoteli prodati dveh ubogih ribic, ki si jih je tako blazno želela, ker v mesariji ni bilo dobiti mesa.

— Ah! Tega pa mi sploh še nisi povedala, Simone!

— Še ne veš, kaj je zadnjič rekel gospe Kargueret? nadaljuje Simone. Srečala ga je, ko je nesel langustine in ogromnega gruja: »Prodajte mi gruja, Metulj, ali vsaj polovico. Veste, mi Bretonci ga znamo odlično pripraviti.«

— »Ne znajo ga ceniti samo Bretonci, gospa. Mnogo ljudi, vmes štejem tudi rojake iz Ardeche, se je od Rimljanov naučilo, da je to izvrstna jed.« In odšel je naprej in ji ni nič prodal.

Zvijata se od smeha.

Ves besen se vrnem v kamp in zvečer povem prijateljem, kaj se mi je zgodilo.

— Resna stvar je to, reče Carbonieri. Babnica te spravlja v nevarnost. Čimbolj redko hodi tja, zmeraj pa se prej prepričaj, če je komandant doma.

Vsi se strinjajo. Tako bom tudi storil.

Odkril sem nekega mizarja iz pokrajine Valence. Skoraj sva rojaka. Ubil je nekega gozdarja. Strasten kvartopirec je, zmeraj v dolgovih: podnevi ko blazen hiti in dela predmete, ponoči pa pri kartah zgubi vse, kar je zaslužil. Pogosto mora kakšnemu upniku izdelati to ali ono reč in mu s tem povrniti škodo. Izkoriščajo ga na vseh koncih. Za rožasto leseno skrinjico, ki je vredna vsaj tristo frankov, mu dajo sto petdeset ali največ dvesto frankov. Odločil sem se, da se spravim nanj.

Nekega dne mu rečem v umivalnici:

— Ponoči bi rad govoril s tabo, dobiva se na stranišču. Dal ti bom znak.

Ponoči se dobiva sama, da bi se mirno pomenila.

— Bourset, midva sva rojaka, veš? mu rečem.

— Ne! Kako?

— Ali nisi iz Valence?

— Sem.

— Jaz sem iz Ardeche, torej sva rojaka.

— No, in kaj naj bi to pomenilo?

— Pomeni, da nočem, da bi te še naprej izkoriščali, če si jim dolžan. Plačajo ti zmeraj samo polovico' tistega, kar bi moral zaslužiti. Nosi stvari raje meni, jaz ti bom plačal pošteno ceno. To je vse.

— Hvala, reče Bourset.

Potem zmeraj interveniram in mu pomagam, medtem ko se on neprestano prepira s svojimi upniki. Vse je šlo v redu do tistega dne, ko se je zadolžil pri Vicioliju, gozdnem banditu s Korzike, ki je sicer moj dober prijatelj. Od Bourseta zvem, da mu je Vicioli grozil, če že enkrat ne plača sedemsto frankov, ki mu jih je dolžan; res pa je, da ima Bourset že skoraj izgotovljeno majhno pisalno mizo, da pa ne ve, kdaj bo končal, ker mora delati na skrivaj. Uprava namreč ne dovoli, da bi mizarji izdelovali večje kose pohištva, ker bi porabili preveč lesa. Odgovorim mu, da bom že videl, če se da kaj storiti. Pokličem Viciolija in zmeniva se, da zaigrava majhno komedijo.

Spravi naj se na Bourseta in naj mu tudi krepko zagrozi. Jaz bom prišel kot rešitelj. Kar se tudi res zgodi. Po tej zadevi, ki sem jo tako rekoč sam zrežiral, se mi Bourset popolnoma zaupa in me gleda kot ne vem koga. Prvič v vsem svojem življenju kaznjenca je zadihal mirno. Mislim, da je zdaj ravno pravi trenutek.

Nekega večera mu rečem:

— Dva tisoč frankov dobiš, če mi napraviš splav za dva človeka.

— Čuj, Metulj, tega ne bi naredil za nikogar, a zate sem pripravljen riskirati dve leti rekluzije, če me dobijo. Nerodno pa je, ker večjih kosov lesa ne morem odnesti iz delavnice.

— Poznam nekoga, ki bo to storil.

— Kdo?

— Fanta z garo, Naric in Quenier. Kako se nameravaš lotiti posla?

— Najprej bo treba napraviti načrt in potem izdelati posamezne deske s čepi, da se bojo dobro ujele. Težko bo najti lahek les, kajti na otoku dobiš kvečjemu trd les, ki ne plava.

— Kdaj mi boš odgovoril?

— Čez tri dni.

— Bi rad odšel z mano?

— Ne.

— Zakaj?

— Bojim se morskih psov in sploh vode, utopil bi se.

— Mi obljubiš, da mi boš pošteno pomagal?

— Prisežem ti na svoje otroke. Je pa res, da bo dolgo trajalo.

— Dobro me poslušaj, naredila bova tako, da se ti ne bo nič zgodilo, če se mi stvar ponesreči. Prerisal bom načrt splava na list iz zvezka, spod pa bom napisal: »Bourset, če hočeš ostati živ, naredi splav po tem načrtu.« Pozneje ti bom dal pismena navodila za vsako desko posebej. Ko

\ '

boš desko končal, jo boš pustil na domenjenem mestu. Odnesli jo bojo. Ne skušaj zvedeti kdo in kdaj (ta detajl ga očitno pomiri). Tako te ne bojo mučili, če te dobijo, v najslabšem primeru pa riskiraš šest mesecev.

— In če dobijo tebe?

A Potem bo obratno. Priznal bom, da sem sam napisal pismo. Seveda pa moraš dobro shraniti pisana navodila. Obljubiš?

— Jasno.

— Te ni strah?

— Ne, in z veseljem ti bom pomagal.

Nikomur še nisem rekel besede. Najprej čakam Boursetov odgovor. Šele po neskončno dolgem tednu sva se lahko sama pomenila v knjižnici. Nikjer nikogar. Nedelja zjutraj.

Pod umivalnico na dvorišču je bila igra v polnem razmahu. Kakšnih osemdeset kvartačev in vsaj toliko kibicov.

Takoj se mi je odvalil kamen s srca:

— Najteže se je bilo prepričati, če se bo dalo dobiti dovolj lahkega in suhega lesa. Pomiril pa sem se, ko sem se spomnil, da bi lahko ob deske pritrdil lesen sod s suhimi kokosovimi orehi. Njihova vlakna so neverjetno lahka in vode sploh ne prepuščajo. Ko bo splav gotov, se boš moral sam pobrigati za orehe. Jutri se bom spravil na prvi kos, porabil bom kakšne tri dni. Po četrtku jo boste lahko odnesli, ko bo konec kakšne hujše nevihte. Šele potem se bom spravil na drugi kos. Na, napravil sem takle načrt, prekopiraj ga in mi napiši tisto pismo. Si s Fantoma z garo že govoril?

— Ne še, čakal sem na tvoj odgovor.

— No, zdaj ga imaš: ja.

— Hvala, Bourset, ne vem, kako naj se ti zahvalim. Na, dam ti petsto frankov.

Zazre se mi v obraz in reče:

— Ne, ohrani denar zase. Če prideš na kontinent, ga boš še krepko potreboval. Dokler ne odideš z otoka, ne bom več kvartal. Z nekaj malimi rečmi bom že kako zaslužil za cigarete pa za kakšen biftek.

— Zakaj nočeš?

— Tega ne bi napravil niti za deset tisoč frankov. Preveč riskiram, pa čeprav sem se dobro zavaroval. Napravim pa lahko zastonj, kot uslugo. Pomagal si mi, edini si mi priskočil na pomoč. Bojim se, a vseeno sem srečen, da ti lahko pomagam in se ti oddolžim.

Na list iz zvezka sem prerisal načrt splava in sram me je bilo pred takšno naivno plemenitostjo. Še na misel mu ni prišlo, da sem jaz vse skupaj že v naprej preračunal in pretehtal. Da bi sam pred sabo izgledal lepši, se poskušam prepričati, da je beg nujnost in da sredstev ne morem izbirati. Ponoči sem govoril z Naricom, ki mu sicer pravijo Prima fris, pozneje bo o vsem obvestil še svaka. Brez obotavljanja mi reče:

— Računaj name, posamezne kose bova odnesla iz delavnice. Samo muditi se ti ne sme preveč, ker bova lahko izkoristila priložnost samo takrat, ko se bo kakšna večja stvar delala na otoku. Vendar pa ti obljubljam, da nobene prilike ne bova spustila iz rok.

Prav. Govoriti moram samo še z Matthieujem Carbonierijem, z njim namreč nameravam pobegniti. Stoodstotno se strinja z mano.

— Matthieu, našel sem človeka, ki mi bo napravil splav, pa človeka, ki bo deske prinesel iz delavnice. Daj, na vrtu najdi prostor, splav morava zakopati.

— Veš, pod gredicami je zelo nevarno. Imaš tudi take paznike, ki ponoči pridejo, pa kradejo zelenjavo, opazili bi, da je spod votlo, pa bi bili pečeni. Raje bom napravil skrivališče v zidu. Odstranil bom velik kamen, v izdolbino potisnil les in zaprl za sabo.

— Naj prinesejo deske kar direktno na vrt?

— Ne, to bi bilo preveč nevarno. Vsak ve, da Fanta z garo nimata kaj početi na mojem vrtu, torej je najbolje, če pustita les zmeraj drugje, nedaleč od vrta.

— Prav.

Izgleda, da je vse urejeno. Samo še kokosi. Kako naj jih zberem dovolj veliko, ne da bi pritegnil pozornost?

Počutim se, kot da bi spet živel. Obvestiti moram Galganija in Grandeta. Nimam pravice, da bi molčal, lahko bi ju celo obtožili sokrivde. Najbolje, če se čimprej uradno umaknem in začnem živeti sam zase. Ko jima povem za beg in da bi šel drugam, me nadereta nekako takole:

— Cimprej pojdi. Za naju nikar ne skrbi, vendar pa ostanimo skupaj. Videla sva tudi še kaj drugega.

Tako se že mesec dni pripravljam na beg. Dobil sem sedem kosov za splav, vmes sta bila dva ogromna. Obiskal sem tudi Matthieuja in pogledal skrivališče v zidu. Sploh se ne da opaziti, da bi kdo premikal kamen, ker je vse dodobra oblepil z mahom. Odlično skrivališče, a zdi se mi, da je luknja vseeno premajhna za cel splav. No, zaenkrat je še prostor.

Že samo dejstvo, da se pripravljam na beg, me spravlja v odlično razpoloženje. Hranim se kot še nikoli in z ribolovom ohranjam telesno kondicijo. Sicer pa vsako jutro telovadim dve uri na obrežnih pečinah. Predvsem krepim mišice na nogah, kajti z rokami se ukvarjam dosti, ko vlečem ribe na suho. Spomnil sem se odlične vaje za noge: močno se izbočim in valovi mi pljuskajo v stegna. Če ho' čem ohraniti ravnotežje, moram krepko napeti vse mišice. Rezultat je odličen.

Juliette, komandantova žena, je še zmeraj zelo prijazna z menoj, vendar pa je opazila, da jo obiščem le, če je komandant doma. To mi je tudi čisto preprosto povedala, potem pa me je še spravila v dobro voljo, ko je omenila, da se je hecala onega dne, ko ji je dekle delalo frizuro. Vendar pa me je frizerka že večkrat počakala, ko sem se vračal z obale, in mi rekla besedo, dve o zdravju ali o čem drugem. Torej je vse v naj lepšem redu. Bourset izkoristi prav vsako priliko in napravi kakšno novo desko. Zdaj bo že dva meseca in pol, kar je začel.

Kot sem si mislil, je skrivališče polno. Manjkata samo še dva kosa, najdaljša: prvi naj bi imel dva metra, drugi meter pa pol. V luknjo ju ne bo mogoče spraviti.

Ko sem šel mimo pokopališča, sem opazil še svežo prst na grobu žene nekega paznika, ki so jo zagrebli prejšnji teden. Ob kamen je pristavljen klavrn šopek ovenelih rož. Pokopališče straži star, na pol slep kaznjenec, ki mu vsi pravijo Papa. Ves dan sedi v senci pod kokosom in s svojega mesta sploh ne more videti, če se kdo približa grobu, ki zanima mene. Odločil sem se, da v njegovi notranjosti sestavim splav in v košari, ki mi jo je napravil mizar, zberem čimveč kokosovih orehov. Kakšnih trideset, morda štirideset, precej manj, kot sem predvideval. Na različnih krajih sem jih pustil vsaj petdeset, samo na dvorišču Juliettine hiše jih je ducat. Domači sluga je prepričan, da čakajo, da iz njih napravim olje.

Ko zvem, da je mož umrle žene odšel na kontinent, se odločim, da izpraznim grob do krste.

Matthieu Carbonieri sedi na zidu svojega vrta in opreza. Na glavo si je dal bel robec in ga na vseh štirih koncih zavozlal. Zraven sebe ima prav tak rdeč robec. Dokler bo zrak čist, bo imel na glavi bel robec, če pa se slučajno kdo prikaže, ga bo zamenjal z rdečim.

Precej tvegan posel je to, a na srečo mi vzame samo eno popoldne in eno noč. Zemlje mi ni treba izkopati čisto do krste, pač pa moram luknjo razširiti, splav bo širok meter dvajset. Ure so se mi zdele neskončne in večkrat se je prikazal rdeči robec. Zjutraj sem naposled končal. Luknjo sem zakril s prepletenimi kokosovimi listi, ki so še kar trdni. Potem še nekakšen rob. Skoraj nič se ne vidi. Z živci sem na koncu.

Tako trajajo priprave že tri mesece. Povezane in oštevilčene deske smo zavlekli iz skrivališča. Zdaj počivajo nad krsto dobre gospe, lepo skrite pod zemljo. V zidno vdolbino smo spravili tri vreče moke, dva metra vrvi za jadro, polno steklenico šibic in kresal, ducat škatel mleka in to je vse.

Bourset je čedalje bolj vznemirjen. Kot bi šel on namesto mene. Naricu je žal, da na začetku ni rekel ja. Namesto za dva bi sestavil splav za tri.

Zdaj je deževna sezona, dežuje vsak dan in to mi pride prav, ko hodim v jamo. Splav sem skoraj že zmontiral. Manjkata samo še oba robnika. Kokose sem počasi že znosil s Carbonierijevega vrta v bližino splava. Z lahkoto in brez nevarnosti jih lahko jemljem iz odprtega hleva z bivoli. Nikdar me prijatelji ne sprašujejo, kako daleč sem že. Samo kdaj pa kdaj mi porečejo: »Gre?« — »Ja, vse v redu.« — »Dolgo že traja, se ti ne zdi?« — »Hitreje se ne da, preveč bi tvegali.« To je vse. Ko sem odnašal kokose z vrta izpred komandantove hiše, me je Juliette zagledala in me strašansko prestrašila.

— Tako torej, Metulj, pa si le začel delati olje iz orehov! Zakaj jih ne bi odpiral kar tu na dvorišču? Dam ti kladivo in veliko posodo.

— Raje delam v kampu.

— Čudno, no, saj je tam gotovo precej bolj nerodno.

Za kakšen trenutek pomisli, potem nadaljuje:

— Češ, da ti povem? Sploh ne verjamem, da boš delal kokosovo olje. — Po vsem telesu me strese mraz. — Zakaj bi ga pa delal, če dobiš pri meni olivno olje, ki ga potrebuješ. Tele kokose imaš za kaj drugega, ne? — Na debelo mi tečejo znojne kaplje, že od vsega začetka namreč čakam, da zine besedo pobeg. Diham ko riba na suhem. Slednjič spravim iz sebe:

— Gospa, to je skrivnost, a vidim, kako ste vznemirjeni in da vam radovednost ne da miru, pa vam bom razodel presenečenje, ki sem ga pripravljal za vas. Izbral sem te velike kokose, da bi iz njihovih lupin napravil kaj izredno čednega in vam to stvar podaril. Takšna je resnica.

Uspelo mi je, kajti odgovori mi takole:

— Metulj, ne daj se motiti zaradi mene, predvsem pa ti prepovedujem, da bi zapravljal denar zame. Od vsega srca se ti zahvaljujem, a ničesar ne napravi, prosim te.

— Prav, bom videl.

Uf! Na mah jo poprosim za požirek janeževca, česar ponavadi ne storim nikdar. Na srečo sploh ne opazi, kako sem razburjen. Ljubi Bog je z menoj.

Vsak dan dežuje, predvsem pa popoldne in ponoči. Bojim se že, da bi voda odplavila tisto malo zemlje in odkrila kokosove liste, ki so nad splavom. Matthieu kar naprej dodaja zmočeno prst, spodaj pa je tako ali tako že vse poplavljeno. Z Matthieujem umakneva preprogo iz kokosa: voda je prišla res že skoraj do krste. Situacija je kritična. Malo stran je grob dveh otrok, ki so ju pokopali že pred leti. Nekega dne odlomim pečat in se spustim pod ploščo. Z ostrim drogom udarim ob cement, in ko je luknja, potisnem še močneje. Priteče močen curek vode. Voda iz groba, kjer imam splav. Ko mi je že do kolen, splezam ven, jjostavim ploščo na svoje mesto in dobro zamažem s kitom, ki mi ga je priskrbel Naric. Tako je v skrivališču precej manj vode. Zvečer mi reče Carbonieri:

— Nikoli ne bo konec sitnosti.

— Saj smo že skoraj končali, Matthieu.

— Upajmo, da skoraj.

Res se že počutiva, da nama gori pod nogami.

Zjutraj sem se spustil v pristanišče. Chaparja sem prosil, naj kupi namesto mene dve kili rib, opoldne jih pridem iskat. Prav. Vrnil se bom na Carbonierijev vrt. Ko pridem bliže, zagledam tri bele čelade. Kako, trije pazniki na vrtu? Preiskava? To ni v navadi. Še nikoli nisem videl pri Carbonieriju treh paznikov na kupu. Počakam več kot uro, potem ne zdržim več. Odločim se, da grem naprej in pogledam, kaj se dogaja. Z odločnim korakom zavijem po potki naravnost h Carbonieriju. Pazniki me zagledajo. Dvajset metrov me še loči od njih, vznemirjen sem, tedaj pa si da Matthieu beli robec na glavo. Končno spet normalno zadiham, in ko pridem k njim, sem že čisto v redu.

— Dober dan, gospodje nadzorniki. Zdravo, Matthieu. Prišel sem po papayo, ki si mi jo obljubil.

— Zal mi je, Metulj, a zjutraj so mi jo ukradli, ko sem šel po prekle za fižol. A v kakšnih petih dneh bojo že zrele, zdaj še niso dovolj rumene. Torej, nadzorniki, ne boste nič solate, paradajza ali redkvic?

— Lepo vzdržuješ svoj vrt, Carbonieri, čestitam ti, mu pravi eden izmed treh.

Dobijo nekaj paradajzov, redkvic in solate, potem grej o. Sam sem zaradi videza odšel še malo pred njimi z dvema glavicama solate.

Šel sem prek pokopališča. Dež je odnesel dosti zemlje in naše skrivališče je že skoraj odkrito. Z desetih metrov razločim prevleko iz kokosa. Če nas ne dobijo pri tem delu, bo to res zasluga preljubega Boga. Ponoči piha veter s tako hudičevo močjo, da pomete vso otoško ploščad. Sliši se močno zavijanje, vmes pa včasih še dežuje. Upajmo, da bo takšno vreme še trajalo. Idealno je za beg, še malo pa ne za skrivališče.

Največji kos lesa, ki ima dva metra, je tudi že prispel srečno na moj naslov. Sam sem ga priključil ostalim deskam, odlično je izdelan, čepi se skladajo kot naročeni. Kmalu je v kamp pritekel Bourset, ker se je hotel prepričati, če sem dobil najvažnejši, a najbolj zoprni kos lesa. Neverjetno srečen je, da se je vse dobro končalo. Kot bi se bal, da se bo nekaj zataknilo. Pa ga vprašam:

— O čem dvomiš? Misliš, da kdo ve? Si komu kaj zaupal? Odgovori.

— Ne, ne.

— Pa vendar se mi zdi, da te nekaj vznemirja. Povej.

— Samo zoprn občutek imam, ko sem videl, kako radovedne oči ima tisti Bebert Celier. Zdi se mi, da je videl Narica, ko je vzel desko izpod skobeljnika in jo odnesel v sodu z apnom. S pogledom mu je sledil do vrat delavnice. Svaka sta šla namreč z apnom prepleskat neko hišo. Vidiš, zato sem se počutil tesno.

Grandeta vprašam:

— Tale Bebert Celier je iz našega bloka, torej ni gobec?

— Človek brez kakršnekoli morale, veš. Torej si lahko predstavljaš, da je bil v afriškem bataljonu, kamizar, eden tistih trdoživih Soldatov, ki spoznajo vse vojaške areste v Maroku in Alžiriji, prepirljivec, nevaren v boju na nož, strasten buzarant in kvartopirec. Še nikdar ni bil v civilu.

Torej si lahko misliš, kakšna je njegova cena in koliko je nevaren. Robija pomeni zanj življenje. Če resno dvomiš, izkoristi prednost, ponoči ga zakolji, pa zagotovo ne bo gobcal.

— Ampak dokazov nimamo.

— Že res, pravi Galgani, ampak dokazov tudi nimamo, da je poštenjak. Sam veš, da take sorte ljudje nimajo radi pobegov pa vsega drugega. Uživajo v svojem majhnem, mirnem in organiziranem življenju. Niso ovaduhi, a kdo ve, kako se obnašajo, če gre za beg!

Posvetujem se še s Carbonierijem. Ubiti ga je treba, mi pravi. Sam bo opravil z njim. Nimam pravice, da bi mu preprečil. Seveda pa mi je silno zoprno, če ubiješ samo zaradi preprostega občutka. Če se je Boursetu samo zdelo, kar mi je povedal? Strah napravi stvari večje, jih obrne. Potem vprašam še Narica:

— Prima fris, si opazil morda kaj v zvezi z Bebertom Celierjem?

— Jaz ne. Sod sem odnesel na ramah, da ključar ne bi videl, kaj imam noter. Kot smo se zmenili, sem se ustavil pri vratih ob ključarju, soda nisem položil na tla, in počakal na svaka. Tako naj bi prepričal Arabca, da se mi nikamor ne mudi in da bi bilo brez veze, če bi preiskal sod. A potem mi je svak povedal, da se mu je zdelo, da naju Bebert Celier pozorno opazuje.

— Kaj misliš?

— Ta kos lesa je najvažnejši in že na prvi pogled pove, da gre za splav. Še pravi, da je bil moj svak nervozen in da se je bal. Gotovo je videl več kot v resnici.

— Tako tudi jaz mislim. Pa pustiva to. Preden odneseta zadnji kos, se prej prepričajta, kje je Bebert Celier. Pred njim se varujta kot pred paznikom.

Vso noč sem igral peklensko igro «marsejezo«. Dobil sem sedem tisoč frankov. Cim bolj sem igral raztreseno, bolj sem dobival. Ob pol petih sem šel ven z izgovorom, da grem na tlako. Sicer pa je moj posel opravil črnec z Martiniqua. Potem je dež prenehal in še zmeraj v temi sem odšel na pokopališče. Zemljo sem uredil kar z nogami, ker lopate nisem mogel najti, a s čevlji gre precej slabo. Ko sem se ob sedmih spustil k morju, je že sijalo čudovito sonce. Odšel sem do južne špice Kraljevega otoka, kjer nameravam splav spustiti v vodo. Valovi so tu visoki in surovi. Ne vem, a zdi se mi, da se bo precej težko odlepiti od brega, ne da bi splav treščil ob skale. Potem vržem trnek in kmalu, skoraj takoj, imam pred sabo pet kil morskih mren. Splaknem jih z vodo. Precej sem zaskrbljen in utrujen od prečute noči ob nori partiji kart. Sedem v senco in se poskušam zbrati. No, vsa napetost, v kateri živim zadnje tri mesece, se zdaj bliža koncu. Potem se spomnim problema s Celier jem, ne, nimam ga pravice ubiti.

Odidem k Matthieuju. Z zidu okrog njegovega vrta se prav dobro vidi na grob. Povsod naokrog je razmetana zemlja. Opoldne bo Carbonieri odšel in jo pometel. Grem še k Juliette in ji dam polovico nalovljenih rib, potem pa mi ona reče:

— Metulj, slabe reči sem sanjala o tebi, videla sem te vsega krvavega in potem vklenjenega. Nikar ne delaj bedarij, preveč bi mi bilo hudo, če bi se ti kaj zgodilo. Tako sem še razburjena od more, da se nisem ne umila ne počesala. Z daljnogledom sem iskala, kje loviš, pa te nisem videla. Kje si bil?

— Na drugi strani otoka. Zato me tudi niste mogli videti.

— Zakaj greš tako daleč, da te ne morem videti skoz daljnogled? In če te odnese kak val? Nihče te ne bo videl in ti pomagal pred morskimi psi.

— Oh! Ne pretiravajte!

— Misliš! Prepovedujem ti, da bi lovil na drugi strani, in če ne ubogaš, boš zgubil dovoljenje, takoj!

— Bodite vendar pametni, gospa. Zmeraj bom povedal vašemu slugi, kam grem, pa boste zadovoljni.

— Prav. A zdiš se mi utrujen.

— Ja, gospa, šel bom v kamp in spal.

— Prav, a ob štirih te čakam na kavo. Saj prideš, ne?

— Ja, gospa. Torej ob štirih.

Samo tega se je še manjkalo! Juliettine sanje! Kot bi ne imel dovolj resničnih problemov, zdaj pa še sanje.

Bourset mi pravi, da ima zdaj res občutek, da ga opazujejo. Že štirinajst dni čakam na tisti zadnji kos, ki naj bi imel meter petdeset. Naric in Quenier sta prepričana, da ni nič, vendar pa Bourset noče in noče napraviti deske. Če ne bi imela pet čepov, ki morajo biti do milimetra točni, bi jo Matthieu napravil sam na vrtu. Ob to desko je namreč pritrjenih še ostalih pet kosov. Naric in Quenier popravljata kapelico, pa zato lahko iz delavnice odneseta ogromno materiala. Vrh vsega od časa do časa uporabljata voziček, ki ga vleče majhen bivol. Tudi ta detajl je treba izkoristiti.

Bourseta priganjamo in le nerad dela zadnji kos splava. Nekega dne mi pove, da je prepričan, da so se njegovega lesa že dotaknile tuje roke. Izrezljati je treba samo’še en čep in zmenimo se, naj ga le naredi, potem pa naj desko skrije pod ploščo skobeljnika. Čez desko naj položi las, pa bomo videli, če se bo kdo dotaknil lesa. Čep je gotov. Ob šestih odide zadnji iz delavnice in se prej prepriča, da je ostal samo še paznik. Las je na svojem mestu. Opoldne v kampu počakam, da se vrnejo delavci iz delavnice, osemdeset mož. Prideta Naric in Quenier, Bourseta ni. Približa se mi neki Nemec in mi da lepo zlepljen listič papirja. Očitno ga še nihče ni odprl. Berem: »Lasu ni, se pravi, da so imeli desko v rokah. Paznika sem prosil, če smem med siesto ostati v delavnici in dokončati rožasto skrinjico, ki jo delam že dalj časa. Dovolil mi je. Desko za splav bom postavil med Naricovo orodje. Obvesti ju. Ob treh naj takoj odideta iz delavnice, morda le prehitimo tipa, ki ga zanima splav.«

Naric in Quenier se strinjata. Postavila se bosta v prvo vrsto, in preden bojo delavci stopili v delavnico, se bosta pred vrati dva stepla. Za to uslugo poprosimo dva Carbonierijeva rojaka s Korzike, ki sta se svojčas potepala po Montmartru: to sta Massani in Santini. Sploh ne vprašata zakaj in tako je zelo v redu. Naric in Quenier pa bosta medtem na brzino odnesla svoj material, kot bi šla na svoje delo in bi ju navaden pretep sploh ne brigal. Vsi se strinjamo, da nam tako ostane še ena možnost. Če uspe, bom potem kak mesec ali dva pri miru, tisti, ki ve (vejo) za splav, pa naj se le potrudi in najde skrivališče.

Končno je ura pol treh in možje se pripravljajo. Od zbora pa do odhoda na delo mine takoj pol ure. Zdaj grejo. Bebert Celier je približno sredi kolone. Dvajset vrst, v vsaki štirje delavci.

Naric in Quenier sta v prvi vrsti, Massani in Santini v dvanajsti, Bebert Celier v deseti. Kar dobro je takole, si mislim, ko bo Naric zagrabil les, drogove in še ostalo, jih večina še ne bo prišla skoz vrata. Bebert bo skoraj pri vratih ali morda še bolj spredaj. Ko se bosta tipa udarila in se drla ko dihurja, se bojo avtomatično z Bebertom vred vsi obrnili in zijali. Ura je štiri, vse je šlo v redu, deska je spravljena v cerkvi pod kupom materiala. Ven je še nista mogla odnesti, a zaenkrat je jčisto v redu tam, kjer je.

Odidem k Juliette, a je ne najdem doma. Nazaj grede se ustavim na trgu pred upravnim poslopjem. V senci opazim Massanija in Jeana Santinija, čakata, da ju odpeljejo v celico. Že v naprej sta vedela. Stopim mimo in ju vprašam:

— Koliko?

— Osem dni, odgovori Santini.

Oglasi se paznik, ki je tudi s Korzike:

— Kaj ni žalostno, če vidiš, ko se mlatita dva rojaka!

Vrnem se v kamp. Ob šestih se vrne Bourset ves navdušen:

— Prepričan sem bil že, da imam raka, zdaj pa mi doktor pove, da se je zmotil, da nimam absolutno nič.

Carbonieri in moji prijatelji triumfirajo in mi čestitajo, kako odlično sem izvedel operacijo. Naric in Quenier sta tudi zadovoljna. Vse v redu. Vso noč sem prespal, čeprav so me kvartači prišli zvečer vabit na partijo. Naredil sem se, kot da me grozno boli glava. V resnici pa sem bil na smrt zaspan, a vseeno srečen, da sem že blizu zmage. Najtežavnejši del poti je bil za mano.

Danes zjutraj je Matthieu provizorično postavil desko v zidno luknjo. Stari stražar pokopališča namreč pometa med grobovi in ne bi bilo pametno, če bi se zdaj približali skrivališču. Vsako jutro grem sam navsezgodaj k našemu grobu in z leseno lopato uredim vrhnjo plast. Z metlo pometem naokoli, potem pa se brž vrnem čistit stranišča. Lopato in metlo pustim v kakšnem kotu za škafom z umazanijo.

Danes je natanko štiri mesece, kar sem se začel pripravljati na beg, pred devetimi dnevi pa sem dobil zadnji kos splava. Zdaj nič več ne dežuje popoldne in ponoči, vendar se neprestano pripravljam za dva odločilna trenutka: najprej bom s Carbonierijevega vrta odnesel tisti famozni kos lesa in ga sestavil z ostalimi deli, kar se da napraviti samo podnevi, potem pa je na vrsti sam beg. A tudi za to bo potreben določen čas, saj moram splav spraviti ven iz groba in potem nanj pritrditi kokose in hrano.

Včeraj sem o vsem poročal Jeanu Castelliju, posebej še, do kam sem prišel. Srečen je, da se bližam cilju.

— Zdaj je prvi lunin krajec, mi pove.

— Vem, zato opolnoči ne nagaja. Oseka se začne ob desetih, torej bi bilo najbolje, če se spustim v morje ob enih ali dveh po polnoči.

S Carbonierijem sva se zmenila, da pohitiva. Jutri zjutraj ob devetih sestaviva splav. Ponoči: beg.

Kot je bilo domenjeno, se naslednjega dne čez vrt odpravim na pokopališče in z lopato v roki preskočim zid. Medtem ko odmetavam zemljo iznad groba, Matthieu iz luknje v zidu prinese les in skupaj dvigneva prevleko iz kokosovih listov. Pred nama je splav, nedotaknjen, odličen. Umazan od lepljive prsti, a v redu. Potegneva ga yen, potrebujeva malo več prostora, če hočeva, da se bojo dobro ujemali posamezni kosi v čepih. Nekajkrat morava usekati s kamnom. V trenutku, ko je naposled splav končan in ga hočeva spraviti nazaj na svoje mesto, se prikaže paznik z mušketonom v roki.

— Samo premaknita se, pa vaju ubijem!

Spustiva splav in dvigneva roke. Paznika spoznam, šef nadzornikov je v delavnici.

— Ne bodita osla in se ne upirajta, imam vaju. Sprijaznita se s tem in rešita vsaj svojo kožo, ki visi samo na nitki! Ima me, da bi vaju postrelil. Marš, gremo, roke gor! H komandantu!

Pri vratih pokopališča srečamo arabskega ključarja. Paznik mu reče:

— Mohamed, hvala ti za uslugo. Jutri zjutraj pridi k meni, dal ti bom, kar sem obljubil.

— Hvala, reče bikec. Jasno, da pridem, šef. Bebert Celier mi mora tudi plačati, a ne?

— To uredi kar z njim, reče paznik.

Tedaj se oglasim jaz:

— Naju je javil Bebert Celier, šef?

— Tega vama nisem povedal jaz.

— To je ista figa, a splača se vedeti.

Še zmeraj z rešpektom pred naperjeno puško zaslišiva paznika:

— Mohamed, preišči ju.

Izza pasu mi Arabec povleče bodalo. Potem še Matthieuju. Rečem mu:

— Mohamed, hudoben si. Kako si naju odkril?

— Vsak dan sem splezal na vrh kokosa in videl, kam sta skrila splav.

— Kdo ti je naročil?

— Najprej Bebert Celier, potem še nadzornik Bruet.

— Gremo, dosti govorjenja. Spustita zdaj roke, pojdimo hitreje.

Tistih štiristo metrov, ki smo jih morali napraviti do komandanta, so se mi zdeli najdaljši v vsem življenju. Bil sem uničen. Toliko boja, da te potem primejo ko kakšnega bedaka. Moj Bog, kako ste kruti! Bil je lep škandal, ko smo prišli h komandantu. Kajti med potjo smo srečali še nekaj paznikov, ki so se pridružili kolegu, ki nama je še zmeraj grozil s svojim pihalnikom. Ko smo prišli do vrat, jih je bilo za nama že sedem ali osem.

Arabec je tekel naprej in obvestil komandanta. Zato so nas pred Upravo pričakali poleg komandanta še Dega in pet šefov paznikov.

— Kaj je zdaj to, gospod Bruet? reče komandant.

— Še pravi, da sem ta dva človeka zalotil na delu, ravno sta namreč skrivala splav, ki je po mojem že gotov.

— Boste kaj pripomnili, Metulj ?

— Vtaknite ju v celico.

Vtaknejo me v celico, ki s svojim zaprtim oknom gleda na vhod v komandaturo. Celica je temna in slišim ljudi zunaj na prostem.

Dogodki se vrstijo neverjetno hitro. Ob treh naju povlečejo ven in nama nataknejo lisice.

V majhni dvorani je nekakšno sodišče: komandant, komandantov namestnik, šef paznikov. Eden izmed paznikov je za pisarja. Dega sedi še bolj ob strani za majhno mizo in v rokah drži svinčnik. Gotovo mora tudi on hitro zapisovati naše izjave.

— Charriere in Carbonieri, poslušajta poročilo gospoda Brueta.

— Jaz, Bruet Auguste, šef nadzornikov in direktor delavnic na Otokih zveličanja, obtožujem tatvine in poneverbe državnega materiala kaznjenca z imenom Charriere in Carbonieri. Sokrivde obtožujem tudi mizarja Bourseta. Mislim pa, da lahko krivde obdolžim tudi Narica in Quenierja. Dodajam, da sem Charriera in Carbonierija presenetil en flagrant delit oskrunila sta namreč grob pokojne gospe Privat in v njem skrivala svoj splav.

— Imate kaj povedati? vpraša komandant.

— Najprej to, da Carbonieri sploh ni vmešan v zadevo. Splav je bil delan za enega človeka, samo za mene. Prosil sem ga samo, naj mi pride pomagat dvigniti pokrov, ki ga nisem mogel sam. Torej Carbonieri ni kriv zlorabe in tatvine državnega materiala niti soudeležbe na begu, saj do bega sploh ni prišlo. Bourset je ubog revež, delal je, ker drugače ni mogel, grozil sem mu s smrtjo. Narica in Quenierja pravzaprav poznam silno slaba, a povem vam, da pri tej stvari nimata prstov vmes.

— Moj informator je drugačnega mnenja, reete paznik.

— Tale Bebert Celier, ki vas je informiral, lahko vse skupaj dobro izkoristi in koga po krivici kompromitira. Ali se vohljaču sploh da zaupati?

— Skratka, reče komandant, uradno ste obtoženi poneverbe in tatvine državnega materiala, skrunitve posmrtnih ostankov ter poskusa bega. Tukajle podpišite.

— Podpisal bom samo tedaj, če dokumentu dodate mojo izjavo v zvezi s Carbonierijem, Boursetom ter svakoma Naric in Quenier.

— Prav. Napišite.

Podpišem. Ne morem najbolje razložiti, kako je zdaj z mano, ko mi je v zadnjem hipu spodletelo. Ko blazen čepim v celici, ni mi do hrane, ne premikam se, samo kadim, kar naprej, cigareto na cigareto. Še sreča, da me Dega dobro zalaga s tobakom. Vsako jutro se sprehajam eno uro po dvorišču disciplinskega oddelka, po soncu.

Danes zjutraj je prišel komandant, pa sva se menila. Interesantno, on, ki bi jo najbolj skupil, če bi mi beg uspel, sploh ni besen name.

Nasmehnil se je in povedal, kaj mu je rekla žena: da je čisto normalno, če skuša človek, ki ga je še nekaj skup, pobegniti. Silno spretno me hoče potem komandant pripraviti do tega, da bi priznal Carbonierijevo krivdo. Mislim pa, da sem ga prepričal in mu dovolj dobro razložil, da mi Carbonieri praktično ni mogel odkloniti majhne usluge.

Bourset je pokazal grozilno pismo in načrt. Komandant verjame. Prepričan je, da se je vse zgodilo tako, kot sem povedal. Vprašam ga, koliko bi po njegovem dobil največ zaradi tatvine materiala. »Osemnajst mesecev, več ne,« mi odvrne.

Tako torej spet pridem malo k sebi od hudega šoka. Od bolničarja Chatala sem dobil kratko sporočilo. Obvestil me je, da se Bebert Celier nahaja v posebni celici v ambulanti s priporočilom za odhod z otoka in nenavadno diagnozo: absces na jetrih. To je prav gotovo skombinirala Uprava z doktorjem, da bi ga zavarovali pred maščevanjem.

Preiščejo me nikoli, zato sem si priskrbel nož. Naricu in Quenierju povem, naj zahtevata soočenje med paznikom delavnice, Bebertom Celier jem, mizarjem in mano, od komandanta pa izprosita, da se po soočenju odloči: ali naj jih premesti v preiskovalni oddelek, disciplinsko kaznuje ali takoj spusti na prosto.

Ko sem se dopoldne sprehajal po dvorišču, mi je Naric povedal, da je komandant privolil. Soočenje bo jutri ob desetih. Navzoč bo tudi šef paznikov, ki bo za preiskovalca. Vso noč se poskušam premisliti. Beberta Celierja nameravam ubiti. A ne uspe mi. Ne, preveč bi bilo krivično, če bi ga za takšno uslugo poslali na kontinent in bi od tam smel pobegniti, ker je preprečil pobegniti nekomu drugemu. Ja, a lahko me obsodijo na smrt, če dokažejo naklepni umor. Me briga. Tako sem obupan, da mi ne pride nič drugega na pamet. Štirje meseci upov in veselja, strahu in iznajdljivosti, potem pa naj naenkrat vse končam zaradi jezika umazanega vohljača. Naj pride, kar če, jutri bom Celier j a ubil!

Edina možnost, da me ne obsodijo na smrt, je, če potegne on prvi. Zato mu moram torej dati vedeti, da imam odprt nož. Takoj bo potegnil svojega, seveda. Stvar moram urediti malo pred soočenjem ali malo potem. Če bi ga ubil med soočenjem, mi mimogrede kak paznik pošlje strel iz revolverja. Sicer pa računam na kronično malomarnost paznikov.

Vso noč se borim sam s sabo, a ne morem se premagati. Ja, res, v življenju najdeč reči, ki se jih ne da opravičiti. Vem, človek nima pravice soditi samemu sebi, a to velja za ljudi kakšnega drugega družbenega razreda. Kako naj se le sprijaznim z mislijo, da ne bi kaznoval tako podlega človeka! Ničesar mu nisem naredil, še pozna me ne ta kasarniški tip! Obsodil me je torej na X let rekluzije, pa čeprav mi nima kaj očitati. Poskušal me je spraviti v grob, da bi sam zaživel. Ne, ne in ne! Ne morem pustiti, da bi uspel s tako svinjskim dejanjem. Nemogoče. Čutim se izgubljenega. Izgubljen nad izgubljenim, naj bo on še bolj izgubljen, kot sem jaz! In če me obsodijo na smrt? Preneumno bi bilo, če bi umrl zaradi tako nepomembnega človeka. Naposled sklenem sam s sabo nekakšen kompromis: če ne potegne prvi, ga ne ubijem.

Vso noč nisem spal, pokadil sem cel zavojček sivega tobaka. Ko dobim zjutraj ob šestih kavo, mi ostaneta še dve cigareti. Tako sem na koncu, da kljub predpisom vpričo paznika pokličem kofetarja in mu rečem:

— Če šef dovoli, mi daš nekaj cigaret ali tobaka? Na koncu sem, gospod Antartaglia.

— Ja, daj mu, če imaš. Jaz ne kadim. Prav res se mi smiliš,'Metulj. Veš, s Korzike sem, rad imam ljudi, sovražim pa svinjarije.

Ob tričetrt na deset na dvorišču čakam, da me pokličejo noter. Zraven so tudi Naric, Quenier, Bourset in Carbonieri. Paznik je Antartaglia, paznik, ki spremlja kofetarja. Po korziško se meni s Carbonierijem. Razumem nekako tako, da ima res smolo, kar se mu je zgodilo, ker riskira tri leta rekluzije. V tem se odprejo vrata in na dvorišče pridejo Arabec s kokosa, Arabec, ki je ključar delavnice, in Bebert Celier. Ko me zagleda, nehote stopi korak nazaj, a paznik mu reče:

— Naprej in postavite se tu ob strani na desno. Antartaglia, pazite, da se ne bojo menili.

Bora dva metra naju ločita. Antartaglia reče:

— Nikar se ne pogovarjajte z drugo grupo.

Carbonieri se še zmeraj meni z rojakom po korziško.

Paznik si popravi vozel na čevlju in v tem pomaham Matthieuju, naj se pomakne malo naprej. Takoj razume, pogleda proti Bebertu Celier ju in pljune v njegovo smer. Ko se nadzornik spet vzravna, mu Carbonieri nekaj reče in menita se naprej. Paznik je manj pozoren in sploh me ne opazi, ko se prestopim na stran. V roki potehtam svoj nož. Vidi ga lahko samo Celier. Tudi sam ima za pasom odprt nož, iznenada se požene naprej in mi zasadi ostrino v desno roko. Jaz sem levičar, pa mu svoj nož do ročaja potisnem v prsi. Krik zveri: »Aaah!« Ko klada se zloži po tleh. Antartaglia mi z revolverjem v roki reče:

— Umakni se, mali, umakni se. Ne tolči po njem, moral bi te ustreliti, tega pa nočem.

Carbonieri se približa Celier ju in mu z nogo premakne glavo. Dve besedici pove po korziško. Razumem prav dobro, kaj pomenita: mrtev. Paznik ponovi:

— Daj mi nož, mali.

Dam mu ga, svoj revolver postavi nazaj v tok, stopi k železnim vratom in potrka. Odpre mu neki drugi paznik.

— Pošlji po dva. Na nosilih naj odneseta mrtveca.

— Kdo pa je mrtev? vpraša paznik.

— Bebert Celier.

—       Ah! Mislil sem že, da Metulj.

Odpeljejo nas nazaj v celico. Soočenje ustavljeno. Preden vstopi na hodnik, mi Carbonieri reče:

— Ubogi moj Metulj, zdaj je po tebi.

— Ja, ampak jaz sem živ, Bebert pa crknjen.

Paznik se vrne sam, nalahno odpre vrata in mi še ves razburjen reče:

— Udari po vratih, povej, da si ranjen. On je napadel prvi, dobro sem videl.

In nalahno je za sabo zaprl.

Tile korziški pazniki so gala: ali čisto pokvarjeni ali čisto dobri. Udarim po vratih in začnem kričati:

— Ranjen sem, naj me odpeljejo v ambulanto in obvežejo rane!

Paznik se vrne s šefom disciplinskega oddelka.

— Kaj ti je? Kaj se tako dereš?

— Ranjen sem, šef.

— A? Ranjen? Mislil sem, da te ni zadel, ko je skočil nate.

— Desno roko imam vso porezano.

— Odprite, reče paznik.

Vrata se odprejo in stopim ven. Res imam muskul na desni roki precej raztrgan.

— Vklenite ga in odpeljite v ambulanto. V nobenem primeru ne sme ostati tam. Ko bo obvezan, ga pripeljite nazaj.

Ko grem ven, je zunaj s komandantom več ko deset paznikov. Nadzorni šef delavnice mi vrže:

— Morilec!

Še preden odgovorim, mu komandant reče:

— Molčite, nadzornik Bruet. Metulj je bil napaden.

— Tega že ne verjamem, reče Bruet.

— Videl sem in sem priča, reče Antartaglia. In zapomnite si, gospod Bruet, mi s Korzike ne lažemo.

V ambulanti Chatal pokliče doktorja. Zakrpa me, ne da bi me prej uspaval ali mi dal kakšno lokalno injekcijo, mi pritrdi še osem klamfic za rane, a še zmeraj vse brez besede. Pustim ga, da dela, kar če, nič se ne pritožujem. Slednjič mi reče:

— Nisem ti mogel napraviti lokalne anestezije, ker nimam več injekcij ... Ni prav, kar si storil, mi še reče za zaključek.

— Oh veste! Tako ali tako z vnetimi jetri ne bi več živel dolgo.

Moj nepričakovani odgovor ga je pustil odprtih ust.

Preiskava se nadaljuje. Bourseta so popolnoma črtali s seznama krivcev. Strinjajo se, da je delal pod pritiskom groženj, kar jaz neprestano ponavljam. Z Naricom in Quenierjem je prav tako, pa tudi pomanjkanje dokazov. Ostaneva še Carbonieri in jaz. Carbornierija ne dolžijo tatvine in zlorabe državnega materiala. A soudeležen je pri poskusu bega. Več ko šest mesecev ne more dobiti. Z mano je komplicirano. Kljub vsem pričanjem v mojo korist tako imenovani preiskovalni noče upoštevati možnosti, da je bil silobran. Dega je videl ves moj dosje. Naj si preiskovalni še tako prizadeva, mi zatrjuje Dega, na smrt me ne morejo obsoditi, saj sem bil vendar ranjen. Obtožba se opira v glavnem na izjave obeh Arabcev, češ da sem nož potegnil prvi.

Preiskava je končana. Čakam, da me odpeljejo v SaintLaurent pred vojaško sodišče. Ves čas samo kadim, sploh se ne premaknem z mesta. Odobrili so mi še uro popoldanskega sprehoda. Komandant in pazniki, če odštejem preiskovalnega in šefa delavnice, niso nikoli kazali sovraštva do mene. Z nekakšno naklonjenostjo se zgovarjajo z mano in mi ob vsaki priložnosti dajo tobaka.

Danes je torek, odpeljali me bojo v petek. V sredo okrog desetih dopoldne sem imel za sabo že dve uri sprehoda, ko me je poklical komandant in mi rekel:

— Pojdiva.

Nihče naju ne spremlja, sama odideva z dvorišča. Vprašam ga, kam greva, spuščava se namreč po poti, ki pelje k njegovi hiši. Med potjo mi potem reče:

— Moja žena bi te rada videla, preden greš. Ne bi je rad prizadel, če bi te spremljal kak nadzornik s puško. Upam, da se boš lepo obnašal.

— Ja, komandant.

Doma sva.

— Juliette, pripeljal sem ti varovanca, kot sva se zmenila. Zapomni pa si, da se morava vrniti do dvanajste. Skoraj celo uro se bosta lahko menila.

In diskretno se umakne.

Juliette stopi bliže, mi položi roko na ramo in me pogleda naravnost v oči. Njene črne oči se svetijo še bolj, saj le s težavo zadržuje solze.

— Saj si nor, prijatelj. Če bi mi samo povedal, da hočeš stran, pa bi ti že kako pomagala. Moža sem prosila, naj ti pomaga, kolikor se le da, a vsa ta reč žal ni odvisna od njega. Želela sem, da prideš, rada bi videla, kako se sploh počutiš. Čestitam ti za korajžo, zdiš se mi bolj v redu, kot sem si predstavljala. Med drugim pa bi ti rada plačala ribe, ki si mi jih tako dolgo prinašal. Na, tukaj imaš tisoč frankov, več nimam. Na žalost ne morem storiti nič boljšega.

— Poslušajte, gospa, denarja ne potrebujem. Prosim vas, razumite, da ga ne morem sprejeti. Zdelo bi se mi, kot bi umazala najino prijateljstvo.

In z roko potisnem stran dva bankovca po petsto frankov, ki mi ju je ponudila tako velikodušno.

— Ne silite, gospa, prosim vas.

— Kakor hočeš, mi reče. Bi malo janeževca, ne premočnega?

In dobro uro mi je potem ta čudovita ženska govorila šarmantne stvari. Predstavlja si, da bom gotovo oproščen umora tistega prasca in da bom za ostalo dobil leto pa pol ali največ dve leti.

Preden odidem, mi krepko stisne roko in je lep čas ne spusti.

— Na svidenje, srečno, mi reče in zaihti.

Komandant me odpelje v celico disciplinskega oddelka.

Med potjo mu rečem:

— Komandant, najboljšo ženo na svetu imate.

— Vem, Metulj. Ona ni za takšno življenje na otoku, preveč je grdo. Pa vendar, kaj naj storim? No, čez štiri leta gremo domov.

— Izkoristil bom priliko, ko sva sama, komandant, in se vam zahvalil, da ste ves čas tako dobro ravnali z menoj. Pa čeprav bi imeli dosti sitnosti, če bi mi uspelo.

— Ja, lahko bi me hudo bolela glava. Pa vseeno ti bom nekaj povedal. Zaslužil bi si zmago.

Pred vrati disciplinskega oddelka mi reče:

— Adijo, Metulj. Naj ti Bog pomaga, potreboval ga boš.

— Adijo, komandant.

Ja! Potreboval bom še božje pomoči, kajti vojno sodišče mi ni prizaneslo. Predsednik je bil neki žandarmerijski komandant s štirimi medaljami. Tri leta za zlorabo in tatvino državnega materiala ter skrunjenje na pokopališču plus pet let za umor Celier j a. Brez konf užije kazni, se pravi osem let rekluzije v celoti. Če ne bi bil ranjen, bi mi šla glava.

Sodišče, ki me je tako strogo obsodilo, je bilo precej bolj prizanesljivo z nekim Poljakom, ki se je pisal Dandosky in je ubil dva človeka. Kaznovala ga je samo s petimi leti, pa čeprav je šlo očitno za naklepni umor.

Dandosky je bil pek in je delal samo kvas. Zaposlen je bil od treh do štirih zjutraj. Pekarna je bila v pristanišču tik ob morju, pa je ves preostali del dneva lovil ribe. Bil je miren, francoščino je govoril precej slabo in z nikomer se ni družil. A ta kaznjenec, obsojen na dosmrtno robijo, je z vso nežnostjo obdajal čudovitega črnega muca z zelenimi očmi, s katerim je živel skupaj. Skupaj sta spala in kot pes ga je maček spremljal na delo in mu delal družbo. Skratka velika ljubezen. Muc ga je spremljal na ribolov, a če je bilo prevroče in ni našel ob vodi sence, se je sam vrnil v pekarno in se zleknil v posteljo svojega prijatelja. Ko je opoldne zvonilo, je odšel Poljaku naproti in potem skakal za ribami, ki so mu plesale nad nosom.

Peki živijo skupaj v sobi, ki spada k pekarni. Nekega dne kaznjencapeka Corrazi in Angelo povabita Dandoskega na zajčji ragu, ki ga je pripravil Corrazi; sicer pa sta jedla zajca vsaj enkrat na teden. Dandosky sede k njima in jima med jedjo ponudi še steklenico vina. Zvečer se muc ni vrnil. Poljak ga išče povsod, a zaman. Mine teden dni, muca ni. Dandosky postane otožen, zgubil je najboljšega prijatelja, nobena stvar mu več ne diši. Muc je skrivnostno izginil. Ko je žena nekega paznika zvedela za njegovo veliko bolečino, mu je ponudila majhno mucko. A Dandosky jo je napodil in ogorčen vprašal žensko, kako naj ljubi drugo muco, če je izgubil svojo: to bi bila, pravi, prehuda žalitev spominu njegovega dragca.

Nekega dne je Corrazi počil mladega pekovskega vajenca, ki je bil med drugim tudi raznašalec kruha. Ni spal skupaj s peki, pripadal je namreč kampu. Hudo užaljen je vajenec šel in poiskal Dandoskega. Rekel mu je:

— Še spomniš, ko sta te Corrazi in Angelo povabila na zajca? Pojedel si svojega mačka.

— Dokaži! reče Poljak in fanta zgrabi za vrat.

— Pod mangovcem, malo za čolnarji, sem videl Corrazija, ko je zakopal kožo tvojega mačka.

Ko blazen Poljak odhiti in res najde zakopano kožo. Razkrojene in trohneče ostanke spere z morsko vodo, jih na soncu posuši, zavije v sveže platno in zakoplje dovolj globoko, da jih ne požrejo mravlje. Tako mi je povedal.

Ponoči sedita Corrazi in Angelo drug ob drugem za težko pekovsko mizo in ob petrolejki igrata beloto v štiri. Dandosky je možakar pri štiridesetih, srednje postave, širokih ramen in silno močan. Pripravi si težko okovano gorjačo, se jima od zadaj približa in vsakemu posebej brez besede prisoli krepek udarec. Lobanji se odpreta ko granati in po tleh se razletijo možgani. V nekakšnem blaznem navalu besnosti mu še zmeraj ni zadosti, pobere razbrizgane ostanke in jih odmeče sem ter tja po zidovih. Soba postane rdeča od krvi.

Če mene žandarmerijski poveljnik, predsednik vojnega sodišča, ni razumel, Dandoskega pač je, saj je za dva naklepna umora dobil Poljak samo pet let.

Druga rekluzija

Zvezan skupaj s Poljakom sem se vrnil na Otoke. V celicah SaintLaurenta se pač nisem zadržal dolgo! V ponedeljek smo prišli, v četrtek so mi sodili in v petek zjutraj smo se spet vkrcali.

Bilo nas je šestnajst, izmed tega dvanajst namenjenih v rekluzijo. Morje je bilo precej razburkano in večkrat je kak posebno velik val pometel po mostiču. Ves obupan sem si želel samo še, da bi se ladja potopila. Z nikomer nisem spregovoril, ukvarjal sem se le s sabo, medtem ko mi je vlažen veter tolkel v obraz. Nisem se ga branil, kje pa. Pustil sem, da mi je odneslo klobuk, v naslednjih osmih letih rekluzije ga tako ne bom potreboval. Obrnil sem se proti vetru in na vso moč dihal. Potem ko sem si tako želel brodoloma, sem se vendarle pomiril ob misli: »Bebferta Celierja so požrli morski psi, ti pa si star trideset let in imaš osem let.« Toda, ali je sploh mogoče zdržati osem let med morilskimi zidovi rekluzije?

Če sodim po svojih izkušnjah, je nemogoče. Štiri ali pet let, morda. Če Celier ja ne bi ubil, bi imel samo tri leta ali pa celo dve leti. Kajti umor in poskus bega sta vso stvar zapletla. Te mrhe pač ne bi smel ubiti. Ni najprej moja človeška dolžnost, da dosežem svojo pravico, predvsem moram živeti, živeti in zbežati. Zakai sem le nanravil takšno napako! Sicer pa, še malo, pa bi on mene, svinja. Živeti jetreba, živeti, živeti; edino v to bi moral verovati.

V konvoju je bil tudi neki paznik, ki sem ga spoznal svojčas v rekluziji. Ne vem več, kako mu je ime, a grozno si želim, da bi govorila.

— Šef, nekaj bi vas rad vprašal.

Začuden stopi bliže in reče:

— A?

— Ste poznali koga, ki je zdržal osem let rekluzije?

Pomislil je in rekel:

— Ne, ampak več jih je napravilo pet let in spominjam se celo nekoga, ki je prišel ven po šestih letih in je bil čisto v redu, nič premaknjen. Tam sem bil, ko so ga spustili.

— Hvala.

— Pusti to, reče paznik. Ti jih imaš osem, se mi zdi.

— Ja, šef.

— Samo če ne boš nikoli kaznovan, boš prišel ven, ješe pripomnil in stopil stran.

Ta stavek je zelo važen. Ja, po osmih letih bom ostal živ samo, če me nikoli ne kaznujejo. Kaznujejo namreč s hrano: za določen čas ukinejo en ali pa tudi vse dnevne obroke hrane. In če si po končani kazni spet pri normalni menaži, se nikoli več ne pobereš. Nekaj takšnih kazni in konca ne dočakaš, prej crkneš. Še pravi, da ne smem sprejemati kokosov pa cigaret in naj si nikar ne dopisujem.

Vso pot sem potem žvečil ta problem. Nič od zunaj, nič od noter. Brez tveganja lahko poskusim samo eno: če kdo od zunaj podkupi raznašalca čorbe, naj mi opoldne zmeraj izbere najlepši in največji kos mesa. To ne bo težko, eden namreč deli juho, tisti zadaj pa v skledo vrže košček mesa. Prvi naj s šeflo seže čim globlje in mi postreže s čim gostejšo tekočino, drugi pa naj izbere pravšen kos mesa. Takšna odločitev me je pomirila. Če mi kombinacija uspe, bom lahko žrl, kolikor bom hotel. Poskrbeti pa bom moral za srečne sanje, letati bom moral čim više, da ne zblaznim.

Na otoku smo. Ura je tri popoldne. Takoj ko se z nogo dotaknem kopnega, zagledam svetlo rumeno obleko Juliette, ki stoji ob svojem možu. Še preden smo se postavili v vrsto, se mi je s hitrimi koraki približal komandant in vprašal:

— Koliko?

— Osem.

Vrne se k ženi in ji pove. Prav gotovo je zelo prizadeta, usede se na velik kamen, kot da bi jo zapustile vse moči. Komandant jo prime za roko, Juliette me še enkrat pogleda s svojimi velikimi otožnimi očmi, potem po odideta in se ne obrneta več.

— Metulj, vpraša Dega, koliko?

— Osem let rekluzije.

Ne reče niti besede, še pogledati si ne upa. Približa se mi Galgani in še preden bi mi sploh kaj rekel, ga posvarim:

— Nikar mi nič ne pošlji, tudi pisem ne. Pri tako dolgi kazni ne smem ničesar riskirati.

— Razumem te.

Prav potiho mu še rečem:

— Poskrbi pa, da mi bojo opoldne in zvečer prinašali čimboljšo hrano. Če ti uspe, se bova morda še kdaj videla. Adijo.

Sam od sebe odidem k prvemu čolnu, ki nas bo popeljal na SaintJoseph. Vsi me gledajo tako, kot bi bil krsta, ki jo spuščajo v jamo. Nihče ne spregovori. Med kratko vožnjo sem Chaparju ponovil isto kot Galganiju.

— Bo že šlo. Samo korajžo, Buba, mi reče. Kaj pa Matthieu Carbonieri?

— Oprosti, da sem pozabil. Predsednik vojaškega sodišča je zahteval še natančnejše informacije o njegovem slučaju, šele potem se bojo odločili. Je to dobro ali slabo?

— Mislim, da dobro.

Začnemo se vzpenjati proti rekluziji in prvi sem v koloni dvanajstih. Hitro hodim, mudi se mi, da bi bil čimprej sam v celici. Tako priganjam, da mi paznik reče:

— Počasneje, Metulj. Človek bi pomislil, da že komaj čakate hišo, odkoder so vas spustili pred nedavnim.

Prišli smo.

— Slecite se! Pred vami je komandant rekluzije.

— Zal mi je, da ste se vrnili, Metulj, mi je rekel komandant. Potem so klicali imena in komandant je imel svoj običajni govor:

— Poslopje A, celica 127. Ta je najboljša, Metulj, nasproti so vrata hodnika, pa imaš dosti svetlobe in zraka. Upam, da boš discipliniran. Osem let je dolga doba, a kdove, če se boš odlično obnašal, te morda še pomilostijo za kakšno leto ali dve. To ti želim od srca, kajti ti si pogumen človek.

Tako sem torej v celici 127. Res, nasproti so ogromna zamrežena vrata, ki vodijo na hodnik. Čeprav je skoraj že šest zvečer, je še zmeraj precej svetlo. Celica prav tako nima tistega groznega okusa in smradu po gnilobi, kakor se mi je zgodilo v prejšnji celici. Takoj se mi vrne malo korajže: »Stari moj Metulj, štiri stene imaš, ki te bojo gledale osem let. Nikar ne štej mesecev in ur, to bi bilo čisto brez haska. Če že hočeš na vsak način meriti čas, štej po šest mesecev skupaj. Šestnajstkrat šest mesecev, pa boš spet prost. Vsekakor imaš prednost. Če tukaj crkneš in bo dan, boš imel vsaj občutek, da si umrl na svetlobi. To je zelo važno. Nič kaj veselo ne more biti, če crkneš v temi. Če zboliš, ti bo doktor vsaj videl v gobec. Nikar si ne očitaj, prav si storil, da si hotel zbežati, prav, da si ubil Celier j a. Pomisli samo, kako grozno bi trpel, če bi bil zaprt, Celier pa bi medtem zbežal na prostost. Bo že kako. Morda dočakaš celo amnestijo, vojno, potres ali tajfun, ki bo podrl trdnjavo. Zakaj ne? Morda kakemu poštenjaku po vrnitvi v Francijo le uspe ganiti Francoze, pa bojo potem Francozi pregovorili kaznilniško administracijo, naj ukine tak način giljotiniranja brez giljotine. Morda kak doktor, ki mu bo šlo na kozlanje, pa bo vso reč posredoval kakemu novinarju, morda kak župnik, kaj jaz vem kdo! Drži le eno, Celierja so že davno tega prebavili morski psi. Jaz pa sem tu, in če sem vreden samega sebe, moram živ priti iz te grobnice.

En, dva, tri, štiri, pet, obrat: en, dva, tri, štiri, pet, spet obrat, začel sem hoditi gor in dol, v hipu sem našel pravi položaj za glavo, roke in pravo dolžino korakov, nihalo mora nihati enakomerno. Odločil sem se, da se bom sprehajal samo dve uri dopoldne in dve popoldne, zaenkrat še ne vem, če lahko računam na privilegij pri menaži. Buba, pazi, da v nervozi teh prvih dni spet po neumnem ne porabiš vse svoje energije.

Ja, žalostno, da mi je ravno na koncu spodrsnilo. Res pa je, da je bila to šele prva polovica bega, imeti bi moral srečo in na ubogem splavu napraviti več kot sto petdeset kilometrov. Izkrcal bi se nekje na kontinentu in moral od tam spet pobegniti. Če bi srečno odrinil s Kraljevega otoka, bi mi splav s tremi Žaklji za moko namesto jader gnalo več ko deset kilometrov na uro. Prej ko v petnajstih, morda že v dvanajstih urah bi dosegel kopno. Seveda pa bi moralo deževati, ker si sicer ne bi mogel privoščiti jadra. Menda je deževalo ravno dan po tistem, ko so nas vtaknili v luknjo. Pa ne vem zagotovo. Poskušam najti napake, ki naj bi jih napravil. Samo dve najdem. Mizar je hotel napraviti preveč dober, preveč močan splav, za kokose pa bi bil potreben okvir, kar pomeni, da bi bila dva splava, drug v drugem. Kar spet pomeni, da je za tako veliko število posameznih kosov potrebno hudičevo dosti časa, če jih hočeš napraviti z dovolj previdnosti.

Druga napaka pa je še hujša: Celierja bi moral ubiti prvo noč, ko bi kaj resno zasumil. Bog ve, kje bi že bil zdaj, če bi to storil! Pa čeprav bi mi spodletelo na kontinentu ali kjerkoli drugje, bi dobil največ tri leta in ne osem, pa še zadovoljen bi bil, ker bi imel akcijo za sabo. Kje bi bil zdaj, če bi imel srečo, na Otokih ali na kontinentu? Kdo bi to vedel. Morda bi ravno kramljal z Bowenom na Trinidadu ali pa bi me na Curagaou varoval škof Irenee de Bruyne. Stran bi se odpeljal le, če bi vedel, da me bo kak narod hotel sprejeti. V nasprotnem primeru bi se prav lahko sam odpravil z majhnim čolnom h Guajirom, ki so moje pleme.

Zelo pozno sem zaspal in spal sem kar normalno. Torej prva noč niti ni bila tako uničujoča. Živeti, živeti, živeti. Kadar se me bo loteval obup, moram trikrat ponoviti: »Dokler živimo, upamo.«

Minil je že teden. Včeraj sem opazil, da se je pri. menaži nekaj spremenilo. Prekrasen kos kuhane govedine opoldne, zvečer pa zvrhana skleda leče, skoraj čisto brez tekočine. Kot otrok sem si rekel: »V leči je železo, to je dobro za zdravje.«

Če bo šlo tako naprej, bom lahko hodil deset do dvanajst ur na dan. Zvečer bom utrujen legel in odpotoval med zvezde. Ne, ne potepam se, na zemlji sem, pod nogami čutim tla. Vsak ima svojo zgodbo, od prej in od sedaj. Spomnil sem se tudi vseh legend, ki krožijo po Kraljevem otoku. Če se še kdaj vrnem nanj, bom vsekakor preveril tisto o zvoncu.

Kot sem že povedal, kaznjencev ne pokopljejo, ampak jih vržejo v morje med SaintJosephom in Kraljevim, tam, kjer mrgoli morskih psov. Mrtveca zavijejo v Žakelj, za noge pa mu z vrvjo privežejo velik kamen. Na sprednjem delu čolna je zmeraj enak podolgovat koš. Ko se približajo pravemu mestu, vseh šest veslačev kaznjencev umakne vesla ob rob čolna, nekdo nagne koš in odpre nekakšna vratca. Truplo zdrsi v vodo. Nobenega dvoma ni, da že v naslednjem hipu morski psi pregriznejo vrv. Še nikdar se noben mrtvec ni utegnil pogrezniti na dno morja. Vrne se na površje in morski psi se stepejo za poslastico. Tisti, ki so tak prizor že videli, pravijo, da je zelo pretresljivo, kajti včasih se zgodi, da zverine odstranijo mrtvaški prt in dvignejo truplo iznad vode, raztrgajo Žaklje in razkosajo pokojnega.

Do tu je vse lepo in prav, potem pa nečesa le nisem mogel preveriti. Vsi kaznjenci brez izjeme namreč pravijo, da morske pse na ta kraj privablja zvonjenje; kadar kdo umre, bije zvon v kapelici. Če prideš do konca nasipa na Kraljevem otoku ob šestih zvečer, se zna zgoditi, da ne boš videl enega samega morskega psa. Ko pa zazvoni v cerkvici, se v hipu zbere na tisoče neučakanih gobcev. Kako le bi se sicer pripodili točno ob tej uri? Upam, da jim ne bom nikdar za hrano, vsaj v takih razmerah ne! Ne rečem, če me požrejo živega na begu, na poti v svobodo. Nočem pa jim priti v zobe, če crknem zaradi kakšne bolezni, to že ne!

Prijatelji so mi vso stvar dobro organizirali, jem, kolikor me je volja, zato pa sem tudi odličnega zdravja. Neprestano marširam, od sedmih zjutraj do šestih zvečer. Zvečer je zato hitro izpraznjena polna skleda sočivja, fižola, leče, pasiranega graha ali z mastjo politega riža. Odličen apetit imam. Hoja mi koristi, utrujenost zaradi hoje pa je zdrava, in večkrat se mi je že zgodilo, da sem se preselil, še preden sem legel. Včeraj sem preživel ves danna primer na pašnikih nekega majhnega kraja v Ardeche, ki se imenuje Favras. Potem ko mi je umrla mama, sem odšel dostikrat k njeni sestri, moji teti, učiteljici, in ostal pri njej nekaj tednov. No, in včeraj sem bil med kostanjevci, nabiral sem gobe in od časa do časa slišal prijatelja pastirja, ki je svojemu ovčarskemu psu dajal glasne ukaze, pes ga je ubogal in reševal izgubljene ovce ali kaznoval preveč svojeglave koze. V ustih sem čutil svežo mineralno vodo, užival sem, ko so se mi drobceni mehurčki vzpenjali do nosu in me dražili. Takšno resnično in intenzivno podoživljanje trenutkov izpred petnajstih let seveda ni mogoče nikjer drugje kot v tišini samotne celice, daleč od vsakršnegakoli hrupa in človeških glasov.

Vidim celo rumeno obleko tetke Outine. Slišim šumenje vetra, ki se zaganja v kostanjeva drevesa, dol padajo kostanji in slišati je trd udarec, če padejo na posušeno zemljo, ali pa mehek, če jih sprejme odeja rumenega listja. Iz visokega bodičevja je pridivjal ogromen merjasec in me tako prestrašil, da sem zbežal domov in med potjo izgubil gobe, ki sem jih cel dan nabiral. Ja, (medtem ko sem hodil gor in dol), sem ves dan preživel v Favrasu s tetko in malim prijateljem Julienom, pastirjem. Nihče me ne more odvrniti od teh čudovitih, nežnih in jasnih spominov, ki so mi tako potrebni, saj si z njimi tolažim pobito dušo.

Za vsakogar sem uradno v eni izmed mnogih celic rekluzije. V resnici pa sem jim ukradel en cel dan, preživel sem ga v Favrasu med pašniki, kostanji, pil sem celo zdravilno kislo vodo pri izviru, ki mu pravijo Greh.

Tako je minilo prvih šest mesecev. Obljubil sem si, da bom štel po šest mesecev skupaj; torej sem obljubo držal. Nič več šestnajstkrat šest, ampak petnajstkrat... Samo še petnajstkrat šest mesecev.

Naj napravim črto. V teh šestih mesecih ni bilo nobenega incidenta. Zmeraj enaka hrana, a zmeraj dovolj velika porcija, da mi zdravje ni trpelo. Okrog mene je bilo dosti samomorov, dosti zblaznelih, a na srečo so jih zmeraj hitro odnesli. Grozne depresije doživiš, če poslušaš okrog sebe samo kričanje, moledovanje in stokanje, ure in ure, dneve in dneve. Vso stvar sem rešil na precej enostaven način, a škodljiv za ušesa. Odtrgam košček mila in si ga zbašem v ušeša, potem ne slišim ničesar več. A na žalost je to res slabo za ušesa, kakšen dan ali dva mi potem še šumi v njih.

Kar sem v kaznilnici, sem se zadnjič prvič ponižal in nekaj prosil paznika. Tisti, ki raznaša opoldanski obrok, je iz Montelimara, se pravi, da sva skoraj rojaka. Spoznal sem ga že na Kraljevem in prosil sem ga, naj mi prinese košček voska, da si zamašim ušesa. Naslednjega dne mi je ustregel in mi prinesel kot oreh veliko kroglico voska. Neverjetno, kakšno olajšanje začutim, ko okrog sebe ne slišim več ubogih norcev.

Kar se tiče ogromnih stonog, sem odlično streniran.

V šestih mesecih me je pičila samo ena. Odlično se znam zadržati, ko se zbudim sredi noči in se po mojem golem telesu sprehaja stonoga. Na vse se navadiš, to je le vprašanje samodiscipline, kajti nožiče in tipalke dražijo silno neprijetno. Če je ne zadeneš dobro, te piči. Zato je včasih bolje, če počakaš, da sama odide, ja, in jo potem poiščeš in stisneš. Na kamniti klopi imam zmeraj raztresenih nekaj drobtinic kruha, to privablja stonoge. Potem jih ubijem.

Iz glave si moram izbiti fiksno idejo, ki mi že ves čas ne da miru. Zakaj nisem ubil Beberta Celier j a še isti dan, ko smo zasumili njegovo nesrečno vlogo? Potem se neprestano prerekam sam s sabo. Kdaj ima človek pravico ubijati? Slednjič se le odločim: namen posvečuje sredstva. Moj namen je bil uspešen beg, imel sem srečo in sem dokončal splav ter ga dobro skril. Beg je bil samo vprašanje dni. Zavedal sem se, kakšno nevarnost predstavlja Celier, bil je čudež, ko sta Naric in Quenier uspešno odnesla predzadnji kos lesa iz mizarske delavnice; brezpogojno bi ga moral ubiti. In če bi se zmotil, če bi videz varal? Ubil bi nedolžnega. Groza! Pa vendarle ni logično, da si postavljaš tak problem vesti, ti, ki si obsojen na dosmrtno robijo in medtem kaznovan še z osmimi leti rekluzije!

Kaj le si predstavljaš, da si, zguba, odpadek družbe! Rad bi vedel, če se je dvanajst sirov v poroti samo enkrat edinkrat vprašalo, če so te po pravici in po svoji vesti obsodili na tako kruto kazen. In če se je tožilec, za katerega sicer še ni odločeno, s čim mu bom izpulil jezik, kdaj vprašal, če le ni bil malce preveč hud v svoji obtožnici. Še moji advokati se me gotovo več ne spominjajo. Zelo na splošno morda omenjajo »tisto nesrečno afero Metulj« iz leta 1932 na porotnem sodišču: »Veste, kolega, onega dne pač nisem bil v formi, medtem ko je bil Pradel v izvrstni. Obtožbi na ljubo je zaključil proces naravnost mojstrsko. Veste, on vam je res nasprotnik prve klase.«

Vse skupaj slišim tako razločno, kot bi stal odvetniku Raymondu Hubertu ob strani, medtem ko se meni s kolegi na hodniku Palais de Justice ali na kaki mondeni prireditvi.

Le eden je pri svojem poslu poštenjak, predsednik Bevin. Med kolegi na sodišču ali pa na mondeni prireditvi se lahko popolnoma nepristransko pogovarja o nevarnosti, če obtoženca prepustiš sodbi porotnikov. Prav gotovo govori z izbranimi besedami, seveda, porotniki sirarji niso pripravljeni za takšno odgovornost, prehitro padejo pod vpliv obtožbe ali obrambe, pod vpliv tistega pač, ki je bil glasnejši v govorniškem dvoboju: potem pa se prehitro odločijo za »je kriv« ali »ni kriv«, sodeč po trenutni štimungi.

Predsednik in moji domači, ja, ampak moji domači mi morda tudi zamerijo, ker sem si nakopal sitnosti na glavo. Samo papa, moj ubogi oče se ni pritoževal nad križem, ki mu ga je položil sin na rame, o tem sem prepričan. Ta težki križ nosi in se ne pritožuje in ne očita, pa čeprav kot učitelj spoštuje zakone in jih celo posreduje drugim, da bi jih razumeli in se jih držali. Prepričan sem, da mu prav na dnu srca kljuje: »Svinje, ubili ste mi otroka, pa še huje ste ga, pri petindvajsetih ste ga obsodili na dolgotrajno umiranje!« Če bi vedel, kako je zdaj z njegovim fantičem in kaj počno z njim, bi znal navsezadnje postati še anarhist!

Današnjo noč se je potrdilo, da je rekluzija pravšna klavnica, česa takega še nisem doživel. Prav dobro sem razumel, da sta se dva obesila, tretji pa da si je zabasal v usta in nosnice cunje in se zadušil. Celica 127 je tam, kjer se pazniki menjajo, zato večkrat ujamem kakšno njihovo besedo. Zjutraj so govorili na primer preveč glasno, pa sem zvedel, do česa vse je prišlo ponoči.

Minilo je novih šest mesecev. Napravim črto in v les graviram lepo »14«. Imam namreč oster žebelj, ki ga uporabljam vsakih šest mesecev. Ja, spet napravim črto, še zmeraj sem dobrega zdravja in morala mi ni upadla.

Potepanju in zvezdam se imam zahvaliti, da zmeraj hitro prebolim depresije in napade obupa. Ustvarim si sanje in domišljija prepodi črne misli. Pri tem zelo pomaga, če se spomnim, da Celierja ni več in da sem jaz zmagovalec. Živim, živ, moram živeti in živeti, da nekega dner zaživim svobodno življenje. Tisti, ki mi je prekrižal račune, je mrtev in ne bo nikdar svoboden, kot bom jaz. Prav gotovo. Če pridem ven pri osemintridesetih, konec koncev še zmeraj nisem star, naslednji beg pa mi bo uspel, zagotovo.

En, dva, tri, štiri, pet, obrat. En, dva, tri, štiri, pet, spet obrat. Že nekaj dni imam noge črne in iz dlesni mi teče kri. Naj se prijavim za bolnega? S palcem pritisnem v kožo pod kolenom in ostane mi krepek odtis prsta. Kot da bi bil poln vode. Že kakšen teden ne morem več hoditi po deset ali dvanajst ur na dan, šest ur hoje me že hudirjevo utrudi. Ko si umivam zobe, jih ne morem več drgniti z grobo brisačo, prepojeno z milom, bolijo me in od vsepovsod mi teče kri. Včeraj mi je kar sam od sebe padel zob iz ust, eden izmed zgornjih sekalcev.

Novih šest mesecev se je končalo s pravcato revolucijo. In res, včeraj smo morali vsi pomoliti glavo skoz vratno okence in doktor nam je dvigal ustnice. Danes, točno po osemnajstih mesecih, kar sem v tej celici, so se odprla vrata in od zunaj sem zaslišal:

— Ven, stopite ob steno in počakajte.

Ob vratih sem bil prvi in po hodniku sem videl kakšnih sedemdeset mož. »Obrnite se, na levo.« Zdaj sem zadnji v vrsti, ki odide na drugo stran poslopja in skoz vrata na dvorišče.

Ura je devet zjutraj. Za majhno leseno mizo sedi sredi dvorišča mlad ranocelnik v srajci s kratkimi rokavi. Poleg njega sta dva kaznjenca bolničarja in nadzorni bolničar. Prav nikogar ne poznam. Vso ceremonijo nadkriljuje deset paznikov s puško v pesti. Komandant in šefi paznikov stojijo in nas nemo opazujejo.

— Slecite se, zavpije šef paznikov. Svoje reči obdržite pod pazduho. Prvi. Ime?

— X...

— Odpri usta, noge... Izdrite mu te tri zobe. Najprej jodovo tinkturo, nakar dodajte metilensko modrilo. Dvakrat na dan pred jedjo sirup kohlearije.

Jaz sem zadnji na vrsti.

— Ime?

— Charriere.

— Np, ti si pa edini, ki se ga še kar da pogledati. Si šele prišel?

— Ne.

— Koliko si že tukaj?

— Danes je osemnajst mesecev.

— Kako, da nisi tako mršav ko drugi?

— Ne vem.

— Ti bom pa jaz povedal. Bolje žreš in manj onaniraš. Usta, noge. Dve citroni na dan: eno zjutraj, eno zvečer. Sesaj jih in si s sokom maži dlesni, skorbut imaš.

Dlesni mi sperejo z jodovo tinkturo in premažejo z metilenskim modrilom, dajo mi citrono. Obrnem se in zadnji sem v vrsti, ki se vrne po hodniku v celice.

Kar se je zgodilo, je prava revolucija, bolnike so pripeljali do dvorišča, jim pokazali sonce, doktorja, in doktor se jih je dotaknil. Kaj takega rekluzija še ni videla. Kaj to pomeni? Še je po naključju kak doktor spomnil in se uprl navodilom Uprave? Temu doktorju, ki je kmalu postal moj prijatelj, je ime Germain Guibert. Umrl je v Indokini. Njegova žena mi je to sporočila v Maracaibo v Venezueli precej let pozneje.

Vsakih deset dni je pregled pod soncem. Zmeraj dobim isti recept: jodovo tinkturo, metilensko modrilo, dve citroni. Zdravje se mi niti ne poslabša niti ne poboljša. Dvakrat sem prosil za sirup kohlearije in dvakrat mi ga doktor ni dal, kar me počasi že nervira, saj še zmeraj ne morem hoditi več kot šest ur na dan, pod koleni pa imam noge čisto črne in nabrekle.

Ko sem tako nekega dne čakal, da pridem na vrsto, sem opazil, da se pred soncem skrivam v senci nizkega rahitičnega drevesa, ki je citronovec brez citron. Nehote sem odtrgal majhen list in ga začel žvečiti, potem pa sem odrezal še vejico z nekaj listi. Ko me je doktor poklical, sem si vejo vtaknil v rit in mu rekel:

— Doktor, ne vem sicer, če so krive ravno vaše citrone, ampak poglejte, kaj mi raste zadaj.

Nakar sem se obrnil z vejico in listi v riti.

Pazniki so se najprej zakrohotali, potem pa je šef rekel:

— Ker nimate rešpekta do doktorja, boste kaznovani, Metulj.

— Nikakor ne, ga je prekinil doktor. Ne smete ga kaznovati, saj se jaz sploh nisem pritožil. Nočeš več citron? Si hotel to povedati?

— Ja, doktor, do amena sem jih že sit, pa sploh še nisem zdrav. Poskusiti hočem sirup kohlearije.

— Nisem ti ga še dal, ker ga imam zelo malo in ga hranim za hude bolnike. Vendar ga boš dobil vsak dan žličko, še zmeraj pa boš jedel citrone.

— Doktor, Indijance sem videl jesti morske alge. Ravno takšne alge sem videl na Kraljevem, po mojem so tudi na SaintJosephu.

— Odlično idejo si mi dal. Vsak dan jih boste dobili, res sem jih že videl ob morju. Jih Indijanci jejo kuhane ali surove?

— Surove.

— Prav, hvala. Predvsem pa, komandant, tega človeka mi ne kaznujte, računam na vas.

— Ja, kapitan.

Pravi čudež se je zgodil. Vsak teden nas pripeljejo na sonce za dve uri, potem pa čakaš, da prideš na vrsto ali pa spuščaš druge naprej, vidiš obraze, govoriš besede, kdo bi si predstavljal, da je kaj takega mogoče! Za vse je to čudovita sprememba: mrtvi vstajajo in se sprehajajo po soncu, še živeča trupla slednjič lahko odprejo usta. Kot bi vsakomur vdihnil v pljuča steklenico kisika za življenje.

Klak, klak, tisočkrat klak, in nekega četrtka ob devetih so se odprla vsa vrata. Vsakdo je moral stopiti na prag svoje celice.

— Rekluziranci, je zaklical glas. Guverner je prišel na inšpekcijo.

V spremstvu petih kolonialnih oficirjev, gotovo samih zdravnikov, se je med celicami sprehodil eleganten moški velike postave s srebrno sivimi lasmi. Slišal sem, ko so mu razlagali vzroke, ki so pripeljali do hujših kazni. Preden so prišli do mene, so morali pobrati s tal nekoga, ki ni zdržal toliko časa pokonci. Bil je eden izmed kanibalov, Graville. Nekdo iz guvernerjevega spremstva je rekel:

— Saj tole je samo še potujoče truplo!

Guverner je dodal:

— Vsi so res pomilovanja vredni.

Komisija je prišla do mene. Komandant je rekel:

— Ta ima naj hujšo kazen v rekluziji.

— Kako vam je ime? je vprašal guverner.

— Charriere.

— In kazen?

— Osem let za krajo državnega materiala itd., umor, tri in pet let da skupaj osem let.

— Koliko imaš že za sabo?

— Osemnajst mesecev.

— Discipliniran?

— Ja, reče komandant

— Zdravje?

— Povprečno, reče zdravnik.

— Imate kaj povedati?

— Da je ta režim skrajno nečloveški in nevreden takšnega naroda, kot je Francija.

— Zakaj?

— Vladati mora brezpogojna tišina, nič sprehodov in do pred nedavnim ni bilo zdravniške nege.

— Še naprej se lepo obnašajte, pa boste morda pomiloščeni, seveda, če še ostanem guverner.

— Hvala.

Po obisku guvernerja in šefa zdravnikov, ki sta prišla z Martiniqua in iz Cayenne, se zdaj vsak dan eno uro sprehajamo in kopamo v nekakšnem čudnem morskem bazenu, kjer nas pred morskimi psi ščitijo ogromne skale.

Ob devetih zjutraj se vsak dan odpravimo iz rekluzije v skupinah po sto in sto, popolnoma nagi, in medtem ko se kopamo, morajo otroci in žene paznikov ostati doma.

Tako se nam godi že cel mesec. Ljudem so se popolnoma spremenili obrazi. Urica sonca, kopanja v slani vodi in urica govorjenja, in čreda rekluzirancev, duševno in telesno opešana, je oživela.

Ko se tako nekega dne vračamo s kopanja v rekluzijo in sem kot ponavadi med zadnjimi v vrsti, nenadoma zaslišimo grozno vreščanje obupane ženske, nato še dva strela iz revolverja.

— Na pomoč! Moja punčka se utaplja!

Vreščanje prihaja s pomola, ki je pravzaprav samo cementiran podaljšek strmine, kjer pristajajo čolni.

— Morski psi, je slišati od drugod.

Pa spet streli iz revolverja. Ker so se vsi obrnili v smeri kričanja na pomoč, še pomislil nisem, ko sem že odrinil stražarja in se nag pognal proti pomolu. Spodaj sem zagledal dve ženski, ki sta se drli ko ponoreli, tri paznike in nekaj Arabcev.

— Skočite v vodo! zatuli ženska. Saj ni daleč! Jaz ne znam plavati, drugače bi šla. Banda strahopetcev ste, nič drugega!

— Morski psi! reče eden izmed paznikov. In spet ustreli v vodo.

Nedaleč v morju vidim deklico v modrobeli oblekci, ki jo odnaša počasen tok. In ta tok vodi naravnost tja, kjer »pokopavajo« mrtve robijaše! Na srečo deklica še ni predaleč. Pazniki brez prestanka streljajo in gotovo so zadeli nekaj psov, saj se je zadaj za punčko napravilo nekaj vrtincev.

— Ne streljajte! zavpijem.

In se brezglavo poženem v vodo. Tok mi pomaga in hitro se približujem malemu bitju, ki ga obleka še drži na površju, z nogami pa krepko brcam, da bi se mi ne približali psi. Samo še kakšnih trideset ali štirideset metrov me loči od nje, ko se iznenada pripelje čoln s Kraljevega otoka, kjer so od daleč videli, kaj se godi. Čoln me prehiti, stegnejo se roke in punčko potegnejo na varno. Od besa mi začnejo teče solze in pozabim na morske pse, tedaj pa tudi mene dvignejo na krov. Za prazen nič sem šel in tvegal življenje!

Vsaj tako sem mislil, kajti mesec dni zatem sem bil za svoj trud nagrajen, ko je doktor Germain Guibert dosegel, da so me iz zdravstvenih razlogov oprostili nadaljnje rekluzije.

Osmi zvezek

SPET KRALJEVI OTOK

Bivoli

Zgodil se je torej pravi čudež in na Kraljevi otok sem se vrnil, kot bi čisto normalno prestajal svojo dosmrtno kazen. Obsojen sem bil na osem let rekluzije, zaradi tistega požrtvovalnega skoka v vodo pa sem se vrnil po devetnajstih mesecih.

Dobil sem se s prijatelji: Dega je še zmeraj odgovorni, Galgani se ukvarja s pošto, Carbonieri je bil oproščen, Grandet, Bourset, mizar, pa Tipa z garo, Naric in Quenier, bolničar Chatal in slednjič še fantič, ki je prvič bežal z mano, Maturette, še zmeraj bolničar pomočnik.

Srečal sem bandite s Korzike, vsi so še tu: Essari, Vicioli, Cesari, Razori, Fosco, Maucuer in Chapar, ki je dal giljotinirati Grifa v aferi z marsejsko borzo. Tu najdeš prav vse zvezdnike iz rdečih kronik v letih 1927—1935.

Marsino, ki je umoril Dufrena, je umrl prejšnji teden zaradi oslabelosti. Morski psi so imeli izvrstno pojedino. Serviran jim je bil namreč eden najbolj renomiranih pariških ekspertov za drage kamne.

Barrat, imenovan Komedijantka, milijonar in teniški šampion iz Limogesa, ki je ubil nekega šoferja in svojega intimnega, celo preveč intimnega prijateljčka, je pistal šef laboratorija in apotekar otoške ambulante. Na Kraljevem otoku postaneš zdaj tuberkulozen po tistem famoznem pravilu prve noči, v šali pove neki zafrkantski doktor.

Skratka moj prihod na otok je ko pravi strel iz kanona. V blok se vrnem neke sobote zjutraj. Skoraj vsi se svečano zvrstijo pred mano in me iskreno sprejmejo medse. Zmotiti se da celo tisti tip z vekarcami, ki sicer ne govori z nikomer, ker so ga po pomoti skoraj giljotinirali, in mi reče zdravo.

— Tako torej, prijatelji, ste vsi v redu?

— Ja, Buba, dobrodošel.

— Še zmeraj imaš svoj prostor, reče Grandet. Ves čas, ko te ni bilo, je ostal prazen.

— Hvala vam. Je kaj novega?

— Dobro novico imamo.

— No?

— Ponoči so v sobi nasproti discipliniranih fantov našli zaklanega tistega bikca, ki je s kokosa vohal za tabo in te potem izdal. Gotovo imaš kakšnega prijatelja, ki je mislil, da bo bolje, če ga ne srečaš živega, pa ti je prihranil posel.

— Ja, rad bi ga poznal in se mu zahvalil.

— Morda ti kdaj pove. Pred jutranjim zborom so ga našli z nožem v srcu. Nihče ni nič videl, nič slišal.

— Tako je še bolje. Kaj pa karte?

— Še vedno imaš svoj prostor.

— Prav. Tako torej, pa nadaljujmo živeti to doživljenjsko robijo. Bogve kako in kdaj se bo ta hec končal!

— Buba, veš, blazno nas je šokiralo, ko smo zvedeli, da si dobil osem let. Mislim, da ti bo zdaj vsak rad pomagal, pa naj bo cena še tako visoka.

— Komandant vas kliče, mi reče eden izmed bikcev.

Stopim za njim. Pred stražarnico me pozdravijo pazniki s prijaznimi besedami, nato me Arabec pripelje pred komandanta.

— Gre, Metulj?

— Ja, komandant.

— Res sem vesel, da so te pomilostili, čestitam pa ti tudi za vso korajžo, ko si šel v vodo po punco mojega kolega.

— Hvala.

— Postavil te bom za volarja, čez čas pa boš spet lahko čistilec in boš dobil dovoljenje za ribolov.

— Če vam s tem ne povzročam sitnosti, prav.

— Hočem, da je tako. Sicer pa nadzornega iz delavnice ni več in tudi jaz čez tri tedne odpotujem v Francijo. Tako torej začni jutri svoj novi posel.

— Ne vem, kako naj se vam zahvalim, komandant.

— Najbolje, če počakaš en mesec, preden spet pobegneš, se je zasmejal Prouillet.

Okrog sebe vidim v sobi še zmeraj iste ljudi, njihove navade se niso spremenile, medtem ko me ni bilo. Kvartači so razred zase, živijo in ne mislijo na nič drugega kot na karte. Tisti, ki imajo mlade fante, z njimi živijo, jejo in spijo. Prave družinice, ja, noč in dan imajo dovolj opravka s svojimi strastmi in ljubeznimi. Možje uprizarjajo prave scene ljubosumja, »mož« in »žena« zalezujeta drug drugega in obvezno pride do umorov, če se kdo naveliča svojega partnerja in začne gledati za novo ljubeznijo.

Zaradi prelepe Karle (Barrata) je prejšnji teden zamorec Simplon ubil tipa, ki se je pisal Sidero. To je zdaj že tretji, ki ga je ubil Simplon zaradi Karle.

Nekaj ur sem šele med svojimi, pa me že obiščeta dva tipa.

— Čuj, Metulj, rad bi vedel, če je Maturette tvoj?

— Zakaj?

— Jaz že vem zakaj.

— Dobro me poslušaj. Z Maturettom sva bežala skupaj dva tisoč petsto kilometrov in ves čas se je obnašal kot možak. Samo to ti lahko rečem.

— Rad bi vedel, če imata skupaj?

— Ne, Maturetta sploh ne poznam, kar se tiče seksa. Rad ga imam kot prijatelja, vse drugo me nič ne briga. Razen, če mu kdo kaj stori.

— Ampak svoj čas je bil moja žena.

— Če nima on nič proti, se ne bom mešal vmek Če pa ga boš silil, boš imel opravka z mano.

S pasivnimi ali aktivnimi pederasti je enako: vsi skupaj se predajajo svojim srčnim željam in ne mislijo na nič drugega.

Dobil sem se tudi z Italijanom, ki je bil v konvoju kaznovan zaradi zlatega plana. Prišel me je pozdravit.

— Še zmeraj tukaj? sem ga vprašal.

— Vse sem že poskusil. Stara mi je poslala dvanajst tisoč frankov, paznik mi je za posredovanje vzel šest tisoč in štiri tisoč sem porabil, da bi prišel z otoka, ja, uspelo mi je priti v Cayenne na rentgensko slikanje, storiti pa nisem mogel nič. Potem sem se dal obtožiti, da sem poškodoval svojega prijatelja, poznaš ga, Razorija, bandita s Korzike.

— Ja, in potem?

— Strinjal se je, si napravil rano na trebuhu in skupaj so naju odpeljali pred vojaško sodišče, njega kot tožnika in mene kot toženca. Na kopno še stopila nisva. V štirinajstih dneh je bilo vsega konec. Obsojen sem bil na šest mesecev rekluzije in napravil sem jih lani. Ti še vedel nisi, da sva zaprta skupaj. Buba, ne morem več, kar obesil bi se.

— Bolje, če crkneš na odprtem morju med begom. Vsaj umreti je treba dostojno, svobodno.

— Prav imaš, na vse sem pripravljen. Če boš kaj nameraval, mi samo sporoči.

— V redu.

In življenje na Kraljevem teče dalje. Postal sem volar. Imam bivola, ki mu je ime Brutus. Težak je dva tisoč kil in je pravi morilec. Pokončal je že dva druga bivola.

— To je njegova zadnja šansa, mi pravi paznik Angosti, ki se briga za te posle. Če še katerega ubije, je po njem.

Dopoldne sem se seznanil z Brutusom. Martiniški zamorec bo ostal še kak teden z menoj in me privadil poslu. Brutusu sem se takoj prikupil, ko sem se mu poscal na gobec, njegov jezik naravnost obožuje slane reči. Potem sem mu dal nekaj zelenih mangov, ki sem jih nabral na vrtu za ambulanto. Brutusa imam ko vola vpreženega v nekakšno cizo, ki prav gotovo izvira iz časov brezdelnih kraljev, saj je izdelana tako grobo in kmečko, na njej pa je sod za tri tisoč litrov vode. Z Brutusom se morava spustiti do morja, napolniti sod in se potem vzpeti po grozni strmini do ploščadi pred kampom. S ključem odprem sodček in zlijem vodo v kanal. Tako sperem vso umazanijo, ki je ostala od jutranjega čiščenja. Delati začnem ob šestih in do devetih je vse opravljeno.

Čez štiri dni je martiniški zamorec izjavil, da se bom lahko sam znašel v prihodnje. Zoprno je le ob petih zjutraj, ko moram skočiti v mlako in poiskati Brutusa. Dela ne mara, pa se mi skrije. Ker ima zelo občutljive nozdrvi, ima zato v njih jeklen obroč s polmetrsko verigo. Ko ga najdem, se umakne in odplava drugam. Včasih ga lovim tudi celo uro in se namakam v zoprni stoječi vodi, polni živalc in lokvanjev. Sam pri sebi preklinjam in besnim: »Prašiča! Baraba umazana! Trmast kot vsi Bretonci! Boš šel ven, krava!« Občutljiv je le za verigo, ki mu visi iz nozdrvi. Za moje preklinjanje se ne zmeni. A potem, ko je enkrat zunaj mlake, sva spet prijatelja.

Imam dve prazni kangli, ki ju ponavadi napolnim s sladko vodo. Najprej se stuširam in s sebe sperem lepljivo svinjarijo iz mlake, potem pa mi skoraj vedno ostane v kangli še nekaj vode. Umijem še Brutusa in ga s šopom kokosove trave zdrgnem po najobčutljivejših delih, potem sam skloni glavo in mi jo pomoli v roke. Slednjič se čisto sam postavi v oje. Jaz ga nikoli ne bodem ali pretepam, kakor je z njim počenjal zamorec. Hvaležen mi je, pa je zato bolj prizadeven pri delu.

Med prevažanjam tovora pa naju spremlja majhna ljubka bivolica, ki je zaljubljena v Brutusa. Nikoli je ne spodim, kakor je prej delal črnec, nikakor ne. Pustim jo, da objema Brutusa in da naju spremlja med delom. Ne motim ju, kadar se poljubljata, in Brutus zna biti hvaležen, tri tisoč litrov vode se kaj hitro znajde na gornji ploščadi. Kot bi hotel nadoknaditi čas, ki sem ga izgubil zaradi njega, ko se je lizal z Margareto, kajti bivolici je ime Margareta.

Včeraj je na zboru ob šestih nastal zaradi Margarete majčken škandal. Kot vse kaže, se je martiniški zamorec vsak dan povzpel na majhen zid in objemal bivolico, pa ga je nekoč zalotil paznik in je šel za trideset dni v luknjo. »Občeval z živaljo«, je pisalo v zapisniku. No, in, včeraj se je Margareta med zborom pripeljala v kamp, šla mimo šestdesetih možakov, se pri zamorcu obrnila in mu pokazala zadnjo plat. Bruhnili smo v vsesplošen krohot, črnuh pa je postal ves siv od zadrege.

Vsak dan moram napraviti tri vožnje. Najdlje traja polnjenje soda, kar delata dva človeka, pa še to mine hitro. Ob devetih končam in odidem lovit ribe.

Z Margareto sem se povezal in zdaj mi pomaga spraviti Brutusa iz vode. Ko mu brenka po ušesu, ji pride iz gobca podoben glas ko razgreti kobili. In Brutus pride potem kar sam iz vode. Nič več se mi ni treba umivati, njega pa lahko očistim še bolje. Čist in brez ostudnih posledic mlake, kjer prenočuje, je Margareti še bolj všeč in kar šopiri se od ponosa.

Ko se vzpenjava navkreber, se ponavadi na pol poti ustaviva. Brutus kakšnih pet minut sopiha in potem pod kolesa položim velik kamen, da voz ne zleze navzdol. Danes zjutraj pa nas je skrit za nizkimi kokosi, polnimi listja, počakal bivol Danton, ki ni nič manjši od Brutusa. Skočil je in napadel Brutusa. Brutus se je za las umaknil, napadalec je zadel voz in z levim rogom predrl sod. Danton se je z vsemi silami skušal rešiti oklepajočega lesa, medtem pa sem jaz odvezal Brutusa. Z zgornje strani je vzel najmanj trideset metrov zaleta in se v galopu pognal proti Dantonu. Leta iz obupa ali strahu napravi še zadnje, kar mu preostane, in v sodu pusti kos svojega roga, Brutus pa se ne more pravočasno ustaviti, zadene voz in ga prevrne.

Potem se je zgodilo nekaj interesantnega. Bivola sta stopila drug k drugemu in se dotaknila z rogovi, čisto mirno, in jih nalahno podrgnila. Kot bi se pogovarjala, čisto tiho, slišati je bilo samo njuno sopenje. Potem bivolica odide navzgor, sledita ji oba nasprotnika, se od časa do časa ustavita in podrgneta z rogovi. Če traja predolgo, Margareta hrepeneče zaječi in pohiti proti vrhu. Oba mastodonta drug ob drugem odideta za njo. Trikrat smo se ustavili in imeli takšno ceremonijo, naposled smo prišli do ploščadi. Ob svetilniku je vse prazno, vsaj tristo metrov ravnega prostora. Na koncu se začenja kaznilniški kamp, na levi in desni pa sta ambulanta za transportirance in ambulanta za službeno osebje.

Danton in Brutus sta še zmeraj dvajset metrov zadaj, Margareta pa se n»sredi pod svetilnikom ustavi in od časa do časa zategne svoj lamento, dolgo in strastno žalostinko. Nasprotnika spet skleneta rogove in zdi se mi, da se zdaj res pogovarjata, saj se njunemu sopihanju mešajo tudi glasovi, ki gotovo kaj pomenijo.

Po takšnem razgovoru odideta vsak na svojo stran, prvi čisto na levo, drugi na desno. Loči ju torej tristo metrov. Margareta je še zmeraj na sredini in čaka. Razumem, nasprotnika sta se sporazumela za pošten dvoboj, za trofejo jima bo mlada bivolica. Sicer pa je ona tudi za to, ponosna, saj se bosta dva kraljeviča borila zanjo.

In ko Margareta zatuli, se poženeta drug proti drugemu. Ni vredno omenjati, da je treba njunih dva tisoč kilogramov pomnožiti s hitrostjo, ki jo dosežeta med potjo, ki je za vsakega dolga približno sto petdeset metrov. Udarec glave ob glavo je tako famozen, da ostaneta oba vsaj za pet minut knockout. Obema so se krepko zašibile noge. Prvi se pobere Brutus in se v galopu vrne na svoje mesto. Boj je trajal dve uri. Pazniki so hoteli ubiti Brutusa, pa jim tega nisem dovolil, in ko sta se spet enkrat butnila drug ob drugega, se je Dantonu odlomil levi rog, s katerim je že vrtal po mojem sodu. Zbežal je, Brutus pa za njim. Trajalo je do naslednjega dne. Povsod, kjer sta se gnala, po vrtovih, pokopališču ali pralnici, je ostalo vse opustošeno.

Vso noč in še naslednje jutro sta se borila, ko je okrog sedmih Brutusu le uspelo pritisniti Dantona ob zid mesarije, tik ob morju, in mu zasaditi cel rog v trebuh. Da bi ga dobro končal, se je potem Brutus še dvakrat povaljal in raztrgal sovražnikov trebuh. Danton se je zrušil in premagan obležal v mlaki črev in krvi.

Bil je res boj velikanov in Brutus je tako obnemogel, da sem mu moral jaz potegniti rog izpod kupa krvavega mesa, šele potem je lahko vstal. Opotekajoč se je odšel po poti ob morju in potem se mu je pridružila Margareta. Njena glava brez rogov se je ponosno dvigala na visokem vratu.

Ne vem, kje sta preživela poročno noč, kajti paznik, odgovoren za bivole, me je obtožil, da sem zanalašč izpregel Brutusa, pa sem izgubil službo gonjača.

O zadevi z Brutusom sem hotel govoriti s komandantom.

— Kaj se je torej zgodilo, Metulj? Brutusa moramo končati, preveč je že nevaren. Na, zdaj je ubil že tri čedne primerke!

— Prišel sem ravno zato, da bi Brutusa rešili. Paznik, ki ima posla z bivoli, prav ničesar ne razume. Dovolite, da vam razložim, Brutus je to storil v silobranu.

Komandant se je nasmehnil:

— Poslušam.

— ... Tako, zdaj vam je menda jasno, komandant, da je bil napaden Brutus, sem zaključil potem, ko je slišal komandant vse podrobnosti. In če Brutusa ne bi odvezal, bi ga Danton ubil na mestu, saj se vprežen v voz ne bi mogel braniti.

— To je res, je rekel komandant.

V tem je prišel odgovorni za živino.

— Dober dan, komandant. Vas iščem, Metulj, zjutraj ste odšli na otok, čeprav nimate tam kaj početi.

— Pogledat sem šel, gospod Angosti, če se da kaj storiti, pa sta bila bivola preveč razdražena, žal.

— Ja, že mogoče, a odslej naprej vam ne bo več treba voditi živali po vodo, to sem vam že povedal. Sicer pa ga bomo v nedeljo zjutraj zaklali, za vso kaznilnico bo dosti mesa.

— Tega ne boste storili.

— Vi mi pač ne morete preprečiti.

— Ne, jaz ne, zelo lahko pa komandant. In če še to ni dovolj, bo Brutusa rešil doktor Germain Guibert, takoj ga grem prosit, naj intervenira.

— V kaj se sploh vtikate?

— Tu sem jaz zraven. Bivola jaz gonim po vodo, pa tudi prijatelja sva.

— Prijatelja? Vi pa Brutus? Še zajebavate?

— Čujte, gospod Angosti, mi dovolite vsaj nekaj besed?

— Pustite ga, naj brani svojega bivola, reče komandant.

— No, pa govorite.

— Gospod Angosti, ali verjamete, da se živali pogovarjajo med seboj?

— Zakaj pa ne, gotovo se nekako sporazumevajo.

— No, in Brutus in Danton sta se sporazumela za pošten dvoboj.

In še enkrat razložim vso stvar od začetka do konca.

— Cristacho! vzklikne Korzičan. Hecen dedec ste, Metulj. Zmenite se z Brutusom, ampak če še koga ubije, gre v klavnico, pa naj reče komandant, kar če. Ostanite torej gonjač. Poskrbite, da bo Brutus delal.

Čez dva dni so mizarji voz popravili in Brutus je spet prevažal vodo v spremstvu svoje bivol j e ženice Margarete.

In kadar sva se ustavila na pol poti in sem podložil voz z velikim kamnom, sem pošepnil: »Brutus, kje imaš zdaj Dantona?« In ta ogromni mastodont je v hipu potegnil in se z veselim korakom zmagovalca pognal proti cilju.

Upor na SaintJosephu

Otoki so tako vražje nevarni ravno zaradi te polprostosti, ki jo uživamo. Boli me, ko gledam vse te ljudi, življenje so si uredili tako, da bi imeli čim manj sitnosti. Nekateri čakajo, da se jim izteče kazen, drugi pa nič, poležavajo v svojih vicah.

Nocoj sem legel prej v posteljo. Na drugem koncu igrajo peklensko igro, pa sta se morala moja prijatelja Carbonieri in Grandet združiti in skupaj voditi igro. Eden ne bi bil zadosti. Jaz si poskušam priklicati v spomin podobe iz preteklosti, a mi ne uspe. Mimogrede bi pomislil, da sodišča sploh nikdar ni bilo. Zaman si prizadevam približati meglene podobe tistega usodnega dne, nikogar ne vidim jasno. Edinole tožilec se predstavi v vsej svoji okrutni resničnosti. Zaboga! Mislil sem, da sem te premagal enkrat za vselej, ko sem se videl pri Bowenovih na Trinidadu. S čim si me začaral, svinja, šestkrat sem že bežal, pa še zmeraj nisem prost! Si takrat lahko spal mirno, ko si zvedel za moj prvi beg, iz ambulante? Ušel sem s tvoje poti razkroja in se vrnil nanjo že čez trünštirideset dni, prav rad bi 'vedel, kako si se počutil, ko so ti povedali novico. Nažagal sem celico. Držala pa se me je smola in v prisilno sem se vrnil čez enajst mesecev. Me je kaznoval Bog, ker se nisem dovolj zmenil za primitivno življenje, ki bi ga lahko živel dp konca svojih dni.

Lali in Zoraima, moji zaljubljeni deklici, moje pleme brez žandarjev, katerih edini zakon je medsebojno razumevanje, ja, sam sem kriv, da sem spet tu. A misliti moram samo na dvoje: zbežati je treba, ali umreti. Ko si zvedel, da so me dobili in odpeljali nazaj na robijo, si se prav gotovo zmagoslavno nasmehnil kot po končani razpravi in pomislil: »Vse je v redu, spet je na poti razkroja, kamor sem ga poslal.« Vendar si se krepko zmotil. Nikdar ne uničiš mojega duha in razuma. Držiš le moje telo; vsak dan dvakrat stražarji in kaznilniški sistem konstatirajo, če sem prisoten, in to vam zadošča. Ob šestih zjutraj: »Metulj?«

— »Tukaj.« Ob šestih zvečer: »Metulj?« — »Tukaj.« Vse v redu. Zdaj ga držimo približno šest let, gotovo je že gnil, še malo sreče, pa bo zvon poklical morske pse na častni banket, ki jim ga vsak dan brezplačno nudi tvoj kaznilniški sistem izločanja.

Motiš se, slabo si izračunal. Moja telesna prisotnost nima nobene zveze z mojo moralo. Naj ti nekaj povem? Ne pripadam jim, veš, niso me vklenile navade tovarišev na robiji, drugačen sem od svojih najbolj intimnih prijateljev! Jaz sem namreč zmeraj kandidat za beg. Medtem ko se menim s tožilcem s porotnega, se moji postelji približata dva moža.

— Spiš, Metulj?

— Ne.

— Nekaj bi ti povedala.

— Kar dajta. Če ne bosta preglasna, vaju ne bo slišal nihče.

— Tako torej, pripravljamo se na upor.

— Kakšen načrt imate?

— Pobijemo Arabce, paznike, njihove žene in otroke, pač vse, ki pripadajo tej gnili rasi. Jaz, Arnaud, in moj prijatelj Hautin bova odpeljala še štiri prijatelje in napadli bomo skladišče orožja zadaj za komando. Tam namreč delam, pazim, da je orožje zmeraj pripravljeno. Tründvajset avtomatskih pištol, več kot osemdeset pušk, mušketonov in lebelov. Akcija se bo začela ...

— Nehaj, nič več ne reci. Stvar mi ni všeč. Hvala vama za zaupanje, ampak ne strinjam se.

— Prepričani smo bili, da boš hotel biti vodja. Počakaj, da ti povem podrobnosti, ki smo jih naštudirali, in videl boš, da ne more spodleteti. Pet mesecev se že pripravljamo. Več kot petdeset nas je.

— Nobenega imena mi ne povej, nočem, ne bom vodja in ne bom se vam priključil.

— Zakaj? Razložiti nama moraš, če sva ti že vse zaupala.

— Nisem te prosil, da mi poveš svoje načrte. Drugače pa sem navajen delati po svoji glavi in ne tako, kot hočejo drugi. In nisem morilec na tekočem traku! Ubijem lahko človeka, ki mi je storil kaj hudega, ne morem pa ubijati žensk in otrok, ki mi niso nič naredili. Naj hujšega se še spomnili niste. Čeprav upor uspe, je z vami konec.

— Zakaj?

— Ker je absolutno nemogoče pobegniti. Recimo, da se bo uprlo sto ljudi. Kako bojo odšli z otoka? Tu sta samo dva čolna. V najboljšem primeru lahko oba skupaj držita nad vodo štirideset tipov. Kaj pa ostalih šestdeset?

— Mi bomo med prvimi štiridesetimi.

— To si ti misliš, ampak ostali niso nič bolj neumni kot ti. Oboroženi bojo in če imajo samo malo mozga, ne bojo hoteli ostati na otoku. Pomeni torej, da se boste med seboj postreljali za pravico do vožnje s čolnom. In kaj potem? Kam boste z obema čolnoma? V nobeni deželi vas ne bojo sprejeli, saj grej o telegrami hitreje kot vi, posebej še, če imate za sabo nekaj sto mrličev- Povsod vas bojo najprej aretirali in potem vrnili Franciji. Dobro vam j c znano, da prihajam iz Kolumbije, vem, kako je s temi rečmi. Častno besedo vama dam, da te po takšnem uporu povsod izženejo.

— Prav. Torej nisi za to?

— Seveda ne.

— Še ne boš premislil?

— Trdno sem se odločil.

— Potem pojdiva.

— Trenutek. Svetujem vama, da o svojem načrtu ne zineta mojim prijateljem.

— Zakaj?

— Že vnaprej vem, da bojo rekli ne, pa je torej bolje, če ne rečete nič.

— V redu.

— Mislita, da se res ne da odpovedati tej akČiji?

— Ne, Metulj, res ne.

— Jaz vas namreč ne razumem. Resno sem razložil, da se upor ne splača, ker ne morete postati svobodni.

— Predvsem se hočemo maščevati. No, če nas res ne bojo nikjer sprejeli, kot praviš, bomo odšli v džunglo in se tam organizirali.

— Dam vama častno, da niti najboljšemu prijatelju ne izdam, kaj nameravate.

— To ti verjameva.

— Prav. Samo še nekaj: nekaj dni, preden udarite, me obvestite. Odšel bom na SaintJoseph.

— Pravočasno boš obveščen in lahko se boš umaknil na drug otok.

— A res ne morem storiti ničesar, da bi se premislili? Dajmo, skombinirajmo kaj mi trije. Ukrademo na primer štiri mušketone, ponoči napademo stražo v pristanišču, brez streljanja seveda, in se skupaj odpeljemo v čolnu.

— Ne, preveč hudih reči smo doživeli. Najprej se moramo maščevati, pa če nas stane življenje!

— Kaj pa otroci? In babe?

— Vsi so isto seme, ista kri, naj crknejo!

— Dosti, ne govorimo več o tem.

— Nam ne boš zaželel sreče?

— Ne, privoščili vam, da bi se premislili in ne delali takšnih svinjarij.

— Po tvojem torej nimamo pravice, da bi se maščevali?

— Pravico že, a ne nad nedolžnimi.

— Zdravo.

— Zdravo. Nihče ni nič rekel, prav, Buba?

— Prav, fanta!

In Hautin in Arnaud odideta. No, kaj takega! Bedarija! Da sta takšna osla, si ne bi predstavljal. In petdeset ali šestdeset jih je že? Ob pravem času pa sto! Pravljica za norce! Noben moj prijatelj mi še ni zinil besede o tem, se pravi, da se zbirajo samo pocarji. Naši iz ceha se gotovo ne bi šli slepih miši! Pri vsej tvari je najhuje to, da so pocarji morilci brez vsakršne morale, medtem ko so naši čisto nekaj drugega; če koga stisnejo, imajo gotovo svoj razlog.

Čisto diskretno sem se prejšnji teden pozanimal, kako je z Arnaudom in Hautinom. Kot vse kaže, je bil Arnaud po krivici obsojen na dosmrtno, medtem ko bi bi v naj slabšem primeru zaslužil samo deset let. Porotniki so ga obsodili tako strogo zato, ker je bil leto poprej giljotiniran njegov brat, ki je ustrelil kifelca. In tožilec je med procesom govoril več o bratu kot o njem, pa ni čudno, če so porotniki potem pritegnili tožilcu. Govori se, da so ga po aretaciji na policiji grozno mučili, še vedno zaradi brata.

Hautin pravzaprav sploh ne ve, kaj je svoboda, saj se vlači po zaporih od devetega leta dalje. Pri devetnajstih letih je bil na tem, da zapusti poboljševalnico in odide v mornarico, pa je dan pred odhodom nekoga fliknil. Gotovo je malce premaknjen, saj sem slišal, da je hotel priti v Venezuelo, se zaposliti v rudniku zlata in si poškodovati nogo, da bi dobil mastno odškodnino. In zdaj ima že ves čas to nogo mrtvo, ker si je dal v ambulanti v SaintMartindeRe na svojo odgovornost vbrizgati injekcijo kaj vem kakšnega cepiva.

Nenadna sprememba :med jutranjim zborom so poklicali Arnauda, Hautina in Carbonierijevega brata Jeana, peka, zaposlenega v pristanišču.

Poslali so jih na Saint Joseph, kar tako, brez razlage in kakršnihkoli očitnih vzrokov. Poskušam zvedeti. Nič ne kaže, Arnaud že štiri leta skrbi za orožje, Jean Carbonieri pa je zadnjih pet let v pekarni. Tu pač ne gre samo za golo naključje. Gotovo se je kaj zgodilo, beg ali kaj?

Odločim se, da se pogovorim s tremi najboljšimi prijatelji: to so Matthieu Carbonieri, Grandet in Galgani. Nobeden ne ve nič. Še pravi, da sta se Hautin in Arnaud spravila samo na pocarske tipe.

— Čemu sta potem prišla k meni?

— Že vsak ve, da hočeš po vsej sili pobegniti.

— No, za to ceno že ne!

— Veš, zanju je oboje ista figa.

— Pa tvoj brat Jean?

— Sam vrag bi vedel, kako se je vpletel v to kozlarijo.

— Lahko, da ga je potegnil noter tisti} ki je stegnil gobec, pa v bistvu morda sploh nima zveze z Arnaudom.

Dogodki se potem vrstijo hitro. Ponoči je bil ubit Girasolo, pred straniščem. Na srajci martiniškega volarja so našli kri. Preiskava je bila pretirano hitra in po izjavi nekega drugega črnca, ki so ga imeli izoliranega, je izjemno sodišče bivšega volarja obsodilo na smrt.

Stari robijaš Garvel, imenovan Savojec, je prišel za mano na dvorišče in me pri pralnici ogovoril:

— Buba, zajebana situacija, ti pravim, Girasola sem ubil jaz. Zamorca bi rad rešil, pa se bojim, da potem mene giljotinirajo. V takem primeru ne odprem ust. Če je kakšna možnost, da dobim tri ali štiri leta, grem in se javim.

— Kakšno kazen imaš?

— Dvajset let.

— In koliko si jih že napravil?

— Dvanajst.

— Če ti kazen podaljšajo na dosmrtno, se izogneš rekluziji.

— Kaj torej?

— Ne vem še, ponoči ti povem.

Pride večer. Pokličem Garvela:

— Nikar se ne javi kar tako in ne priznaj faktov.

— Zakaj?

— Riskiraš glavo. Rekluziji se izogneš samo, če dobiš dosmrtno. Torej pojdi in se prijavi. Povej, da ne bi mogel spati, če bi giljotinirali nedolžnega. Za branilca si boš izbral kakšnega korziškega paznika. Pozanimal se bom in ti povedal njegovo ime. Hitro je treba kaj ukreniti. Da nas ne prehitijo in onemu odrežejo glavo! Vidiva se čez dva, tri dni.

Govoril sem z nadzornikom Collono in dal mi je naravnost fantastično idejo: tipa naj kar jaz pripeljem h komandantu in mu povem, da me je Garvel prosil, naj grem z njim in ga branim, saj sem mu obljubil, da zaradi tako plemenitega dejanja ne bo obsojen na smrt, da pa je njegov primer dovolj hud in naj se kar pripravi na dosmrtno robijo.

Vse je steklo v redu. Garvel je rešil zamorca, takoj so ga spustili n«, prosto. Tisti, ki je pričal po krivem, je staknil leto dni zapora. Robert Garvel dosmrtno.

Ta reč se je zgodila pred dvema mesecema. Garvel mi je vso stvar razložil do konca šele zdaj, ko je vse končano. Girasolo je poznal vse nadrobnosti zarotniškega načrta in tudi strinjal se je z akcijo. Potem je Arnauda, Hautina in Jeana Carbonierija izdal. Na srečo drugih imen ni poznal.

Ovadba je bila prehuda in Girasolu pazniki niso verjeli. Pa vendar so vse tri za vsak slučaj odpravili na SaintJoseph, rekli jim niso nič, nič vprašali, nič.

— Kaj pa si jim ti rekel, Garvel, zakaj da si ga zaklal?

— Rekel sem, da mi je strnil plan. Da spim nasproti njega, kar je točno, in da ponoči plan skrijem pod blazino. Ko sem se neke noči vrnil iz sekreta, sem rekel, plana ni bilo pod rjuho. In okrog mene je bil buden samo Girasolo. Cepci so mi verjeli in sploh mi niso omenili, da je Girasolo one tri prijavil kot voditelje vsesplošnega punta.

— Metulj! Metulj! zaslišim na dvorišču. Zbor je.

— Tukaj.

— Pospravite svoje reči. Na SaintJoseph greste.

— A j drek!

V Franciji je izbruhnila vojna. Prinesla je strožjo disciplino. Sefi nadzornikov, odgovorni za kakršenkoli pobeg, bojo odstavljeni. Transportiranci, zajeti med begom, obsojeni na smrt. Beg namreč v tem primeru pomeni, da se hočeš priključiti francoskemu osvobodilnemu gibanju, ki pa izdaja domovino. Vse tolerirajo, samo bega ne.

Komandant Prouillet je odpotoval pred dvema mesecema. Tega novega ne poznam. Nič se ne da storiti. Poslovim se od prijateljev. Ob osmih se vkrcam na čoln za SaintJoseph.

Lisettinega papaja ni več v kampu na SaintJosephu. Prejšnji teden se je vsa družina preselila v Cayenne. Sedanji komandant se piše Dutain in je iz Le Havra. Sprejel me je, potem ko me je nadzornik čolna s papirji vred predal pristaniškemu stražarju. Tokrat sem prišel samo jaz na ta otok.

— Vi ste torej Metulj?

— Ja, komandant.

— Interesantna pojava ste, mi reče med listanjem mojih papirjev.

— Čemu interesantna?

— Po eni strani je zapisano, da ste silno nevaren človek, tu je na primer z rdečim podčrtano: »Ob vsaki priložnosti pripravljen na beg.« Malo zatem pa je pripisano: »Poskušal rešiti komandantovo hčerko izpred morskih psov.« Dve punčki imam, Metulj, bi jih radi videli?

Pokliče ju, smrkljici, prva ima tri in druga pet let, plavolaski vstopita v pisarno z mladim Arabcem v belem, za njima pa pride še čedna, lepo zagorela ženska.

— Draga moja, oglej si tegale fanta, skočil je med morske pse in poskušal rešiti Lisette, ki si ji bila za botro.

— Oh! Naj vam stisnem roko, je dejala ženska.

Stisniti roko robijašu je naj več j a čast, ki je je ta lahko

deležen. S kaznjenci se nihče ne rokuje. Njena gesta me je naravnost presunila.

— Ja, jaz sem Lisettina botrica. Z Grandoitovimi smo si zelo blizu. Kaj boš storil zanj, dragi?

— Najprej bo odšel v kamp, potem pa mi bo povedal, kakšno službo bi rad.

— Hvala vam, komandant, hvala, gospa. Mi lahko poveste, zakaj so me poslali na SaintJoseph? Kaže, kot da bi bil kaznovan.

— Po mojem ni nobenega pravega vzroka. Novi komandant se morda boji, da bi pobegnil.

— Prav ima.

— Sankcije so zdaj hujše za tiste, ki so odgovorni. Pred vojno je človek utegnil izgubiti en čin, zdaj gre to avtomatično, vsega drugega sploh ne upoštevam. Vidiš, zato te je premestil na SaintJoseph, nič ne riskira, če pobegneš odtod.

— Koliko časa boste ostali tu, komandant?

— Osemnajst mesecev.

— Tako dolgo ne morem čakati, a našel bom kakšno možnost in se vrnil na Kraljevi otok. Vam pač ne bi rad delal sitnosti.

— Hvala, reče njegova žena. Srečna sem, ko vidim, da ste plemenitega srca. Če boste kaj potrebovali, se kar obrnite nanj ali name. Papa, ukaži stražarju pri vhodu v kamp, naj ga vedno pusti k meni.

— Ja, draga moja. Mohamed, pospremi Metulja v kamp, ti pa povej, v kateri blok bi rad?

— Oz mano ni težko, dajte me med najbolj nevarne.

— To res ni težko, je rekel komandant in se posmejal. Potem nekaj zapiše in da papir Mohamedu.

Hiša je hkrati komandatovo stanovanje in pisarna. Takoj ob morju je in v njej so stanovali tudi Lisettini starši. Mladi Arabec me odpelje v kamp.

Šef straže je star Korzičan, silak in večkratni morilec, to vedo vsi. Kličejo ga Filissari.

— Ti torej prihajaš, Metuljček, glej si ga no! Zapomni si, znam biti zelo dober ali pa zelo hudoben. Ne poskušaj bežati, kajti če te dobim, te zakoljem ko zajca. Čez dve leti grem v pokoj in zdaj res ni čas, da bi se mi zgodilo kaj neprijetnega.

— Dobro veste, da sem prijatelj z vsemi Korzičani. Ne bom vam obljubljal, da ne bom bežal, a če bi slučajno to storil, ne bo med vašim službenim časom.

— Tako je prav, Metuljček. Zakaj bi se grdo gledala! Saj razumeš, mladi laže prenesejo, če jih kdo sekira zaradi bega, ampak jaz, samo pomisli! Pri mojih letih in tik pred upokojitvijo! Torej sva se razumela, ne? Pojdi v blok, za katerega si se zmenil.

No, pa sem spet v kampu in ta je prav takšen kot na Kraljevem. Kakšnih sto, sto dvajset tipov je zbranih. Vidim Norega Pierrota, Hautina, Arnauda in Jeana Carbonierija. Po vsej logiki bi se moral pridružiti Jeanu, ki je Matthieujev brat, a Jean je drugačnega formata kot Matthieu. Pa še prijatelj je z Hautinom in Arnaudom, kar mi nič ne ugaja. Tako se torej namestim ob Carrieru, ki je iz Bordeauxa in se ga že od nekdaj drži ime Nori Pierrot.

SaintJoseph je bolj divji kot Kraljevi otok in tudi nekoliko manjši, čeprav izgleda večji, ker je razvlečen. Kamp je sredi strmine. Otok ima namreč dve planoti, na spodnji je naš kamp, zgoraj pa je strašna rekluzija. Med drugim naj povem, da imajo rekluziranci še zmeraj eno uro kopanja na dan. Upajmo, da se ne bojo premislili.

Arabec, ki dela pri komandantu, mi prinese vsak dan tri menažke, ki so naložene druga na drugo, in odnese tiste od prejšnjega dne. Lisettina botrica mi pošlje natanko iste jedi, kot jih pripravi za svojo družino.

V nedeljo sem jo obiskal in se ji zahvalil. Popoldne sem se pomenkoval z njo in se igral z deklicama. Ko sem ju božal po plavih laseh, sem si mislil, da se je kdaj pa kdaj res težko odločiti, kje imaš svojo dolžnost. Če si onadva bedaka nista premislila in še zmeraj kanita uresničiti svoj načrt, je ta družina v veliki nevarnosti. Ko je Girasolo stegnil jezik, mu pazniki niso verjeli, onih *treh niso niti ločili, ampak samo premestili na drug otok. Če rečem samo besedo, potrdim, da je imel Girasolo prav, in izpadem kot najbolj svinjski gobec. In kako bi v takem primeru reagirali stražarji? Bolje, če sem tiho.

Arnaud in Hautin me skoraj nikoli ne ogovorita. In tako je še najbolje, z njima sem vljuden, nikakor pa ne familiaren. Jean Carbonieri noče govoriti z mano, jezen je, ker živim na drugem koncu sobe. Mi smo štirje: Nori Pierrot, Marquetti, virtuoz na violini, ki igra včasih ure in ure in me spravlja v melanholijo, ter Marsori, Korzičan iz Seta.

Nikomur nisem zinil besede in občutek imam, da nihče ne ve za diletantske priprave upornikov na Kraljevem. Še še niso premislili? Vsi trije garajo ko voli. Prevažati morajo ogromne skale, s katerimi potem delajo v morju bazene. Skalo najprej ovijejo z jeklenimi vrvmi, potem pa potegnejo dve dolgi verigi, vsaka ima vsaj petnajst ali dvajset metrov; možje imajo okrog prsi debele jermene in potem horuk! Kot voli odvlečejo skalo po izvoženi poti in pod vročim soncem je to silno težaven posel, ki te mimogrede spravi v depresijo.

Z morske strani se nenadoma zaslišijo streli iz pušk, mušketonov in revolverjev. Tako torej, norci so se spuntali! In kaj se dogaja? Kdo vodi? Sedim sredi sobe in se ne premaknem. Možje okrog mene počasi kapirajo:

— Menda ni upor!

— Upor? Kakšen upor?

Na vsak način skušam pokazati, da mi ni jasno, kakšen punt naj bi bil to.

Jean Carbonieri ta dan ni šel na delo, pa se mi približa bled ko stena, čeprav močno zagorel od sonca. Potihoma mi reče:

— Ujprli so se, Buba.

— Uprli? naredim začuden obraz. O čem pa govoriš?

Še vedno je slišati strele. V sobo priteče Nori Pierrot.

— Upor je, ampak zdi se mi, da je že konec z njimi. Sakramenski osli! Metulj, odpri nož. Preden crknemo, jih dajmo čim več!

— Ja, ponovi Carbonieri, čim več jih dajmo!

Chissilia potegne iz žepa žiletko. Vsak ima v roki svoj

nož.

— Ne bodimo bedaki, zavpijem. Koliko nas je?

— Devet.

— Sedem naj jih spravi orožje. Če kdo mahne stražarja, ga ubijem. Nočem, da nas postreljajo ko zajce v kletki. Si ti z njimi, ti?

— Ne.

— In ti?

— Ne.

— In ti?

— Nimam pojma, kaj se dogaja.

— Prav. Tukaj smo sami možje, nihče ni vedel, kaj pripravljajo ti usranci. Ste razumeli?

— Ja.

— Če bo kdo odprl gobec, bojo takoj vedeli, da ima tudi sam prste vmes, pa bo dobil kroglo v glavo. Torej ne bodite bedaki, govoriti se ne splača. Pomečite orožje v škaf, vsak hip bojo tu.

— In če so naši zmagali?

— Potem naj zmago proslavijo z odhodom na morje. Jaz za to ceno ne bom bežal, in vi?

— Tudi ne, rečejo vsi hkrati in Jean Carbonieri je med njimi.

Sam sem molčal in jim nisem povedal, da kaj vem. Ko je streljanje prenehalo, sem vedel, da so naši osli zgubili. Če bi dobili, bi gotovo še trajalo pobijanje, ki so ga imeli v načrtu.

Pazniki pridrvijo ko nori in pred sabo s kopiti, gorjačami in brcami priganjajo garače, ki so ves čas vlačili kamenje. Vse skupaj strpajo v sosedno zgradbo. Konec je s kitarami, mandolinami, šahovnicami in damo, z lučkami, klopcami in stekleničkami za olje, konec je s sladkorjem in kavo in belimi oblekami, pazniki so besni, brcajo, tepejo in prelepe reči mečejo skoz vrata. Maščujejo se nad vsem, kar ni v predpisih.

Slišati je še dva strela, gotovo iz revolverja.

V kampu je osem takšnih zgradb in povsod se godi enako, včasih še preveč grobo. Nenadoma priteče od nekod tip, ki je popolnoma nag, in se obrne proti disciplinskemu oddelku. Pazniki, besni, so ga dobesedno povozili s pendreki.

Šli so desno mimo nas. Trenutno so v sedmem bloku.

Ostal je samo še naš. Devet nas je, vsak je na svojem mestu. Nihče izmed garačev se ni vrnil v sobo. Trdi smo in se ne premaknemo. Nihče ne zine besede. Usta imam suha, ko pomislim: »Ko vsaj ne bi izkoristili te priložnosti in me nekaznovano zmečkali na tla!«

— So že tu, reče Carbonieri, mrtev od strahu.

Natepejo se skoz vrata, več kot dvajset jih je, s pripravljenimi mušketoni in revolverji.

— Kaj! zakriči Filissari. Še niste slečeni? Kaj le čakate, mrcine ušive! Vse vas postrelimo, bum bum bum! Spravite svoje cunje na tla! Ja ne mislite, da vas bomo slačili, potem ko se že ohladite...

— Gospod Filissari ...

— Drži gobec, Metulj! Tu ni pardona. Prevelikega hudiča ste naštimali! In v tej sobi ste ravno pravi za kaj takega, prav gotovo!

Oči, rdeče od krvi, so mu skoraj izstopile iznad ličnic in iz njih si je takšna morilska strast, ki je nisem videl še nikdar.

— Pravico imamo, se oglasi Pierrot.

Odločim se, da zaigram na vse ali nič:

— Čudno se mi zdi le to, ker ste napoleonist, pa hočete pobiti nedolžne. Boste streljali? Prav, nič se ne bomo menili. Pomerite in hitro ustrelite, zaboga! Mislil sem, da si mož, Filissari, zmotil sem se. Pa kaj bi to. Še gledati te ne morem, ko boš streljal, obrnil ti bom hrbet. Fantje, pokažimo jim hrbte, da ne bojo potem govorili, da smo jih napadli.

In vsi jim v en mah pokažejo hrbet. Paznike so moje besede zmedle, posebej še, ker je Filissari v prejšnjem bloku že potolkel dva nesrečnika, kot sem zvedel kasneje.

— Kaj bi še rad povedal, Metulj?

Seveda mu še vedno kažem hrbet:

— Sploh ne verjamem, da bi šlo za kakšen punt. Zakaj? Da bi pobijali paznike? In potem zbežali? Kam, vas vprašam? Jaz sem že zbežal, to dobro veste, prišel sem iz Kolumbije. Res me zanima, katera dežela bi sprejela pobegle ubijalce. Bi? Pa ne bodite osli, saj sami veste, da noben pravi mož ne bi sodeloval pri taki neumnosti!

— Ti morda ne, kaj pa Carbonieri? On je sigurno z njimi, vem, zjutraj sta Arnaud in Hautin debelo pogledala, ko se je prijavil za bolnega.

— To se vam samo zdi, verjemite mi. — Obrnem se k njemu. — Takoj boste razumeli. Carbonieri je moj prijatelj, dobro ve, kako sem bežal, in zato mu ni do iluzij. Sicer pa, saj vsak ve, kam pripelje beg, če je prej punt.

V tem pride komandant. Ostane zunaj in pokliče Filissarija.

— Carbonieri! pokliče komandant.

— Tukaj.

— Odpeljite ga v celico in nikar ga ne mučite. Odpeljite ga vi, nadzornik. Potem pa vsi ven, ostanejo naj samo šefi nadzornikov. Vsi transportiranci, ki se potikajo po otoku, naj se vrnejo v kamp, vsi. In nikogar ne ubijte.

V sobo stopijo komandant, drugi komandant in Filissari, ki je pripeljal še štiri paznike.

— Metulj, huda reč se je zgodila, mi reče komandant. Kot komandant kaznilnice imam pač veliko odgovornost. Preden bi ukrepal, bi rad dovolj podatkov. Vem, da v takem primeru ne bi hotel govoriti z mano na samem, pa sem zato prišel sem. Ubili so nadzornika Duclosa. Hoteli so se polastiti orožja, ki je v skladišču za mojo hišo, torej gre za punt. Samo nekaj minut časa imam na razpolago in zaupam ti. Kaj misliš?

— Kako naj bi bil punt, če pa tu nihče nima pojma o tem? Zakaj bi nam zamolčali? In koliko, pravite, da se jih je spuntalo? Potem ko je bil ubit stražar?

— Trije.

— Kdo?

— Arnaud, Hautin in Marceau.

— Ja, že razumem. Hočete ali nočete, ampak to ni bil punt.

— Lažeš, Metulj, reče Filissari. Punt so pripravljali na Kraljevem, Girasolo jih je najavil, pa mu nismo verjeli. Zdaj se je izkazalo, da je govoril resnico. Vleče nas Metulji

— Če pa imate torej vi prav, sem jaz stisnil rep med noge pa Nori Pierrot pa Carbonieri pa Galgani pa vsi korziški banditi s Kraljevega, ne? Jaz v ta hec sploh ne verjamem. Če bi že bil punt, bi ga vodili mi, ne pa tisti usranci.

— Kaj ne poveste! Da noben vaš ni zraven? Tega ne verjamem.

— In kaj naj bi storili naši? Še je še kdo drug premaknil razen onih treh? Tu zraven je stražarnica s štirimi stražarji in gospodom Filissarijem na čelu in vsi so oboroženi z mušketoni! Še jim je kdo izmed nas le za korak približal? In koliko čolnov je na SaintJosephu? Ena sama barčica. Še pravi, da ena barčica za šeststo ljudi? Pamet v roke, me slišite! Da bi zbežali čez trupla? Recimo, da bi se jih odpeljalo dvajset: kamorkoli bi pripluli, bi jih aretirali in poslali nazaj sem. Komandant, ne vem še, koliko ljudi ste pobili s svojimi možmi, ampak upam si trditi, da so bili to nedolžni kaznjenci. In kaj se pravi, da zdaj ti norci razbijajo vse, kar jim pride pod roke! Res je, imajo se vzrok jeziti, ampak zapomnite si: tistega dne, ko kaznjenci ne bojo imeli tistega malega komforta, ki so ga navajeni na otoku, ja, tedaj se vam bojo spuntali! Punt iz obupa, skupinski samomor. Pobili bi se med seboj, crknili bi vsi, pazniki in kaznjenci. Gospod Dutain, povedal sem vam vse in odkrito, mislim, da si to tudi zaslužite. Hoteli ste se posvetovati, preden bi ukrepali, in to je prav. Pustite nas pri miru.

— In tisti, ki hočejo punt? spet vskoči Filissari.

— Ja, to je vaš posel, kar poiščite jih. Mi ne vemo ničesar in vam ne moremo pomagati. Še enkrat vam povem, to bedarijo so skuhali pocarji, mi nimamo prstov vmes.

— Gospod Filissari, ko bojo vsi transportiranci noter, zaklenite vrata in jih ne odprite do ponovnega ukaza. Dva naj jih stražita in nobenih kazenskih ukrepov! Ne uničite jim vsega, kar imajo. Gremo! je še rekel komandant in odšel s pazniki.

Uf! je bilo vroče. Preden zapre vrata, mi Filissari vrže:

— Imaš srečo, da sem napoleonist!

Prej ko v eni uri so se v blok vrnili vsi možje, manjka jih samo osemnajst. Pazniki so tako hiteli, da so jih zaprli v druge prostore. Ko smo spet vsi skupaj, zvemo, kaj se je zgodilo. Neki tat iz SaintEtienna mi potihoma pove:

— Predstavljaj si, Buba, da smo skoraj štiristo metrov daleč vlekli skalo, ki je imela vsaj tisoč kil. Približno na sredini je vodnjak, kakšnih petdeset metrov od komandantove hiše. Ob vodnjaku se ponavadi zaustavimo in počivamo, senca je in na pol poti smo. Tudi danes smo se ustavili, iz vodnjaka potegnili vedro sveže vode in pili, nekateri si ob tej priliki z robcem umijejo po obrazu. Pavza je trajala kakšnih deset minut in paznik je tudi sedel na rob vodnjaka. Odložil je čelado in se z robcem obrisal po čelu in vratu, v tem pa se mu je od zadaj približal Arnaud z motiko v roki. Sploh je ni dvignil v zrak, kar pomeni, da nihče ni mogel pravočasno opozoriti paznika, z motiko je v hipu zamahnil in pazniku razčesnil bučo. To se je zgodilo v hipu, paznik se je s preklano lobanja ulegel po tleh in ni dal glasu od sebe. V tem je bil pri njem že Hautin, mu iz rok povlekel mušketon, Marceau pa je odpel pas z naboji. S koltom v roki se je Marceau obrnil k ljudem: »Uprli se bomo. Kdor je z nami, naj nam sledi.« Noben ključar se ni premaknil ali zakričal, pa tudi nihče izmed nas ni nameraval za njimi. Arnaud nas je vse pogledal — nadaljuje možak iz SaintEtienna — ter zakričal: »Ubogi revčki, pokazali vam bomo, kako se obnašajo možje!« Arnaud je Hautinu iz rok vzel mušketon in stekla sta proti komandantovi hiši. Marceau je ostal na svojem mestu in se samo malo pomaknil nazaj. Z debelim koltom v roki je komandiral: »Ne premaknite se, bodite tiho in ne vpijte. Vi, bikci, pa se uležite s trebuhom na tla,« je ukazal Arabcem. S svojega mesta sem odlično videl, kaj se dogaja.

Medtem ko se je Arnaud že vzpenjal po stopnicah, so se odprla vrata in ven je prišel Arabec, ki dela pri komandantu, eno punčko je držal za roko, drugo je imel v naročju. Oba se presenečena ustavita, hip zatem pa Arabec že brcne Arnauda. Ta ga hoče ubiti, a bikec mu pod nos pomoli otroka. Tišina. Nihče ne odpre ust. Večkrat Arnaud pomeri v Arabca, a zmeraj ima pred cevjo prestrašeno punčko. Hautin je prišel od spodaj in Arabca potegnil za hlačnico, Arabec se je zamajal, sunil punčko od sebe in zadel Arnaudov mušketon. Vsi trije so se zvrnili po stopnicah, Arnaud, Arabec in punčka. In tedaj so se tudi zaslišali prvi glasovi, najprej otroški, potem je klel bikec in nazadnje še Arnaud ter Hautin. Arabec je pohitel in s tal pobral puško, medtem ga je že spet prijel Hautin za nogo, Arnaud pa mu je zvil desno roko. Na srečo je imel Arabec puško v levi roki in jo je zagnal deset metrov od sebe.

Vsi trije so se pognali za orožjem, v tem pa je že počil prvi strel. Streljal je neki paznik iz druge skupine. Na oknu se prikaže komandant in začne streljati, a ker se boji, da bi zadel bikca, strelja v tla okrog mušketona. Hautin in Arnaud se obrneta in uideta ob morju proti kampu, za njima pa streljajo ko nori. Hautin s svojo trdo nogo ne teče dovolj hitro, pa ga pobijejo, še preden pride do morja. Arnaud skoči v vodo, veš, tam med bazenom, ki ga šele delajo, in bazenom za paznike. Vsak ve, da je tam zmeraj polno morskih psov. Okrog Arnauda pljuskajo streli, kajti medtem je prišel komandantu in tistemu pazniku na pomoč še tretji. Skril se je za skalo.

— Pridi ven in se vdaj, kričita paznika, pa boš ostal živ!

— Še na kraj pameti mi ne pade, jima odgovarja Arnaud, raje imam morske pse kot pa vaše usrane gobce!

In zaplaval je v morje, naravnost proti psom. Nenadoma se je potem ustavil, verjetno ga je zadela krogla.

Pazniki so še naprej streljali. Odšel je naprej, hodil, pa spet malo plaval, kajti voda ni bila dovolj globoka in v tem so ga že napadli psi. Zelo dobro smo še videli, ko je s pestjo sunil neko mrcino, ki se je zviška pognala nadenj. Potem so ga psi dobesedno razčetverili, prej ko v petih minutah ga ni bilo več.

Pazniki so poslali vsaj sto strelov v vrtinec, kjer so se gnetli psi in Arnaud. Ubit je bil samo en morski pes, s trebuhom v zraku je nasedel na plažo. Potem so se z vseh strani prikazali pazniki, pa je Marceau mislil, da bo najbolje, če vrže orožje v vodnjak. A Arabci so se dvignili s tal in ga z brcami, pestmi in palicami pripeljali do paznikov, ter povedali, da je on tudi eden izmed njih. Čeprav je bil ves krvav in je držal roke kvišku, so ga pazniki ustrelili in eden mu je celo zmečkal glavo s puškinim kopitom.

V Hautina je vsak stražar spustil toliko nabojev, kolikor mu jih je še ostalo v bobnu. Bilo je kakšnih trideset paznikov in Hautina je živega ali mrtvega preluknjalo najmanj sto petdeset strelov. Nekaj tipov je ubil Filissari samr bikci so mu jih pokazali in rekli, da so bili pripravljeni stopiti za Arnaudom, da pa so se potem podelali. In to je čista laž, morda sta imela res pajdaše, ampak ob vodnjaku se ni nihče premaknil.

No, in tako smo zdaj že dva dni zaprti v sobi. Nihče ne gre na delo. Pri vratih se vsaki dve uri menja straža. Med posameznimi bloki so tudi straže. Z ljudmi iz drugih blokov se je prepovedano pogovarjati. Prepovedano se je zbirati pri oknu. Če stojiš sredi prehoda med posteljami, lahko skoz zamrežena vrata vidiš na dvorišče. S Kraljevega so prišle okrepitve. Na dvorišču ne vidiš enega samega transportiranca. Prav tako ne arabskih ključarjev. Vsi smo za rešetkami. Od časa do časa je videti na dvorišču kakšnega nagca, ki ga tiho in brez brcanja pelje paznik na disciplinski oddelek. Skoz stranska okna nas večkrat kontrolirajo. Pri desnih in levih vratih je straža. Njihova služba je kratka, samo dve uri, zato pa se tudi nikdar ne usedejo in ne obesijo puške čez ramo, ves čas jo imajo pripravljeno na strel.

Zmenili smo se, da bomo v majhnih skupinah po pet igrali poker. Nikakor ne »marsejeze« ali kakšne druge skupinske igre, hrupa pač ne smemo zganjati. Marquetti, ki je na violino igral neko Beethovnovo sonato, je moral odložiti svoj inštrument.

— Prenehaj s to muziko, pazniki vendar žalujejo!

Neverjetna napetost vlada po vsem kampu, ne samo v posameznih blokih. Nič kave, nič čorbe. Kepa kruha zjutraj, cornedbeef opoldne, cornedbeef zvečer, ena škatla za štiri može. V našem bloku pazniki niso razgrajali, pa nam je ostalo še nekaj kave, masla, olja in moke. V drugih blokih so ostali brez vsega. Kar naenkrat se je iz našega WC pokadilo in paznik je brž zahteval, naj se ogenj pogasi. Stari Marsejčan Niston je že od nekdaj kofetar in tudi tokrat je hotel prodajati toplo dišečo kavo. Gobec ima, pa je takoj odgovoril pazniku:

— Če že hočeš, pa ga pridi sam pogasit.

Paznik je parkrat ustrelil skoz okno. Kave in ognja je bilo kaj hitro konec.

Nistona je zadela krogla v nogo. Vsi so tako prenapeti. Mislili smo že, da se bo začelo streljanje, pa smo polegli na trebuh.

Šef stražarjev je še zmeraj Filissari. Ko nor pridrvi s svojimi štirimi pazniki. Tisti, ki je streljal v našo sobo, je iz Auvergne in je poskušal vso reč razložiti. Filissari ga po korziško pošlje k hudiču, a ga paznik očitno ne razume, ker odgovori:

— O čem govorite?

Spet smo posedli na postelje. Nistonu teče kri.

— Nikar ne recite, da sem ranjen, zdaj bi me bili zmožni še ubiti.

Filissari se približa ograji. Marquetti ga ogovori po korziško.

— Napravite zdaj svojo kavo, kaj takega se ne bo več ponovilo, odvrne šef in odide.

Niston je imel srečo, saj mu krogla ni ostala v mesu, ampak je samo krepko ranila mišico. Rano mu sperejo s kisom, jo obvežejo in kri se ustavi.

— Metulj, pridi ven.

Ura je osem zvečer, torej že noč. Paznika, ki me je poklical, sploh ne poznam, gotovo pa je Bretonec.

— Zakaj naj grem ven, kaj bi zunaj?

— Komandant bi vas rad videl.

— Povejte mu, naj sam pride sem. Jaz ne grem ven.

— Torej ne boste šli?

— Ne.

Prijatelji stopijo bliže in napravijo pravi krog okoli mene. Paznik je pred ograjo in z njim se pomeni Marquetti:

— Metulja ne pustimo ven, če ne bo zraven komandanta.

— Ampak ravno on je poslal ponj.

— Povejte mu, naj pride osebno.

Čez kakšno uro se pred vrati prikažeta dva mlada paznika. Pripeljala sta Arabca, ki dela pri komandantu. Arabec je komandantu rešil glavo in preprečil upor.

— Metulj, jaz sem, Mohamed. Prišel sem te iskat, ker bi te komandant rad vprašal nekaj stvari, pa ne more priti sam.

Marquetti mi reče:

— Buba, ta tip ima v roki mušketon!

Tedaj stopim iz kroga in se približam vratom. Pa res, Mohamed je oborožen z mušketonom. Cesa vsega človek ne vidi na robiji! Kaznjenec, pa mu komandant povsem uradno da puško v roko!

— Greva, mi reče sidi, nikar se ne boj, branil te bom, če bo potrebno.

Ne verjamem mu.

— Pojdiva že no!

Stopim ven, Mohamed na stran, stražarja pa ostaneta zadaj. Odidemo na komando. Pred stražarnico mi reči Filissari:

— Metuljček, mislim, da se ti čez mene ni treba pritoževati.

— Meni osebno ne in tudi nikomur iz našega bloka. Ne vem pa, kako mislijo drugje.

Spustimo se proti komandantovi hiši. Hiša in pomol sta osvetljena s karbidovkami, ki pa niso kdove kako uspešne. Med potjo mi da Mohamed zavojček cigaret »Gauloises«. Sobo razsvetljujeta dve karbidovki in za mizo zagledam komandanta Kraljevega otoka, drugega komandanta, komandanta SaintJosepha, direktorja rekluzije in drugega komandanta otoka SaintJoseph.

Pred hišo sem opazil štiri Arabce, ki so jih stražili pazniki. Dva sem spoznal, iz tiste grupe sta, ki dela bazen.

— Tukaj imate Metulja, reče Arabec.

— Dober večer, Metulj, mi reče komandant SaintJosepha.

— Dober večer.

— Sedi, na, tamle imaš stol.

Vsem gledam v obraz. Vrata v kuhinjo so odprta in Lisettina botrica mi prijateljsko pomaha.

— Metulj, mi reče komandant s Kraljevega, komandant Dutain mi je povedal o vas same najlepše reči, pa da ste vredni zaupanja in da ste poskušali rešiti hčerko prejšnjega komandanta. Jaz vas poznam, samo kolikor se lahko zanesem na kaznilniško dokumentacijo, in tu piše, da ste neverjetno nevaren človek. Na to bom poskušal pozabiti in se zanesel na kolega Dutaina. Tako torej, zdaj bo gotovo prišla kakšna komisija in poskušala ugotoviti, kaj se je zgodilo. Transportiranci vseh kategorij bojo prisiljeni dajati izjave o stvareh, ki jih vejo ali ne. Nekaj pa vas je, ki imate velikanski vpliv na druge kaznjence in vam zato brez ugovarjanja verjamejo. Najprej bi rad vedel, kaj sami mislite o tem uporu, in če lahko na kakršenkoli način predvidevate, kaj bi povedali drugi.

— Jaz nimam kaj reči, še manj lahko vplivam, kaj naj rečejo drugi. Če pride komisija in res napravi preiskavo, vam povem, da je zdaj takšna situacija, da vas na mestu odstavijo.

— Ja kaj pa govoriš, Metulj? Punt smo vendar preprečili, jaz in moji kolegi s SaintJosepha.

— Morda, morda se vi kako rešite, voditelji s Kraljevega pa se ne morejo.

— Dajte, razložite!

In oba komandanta s Kraljevega vstaneta in spet sedeta.

— Če boste še naprej uradno govorili o puntu, ste izgubljeni. Če pa hočete sprejeti moje pogoje, rešim vse razen Filissarija.

— Kakšne pogoje?

— Življenje naj se v kampu normalizira, že jutri. Če se najprej dobro pomenimo, lahko vplivamo na ljudi in na njihovo mnenje.

— Seveda, reče Dutain. A čemu nas je treba rešiti?

— Vi s Kraljevega niste samo šef Kraljevega, pač pa imate pod sabo vse tri Otoke.

— Ja.

— In vam je bilo zaupno povedano, da se na otoku nekaj kuha. Girasolo je tudi imenoval voditelja: Hautina in Arnauda.

— Carbonierija tudi, se vmeša paznik.

— Ne, to ni res. Carbonieri in Girasolo se nista mogla že iz Marseilla, Girasolo ga je kar tako vtaknil vmes. In potem niste verjeli, da gre za pravi punt. Zakaj? Ker vam je rekel, da je njihov glavni cilj pobiti babe, smrkavce, Arabce in paznike! Takšne reči človek pač težko verjame. Med drugim pa sta na Kraljevem dva čolna za osemsto ljudi in na SaintJosephu eden za šeststo ljudi. Tudi tega noben resen človek ne more sprejeti.

— Kako veš vse to?

— To je moja stvar. A če ne prenehate govoriti o puntu, bo vse prišlo na dan in bo tudi dokazano, pa čeprav se mene na primer odkrižate. Odgovorna je namreč Uprava Kraljevega, ki je te ljudi premestila na SaintJoseph in jih ni ločila med seboj. Če to preiskovalna komisija ugotovi, je vsa teža odgovornosti na vaših ramah. Logično bi moralo biti, da se prvega pošlje na SaintJoseph in drugega na Hudiča. Vem pa, da je zgodbi takšnih norcev težko verjeti. In če govorite o uporu, sami sebe tunkate v godljo. Torej storite najbolje, če poslušate moje pogoje: jutri naj se življenje normalizira, to sem že povedal. Kot drugo bi vam svetoval, da nemudoma izpustite vse, ki ste jih zaprli kot osumljene zarote, in jih ne zaslišujete kot sokrivce — saj ni bilo nikakršnega punta. Tretjič pa predlagam, da Filissarija takoj premestite na Kraljevi otok, tako bo bolje za njegovo osebno varnost, ker se vseh treh umorov ne da opravičiti, če upora ni bilo, znano pa je, da je Filissari podla duša in morilec. Med izgredi je pridivjal tudi v naš blok, bled ko stena, in ubiti je hotel vse, tudi nas. Če se strinjate s temi pogoji, se bom pomenil z ljudmi in potem ne bo nobenega dvoumja več: Arnaud, Hautin in Marceau so hoteli svojo smrt plačati čim draže. Njihovega napada se ni dalo predvideti, saj niso imeli pajdašev in zaupnikov. Vsi bojo torej mnenja, da so ti trije hoteli napraviti samomor, pred tem pa pobiti čim več ljudi, in to naj bi bil tudi njihov namen. Če vam je prav, se bom umaknil v kuhinjo, pa se boste lahko v miru posvetovali in mi potem odgovorili.

Odidem v kuhinjo in za sabo zaprem vrata. Gospa Dutain mi stisne roko in postreže s kavo in konjakom. Mohamed me vpraša:

— Zame nisi vprašal?

— To je komandantova stvar. Če ti je dal orožje v roko, pač pomeni, da te namerava pomilostiti.

Lisettina botrica mi potihoma reče:

— No, zdaj pa imajo vraga vodilni s Kraljevega!

— Zaboga, preveč enostavno bi bilo reči, da so na SaintJosephu pripravljali punt, za katerega naj bi vedeli vsi razen vašega moža.

— Metulj, vse sem slišala in takoj mi je bilo jasno, da nam hočete pomagati.

— Res je, gospa Dutain.

Odprejo se vrata.

— Pridi, Metulj, mi reče paznik.

— Sedite, Metulj, mi reče komandant Kraljevega. Med diskusijo smo se vsi takoj strinjali, da imate prav. Nobenega punta ni bilo. Trije transportiranci so se odločili za samomor in čim večjo morijo. Jutri se življenje na otoku normalizira, gospod Filissari pa bo še nocoj premeščen na Kraljevi otok. Njegov primer je naša stvar in zato pač ne potrebujemo vašega sodelovanja. Upamo pa, da boste res držali besedo.

— Zanesite se name. Na svidenje.

— Mohamed in gospoda nadzornika, odpeljite Metulja nazaj v blok. In pripeljite mi Filissarija, z nami se bo vkrcal na čoln.

Med potjo od srca zaželim Mohamedu, da bi' ga spustili na svobodo. Lepo se mi zahvali.

— Kaj so torej hoteli od tebe?

V popolni tišini jim glasno ponovim, kaj se je godilo v komandantovi pisarni.

— Če ima kdo kaj proti in bi rad skritiziral moj sporazum s pazniki v imenu vseh, naj kar reče.

Vsi se strinjajo.

— Pa so ti verjeli, da so bili v resnici samo ti trije?

— Ne, ampak če se hočejo obdržati, morajo verjeti. In če se hočemo mi izogniti sitnostim, moramo tudi verjeti.

Zjutraj ob sedmih so izpraznili vse celice disciplinskega oddelka. Bilo jih je več kot sto dvajset. Nihče ni odšel na delo, a odprta so vsa vrata in na dvorišču je polno kaznjencev, ki se svobodno sprehajajo po soncu ali v senci, govorijo, kadijo in se prepirajo. Niston je odšel v ambulanto. Carbonieri mi je povedal, da so na več ko osemdeset vrat prilepili karton: »Osumljen sodelovanja v uporu.«

Zdaj, ko smo spet vsi skupaj, zvemo resnico. Filissari je ubil samo enega, ostala dva sta jo skupila od mladih stražarjev; možje so bili namreč grozni, mislili so, da bojo vsi postreljeni, pa so mahali z noži in hoteli pred smrtjo zaklati vsak vsaj enega. No, res lep primer, kako se pravi punt, na srečo zatrt že takoj na začetku, spremeni v originalen samomor treh robijašev, kakršna je tudi uradna verzija, ki ji verjamejo vsi, uprava in transportiranci. Ostala je le nekakšna legenda ali resnična zgodbica, saj še sam ne vem najbolje, nekaj, kar je nekako vmes med resničnostjo in zgodbo.

Tista tri trupla v kampu pa Hautina in Marceauja je bilo treba pokopati in vse kaže, da se je zgodilo takole: ker imajo v čolnu samo eno premično krsto, so vseh pet položili na dno in jih skupaj zagnali morskim psom. Pričakovali so, da bojo zadnji le utegnili potoniti na dno s kamni na nogah. A povedali so mi, da se noben kadaver ni potopil v morje in da so v večernem mraku zaplesali balet v belih mrtvaških pregrinjalih kot prave marionete, razvnete od pasjih gobcev in plavuti, in da je bila pojedina, ki se je ne bi sramoval Nabukodonozor. Baje so pazniki in čolnarji od same groze zbežali in si zakrili oči.

Prišla je tudi nekakšna komisija, ostala je pet dni na SaintJosephu in dva na Kraljevem. Niso me zasliševali posebej, bil sem na vrsti kot vsi drugi. Komandant Dutain mi je sporočil, da se bolje ne bi moglo končati. Filissari jedobil dopust do svoje upokojitve in se z njim ne bomo več srečali. Mohamed je bil pomiloščen v celoti. Komandant Dutain je napredoval za en čin.

Ker se zmeraj najdejo nezadovoljneži, me je včeraj ustavil neki tip iz Bordeauxa:

— In kaj smo s kompromisom profitirali mi?

Pogledam ga, osla:

— Malenkost. Kakšnih petdeset ali šestdeset naših zaradi sodelovanja ne bo šlo za pet let v rekluzijo. Še zmeraj misliš, da nismo profitirali?

Neurje se je torej na srečo umirilo. Nekakšna tiha, neopazna solidarnost med pazniki in robijaši je popolnoma zmedla slovito preiskovalno komisijo, ki si je morda samo želela, da se stvari čimprej uredijo.

Jaz osebno nisem nič zgubil, nič pridobil, če ne upoštevam, da so mi prijatelji hvaležni, ker se disciplina ni poostrila. Sicer pa smo tudi profitirali: nič več garanja in groznega vlačenja skal po soncu, zdaj to delajo bivoli in jih kaznjenci samo priganjajo. Carbonieri se je vrnil v pekarno. Jaz bi se rad vrnil na Kraljevi otok. Tu namreč ni nobene mizarske delavnice, pa se ne da napraviti splava.

Petainov prihod v vlado je poslabšal odnose med transportiranci in pazniki. Vsi iz Uprave glasno izjavljajo, da so »za Petaina«, neki normandijski paznik mi je celo rekel:

— Naj vam nekaj povem po pravici, Metulj? Nikdar nisem bil republikanec.

Na otokih nima nihče radia in sploh ne zvemo, kaj se dogaja okoli nas. Vrh vsega še krožijo govorice, da na Martiniqueu in Guadeloupi preskrbujemo nemške podmornice. Zdaj že res nič več ne razumemo. In neprestano se prerekamo.

— Drek, naj ti povem, Buba? Zdaj bi se morali upreti in dati otoke de Gaullovim Francozom.

— Misliš, da se velikemu Charlotu kaj gre za našo kaznilnico? Le kaj bi z njo?

— H j a, dobil bi dva do tri tisoč mož!

— Gobavce, norce, tuberkulozne, grižavce? Daj no daj, bodi resen. Veš, on ni bedak, da bi si nakopal’ še robijaše na glavo.

— In dva tisoč ljudi, ki so še zdravi?

— Ja, to je druga pesem. Ampak če so zdravi, še zmeraj ne pomeni, da so pripravljeni iti v ogenj! Misliš, da je vojna samo oborožen napad? Kar tako, streljanje, ki traja deset minut, kaj? Vojna traja leta in leta. Če hočeš biti dober vojak, moraš imeti patriotsko dušo. Ampak s še tako dobro voljo tukaj ne vidim enega samega tipa, ki bi bil pripravljen dati življenje za Francijo.

— In zakaj neki? Kaj nam je pa ona dala?

— No, a sem vam rekel, da imam jaz prav. Še sreča, da ima ta pogumni obešenjak Charlot dosti drugih fantov, ki se bojo šli vojno namesto nas. Pa vendar! Če samo pomislim, da bi ti nemški prasci prišli k nam! In da Francoz potegne z boši! Pazniki zdaj brez izjeme kričijo, da so vsi za Petaina.

Grof de Berač je rekel:

— Na ta način bi se dalo odkupiti.

In potem se je zgodil pravcati fenomen: še nikdar ni nihče govoril o tem, da bi se odkupil, zdaj pa naenkrat kar vsi, možje in pocarji, zaživijo ob upanju, da se rešijo.

— Stopimo pod de Gaullovo zastavo, Buba, a? Naredimo upor?

— Obžalujem, ampak meni se pred nikomer ni treba odkupiti. Poserjem se na francosko pravico in njeno poglavje »rehabilitacija«. Sam se bom rehabilitiral, moja dolžnost je pobegniti in se potem kot normalen človek vključiti med normalne ljudi, ki se me ne bojo bali. Mislim, da nihče ne more storiti bolje. Vse bom storil, samo da zbežim. Prav briga me, če veliki Charlot dobi te otoke ali ne, in prepričan sem, da briga njega še manj. Če pa se uprete ali kaj takega, veš, kaj bojo rekli tipi na stolčkih? Da ste zavzeli otok z namenom, da bi bili svobodni, in ne, da ste hoteli pomagati svobodni Franciji. Sicer pa, vi, ali sploh veste, kdo ima prav? De Gaulle ali Petain? Jaz namreč nimam pojma. Hudo mi je, če pomislim, da so tujci zasedli mojo deželo, in bojim se za svoje starše, sestre in nečakinje.

— Torej je najbolje, če se ne sekiramo in ne pomagamo deželi, ki se nas ni hotela usmiliti?

— Povem vam, da policaji in ves francoski sodni aparat z žandarji, pazniki in drugo sodrgo pravzaprav sploh niso Francija, oni so klasa zase, posebna rasa izrodkov. Še veš ne, koliko ljudi je danes pripravljenih, da postanejo nemški služabniki! Stavit grem, da francoska policija aretira vsakega poštenega patriota in ga izroči nemškim oblastem! Ja. Ampak še enkrat povem, da nisem za noben punt. Če bi zbežali, ja, ampak kam in kako?

Med posameznimi klani pride do prav ostrih diskusij. Eni so za de Gaulla, drugi za Petaina. V bistvu pa nihče ne ve nič, saj sem itak že povedal, da radia ni na otoku. Novice pridejo k nam z ladij, ki dovažajo majhne količine moke, zelenjave in riža. Vojna se nam zdi tako od daleč hudirjevo zamotana reč.

Baje je prišel v SaintLaurentduMaroni tudi tip, ki je nabiral prostovoljce za osvobodilno gibanje. Mi, robijaši, ne vemo nič, pravzaprav samo, da so Nemci po vsej Franciji.

Zgodilo se je tudi nekaj smešnega: na Kraljevi otok je prišel duhovnik in potem po maši pridigal.

— Če bojo Otoki napadeni, boste dobili orožje, pa boste pomagali nadzornikom braniti francosko zemljo.

Pa nič drugače ni dejal. Bil je dejansko ljubek, ta duhovnik, o nas je moral imeti čudno mnenje! Dati jetniku puško v roke in ga prositi, naj brani svojo celico! Ta je res lepa. Kaj vse človek doživi takole med robijo!

Za nas vojna pomeni: še enkrat več paznikov in ostrejša disciplina, dosti inšpektorjev, izmed katerih imajo nekateri izrazit nemški ali vsaj alzaški akcent, zelo malo kruha, samo štiristo gramov, in zelo malo mesa.

Skratka takole. Povečala se je samo tarifa za neuspel pobeg: avtomatična smrtna obsodba in eksekucija. Kajti v obtožbi je tudi zapisano: »Še je poskusil pridružiti sovražniku Francije.«

Skoraj štiri mesece sem že na Kraljevem otoku. Z doktorjem Germainom Guibertom sva postala naravnost velika prijatelja. Njegova žena, neverjetno fina dama, me je zaprosila, naj ji pomagam napraviti vrt za zelenjavo, saj se že skoraj ne da več živeti ob otoški menaži. Na vrtu sem posadil solato, redkvice, fižol, paradižnik in melancane. Navdušena je, kako sem spreten, in ima me za dobrega prijatelja.

Doktor se še nikoli ni rokoval s kakšnim paznikom, pa naj bo še tako visokega čina, večkrat pa je že dal roko meni ali kakšnemu drugemu kaznjencu, za katerega se je prepričal, da ni slab človek.

Ko sem enkrat postal svoboden, sem prek doktorja Rosenberga spet prišel v stik z Germainom Guibertom. Poslal mi je fotografijo, na kateri sta z ženo sredi Avenije Canebiere v Marseillu. Ravno je prišel iz Maroka in čestital mi je, da sem postal svoboden in srečen. Umrl je v Indokini, ko je poskušal rešiti nekega težkega ranjenca. Bil je res nenavaden človek in žena ni bila zaman ponosna nanj. Ko sem bil leta 1967 v Franciji, sem jo hotel obiskati. Vendar sem se premislil, ker mi je nehala pisati. Pred kratkim mi je sicer poslala neko potrdilo, ki mi je bilo nujno potrebno, a potem nisem več zvedel novice o njej. Ne vem, kdo ali kaj je kriv tega molka, a obeh se spominjam z največjo hvaležnostjo, saj sem se na njunem domu na Kraljevem počutil zares ko doma.

Čez nekaj mesecev sem se lahko vrnil na Kraljevi otok.

Deveti zvezek

SAINTJOSEPH

Carbonierijeva smrt

Včeraj je bil moj prijatelj Matthieu Carbonieri zaboden z nožem naravnost v srce. Ta umor bo sprožil celo serijo drugih umorov. Nag je bil v pralnici in po obrazu poln žajfnice, ko ga je zadelo. Če se tuširaš, ponavadi odpreš nož in ga spraviš pod obleko, tako ga ravno še utegneš prijeti, če se ti kdo približa preveč na hitro. Matthieu tega ni storil, pa je plačal z življenjem. Ubil ga je neki Armenec, ki je bil vse življenje baraba in zvodnik.

S komandantovim dovoljenjem sva dva iz bloka sama odnesla mojega prijatelja do pomola. Hudičevo je težak in med spuščanjem sem se moral trikrat ustaviti in počivati. Za noge sem mu privezal ogromno skalo, namesto vrvi pa sem uporabil žico. Morski psi je ne bojo pregriznili in truplo bo potonilo na dno.

V kapelici zazvoni in v pristanišču sva. Sest zvečer. Sonce se spušča na obzorju. Vkrcamo se v čoln. Pokrov zloglasne krste je odprt, Matthieu je za vedno zaspal. Zanj je končano.

— Gremo! Pritisnite, reče paznik za krmilom.

Prej ko v desetih minutah pridemo do tistega kraja med Kraljevim in SaintJosephom. In tedaj se mi v hipu stisne grlo. Kakšnih štiristo metrov pred čolnom se iz vode prikaže na desetine pasjih plavuti. Tu so, že čakajo, da pohrustajo novega kaznjenca, zdaj imajo svoj rendezvous ob šestih.

Ljubi Bog, ko bi vsaj takoj izginil pod vodo in ga ne bi ujeli! Vesla so dvignjena, poslovilni adijo. Krsta se dvigne. Zavito v Žaklje za moko se Carbonierijevo truplo odpelje v vodo, kamen je težak.

Groza! Komaj se dotakne vode in mislil sem že, da ga ne bom več videl, pa se dvigne v zrak, dvignejo ga v zrak, ne vem, sedem, deset ali celo dvajset morskih psov. Še preden se je čoln odpeljal, so bili Žaklji raztrgani in potem se je zgodilo nekaj nerazumljivega. Matthieu se je za dve, tri sekunde pojavil nad vodo, pokonci. Roke ni imel več in bližal se je naravnost proti čolnu, tedaj pa ga je pograbil močan vrtinec in za vedno je izginil. Morski psi so zaplavali pod čolnom in zadeli ob dno, eden je v čolnu skoraj izgubil ravnotežje in štrbunknil v vodo.

Vsi s pazniki vred smo okameneli od groze. Prvič v življenju sem si zaželel smrti. Malo je manjkalo, pa bi se vrgel med pse in za zmeraj izginil iz tega pekla.

Počasi se z obale vrnem v kamp. Sam sem. Nosilo sem si naložil na ramo in že sem na tistem ravnem predelu, kjer je moj bivol Brutus napadel Dantona. Ustavim se in sedem. Šele sedem je, pa je že noč. Samo na zahodu je še nekaj svetlejših lis, ki so ostale od sonca. Povsod naokoli je temno in le droben pramen svetlobe prihaja iz svetilnika, meni pa je hudo pri srcu.

Drek! Hotel si videti pogreb, zdaj pa imaš! Pokopal si svojega prijatelja. Zvon in vse ostalo! Si zadovoljen? Nasitil si svojo bolestno radovednost.

Zdaj se moraš samo še maščevati nad tipom, ki ti je ubil prijatelja. Kdaj? Še nocoj? Zakaj nocoj? Prezgodaj je, tip bo ves čas buden in pripravljen. In skupaj jih živi deset. Škoda bi bilo, če bi jih fasal jaz in potegnil krajši konec! Na koliko jih lahko računam jaz? Štirje plus jaz. Pet, to je kar v redu. Tipa likvidiram in se po možnosti preselim na Hudičev otok. In tam nobenega splava, nobenih priprav, nič; dve vreči kokosov, pa se zaženem v vodo. Do obale je sorazmerno blizu, v ravni črti ni več ko štirideset kilometrov. Če upoštevam valove, veter in plimo, jih nanese sto dvajset. To pot bo samo vprašanje izdržljivosti. Močan sem in dva dneva bom ja prejahal na Žaklju, ni vrag.

Primem nosilo in se povzpnem v kamp. Ko pridem do vrat, me preiščejo, česar sploh nisem navajen. Kaj takega se ne zgodi nikoli. Paznik mi osebno zapleni nož.

— Hočete, da me ubijejo? Zakaj ste mi vzeli orožje? Ne veste, da me pošiljate v smrt? Vi boste krivi, če se mi kaj zgodi.

Nihče mi ne odgovori, ne pazniki ne Arabci. Odprejo mi vrata in stopim v sobo. Vraga, saj se nič ne vidi, samo ena luč sveti namesto treh! ugotovim takoj.

— Buba, stopi sem, in Grandet me povleče za rokav. V sobi je dokaj tiho. Čutiti je, kot da se nekaj hudega pripravlja ali da se je že zgodilo.

— Nimam več pipca, ravnokar so mi ga vzeli.

— Nocoj ga ne boš rabil.

— Zakaj?

— Armenec in njegov prijatelj sta na sekretu.

— In kaj počneta?

— Mrtva ležita.

— Kdo ju je?

— Jaz.

— Hudirja, hitro je šlo. Pa ostali?

— Še štirje so iz njihove klape. Paulo mi je dal častno, da se ne bojo premaknili, preden ne poveš ti, če se ta zadeva s tem zaključi.

— Daj mi nož.

— Na. Tukaj te počakam.

Odidem na drugo stran. Oči so se mi že navadile slabe svetlobe. Naposled jih zagledam, štirje so, drug ob drugem stojijo pri postelji.

— Paulo, bi se rad pomenil?

— Ja.

— Sam ali pred prijatelji? Kaj torej hočeš?

Iz previdnosti stojim meter pa pol od njihove postelje. Nož imam odprt v levem rokavu in močno stiskam ročaj.

— Mislim, da je bil tvoj prijatelj dovolj maščevan. Ti si izgubil najboljšega prijatelja, mi smo izgubili dva. Po mojem je najbolje, če se zdaj konča. Kaj praviš?

— Tvoja ponudba se mi zdi pametna. Če se strinjate, bi še kak teden popolnoma mirovali in potem videli, kako je s stvarjo. Prav?

— Prav.

In odidem.

— Kaj so ti torej rekli?

— Da je po njihovem Matthieu dovolj maščevan, saj sta za to plačala Armenec in Flegma.

— Ne, reče Galgani. Grandet ne reče nič. Jean Castelli in Louis Gravon se strinjata, da bi sklenili premirje.

— In ti, Buba?

— Torej kdo je zaklal Matthieuja? Armenec. V redu. Potem smo se zgovorili. Dali smo si častne, nihče se ne bo teden dni premaknil, potem bomo že videli.

— Nočeš maščevati Matthieuja? vpraša Galgani.

— Poslušaj, no, Matthieu je zdaj že maščevan, dva sta plačala njegovo smrt. Zakaj bi ubili še druge?

— So oni vedeli za stvar? To bi bilo treba zvedeti.

— Lahko noč torej, mi boste že oprostili. Malo bi rad spal.

Predvsem bi bil rad malo sam in uležem se na posteljo. Začutim roko, ki se me dotakne in odnese svoj nož, tihi glas pa reče:

— Potrudi se, zaspi, Buba. Mi se bomo menjavali in stražili.

In Carbonieri jo je skupil čisto brez pravega vzroka! Armenec ga je ubil, ker mu je Matthieu ponoči med igro ukazal, naj pri priči izplača sto sedemdeset frankov. In idiot se je čutil ponižanega, ker je moral stvar opraviti pred tridesetimi ali štiridesetimi kvartači! Ker sta ga Matthieu in Grandet dobila ko v sendvič, je lahko edinole ubogal.

In potem gre in pocarsko ubije človeka, ki je bil pravi tip avanturista in velikega formata. Ta reč me je zelo prizadela in umiril sem se šele ob misli, da sta njegova morilca tudi že mrzla. Revščina.

Še preden sta prišla k sebi in popazila na svojo varnost, se je pognal Grandet ko tiger ali šampion floreta in vsakemu posebej prebodel vrat. Kar predstavljam si: kraj, kjer sta se zvrnila, je gotovo zalila kri. In kdo ju je zvlekel do sekreta? pomislim mimogrede in si rečem, da sem neumen. Ni mi do pogovarjanja. Za zaprtimi vekami še enkrat vidim zahajajoče sonce, tako tragično rdeče in vijoličasto, zadnje pramene meče na to dantejevsko sceno: morski psi, ki se trgajo za mojega prijatelja ... In pokončno truplo brez roke, ki se približuje čolnu!... Torej zvonjenje res privablja morske pse in te svinje res vejo, da bojo dobile papo, če zazvoni v kapelici... Še vedno mi pred očmi plešejo plavuti in repi morskih psov, ki se poganjajo ko podmornice in se obračajo sredi turobnih srebrnkastih odsevov... Res, bilo jih je več ko sto ... Zanj, za mojega prijatelja, je končano: zloglasna pot razkrajanja je pošteno opravila z njim.

Crkniti pri štiridesetih letih zaradi usrane malenkosti! Ubogi Matthieu! Ne, ne morem več! Ne, ne, ne! Naj me požro morski psi, ampak živega, na poti v svobodo, brez platnenih Žakljev, kamna in vrvi. Brez publike, brez kaznjencev ali paznikov okrog sebe. Brez zvonjenja. Če me že morajo požreti, prav, pozobali me bojo živega. Medtem ko se bom boril z naravnimi elementi, da bi se dokopal do kopnega.

— Končano je, končano. Nič več velikih priprav za beg. Hudičev otok, dva Žaklja kokosov, pa v vodo, bo že šlo, po božji milosti.

Konec koncev bo to le vprašanje telesne izdržljivosti. Oseminštirideset ali šestdeset ur? Krčevito se bom oklepal vreč in ves čas bom v morski vodi. Bom že zdržal, mi ne bojo ohromele noge? Če se mi ponudi priložnost za na Hudičev otok, bom poskusil. Najprej je treba s Kraljevega na Hudiča. Potem bom že videl.

— A spiš, Buba?

— Ne.

— Bi malo kave?

— Daj.

In usedem se na posteljo. Grandet mi pomoli lonček tople kave in prižgano cigareto.

— Koliko je ura?

— Ena po polnoči Ob dvanajstih sem začel stražo in pomislil sem, da še ne spiš, ko ves čas brcaš.

— Res je. Matthieujeva smrt me je zelo prizadela, a še bolj me je udaril pogreb z morskimi psi. Grozno je, veš.

— Nič mi ne reci, Buba, predstavljam si, kako je bilo. Ne bi smel iti z njimi.

— Prepričan sem bil, da je tisto o zvoncu izmišljotina. In potem, težak kamen je imel privezan z jeklerfo žico, nikoli si ne bi mislil, da ga bojo psi usekali že nad vodo. Ubogi Matthieu, vse življenje mi bo ostal ta prizor pred očmi. Pa ti, kako si tako hitro opravil z Armencem in Flegmo?

— Na drugem koncu otoka sem bil, v mesariji sem postavljal nova vrata, ko sem zvedel, da so nam ubili prijatelja. Bilo je poldne. Namesto da bi se vrnil v kamp, sem odšel v delavnico in se naredil, kot da moram popraviti neko ključavnico. Na meter dolgo cev sem pritrdil bodalo, zbrušeno na obeh straneh. Ročaj noža in cev, oboje je bilo votlo. Ob petih sem se vrnil v kamp in paznik me je vprašal, kaj nosim v roki. Rekel sem mu, da se je zlomila lesena prečka ob moji postelji in da bom ponoči pritrdil cev. Dan je bil še, ko sem prišel v sobo, cev sem pustil v umivalnici. Malo pred zborom sem jo šel iskat. Začelo se je temniti. Prijatelji so me zakrili in brž sem rezilo nataknil na cev. Armenec in Flegma sta stala na svojem mestu pred posteljo, Paulo je bil zadaj. Veš, Jean Castelli in Louis Gravon sta krepka dedca, ampak leta ju ovirajo in nista več dovolj elastična za pretep med posteljami.

Vso stvar sem hotel končati, še preden se vrneš domov. Nisem hotel, da bi bil ti vmešan zraven. S svojo preteklostjo bi skupil maksimum, če bi nas dobili. Jean je bil na enem koncu sobe in je ugasnil luč, Gravon je na drugem koncu storil isto. Postalo je temno, svetila je samo ena petrolejka sredi sobe. Sam sem imel veliko žepno baterijo, ki mi jo je posodil Dega. Jean je odšel naprej, jaz za njim. Ko je prišel do njih, je dvignil roko in jim z lučjo posvetil v obraz. Armenca je zaslepilo in z levico si je zakril oči, v tem pa sem mu že prebodel vrat s svojo sulico. Flegma tudi ni videl ničesar pred sabo in je kar tako mahal s svojim pipcem. Tako krepko sem zagnal, da je šla sulica direkt skozenj. Paulo se je vrgel s trebuhom na tla in se splazil pod posteljami. Jean je ugasnil luč in nisem se pognal za Paulom, to ga je tudi rešilo.

— In kdo ju je odvlekel do sekreta?

— Nimam pojma. Mislim, da ravno njuni prijatelji. Iz trebuhov so jima vzeli plana.

— Sakramensko velika luža krvi je morala nastati!

— Si lahko misliš. S prerezanimi vratovi sta se gotovo izpumpala do amena! Trika z lučjo sem se spomnil, ko sem pripravljal sulico. Eden izmed paznikov jev delavnici ravno zamenjal baterije. Ideja se mi je zdela dobra in takoj sem dal poklicati Degaja. Zdaj lahko preiskujejo, kolikor hočejo. Arabec je odnesel ven luč in rezilo in oboje vrnil Dega ju. S te strani je torej vse v redu. Jaz si nimam kaj očitati. Prijatelja sta nam ubila, ko je imel oči polne žajfnice, jaz sem ju zabodel, ko sta imela oči polne svetlobe. Zdaj smo kvit. Kaj praviš, Buba?

— Prav si naredil in ne vem, kako naj se ti zahvalim za takšno brzino. V redu, da mene ni bilo zraven, odlična ideja, res.

— Pustiva zdaj to. Opravil sem svojo dolžnost. Ti si že preveč trpel in rad bi bil prost, moram ti pomagati.

— Hvala, Grandet. Ja, nikoli si še nisem tako želel pobegniti. Pomagaj mi torej, da se zadeva z Matthieujem konča. Če ti povem po pravici, bi bil krepko presenečen, če bi Armenec res obvestil svojo klapo, preden je vzel nož. Paulo se ne bi strinjal, dobro ve, kakšne so posledice.

— Popolnoma se strinjam s tabo. Samo Galgani trdi, da so vsi krivi.

— Videli bomo, kaj se bo zgodilo ob šestih. Sekretov ne bom šel čistit. Naredil se bom bolnega, pa bom videl, kako bo.

Pet zjutraj. Približa se nam šef bloka:

— Fantje, a mislite, da moram poklicati stražo? V sekretu sem ravnokar odkril dva makabeja.

Ta sedemdesetletna starina bi nam rad dopovedal, da od pol sedmih zvečer, ko sta se tipa ohladila, ni videl ničesar. In prepričati hoče še nas! Soba je gotovo vsa popackana s krvjo, saj je luža nastala na prehodu in so možje hodili čeznjo.

Grandet ni nič manj prebrisan ko stari, pa mu odgovori:

— Kaj? Dva, praviš, da sta mort? Od kdaj?

— Vragsigavedi od kdaj! reče stari. Od šestih naprej spim. In prejle, ko sem šel scat, mi je spodrsnilo in skoraj bi na gobec. Bilo je mokro, in ko sem prižgal, sem videl, da je kri, v sekretu pa sta ležala tipa.

— Pokliči jih, pa bomo videli.

— Straža! Straža!

— Kaj se dereš, stari drekač? Ali ti gori pod'nogami?

— Ne, šef, zraven školjk na sekretu sta dva makabeja.

— In kaj zdaj hočeš? Naj ju spravim na noge? Zdaj je četrt na šest, počakali bomo do šestih. Pazi pa, da se jima nihče ne približa.

— Saj veste, da je to nemogoče. Preden se začne vstajanje, gre vsak scat, če ne drugega.

— Res je, počakaj, da stopim po šefa.

Vrnejo se, trije pazniki, šef paznikov in še dva druga. Zdi se, da bojo vstopili, ne, ostanejo pred zamreženimi vrati.

— Praviš, da sta dva mrtva?

— Ja, šef.

— Od katere ure?

— Ne vem, scat sem šel, pa sem ju našel.

— In kdo sta?

— Ne vem.

— Pa ti bom jaz povedal, butec stari. Eden je Armenec. Pojdi pogledat.

— Res, onadva sta, Armenec in Flegma.

— V redu, počakali bomo na zbor.

In odidejo.

Sest. Zazvoni prvič. Odprejo se vrata. Vstopita oba raznašalca kave in potem še raznašalci kruha.

Pol sedmih, zazvoni drugič. Dan je že in povsod po tleh je videti odtise nog, ki so ponoči tacale po krvi.

Prideta oba komandanta. Zdaj je že povsem dan. Za doktorjem pride še osem paznikov.

— Vsi se slecite do nagega in mirno! Saj to je prava klavnica, povsod sama kri!

Prvi stopi v sekret komandant. Ko pride ven, je bel kot apno.

— Imata dobesedno prerezana vratova. Seveda ni nihče ničesar videl ali slišal?

Popolna tišina.

— Stari, ti si določen, da paziš na red v sobi, tu pa sta dva mrtva! Doktor, ali lahko poveste približno, koliko časa že ležita na tleh?

— Osem do deset ur, reče zdravnik.

— In ti si ju našel šele ob petih? Nisi nič videl, nič slišal?

— Nič. Precej gluh sem že in tudi vidim bolj slabo, sedemdeset jih imam in že stirideset od tega sem na robiji. Torej si lahko mislite, da dosti spim. Ob šestih grem spat in ob petih sem se zbudil, ker me je pognalo na sekret. Še sreča, kajti ponavadi me zbudi šele zvonjenje.

— Prav imaš, to je res sreča, ironično pravi komandant. Za vse, drugače ne bi mogli spati tako mirno. Odnesite zdaj tadva kadavra v amfiteater. Doktor, želim, da napravite obdukcijo. Vi pa drug za drugim na dvorišče, brez obleke!

Doktor in oba komandanta vsakega natančno pregledajo, vsak del telesa. Nihče ni poškodovan, dosti pa jih je popackanih s krvavimi madeži. Zdrselo jim je pred školjko v stranišču, razlagajo drug za drugim. Grandeta, Galganija in mene pregledajo še posebno pozorno.

— Metulj, kje imate svoje reči?

Pretaknejo vso mojo kramo.

— In nož?

— Včeraj mi ga je zaplenil paznik, ob sedmih zvečer.

— Res je, reče paznik. Počel je hudiča in pol, drl se je, da ga pošiljamo v smrt.

— Grandet, tale nož je vaš?

— Ja, kajpa, če ste ga našli pri meni, je moj.

Z vso natančnostjo mu pregledajo nož, čist in svetel, kot bi ravnokar prišel iz trgovine.

Medtem se vrne doktor in reče:

— Zaklana sta bila z bodalom z dvojnim rezilom. Pokonci. To mi ne gre v glavo. Kaznjenec se vendar ne pusti zaklati ko zajec, ob vsaki priliki se brani. Moral bi biti kdo ranjen.

— Saj sami vidite, doktor, nihče nima niti najmanjše ranice na obrazu.

— Sta bila ta dva nevarna?

— Izredno, doktor. Gotovo je bil Armenec tisti, ki je včeraj ob devetih zjutraj v kopalnici ubil Carbonierija.

— Torej je stvar urejena, reče komandant. Vseeno pa obdržite Grandetov nož. In zdaj na delo, vsi razen bolnikov. Metulj, prijavili ste se za bolnega?

— Ja, komandant.

— Niste izgubljali časa, hitro ste maščevali prijatelja. Saj veste, da nisem tak bedak. Na žalost nimam dokazov in vem, da jih ne bomo imeli. Še enkrat vas vprašam, poslušajte! Bi rad še kdo kaj povedal? Če bi kdo kakorkoli lahko pojasnil ta dvojni zločin, mu dam častno besedo, da bo takoj rešen otokov in premeščen na kontinent.

Popolna tišina.

Vsi iz Armenčeve klape so se prijavili za bolne. In tako so se v zadnjem trenutku prijavili tudi Grandet, Galgani, Jean Castelli in Louis Gravon. Soba se je izpraznila, odšlo je njenih sto dvajset stanovalcev. Ostane nas pet, štirje okrog Paula, pa urar in še dva ali trije, izmed katerih tudi veliki Sylvain iz Alzacije. Šef bloka pa je tako vedno v sobi in se ves čas pritožuje, koliko vražjega dela ima s čiščenjem.

Sylvain živi sam zase, ima pa prijatelje. Človek akcije je in spoštujejo ga zaradi nenavadnega podviga, ki ga je pripeljal za dvajset let na robijo. Na brzcu Pariz—Bruselj je čisto sam napadel poštni vagon, pobil oba stdažarja in na gramoz ob progi pometal polne Žaklje, ki so jih takoj zatem pobrali njegovi pajdaši. In v vrečah je bila precejšnja vsota.

Sylvain je opazil, da se v obeh klapah potihem menijo, ni pa vedel, da smo se zgovorili za premirje. Zato je mimogrede zinil:

— Upam, da se ne boste stepli v stilu treh mušketirjev?

— Danes ne, mu odvrne Galgani, ostane pa za drugič.

— Zakaj za drugič? Ne splača se odlašati za jutri, kar lahko storiš danes, reče Paulo, ampak jaz res ne vidim razloga, zakaj bi se pobili med seboj. Kaj misliš, Metulj?

— Samo eno stvar povejte: ste vi vedeli, kaj namerava storiti Armenec?

— Častna roka, Buba, nič nismo vedeli. Pa še nekaj ti povem. Če Armenec ne bi bil mrzel, bi se precej težko sprijaznil z njegovim dejanjem.

— Če je tako, zakaj ne bi za zmeraj končali te zadeve? reče Grandet.

— Nam je prav. Dajmo si roke in pozabimo na to žalostno reč.

— Prav.

— Jaz sem za pričo, reče Sylvain. Všeč mi je, da ste se tako lepo pobotali.

— Pustimo zdaj vse to.

Ob šestih zvečer zazvoni v kapelici. Nehote se mi pred očmi prikaže scena prejšnjega dne, ko se je Matthieu pokonci zibal proti čolnu. Podoba izpred štiründvajsetih ur je še zmeraj tako živa in strašna, da z vsem srcem upam, da Armenca in Flegme ne bojo odnesli morski psi.

Galgani ne reče besede. Ve, kaj se je zgodilo s Carbonierijem. Zagledal se je nekam predse in noge mu bingljajo s postelje. Grandet se še ni vrnil. Mrtvaški zvonec ie prenehal že pred dobrimi desetimi minutami. Galgani še zmeraj binglja z nogami, in ne da bi pogledal k meni, polglasno reče:

V Želim si, da niti koščka te armenske svinje ne bi požrli psi, ki so se spravili na Matthieuja. Preneumno bi bilo, če bi se po smrti srečala v trebuhu iste zveri; še za življenja sta se izogibala drug drugega.

Res, hudo bom pogrešal tega plemenitega in pravega prijatelja. Še najbolje, če odidem s Kraljevega in čimprej ukrepam. Ta reč mi ne gre iz glave.

Pobeg norcev

— Vojna je in nič kaj naklonjena ubežnikom, kajne Salvidia?

Potem ko sva na razglasni deski prebrala, kakšni so najnovejši ukrepi zoper ubežnike, sva se pogovarjala, Italijan z zlatim planom in jaz.

— Pa če me stane glavo, na otoku ne bom ostal. In ti?

— Meni je že vsega dosti, Metulj, rad bi bežal. Naj pride, kar če. Zaprosil sem, da bi me v norišnici zaposlili kot bolničarja. Dobro vem, da sta v skladišču dva soda po dvestopetindvajset litrov, ravno dovolj velika za splav. V prvem imajo olivno olje, v drugem kis. Dovolj dobro bi ju morala zvezati, pa bi imela prav resne šanse, da prideva na kontinent. Norišnica je obzidana in na zunanji strani ni straže. Znotraj neprestano straži paznik bolničar in skupaj s kaznjenci nadzoruje bolnike. Zakaj ne bi prišel še ti?

— Kot bolničar?

— Ne, Metulj, saj dobro veš, da ti ne bi dali shižbe v norišnici. Daleč je od kampa, slabo zastražena in lahko si prepričan, da te tja ne pošljejo. A lahko bi se mi pridružil kot norec.

— To je precej težko, Salvidia. Ko ti enkrat doktor podpiše, da si zmešan, je to isto, kot če bi ti dovolil počenjati vse, kar si zmisliš. Kajti za svoja dejanja nisi več odgovoren. In potem si lahko predstavljaš, kakšno odgovornost sprejme na svoja pleča zdravnik, ki postavi takšno diagnozo! Ubiješ lahko robijaša, paznika ali celo paznikovo babo, otroka. Smeš pobegniti in delati škodo, pravica te nič več ne doseže. V najhujšem primeru te nagega strpajo v oblazinjeno celico in ti nadenejo prisilni jopič. In takšen režim tudi ne more trajati v nedogled, lepega dne se te usmilijo in prideš ven. A razumeš? Za še tako hudo stvar, ki jo narediš, ne plačaš in nisi kaznovan.

— Metulj, zaupam ti in zelo bi rad bežal s tabo. Izpelji, tudi kar je nemogoče, in pridi za mano. Kot bolničar ti bom lahko pomagal, kolikor se bo dalo, in prebrodil boš najhujše trenutke. Priznam, gotovo mora biti strašno, če si normalen, pa se znajdeš med samimi nevarnimi blazneži.

— Prav, Romeo, kar pojdi v norišnico. Preštudiral bom, kako je s to stvarjo, predvsem pa se bom pozanimal, kakšni so prvi simptomi blaznosti, prepričati je treba doktorja. Konec koncev ni slaba ideja, če zapišejo, da sem neodgovoren za svoja dejanja.

Prav resno sem se vrgel na stvar. V kaznilniški knjižnici nisem našel nobene ustrezne knjige. Kadar pa se mi ponudi priložnost, se pomenim z ljudmi, ki so bili krajši ali daljši čas bolni. Polagoma mi postajajo stvari jasne:

1. Norci čutijo strašne bolečine v malih možganih.

2. Pogosto jim brni v ušesih.

3. Ker so zelo nervozni, ne morejo ostati dalj časa v istem položaju, saj jih prebudi iz spanja pravi rafal živčnih dražljajev in se začno z groznimi bolečinami premetavati po postelji.

Torej je treba takšne simptome samo nakazati in jih nikakor ne izraziti direktno. Moja blaznost mora biti ravno' dovolj neprijetna, da se bo zdravnik moral odločiti za umobolnico, ne pa agresivna, ker se mi v takem primeru lahko zgodi, da bojo nadzorniki ravnali grdo: prisilni jopič, pretepanje, zmanjšani obroki hrane, injekcije bromida, mrzle ali prevroče kopeli... Če dobro odigram komedijo, prav lahko obrnem zdravnika.

In še ena stvar je meni v prid: zakaj, iz kakšnih nagibov naj bi bil simulant? Zdravnik ne bo našel logičnega odgovora na takšno vprašanje. Meni ne preostane nič drugega. Na Hudičev otok, so rekli, me ne pošljejo. In v kampu ne zdržim več, odkar so mi ubili Matthieuja! K vragu vse to odlašanje! Odločil sem se. V ponedeljek grem na vizito. Ne, sam se ne smem prijaviti. Bolje, če to stori kdo drug in naj bo prepričljivo. V sobi moram najprej zaigrati par nenormalnih štosov. Šef bloka bo poklical paznika in ta me bo sam javil k viziti.

No, zdaj že tri dni ne spim, se ne umivam in ne raziram. Vsako noč nekajkrat onaniram in jem bolj malo. Včeraj sem soseda vprašal, zakaj mi je vzel s police fotografijo, ki je nikdar nisem imel. Vsem svojim velikim bogovom je prisegal, da se ni dotaknil mojih reči, potem pa si je razburjen izbral drugo posteljo. Preden začnejo deliti kosilo, juha zmeraj ostane še nekaj časa v škafu pri vratih. Približal sem se mu in se pred očmi vseh poscal vanj. Ljudje so od začudenja zagodrnjali, a gotovo sem imel tak obraz, da niso upali odpreti ust. Samo prijatelj Grandet mi je rekel:

— Metulj, zakaj delaš to?

— Pozabili so jo dovolj soliti.

Ne da bi se ozrl okrog sebe, sem mirno odšel po svojo skledo in jo pomolil staremu.

V popolni tišini so se opazovali, ko sem pomij askal tekočino s krožnika.

Ta dva incidenta sta zadostovala, in danes zjutraj sem se znašel pred doktorjem, ne da bi za to posebej prosil.

— Torej, kako gre, doktor, ja ali ne?

Vprašanje ponovim. Doktor me zaprepadeno pogleda. In s povsem normalnim glasom sem ga vprašal.

— Ja, kar gre, reče zdravnik. Pa ti, si bolan?

— Ne.

— Zakaj pa si potem prišel na vizito?

— Zaradi sebe že ne, rekli so mi, da' ste nenadoma zboleli. Vesel sem, ko vidim, da to ni res. Na svidenje.

— Trenutek še, Metulj. Sedi predme. Poglej sem.

In zdravnik mi pogleda v oči in mi sveti z majhno lučko.

— Nisi videl tistega, kar si pričakoval, kaj? Zdravnik, preslabo luč imaš, ampak kljub temu se mi zdi, da si razumel, ne? Odgovori no, si jih videl?

— Kaj? vpraša zdravnik.

— Ne delaj se trapastega, si doktor ali veterinar? Mi ja ne boš rekel, da jih nisi utegnil videti, preden so se skrile? Ali pa mi nočeš povedati in me imaš za bedaka?

Oči se mi svetijo od utrujenosti. Obraz, neumit in neobrit, igra samo v mojo korist. Pazniki debelo gledajo in poslušajo, a nič takega ne naredim, da bi bili prisiljeni intervenirati. Da se ne bi razburjal in da bi me pomiril, sklene zdravnik vstopiti v mojo igro, vstane in mi položi roko na ramo. Jaz še vedno sedim.

— Hotel sem ti zamolčati, Metulj. Res je, ravno sem jih še uspel videti.

— Lažeš, zdravnik, s tropsko hladnokrvnostjo lažeš. Ker sploh ničesar nisi videl! Mislil sem, da iščeš tiste tri črne pike, ki jih imam v levem očesu. Vidim jih samo, če gledam v prazno ali če berem. Če se pogledam v ogledalo, vidim oko takšno, kot je, nobenih pik ni notri. Cim primem za ogledalo, izginejo in se skrijejo.

— Odpeljite ga v ambulanto, reče zdravnik. Takoj. Ni se mu treba vrniti v kamp. Metulj, pa mi praviš, da nisi bolan! Morda res, a zdiš se mi vražje utrujen. Za nekaj dni te dam v bolnišnico, pa počivaj. Prav?

— Nič nimam proti. V ambulanti ali v kampu, še zmeraj smo na otoku.

Prvi korak je storjen. Čez pol ure sem že v dobro razsvetljeni bolniški sobi, na čedni postelji z belimi rjuhami. Na vratih je kartonček: »Na opazovanju«. Pod močnim vplivom sugestije se polagoma spreminjam v zmešanega človeka. Nevarna igra je to: s skritim ogledalom sem se navadil nekaj tikov, živčno zvijam usta, spodnjo ustnico stiskam k zobem, in tako dobro sem se navadil tega, da se večkrat zalotim, ko mi trzne kakšna obrazna mišica, ne da bi to nameraval. Ni se pametno preveč dolgo zabavati s to igrico, Buba! Če se boš predolgo učil, da bi bil premaknjen, ti lahko ostanejo trajne posledice. Vendar pa moram igrati temeljito, če hočem priti do cilja. Priti v norišnico, zabeležen kot neodgovoren individuum, in potem zbežati. Bežati! To je zame naravnost magična beseda, vznemiri me in že se vidim, kako jaham na dveh sodih in se s prijateljem bolničarjem bližam kontinentu.

Zdravnik me obišče vsak dan. Temeljito me pregleda in zmeraj se pogovarjava mirno in prijazno. Vznemirjen je, tip, ampak ni še prepričan. Torej mu bom dal vedeti, da me zbada v tilniku, kar je prvi simptom.

— Je vse v redu, Metulj? Si dobro spal?

— Ja, doktor. Hvala, še kar. Hvala za ParisMatch, ki ste mi ga posodili. S spanjem pa je čisto drugače. Veste, za celico imajo nekakšno pumpo za zalivanje ne vem česa in ta pumpa dela celo noč bambam, potem pa se mi zdi, da tudi v mojem tilniku odmeva bambam! In to vso noč, vam povem, ne da se več zdržati. Hvaležen bi vam bil, če me premestite v drugo celico.

Zdravnik se obrne k pazniku in na hitro zamrmra:

— Je kakšna pumpa?

Paznik odkima.

— Nadzornik, odpeljite ga v drugo celico. Kam bi rad šel?

— Čim dlje od te preklete pumpe, na drugi konec hodnika. Hvala vam, doktor.

Vrata se zaprejo in sam sem spet v celici. Neznaten glasek ob steni me opozori, da gotovo vohljajo za mano. Saj res, zdravnika sploh nisem slišal, da bi se oddaljil. Tako torej brž s pestjo požugam proti steni, ki skriva namišljeno pumpo, in zavpijem, pač ne preglasno: »Nehaj že enkrat, prašiča! Kdo te bo le poslušal, ubogi vrtnar!« In uležem se na posteljo in skrijem glavo pod blazino.

Železnega pokrovčka na vratih nisem slišal, slišal pa sem odhajajoče korake. Pomeni torej, da je vohljal ravno zdravnik.

Popoldne so me premestili v drugo celico. Dopoldne sem prav gotovo napravil dober vtis, saj so me tistih nekaj metrov po hodniku spremili kar štirje, dva paznika in dva kaznjenca bolničarja. Ker me niso ogovorili* jim tudi jaz nisem rekel besede. Samo nemo sem jim sledil. Čez dva dni je na vrsti drugi simptom: brnenje v ušesih.

— V redu, Metulj? Si že prebral revijo, ki sem ti jo poslal? ,

— Ne, ne še, ves dan pa še ponoči sem poskušal stisniti komarja ali mušico, ki se je vgnezdila v mojem ušesu. Nič ne pomaga, če si dajem vanj vato, ves čas slišim zzzzz ... In čimbolj je to žgečkanje neprijetno, tem močnejše je. To gre človeku konec koncev na živce, doktor! Kaj misliš? Če mi jih ni uspelo zadušiti, bi jih morda lahko utopil? Kaj praviš?

Neprestano mi trza ustnica in končno je to opazil tudi doktor. Prime me za roko in mi pogleda naravnost v oči. Vidim, zbegan je in zaskrbljen.

— Ja, Metulj, prijatelj moj, utopila jih bova. Chatal, naj mu sperejo ušesa.

Vsak dan se ponavljajo takšne in podobne scene s svojimi variantami, a doktor se še zmeraj ni dokončno odločil, da bi me poslal v norišnico.

Ko mi je Chatal dajal injekcijo bromida, me je opozoril:

— Zaenkrat je vse v redu. Zdravnik je že hudirjevo vznemirjen, a traja lahko še zelo dolgo, preden te pošlje stran. Pokaži mu, da znaš biti tudi nevaren, pa se bo morda hitreje odločil.

— Vse v redu, Metulj? me prijazno pozdravi zdravnik, ko vstopi s Chatalom in dvema paznikoma bolničarjema.

— Stop, doktor! rečem s precej agresivnim glasom. Dobro veš, da ni v redu. In sprašujem se že, kdo od vas mi pošilja tipa, ki me zajebava.

— Kdo? Kako?

— Najprej, zdravnik, a poznaš aparat doktorja Arsonvala?

— Ja, mislim, da ja___

— Veš, da je izumil oscilator, s katerim lahko ioniziraš zrak okrog bolnikov, ki imajo ulkus na dvanajsterniku. S tem oscilatorjem pošiljaš električni tok. In zdaj si predstavljaj, da se je tega aparata polastil kak moj sovražnik in ga odnesel iz bolnišnice v Cayenne. Kadar mirno zaspim, pritisne na gumb in rafal mi udari v trebuh in noge. V trenutku se zbudim in vrže me vsaj deset centimetrov nad posteljo. Kako naj pri takem zdržim in vrh vsega še zaspim? Nocoj se ni nehalo. Samo oči sem zaprl in že je udaril tok vame, bam! In potem sem kot feder. Dosti mi je tega, zdravnik! Povej vsem, da zakoljem prvega, ki je kriv, da ne morem spati. Res je, orožja nimam pri sebi, vendar sem dovolj močan, da stisnem vrat. Tako, zdaj veste. In ne hodite mi več sem s svojimi hinavskimi »dober dan« in »a gre, Buba?« Dovolj mi je tega!

Moja komedija je takoj rodila uspehe. Chatal mi je povedal, da je zdravnik obvestil paznike, naj krepko pazijo name. In nikoli naj mi ne odprejo vrat, če niso vsaj trije, in vedno naj so vljudni in prijazni. Kompleks preganjavice se ga je prijel, je Chatalu pojasnil zdravnik, čimprej ga bo treba poslati v azil.

— Mislim, da ga lahko odpeljem sam še z enim paznikom, je predlagal Chatal, da bi mi ne nataknili prisilnega jopiča.

— Buba, si dobro jedel? — Ja, Chatal, bilo je kar v redu. — Bi šel z mano in gospodom Jeannusom? — Kam?

— Sprehodili bi se do azila in odnesli tja neko škatlo z zdravili. — Prav.

In vsi trije odidemo iz ambulante naravnost proti norišnici. Ves čas med potjo Chatal pripoveduje o tem in onem, malo pred ciljem pa reče:

— A ne, v kampu se počutiš trudnega, Buba?

— Ja, ja, posebej še mi je zoprno, odkar nimam več prijatelja Carbonierija.

— Zakaj pa nekaj dni ne ostaneš tukaj? Tip z oscilatorjem te morda tu ne najde in boš imel mir.

— Zaboga, to ti je ideja! Ampak ali misliš, da me bojo hoteli sprejeti, če nimam bolne glave, a?

— Kar meni prepusti vso stvar, jaz se bom pomenil z njimi, reče paznik, srečen in prepričan, da sem padel v Chatalovo past.

Tako, zdaj sem v norišnici in okrog mene je vsaj sto norcev. In nikakor ni špas živeti s premaknjenimi tipi! V skupinah po trideset ali štirideset se sprehajamo po dvorišču, medtem ko bolničarji čistijo celice. Vsi smo noč in dan popolnoma nagi. Še sreča, da je toplo. In meni so pustili vsaj copate.

Od bolničarja sem dobil prižgano cigareto. Sedim na soncu in si mislim, zdaj bo že pet dni, pa mi še ni uspelo priti v stik s Salvidio.

Približa se mi neki norec. Njegovo zgodbo poznam, piše se Fouchet. Njegova mati je prodala svojo hišo in mu prek nekega paznika poslala petnajst tisoč frankov za beg. Paznik naj bi obdržal pet tisoč, on pa bi dobil deset tisoč. A paznik ga je vrgel na finto in z vsem denarjem odšel v Cayenne. Ko je od nekoga zvedel, da mu je mama poslala denar in se za prazen nič odpovedala hiši, se ga je polotil tak bes, da je še isti dan napadel stražarje. V hipu so ga obvladali in nikomur ni napravil nič, ni utegnil. Odpeljali so ga med norce in tega bo zdaj že tri ali štiri leta.

— Kdo si?

Pogledam ga, ubogega fanta, nima jih več ko trideset, postavil se je predme in hoče odgovor.

— Kdo sem? Možak kot ti, nič bolj nič manj. — Pa mi res neumno odgovarjaš. Vidim, da si možak, saj ga imaš, če bi bil baba, bi imel luknjo. Vprašal pa sem, kdo si. Še pravi, kako ti je ime? — Metulj. — Metulj? Metuljček si, praviš? Revček. Metuljček leta po zraku in ima krila, kje pa jih imaš ti? — Izgubil sem jih. — Poišči jih, pa boš lahko odletel. Pazniki nimajo kril. Ha, ha, lahko jih nategneš. Daj mi cigareto.

In še preden mu jo lahko ponudim, mi jo iztrga izmed prstov. Potem mi sede nasproti in z užitkom pokadi do konca.

— Kdo pa si ti? ga vprašam jaz.

— Jaz sem fazan. Zmeraj kadar bi moral dobiti kakšno stvar, ki je moja, me usekajo. — Zakaj? — Kar tako. Zato pa tudi pokoljem čimveč paznikov. Nocoj sem obesil dva. Pa nikar me ne izdaj. — In zakaj si ju obesil? — Mamino hišo so mi ukradli. Predstavljaj si, da mi je mama poslala svojo hišo, bila pa je všeč paznikom. Obdržali so jo in zdaj živijo v njej. Ali ni prav, da sem ju obesil? — Prav. Vsaj ne bojo profitirali mamine hiše. — A vidiš tistega debelega bajsa za ograjo? Ta tudi živi v njej. Pride še na vrsto in ga zadavim, verjemi mi.

Fant je vstal in odšel.

Uf! Res ni hec, če si prisiljen živeti med samimi blazneži, pa tudi nevarno je. Ponoči je od vsepovsod slišati kričanje, in kadar je polna luna, so norci še bolj vznemirjeni. Ni mi sicer jasno, kako lahko luna vpliva nanje, ampak dejstva so taka.

Pazniki morajo poročati o norcih v času opazovanja. Delajo poskuse. Zanalašč me na primer pozabijo odpeljati na dvorišče. Čakajo, da bi se pritožil. Ali pa mi ne dajo kosila ali večerje. Imam pa kratko palico in vrvico in delam se, kot da bi lovil ribe.

— A prijemajo, Metulj? me vpraša šef stražarjev. — Ne morejo. Kar pomisli, kaj se mi godi. Kadar vržem, pride vedno za mano majhna ribica, in če hoče kakšna velika ugrizniti, jo mala opozori: »Pazi! Pojdi raje mimo, Metulj lovi ribe!« In zato nikoli nič ne ulovim. A še zmeraj poskušam, morda se mi nekega dne posreči, da velike ribe ne bojo verjele mali.

In potem zaslišim paznika, ki se obrne k bolničarju:

— S tem je že gotovo!

Kadar jem v jedilnici za skupno mizo, mi nikoli ne uspe pojesti krožnika leče. Ogromna mrcina, ki ima najmanj meter devetdeset v višino in je po rokah, nogah in prsih poraščen kot opica, me je izbral za žrtev. Zmeraj se usede tik poleg mene. Lečo nam servirajo zelo vročo, pa je torej treba počakati, da se ohladi. Z leseno žličko parkrat zajamem, popiham in poskusim, potem spet počakam. Ivanhoe — mrcina namreč misli, da je Ivanhoe — se ne pusti prositi, skodelo prime in njeno vsebino zlije v svoje žrelo. Potem avtoritativno prime moj krožnik in napravi isto. S komolcem ga obriše in hrupno postavi nazaj predme, njegove rdečkaste izbuljene oči pa pravijo: »Si samo videl, kako ti pospravim meneštro?« Počasi mi postaja ta Ivanhoe že zoprn, in ker še nisem uradno zapisan med norce, se odločim, da temu napravim konec. Spet je dan, ko je na sporedu leča. Ivanhoe me ne zgreši. Spet se usede zraven mene. Njegov bedasti obraz si je, že vnaprej se veseli leče in to dveh porcij. Predse povlečem težek in velik vrč, poln vode. Kakor hitro mrcina zgrabi za moj krožnik in si začne zlivati lečo po grlu, skočim in mu z vso silo razbijem glinasti vrč na glavi. Orjak zatuli ko zver in se zvali na tla. V istem hipu se začno obmetavati s krožniki še ostali norci v jedilnici. Nastane prav peklenski trušč.

V tem me že primejo in štirje mišičasti bolničarji me brez usmiljenja odnesejo v celico. Ko sraka se derem, da mi je Ivanhoe ukradel denarnico z osebno izkaznico vred. No, zdaj sem končno uspel! Zdravnik se je odločil in zapisal, da nisem več odgovoren za svoja dejanja. Pazniki so mnenja, da sem sicer kar miren blaznež, da pa imam svoje nevarne trenutke. Ivanhoe ima lep obkladek na glavi. Kot vse kaže, sem mu io odprl, za več kot osem centimetrov. Na dvorišče ga ne pustijo ob istem času kot mene, še sreča.

Uspelo mi je govoriti s Salvidio. Ima že dvojnik ključa, ki odpre skladišče s sodi. Poskuša dobiti dovolj žice, da bi dva soda zvezal skupaj, a povem mu, da žici nič kaj ne zaupam, saj se mimogrede odlomijo, če jih treš drugo ob drugo. Dosti bolj elastične so navadne vrvi. Poskušal bo dobiti oboje, žice in vrvi. Napraviti mora tudi troje ključev: za vrata moje celice, za vrata na hodniku in za glavni vhod v norišnico. Vse skupaj je precej slabo zastraženo. En sam stražar, ki straži štiri ure. Od devetih zjutraj pa do enih in od enih do petih. Dva izmed stražarjev večinoma prespita svojo službo in sploh ne hodita naokoli. Zaneseta se na kaznjenca bolničarja, ki je z njima. Potemtakem je vse v redu in samo vprašanje potrpežljivosti. A čakati sem pripravljen največ en mesec.

Šef straže mi je ponudil prižgano cigaro, ko sem prišel na dvorišče. Bila je slaba, a zdela se mi je imenitna. Gledam okrog sebe in opazujem čredo nagcev, ki pojejo, se cmerijo, brez veze mahajo po zraku ali pa govorijo sami s sabo. Vsi so še mokri od tuša, kajti vsak se mora stuširati, preden pride na dvorišče, njihova uboga telesca, obtolčena in pretepena, nazorno kažejo sledove jermenov in pretesnih prisilnih jopičev, saj norce pretepajo pazniki ali pa se mlatijo med seboj. To je špektakel, lep primer, kako se konča famozna »pot razkroja«. Le koliko teh revežev so v Franciji psihiatri spoznali za odgovorne lastnih dejanj?

Titin — tako mu pravijo — je iz mojega konvoja leta 1933. V Marseillu je ubil nekega tipa, ga potem naložil v fijakar in se dal odpeljati v najbližjo bolnišnico. »Tukaj ga imate, pa poskrbite zanj. Mislim, da je bolan,« je dejal. Na mestu so ga aretirali in porotniki niso upoštevali niti najmanjše stopnje osebne neprištevnosti. Pa je vendar jasno, da je bil neuravnovešen, če je šel in počel takšne stvari. Največji pametnjakovič bi takoj razumel, da ni imel nič proti, če ga primejo. In zdaj je tu, Titin, zraven mene sedi. Kronično grižo ima. Pravcati potujoči kadaver je že. Njegove oči so jekleno sive, izdajajo praznino in bebavost.

— Majhne opice imam v trebuhu, rojak, mi reče. Dveh vrst. Ene so hudobne, grizejo me po črevesju, in če so slabe volje ali jezne, mi stiskajo kri. One druge so kosmate in dlakaste roke imajo. Božajo me in branijo pred hudobnimi, ki grizejo. Če so dovolj močne, tedaj ni krvi.

— Še še spomniš Marseilla, Titin?

— Če se ga še spomnim, hudirja! Seveda se ga, pa še dobro. Trg Borza pa vsi tisti makroji pa ekipe pikpoketo..

— Še spomniš koga po imenu? Angela dobičkarja? Gravata? Clementa?

— Ne, imen se ne spomnim. Spomnim pa se enega idiotskega fijakarja, ki me je z bolnim prijateljem odpeljal v ambulanto in rekel, da je prijatelj bolan zaradi mene. Drugega nič.

— Pa prijateljev?

— Kaj vem ...

Ubogi Titin, dam mu svoj košček cigare in vstanem. Hudo mi je, saj se bo lepega dne stegnil ko pes. Ja, res je nevarno prebivati med norci, pa kaj? Po mojem je to edina možnost, da jo odnesem brez kazni, če mi ne uspe zbežati.

Salvidia je skoraj pripravljen. Ima že dva ključa, manjka mu samo še od moje celice. Odlično vrv si je priskrbel in še eno si je napravil sam iz platna, pleteno iz petih trakov. Po tej strani je vse v redu.

Zdaj bi že res rad akcijo, precej težko je zdržati vso to komedijo. Če hočem ostati v svoji celici na tej strani norišnice, moram namreč od časa do časa zaigrati kakšno krizo.

Enkrat sem jo zaigral tako dobro, da so me pazniki bolničarji takoj položili v banjo vroče vode in mi dali dve injekciji bromida. Banjo pokrijejo z močnim platnom in sploh ne moreš skočiti ven. Skoz majhno odprtino gleda samo glava. Tako sem dobri dve uri v banji, ki me spominja na prisilni jopič, tedaj pa vstopi Ivanhoe. Groza me spreleti, ko vidim njegov pogled. Pa me ja ne bo zadavil, si mislim. Še braniti se ne morem, saj imam roke pod platnom.

Približa se in me natančno pregleda s svojimi bikovskimi očmi, kot bi se poskušal spomniti, kje je že videl to glavo. V obraz mi udari njegov dih in smrad po gnijočem. Najraje bi poklical na pomoč, pa se zbojim, da bi ga tako še bolj razvnel. Zaprem oči in čakam, prepričan, da me zadavi s svojimi orjaškimi rokami. Teh nekaj sekund groze ne bom tako kmalu pozabil. Končno se obrne in odide na drugo stran sobe k rezervoarju za vodo. Zapre pipo za mrzlo vodo in na vso moč odpre vrelo vodo. Ko nor začnem vpiti, saj sem dejansko na tem, da se skuham. Ivanhoe odide. Para je že po vsej sobi, dušim se in si z nadčloveškimi napori prizadevam, zaman, da bi odtrgal nesrečno platno nad banjo. Končno pride pomoč. Pazniki so zagledali paro, ki je uhajala skoz okno. Ko me povlečejo iz kotla, sem po vsem telesu grozno opečen in boli me, da bi tulil. Posebej še noge in tam, kjer mi je posnelo kožo. Premažejo me s pikrinovo kislino in položijo na posteljo v mali ambulanti, ki spada k norišnici. Moje opekline so tako hude, da takoj pokličejo doktorja. Z nekaj injekcijami morfija premagam prvih štiründvajset ur. Ko me zdravnik vpraša, kaj se je zgodilo, mu rečem, da je vulkan treščil v banjo. In nikomur ni jasno, kaj naj bi se zgodilo. Paznik bolničar obtoži tistega, ki mi je pripravil kopel, in mu reče, da je slabo reguliral dotok vode.

Salvidia me je namazal s pikrinovo pomado in potem šel ven. Pripravljen je in pove mi, da je to odlična priložnost za beg, saj se lahko neopazno vrneva v ambulanto, če nama ne uspe. Torej mora napraviti še en ključ. Odtise napravi na koščku mila, ključ pa bo izgotovljen naslednjega dne. Jaz naj samo povem, kdaj se bom čutil dovolj zdravega, in izkoristila bova priliko, ko bosta na straži paznika, ki ne hodita naokoli.

Torej se zmeniva za nocoj, med eno po polnoči in četrto zjutraj. Salvidia nima službe. Da bi pridobil na času, bo sod s kisom izpraznil že okrog enajstih zvečer. Tistega z oljem bova odkotalila polnega. Morje je precej razburkano, pa nama bo morda olje pomagalo umiriti valove.

Na sebi imam nekakšne pumparice iz žakljevine in volneno mornarsko bluzo, za pasom skrivam dober nož. Za vrat si bom obesil tudi nepremočljivo vrečko s cigaretami in vžigalnikom s kresilno gobo. Salvidia je nepremočljiv meh napolnil z maniokovo moko, prepojeno z oljem in cukrom. Kakšne tri kile, mi je rekel. Pozno je že. Sedim na postelji in ga čakam. Srce mi močno razbija. Čez nekaj minut se bo začel beg. Naj mi sreča in Bog pomagata, da bi se že enkrat odpeljal iz teh krajev!

Čudno, samo bežna misel me spomni preteklosti, predvsem očeta in družine. In sploh se ne spomnim sodišča, porotnikov ali tožilca.

Ko pa so se odprla vrata, se mi je nehote prikazal Matthieu v družbi morskih psov.

— Buba, greva!

Stopim za njim. Brž zaklene vrata in ključ skrije v kotu hodnika. Hitro, hitro! Prideva do shrambe, vrata so odprta. Odnesti prazen sod je prava igra. Salvidia si okrog telesa ovije vrvi, jaz žice. Primem meh z moko in odvalim sod v noč. Salvidia hodi za mano s sodom olja. Na srečo je zelo krepak, pa mu teža ne dela težav.

— Počasi, počasi, pazi, da ti ne uide iz rok!

Kajti spuščava se in poln sod olja bi mu mimogrede spolzel iz rok in zadel vame. Spuščam se ritensko, jaz spredaj, sod zadaj. Brez posebnih težav prideva do vznožja poti. Morje je od tu še kar dostopno, a potem je še nekaj špičastih skal, ki jih bo težko premagati.

— Sprazni ga, čez te skale ne prideva nikoli s polnim sodom.

Piha hud veter in valovi se besno zaganjajo v skalovje. Tako, sod je prazen.

— Dobro ga zamaši. Pokrij še s tem plehom.

Luknje so narejene.

— Dobro zategni žico.

Valovi in veter delajo tak hrup, da se naju sploh ne sliši. Oba soda sta krepko zvezana in prava' težava ju bo spraviti čez skale. Velika sta in dokaj težka. Kraj, ki ga je izbral Salvidia za vkrcanje, pa tudi ni najbolj pripraven.

— Potisni, zaboga! Malo privzdigni. Hej, pazi na tistile val! in s sodom vred naju vrže proti skalam. Pazi! Razbila se bosta, pa tudi nama gre lahko noga ali roka!

— Daj mir, Salvidia. Postavi se ali spredaj ali zadaj. Takole je kar dobro. Ko zakričim, se odženeva, oba naenkrat. Sigurno prideva mimo skale. Ostaniva torej tukaj, tudi če naju čez glavo pokrije pljusk.

Sredi vsega tega divjega živžava na ves glas komandiram in mislim, da me je prijatelj razumel: velikanski val pokrije vse skupaj, soda in Salvidio in mene. In v tem se z vsemi močmi odrinem, on stori verjetno isto, saj se v hipu znaj deva na vodi. On sedi na sodu pred mano, in ko se še sam povzpnem na drugi sod, naju od spodaj zajame ogromen pljusk in kot lahko peresce vrže ob najbližjo skalnato špico. Udarec je tako silen, da se soda pri priči odpreta in trske razletijo naokrog. Ko se val umakne, me odnese vsaj dvajset metrov od skale. Plavam, kolikor pač morem, in se prepustim drugemu valu, ki me dobesedno posadi med dva velika kamna na obali. Takoj se ju primem, da me ne bi spet odneslo proč. Popraskan in potolčen pridem ven in na suhem se šele zavem, da me je odneslo vsaj sto metrov od kraja, kjer sva začela.

— Salvidia! Romeo! Kje si? kričim, ne da bi se zavedal nevarnosti. Odgovora ni. Ves uničen ležem na tla, slečem hlače in bluzo. Spet sem nag ko prej, s čevlji na nogah. Zaboga, kje je ostal moj prijatelj? »Kje si?« zatulim na ves glas in odgovarjajo mi samo veter, morje in valovi. In potem obstanem na mestu, ne vem, koliko časa, upehan in polnoma uničen, telesno in duševno. Potem se od besa razjokam, z vratu potegnem vrečko s tobakom in vžigalnikom — znak prijateljeve pozornosti, kajti Salvidia sam ne kadi — in jo vržem v morje.

Vstanem in se postavim proti vetru in pošastnim valovom, ki pometajo okrog sebe, stisnem pest in prekolnem Boga:

— Svinja, baraba umazana, pederast, te ni sram, da si se tako spravil nadme! Ti, pa dobri Bog? Zajebanec, da veš! Sadist si, preklet sadist, nič drugega! Perverznež, umazan gobec! Nikoli več ne izgovorim tvojega imena! Še zaslužiš si ga ne!

Veter popusti in ta navidezni mir mi dene dobro, stopim spet na resnična tla.

Vrniti se moram v azil in po možnosti v ambulanto. Z malo sreče mi lahko uspe.

Povzpnem se po obalni strmini, moram se vrniti v svojo posteljo in zaspati. Nihče me ni ne videl ne slišal. Sem že na hodniku ambulante. Obzidje pred norišnico sem preskočil, saj nisem vedel, kam je Salvidia vtaknil ključ od glavnih vrat.

Kmalu najdem ključ ambulante. Vstopim in za sabo zaklenem. Odprem okno in zaženem ključ ven, na drugo stran obzidja. In potem ležem. Izdala bi me lahko le mokra obutev. Vstanem in odidem v stranišče, copate z zvijanjem in stiskanjem nekako posušim. Z rjuho se podrgnem po obrazu in polagoma se mi vrne kri. Veter in morska voda sta me zmrazila do konca. Še je moj prijatelj res utopil? Morda pa ga je odneslo dlje kot mene in se je rešil na drugem koncu? Še nisem prehitro vrnil? Še malo bi moral počakati. In začnem si očitati, da sem se prehitro sprijaznil z dejstvom, da je prijatelj izgubljen.

V predalu nočne omare najdem dvoje tablet za spanje. Pogoltnem jih brez vode. Saj imam dovolj sline.

Spim še, ko se nenadoma nekaj zatrese in zagledam pred sabo paznika bolničarja. Soba je polna sonca in okno je odprto. Trije bolniki radovedno kukajo noter.

— Kaj naj pomeni to, Metulj? Spiš kot ubit. Deset je že. Kave še nisi spil? Daj no, čisto mrzla je že.

Še ne popolnoma zbujen se vendarle zavem, da izgledam čisto normalno.

— Zakaj ste me zbudili?

— Nič več nisi opečen, posteljo rabimo. Vrnil se boš v celico.

— Prav, šef.

Odidem za njim in potem me pusti na dvorišču. Izkoristim sonce in posušim copate.

Tako, pred tremi dnevi je šel beg po vodi. Nihče ni zvedel za to. Hodim iz celice na dvorišče in z dvorišča v celico. Salvidia se ni nič pojavil, torej je mrtev, gotovo se je raztreščil ob skalah. Jaz sem jo ravno za las odnesel, verjetno zato, ker sem bil zadaj in ne spredaj. Kdo bi to vedel! Zapustiti moram norišnico. Težko jih bo prepričati, da sem ozdravljen ali vsaj zmožen za vrnitev v kamp, lažje jih je bilo prepričati o obratnem. Torej je najbolje, če dam zdravniku čimprej vedeti, da mi gre na bolje.

— Gospod Rouviot (ta je šef bolničarjev), ponoči me zebe. Obljubim vam, obleke ne bom zamazal. Dajte mi hlače in srajco, prosim vas.

Paznik me debelo pogleda, potem pa reče:

— Sedi k meni, Metulj. Kaj je torej s tabo?

— Presenečen sem, šef, da sem se kar naenkrat znašel tu. To je norišnica, kajne? Sem mar slučajno zgubil občutek za orientacijo? Zakaj sem tukaj? Bodite prijazni, šef, pa mi povejte.

— Stari moj, bolan si bil, a vidim, da ti gre na bolje. Bi rad šel kaj delat?

— Ja.

— Kaj pa bi delal?

— Brez veze, karkoli.

In že sem oblečen, pomagam čistiti celice. Zvečer mi pustijo vrata odprta do devetih in zaklene mi jih šele nočni stražar.

Neki Auvergnanec, ki je kot kaznjenec za bolničarja, me je včeraj zvečer prvič ogovoril. Sama sva bila v stražarnici. Paznika še ni bilo. Jaz tipa sploh ne poznam, on pa pravi, da me pozna kar dobro.

— Zdajle ti res ni treba tolči slame, fant.

— Kaj misliš s tem?

— Kar češ! Pa ja ne misliš, da sem nasedel tvojemu fazoniranju? Že sedem let sem bolničar in imam opravka s samimi prismojenci. Takoj prvi teden mi je bilo jasno, da si simulant.

— No, in potem?

— Potem, res mi je žal, da vama ni uspelo s Salvidio. Njega je stalo glavo. Hudo mi je, bil mi je dober prijatelj, čeprav mi ni ničesar povedal o begu. Ne zamerim mu. Če boš karkoli potreboval, mi kar povej, z veseljem ti storim uslugo.

Njegove oči so tako iskrene, da mu kar verjamem na besedo. In če že nisem slišal o njem dobrih mnenj, tudi slabih nisem, torej mora biti v redu fant.

Ubogi Salvidia! Gotovo je bil velik škandal, ko so videli, da ga ni. V morju so našli razmetane kose sodov. Prepričani so, da so ga požrli morski psi. Doktor zganja hudiča in pol, ker je izginilo olivno olje. Vojna je, pa bo trajalo, preden pripeljejo nov sod.

— Kaj mi svetuješ?

— Vpisal te bom v seznam tipov, ki hodijo iz azila v ambulanto po hrano. Še boš vsaj sprehodil. In začni se lepo obnašati. V desetih pogovorih z doktorjem bodi osemkrat pameten. Kajti prehitro tudi ne smeš ozdraveti.

— Hvala ti. Kako se pišeš?

— Dupont.

— Hvala, Dupont. Ne bom pozabil tvojih nasvetov.

Zdaj bo že mesec dni, kar mi je spodletelo. Kakšen teden kasneje so potem na vodi našli plavajoče truplo mojega prijatelja. Nerazumljiv primer, ampak morski psi ga niso požrli. A druge ribe so ga načele in mu očitno obglodale nogo, mi pove Dupont. Glavo je imel pod vodo. In ravno zato, ker je bil do take mere obglodan, niso napravili obdukcije. Duponta sem tudi vprašal, če bi lahko stopil v stik z Galganijem, ki bi smuknil moje pismo v poštno vrečo, preden jo zapečatijo.

Materi Romea Salvidie sem namreč pisal v Italijo:

»Gospa, vaš sin je umrl brez verig na nogah. Umrl je na morju, pogumno, daleč od paznikov in ječe. Umrl je svoboden, v boju, da bi ostal za zmeraj svoboden. Preden sva odšla na pot, sva drug drugemu obljubila, da obvestiva domače, če se enemu ali drugemu zgodi nesreča. Zdaj moram izpolniti to mučno nalogo in vam sinovsko poljubljam roke.

Prijatelj vašega sina Metulj.«

Ko sem opravil to nalogo, sem sklenil, da neham premišljevati o tako žalostnih rečeh. Takšno je pač življenje. Oditi moram iz te norišnice, se za vsako ceno preseliti na Hudičev otok in poskusiti znova.

Paznik me je imenoval za vrtnarja na svojem vrtu. Zdaj se že dva meseca lepo obnašam in temu kretenskemu pazniku sem se tako prikupil, da me noče spustiti. Auvergnanec mi je povedal, da je po zadnji viziti doktor rekel, naj me odpeljejo iz azila v kamp, na poskušnjo. Paznik je nasprotoval, saj še nikdar ni imel tako lepo urejenega vrta.

Zato pa sem mu danes zjutraj potrgal vse jdgodovo grmičevje in ga pometal med smeti. V prazno zemljo pa sem zasadil majhne križce. Kolikor grmov, toliko križcev. Brez veze, če popišem škandal ali ne. Debelega bučastega paznika je bilo skoraj konec od ogorčenja. Slinil se je in dušil, a besede mu niso hotele iz grla. Ko se je slednjič sesedel na samokolnico, so mu iz oči pritekle prave solze. Malo sem pretiraval, a ne? Pa kaj sem hotel!

Doktor stvari ni vzel tragično. Za nekaj časa ga je treba dati na poskušnjo v kamp, prepričuje ljudi, drugače se ne bo privadil normalnemu življenju. Preveč sam je na vrtu, pa mu je padla v glavo ta čudna ideja.

— Povej mi no, Metulj, zakaj si potrgal jagode in posadil križce?

— Tega vam res ne morem pojasniti, doktor, in pazniku se opravičujem. Tako rad je imel svoje jagode, da mi je resnično žal. Ljubemu Bogu se bom priporočil, da bi mu dal drugih.

Pa sem spet v kampu. Najdem stare prijatelje. Carbonierijev prostor je prazen in svojo posteljo razpnem čisto zraven, kot bi bil Matthieu še zmeraj med nami.

Doktor mi je dal všiti na bluzo: »Na posebni poskušnji.« Komandira mi lahko samo zdravnik. Ukazal mi je, naj od osmih do desetih dopoldne pred bolnišnico pobiram listje. Z zdravnikom sem že sedel v fotelju pred njegovo hišo, pil kavo in kadil cigarete. Če je bila prisotna tudi njegova žena, me je prosil, naj jima pripovedujem o svoji preteklosti.

— In potem, Metulj, kaj se je zgodilo potem, ko ste pustili Indijance, lovce na bisere?...

Vsako popoldne preživim v družbi teh čudovitih ljudi.

— Vsak dan pridite, Metulj, mi reče doktorjeva žena. Rada vas vidim, pa tudi zanima me, kaj vse se vam je zgodilo.

In potem sem vsak dan pri njih, včasih se pogovarjam celo sam z njegovo ženo. Ker sem prisiljen pripovedovati o svoji preteklosti, sta prepričana, da to koristi mojemu zdravju in dokončni rehabilitaciji. Sklenil sem tudi, da prosim zdravnika, naj me pošlje na Hudiča.

Urejeno je: jutri odputujem. Doktor in njegova žena vesta, zakaj grem tja. Preveč sta bila dobra z menoj, da bi ju nalagal.

— Zdravnik, sit sem že te robije, daj me premestiti na Hudiča. Naj pobegnem ali crknem, tega sranja mi je že dosti.

— Razumem te, Metulj, tudi meni gre ta kaznilniški sistem na kozlanje, ta administracija je črviva. Torej adijo in srečno!

Deseti zvezek

HUDIČ

Dreyfusova klop

To je tretji, najmanjši izmed Otokov zveličanja. Najbolj je na severu in vanj se najbolj zaganjajo valovi in veter. Ob obrežju se vleče pas ravnega, potem pa se otok na hitro dvigne in na zgornji ploščadi najdeš stražarnico in eno samo sobo za kaznjence, kakšnih deset jih je. Uradno na Hudičev otok ni dovoljeno pošiljati robijašev, ampak samo politične obsojence in deportirance.

Vsak živi v majhni hišici s pločevinasto streho. Ob ponedeljkih jim dajo hrano za čez teden, vsak dan pa dobijo kepo kruha. Kakšnih trideset jih je. Bolničar je doktor Leger, ki je zastrupil vso svojo družino v Lyonu ali v njegovi okolici. Politični se ne menijo s kaznjenci na prisilnem in kdaj pa kdaj celo pišejo v Cayenne protestno pismo, potem pa tega ali onega kaznjenca primejo in se vrne na Kraljevi otok.

Hudič in Kraljevi otok sta povezana š kablom, kajti pogosto je morje preveč razburkano, da bi lahko čolnič s Kraljevega pristal ob cementnem pomolu.

Šef stražarjev v kampu (sicer so kar trije) se piše Santori. To vam je puklast dolgin, umazan in pogqsto s teden dni staro brado.

— Metulj, upam, da se boste na Hudiču lepo obnašali. Ne vlecite me za jajca in tudi jaz vas bom pustil pri miru. Pojdite v kamp, pridem za vami.

V sobi najdem šest robijašev: dva Kitajca, dva črnca in dva Francoza, prvi je iz Bordeauxa, drugi iz Lilla. Z enim izmed Kitajcev se poznava, skupaj sva bila v SaintLaurentu med preiskavo. Iz Indokine je, preživel je upor v kaznilnici na otoku Poulo Condor.

Kot poklicen pirat je napadal sampane in redko pustil posadko živo. Čeprav je izredno nevaren, zna živeti med tovariši in konec koncev ti je še simpatičen in mu zaupaš.

— Kako torej, Metulj?

— Pa ti, Chang?

— Gre. Tu gre v redu. Ti, jesti z mano. Ti spati tam, zraven moja postelja. Jaz kuhati dvakrat na dan. Ti loviti ribe. Tu mnogo rib.

Pride Santori:

— A! Ste si že poiskali prostor? Jutri zjutraj boste odšli s Changom krmit prašiče. On bo odnesel kokose, vi pa jih boste s sekiro razpolavljali. Kokose s smetano spravite posebej, da jih bojo dobili odojki, ki še nimajo zob. Popoldne ob štirih jih bosta spet nakrmila. Delali boste torej dve uri na dan, eno dopoldne in eno popoldne, ves preostali čas pa delajte, kar hočete. Ribiči morajo vsak dan prinesti mojemu kuharju kilo rib ali langustin. Tako so vsi zadovoljni. V redu?

— Ja, gospod Santori.

— Vem, da si specialist za bežanje, ampak tu je to nemogoče, pa si ne bom delal hude krvi. Ponoči ste zaprti, a vem, da nekateri hodijo naokrog. Pazi se političnih izgnancev. Mačete imajo. Če se približaš njihovim bajtam, mislijo, da jim greš krast kure ali jajca. Mimogrede jo lahko skupiš z glavo, oni tebe vidijo, ti pa njih ne.

Potem ko sva nakrmila več ko dvesto prašičev, sva se s Changom ves dan potikala po otoku, Chang namreč pozna otok ko svoj žep. Na potki, ki se vleče vse vzdolž obale, sva srečala starčka z dolgo belo brado. Ta je bil novinar iz Nove Kaledonije, ki je med prvo svetovno vojno pisal zoper Francijo v korist Nemcev. Videl sem tudi tistega prasca, ki je dal ustreliti Edith Cavell, angleško ali belgijsko bolničarko, ki je reševala življenja angleškim letalcem leta 1917. Ta ostudni in zoprni debeluh je z gorjačo v roki udrihal po ogromnem gruju, ki je imel vsaj meter in pol v dolžino, debel pa je bil ko moja noga.

Bolničar živi tudi v eni teh bajt, ki so praviloma namenjene samo političnim.

Tale doktor Leger je precej velik možakar, umazan in mišičast. Le obraz ima čist, drugače pa je zaraščen z dolgimi sivkastimi lasmi, ki mu padajo prek senc do vratu. Roke ima polne slabo zaceljenih brazgotin, ki jih gotovo dobi, ko pleza med morskimi čermi.

— Če kaj potrebuješ od mene, kar pridi, dal ti bom. A ne pridi, če nisi bolan. Obiskov nimam rad, nerad se pogovarjam. Prodajam jajca in včasih kakšnega piščanca ali kuro. Če na skrivaj ubiješ prašiča, mi prinesi kakšen del in v zameno ti dam piščanca in šest jajc. Ko si že tu, na, odnesi tole flaško s kininom. Sem si prišel zato, da bi zbežal, pa če se ti posreči čudež, boš v džungli potreboval to reč.

Dopoldne in zvečer nalovim astronomsko število morskih mren. V menažki jih pošljem vsak dan paznikom, tri ali štiri kile. Santori je presrečen, saj še nikdar ni imel takšne izbire rib in langustin. Včasih dobim med oseko tudi tristo langustin.

Včeraj je prišel na Hudičev otok zdravnik Germain Guibert. Ker je bilo morje mirno, sta prišla z njim tudi komandant s Kraljevega in gospa Guibert. Ta čudovita ženska je sploh prva ženska, ki je kdajkoli stopila na tla Hudičevega otoka. Kot pravi komandant, še noben civilist ni bil na tem kraju. Dobro uro sem se lahko pogovarjal z njo. Z mano je stopila celo do klopi, kjer je ponavadi sedel Dreyfus in otožno zrl proti odprtemu morju, proti Franciji, ki ga je zavrgla.

— Ko bi nam tale gladki kamen lahko povedal, o čem je razmišljal Dreyfus... je rekla in pogladila kamen. Metulj, verjetno se zadnjikrat pogovarjava, saj v kratkem greste, kot ste mi povedali. Boga bom prosita, naj vam pomaga zmagati. In preden greste, se le oglasite pri tem kamnu, ki sem ga pobožala, in se tako poslovite od mene.

Komandant mi je dovolil, da lahko vedno po kablu pošljem doktorju langustine in ribe. Santori nima nič proti.

— Adijo, zdravnik, adijo, gospa, ju s čimbolj naravnim glasom pozdravim, preden se barka odlepi od pomola. Gospa Guibert me pogleda s široko odprtimi očmi, kot bi hotela reči: »Spomni se naju kdaj, tudi midva te ne pozabiva.«

Dreyfusova klop je prav na vrhu severne špice otoka. Morje je štirideset metrov niže.

Danes nisem odšel ribarit. V nekakšnem naravnem ribniku imam več ko sto kil morskih mren, v železnem sodu, privezanem z verigo, pa je vsaj petsto langustin. Torej se mi danes ni treba ukvarjati z ribami. Dovolj jih je, da jih pošljem zdravniku in Santoriju, dovolj jih je tudi za naju s Kitajcem.

Zdaj je leto 1941, torej sem zaprt že celih enajst let. Star sem petintrideset let. Najlepša leta svojega življenja sem preživel ali v celici ali v temnici. Medtem sem bil svoboden samo sedem mesecev, ko sem živel s svojimi Indijanci. Otroka, ki sem ju gotovo imel z obema Indijankama, imata zdaj osem let. Grozno! Kako hitro bežijo leta! In zazrem se v preteklost, v vse te ure in minute, ki so trajale pravo večnost in postale del te križeve poti.

Petintrideset let! Kje so zdaj Montmartre, trg Blanche, Pigalle, bal na Vrtičku, bulvar Clichy? Kje je zdaj Nenette s svojim madonskim obrazom, prava kameja, ki me je s črnimi, obupanimi očmi požirala na sodišču in potem zaklicala: »Ne sekiraj se, Henri, za tabo pridem!« Kje je zdaj? Kje je Raymond Hubert s svojim »oproščena bova«? Kje so zdaj te sere, porotniki? In kifelci? In javni tožilec? Kaj dela moj očka, kaj delajo družine, ki so jih ustvarile moje sestre? Kaj počnejo pod nemškim jarmom?

Toliko pobegov! Poglejmo vendar, koliko jih je bilo?

Prvi, ko sem pobil paznike in zbežal iz ambulante.

Drugi v Kolumbiji, v Rio Hachi. Najlepši. Tedaj mi je popolnoma uspelo. Zakaj sem zapustil svoje Indijance? Po vsem telesu me vznemiri misel na ljubezen. In zazdi se mi, kot da bi še čutil v sebi sladkost, ko sem se ljubil z indijanskima sestricama.

Potem tretji, četrti, peti in šesti beg v Baranquilli. Kakšna smola! Akcija po maši bi nam tako lahko uspela! Pa dinamit, ki ni hotel napraviti škode, pa Clousiot, ki si je nataknil hlače. Pa uspavalni prašek z zamudo!

Sedmič sem poskusil na Kraljevem, pa me je izdal ta prašič, Bebert Celier. Če ga ne bi bilo, bi mi gotovo uspelo. In če bi držal gobec, bi bil svoboden in moj ubogi prijatelj Carbonieri bi bil živ.

In osmič, zadnjič, iz norišnice. Ena napaka, ena sama velika napaka, ki sem jo napravil jaz. Ne bi smel pustiti, da izbere kraj za odhod Italijan. Dvesto metrov niže, pod mesarijo, bi imela precej več možnosti.

Dreyfus je bil po krivici obsojen, a je vendarle zbral dovolj poguma za življenje. Njegova klop mi mora kako pomagati. Ne smem priznati poraza. Poskusiti moram znova, nov beg.

Ja, ta gladki, izbrušeni kamen, ki gospoduje nad globokim breznom ostrih skal, kamor se brez prestanka zaganjajo razbesneli valovi, ta kamen mi mora biti v oporo in za vzor. Dreyfus se ni pustil nikdar pobiti, vse do konca se je boril za svojo rehabilitacijo. Res pa je, da je imel za sabo Emila Zolaja s slovitim »Obtožujem«, ki ga je branil. A če ne bi bil iz dovolj trdega kova, bi se zaradi krivične kazni takoj vrgel v prepad, in to ravno s te kamnite klopi. Zdržal je. Ne smem biti manj kot on in spremeniti moram geslo novega bega: zmagati ali umreti. Zbrisati moram namreč besedo umreti, treba je zmagati in postati svoboden.

Dolge ure presedim na Dreyfusovi klopi, misli se potepajo, sanjajo o preteklosti in gradijo rožnato prihodnost. Večkrat me zaslepi premočna svetloba in platinasti odsevi morskih grebenov. Vztrajno gledam v valove in jih pravzaprav sploh ne vidim, a poznam skoraj že vse njihove kaprice, ki sledijo vetru. Morje se nikoli ne utrudi, prav neizprosno obdeluje izpostavljene skale. Preiskuje jih, lušči, kot bi hotelo povedati Hudiču: »Pojdi, izgini že enkrat, napoti si mi. Če te ne bi bilo, bi prej prišel do kontinenta, zato te napadam in počasi zmanjšujem.« Ob nevihtah se morje razdivja še posebej, in ne samo, da grebe in odnaša, kar je uničilo, z vodnimi curki poskuša tudi od spodaj minirati skalnate velikane, ki se trmasto ne umaknejo: »Tu ni prehoda!«

In tedaj odkrijem nekaj zelo važnega. Valovi se zaganjajo v pečine, se razbijejo in umaknejo ravno pod Dreyfusovo klopjo. Vse te tone vodne mase se ne morejo raztreščiti, ker se ujamejo med nekakšno skalnato podkev, ki je široka pet ali šest metrov. In potem je tu strma 'skalnata obala, razbiti val ne more nikamor in vrne se lahko edinole nazaj na morje.

Ta detajl je zelo važen. Če se v tistem trenutku, ko se val razbije in zadene ob zapreko, poženem od zgoraj s polno vrečo kokosov, me bo voda sigurno odnesla nazaj na morje.

Vem tudi, kje dobiti Žaklje iz jute. Za nabiranje kokosov jih imajo veliko pripravljenih ravno v svinjaku.

In zdaj bo treba iznajdbo preizkusiti. Ob polni luni je plima večja in so zato valovi močnejši. Počakal bom torej polno luno. Vrečo s suhimi vlaknatimi kokosi sem dobro zadrgnil in skril v nekakšno špiljo, do katere se da priplavati edinole pod vodo. Spiljo sem odkril nekoč, ko sem iskal langustine. Lete se namreč prilepijo ob strop jame, ki se napolni z zrakom samo ob oseki. K vreči s kokosi sem privezal še drugo vrečo in vanjo zmetal kamnov za kakšnih petintrideset, štirideset kil. Jaz bom skočil v vodo z dvema vrečama namesto ene, imam pa sedemdeset kil, torej ostane razmerje enako.

Zelo sem vznemirjen, kako mi bo uspel poskus. Ta konec otoka je nekakšen tabu. Nikomur še na kraj pameti ne bi padlo, da si bo kdo za beg izbral ravno najbolj vetrovni, se pravi najnevarnejši del otoka.

Po vendar je tu edina možnost, da me z malo sreče od brega odnese na odprto in ne med čeri Kraljevega otoka.

Drugje je nemogoče.

Kokosi in kamni so težki in nič kaj lahki. Ni mi jih uspelo prinesti vrh skal, saj je zgoraj preveč spolzko. Pomagal mi bo Chang, povedal sem mu, kaj nameravam. S sabo je odnesel vso ribiško navlako; če bi naju slučajno presenetili, bi mirno razložila, da sva šla nastavljat mreže morskim psom.

— Dajva, Chang. Še malo, pa bo.

Polna luna osvetljuje skale ko sredi belega dne. Valovi bučijo in njihov hrup mi meša glavo.

— Pripravljen, Metulj? Vrzi.

Pet metrov visok val se dvigne in zažene pod nama v skalo, razbije se in šok je tako strašen, da naju pljusk zmoči do kože. Vendar se ne zmedeva in v istem hipu v vrtinec vrževa vrečo. In vreča se ko slamica odpelje proti odprtemu.

— Si videl, Chang? V redu je.

— Počakaj, videti da vreča ne vrniti.

Slabih pet minut potem me je oblila zona, moja vreča se je vračala vrh ogromnega grebena in val je imel najmanj sedem ali osem metrov v višino. Kot pravi hec je vzdignil vrečo s kokosi in kamen, oboje zapeljal malo v levo in vrgel ob skalo. Vreča se je odprla, kokosi so se raztresli sem in tja in kamen je potonil na dno.

Premočena do kosti naju je pometlo s skale: na srečo ne v morje, ampak v drugo stran. Brez besede sva se s

Changom pobrala in čim hitreje odšla s tega prekletega kraja.

— Ne dober, Metulj. Ne dober ta ideja bega z Hudiča. Bolj dober z Kraljevega. Na strani juga bolj dobro bežanje kot tu.

— Ja, ampak na Kraljevem odkrijejo, da si zbežal, prej ko v dveh urah. Na vreči s kokosi te porivajo samo valovi, torej te s tremi čolni kaj hitro stisnejo v klešče. Tu pa imaš vse prednosti. Na otoku ni enega samega čolna in prepričan si lahko, da imaš celo noč pred seboj, preden odkrijejo, da te ni. Konec koncev pa lahko tudi pomislijo, da si utonil med ribarjenjem. Na Hudiču nimajo telefona. Če odidem

v slabem vremen, se ne more otoku približati nobena barka. Od tu je treba zbežati. Samo kako?

Opoldne je blazno močno sonce. Tropsko sonce, od katerega ti zavrejo možgani v lobanji. Sonce, ki posuši vsako rastlinico, ki ji je uspelo pognati iz zemlje, pa ni utegnila zrasti dovolj visoko, da bi se mu uprla. Sonce, ki izsuši vsako mlako morske vode, ki ni pregloboka, in pusti potem bele sledove soli. Sonce, ki zavrti zrak v nenavaden ples. Ja, zrak se premika, prav res mi pleše pred očmi in odsev z morja mi žge zenice. A kljub temu spet sedem na Dreyfusovo klop in spet se zagledam v morje in ga začnem študirati.

In tedaj šele opazim, da sem pravi bedak.

Tisti grozni val, dvakrat večji od ostalih, ki je pljusknil mojo vrečo ob skalo in jo raztreščil, ja, ta dvojni val se ponovi vsakih sedem valov.

Od poldneva pa do sončnega zahoda sem gledal, če gre to res avtomatično, če se sem pa tja ta ogromni val z morja ne premisli in ne spremeni.

Ne, niti enkrat samkrat ni dvojni val zamudil ali prehitel drugih valov. Najprej šest valov, pet ali šest metrov visokih, v tem pa se je kakšnih tristo metrov od obale že pripravil sedmi val. Približeval se je naravnost kot »I«, se vztrajno večal in širil. V nasprotju z drugimi valovi skorajda ni imel pene na grebenu. Zelo malo. Imel je prav poseben zvok, kot grom, ki ugaša v daljavi. Naposled je udaril in se pognal skoz ozki prehod v obliki podkve in zadel ob pečino. Sesul se je, nastal je vrtinec in potem je trajalo vsaj deset, če ne petnajst sekund, preden je našel izhod in od v džungli. Sedem, osem plim in osek, največ deset. Še pravi, kakšnih oseminštirideset ur, največ šestdeset.

— In kako si prišel do teh podatkov?

— Od Hudiča do obale ni v ravni črti več ko štirideset kilometrov. Če upoštevaš odklon, nastane tako hipotenuza enakokrakega trikotnika. Poglej smer valov. V vsakem primeru je treba napraviti okrog sto dvajset, maksimalno sto petdeset kilometrov. Blizu obale naju bo neslo pač bolj naravnost. Saj si tako na prvi pogled ne znaš predstavljati, da narediš pet kilometrov na uro!

Gleda mi v obraz in me zelo pozorno posluša. Ta korenjak je precej inteligenten.

— Ne, ne govoriš bedarij, priznam. Če bi ne bilo oseke, bi vsekakor prišla do obale prej ko v tridesetih urah. Saj naju bo ravno oseka zadrževala in vlekla na odprto. Prav imaš, morda bova potrebovala tudi šestdeset ur.

— Si se odločil? Greš z mano?

— Skoraj. Reciva torej, da sva v džungli. Kaj potem?

— Priti morava v bližino Kourouja. Tam je precej važna vas, polna ribičev, iskalcev zlata in zbiralcev gumija, balate. In morala bova biti previdna, v bližini vasi je tudi gozdni kamp s kaznjenci. Verjetno se da skoz džunglo prodreti tudi do Cayenne ali v kitajski kamp, ki ga imenujejo Inini. Bo pač treba ustaviti kakšnega z robije ali zamorskega civilista in ga prisiliti, da naju odpelje do Kitajcev. Če bo tip fer, mu bova dala petsto frankov, pa amen. Če bo kaznjenec, bo moral z nama na pot.

— Kaj pa naj počneva v Ininiju, ki je kamp, posebej za Indokitajce?

— Changov brat je tam.

— Ja, tam moj brat. On iti z vami, dobiti barka in za jesti. Ko vi srečate CuicCuic, imate vse za bežati. Kitajec ni nikoli gobec, ki izdaja. Če srečate Vietnamca v džungla,

vi govoriti z njim in on poiskati CuicCuic.

— In zakaj tvojega bratca imenujejo CuicCuic? vpraša Sylvain.

— Ne vem, to rekli Francozi in imenovati CuicCuic, reče Chang. Toda nekaj pozor! Ko vi bližate kontinent, vi priti do blata. Nikoli stopiti na to blato, to živo blato ne dobro. Nevarno. Počakati plima in plima vas odpeljati do džungla. Vi se prijeti lian, drevo, drugače konec.

— A ja, Sylvain. Nevarno je stopiti na živo blato. Najbolje, če zato počakava plimo in se potem primeva vej ali lian.

— Prav, Metulj. Šla bova.

— Oba splava sta narejena enako, skoraj enako, midva pa sva tudi enake teže, torej naju ne bo odneslo daleč narazen. Ampak nikoli ne veš. Kako naj se najdeva, če se izgubiva? Od tu Kourouja ni videti. Ko si bil na Kraljevem, si sigurno opazil, da so kakšnih dvajset kilometrov od Kourouja velike bele skale, ki se bleščijo v soncu.

— Ja.

— To so edine skale na vsej obali. Daleč naokoli, levo in desno, najdeš samo blato. In te skale so bele od ptičjega dreka. Na tisoče ptičev je, saj noben človek ne gre tja. Lahko se zaustaviva za nekaj časa, zbereva moči in se odpraviva spet v džunglo. Medtem bova pač žrla jajca in kokosove orehe. Ognja ne bova kurila. Prvi bo počakal drugega.

— Koliko časa?

— Pet dni. Nemogoče je, da ne bi prišel do tja v petih dneh.

Splava sta narejena. Kokose spravimo v dvojne vreče, da bi bolje držale. S Sylvainom sva se zmenila za čez deset dni. Medtem bova trenirala in krepila mišice na nogah. Vreče bova jahala, in če se obrnejo, jih je hudičevo težko postaviti nazaj. Če se bo le dalo, bova na njih tudi ležala. Ampak gorje nama, če zaspiva, padla bi v vodo in nikoli več ne bi ujela svojega splava. Chang mi je napravil majhno vododržno vrečko za cigarete in vžigalnik, ki si jo bom obesil okoli vratu. Vsak bo ostrgal deset kokosov in z njimi bova morala pregnati lakoto in žejo. Kot se spomnijn, ima Santori usnjeno čutarico za vino, a je nikoli ne uporablja. Chang gre večkrat k njemu, pa mu jo bo speljal.

V nedeljo torej ob desetih zvečer. Oseka se bo ob polni luni začela ob osmih. Lisette bo torej še kako divjala. Zjutraj bo Chang sam nakrmil prašiče, jaz pa bom prespal vso soboto in še nedeljo. Odhod ob desetih zvečer. Oseka se začne že ob osmih.

V nobenem primeru se vreče ne bojo odvezale druga od druge. Zvezane so s pleteno konopljo in jeklenimi žicami, dobro se ujemajo med seboj in kokosi ne bojo mogli popadati ven.

Sylvain po ves dan telovadi, jaz pa sedim ob morju in mi valovi dolge ure masirajo stegna. Mišice na nogah imam zdaj res jeklene.

V nekem vodnjaku, ki ga ne uporabljajo, sem našel približno tri metre dolgo verigo. Spletel sem jo med vrvi, ki vežejo obe vreči mojega splava. Med drugim imam tudi železen klin z vijakom in matico. Če se bom počutil preveč utrujenega, se bom z verigo privezal ob vrečo in lahko brez skrbi zaspal. Če bi se vreči medtem slučajno obrnili naokrog, me bo zbudila voda, pa bom splav spravil na staro mesto.

— Ja, Metulj. Še tri dni.

Sediva na Dreyfusovi klopi in gledava Lisette.

— Še tri dni, ja, Sylvain. Jaz imam kar občutek, da bo šlo. Pa ti?

— Uspelo nama bo, sigurno, Metulj. V torek ponoči ali v sredo zjutraj, pa bova v džungli. In potem sva midva na vrsti!

Chang nama bo ostrgal kokose, vsakemu deset. Poleg nožev bova odnesla s sabo še dve mačeti, ukradel ju je Chang v skladišču za orodje.

Kamp Inini je vzhodno od Kourouja. Če hodiva v pravo smer, bova vedela samo dopoldne, ko nama bo sonce sijalo v oči.

— Ponedeljek zjutraj. Santori bo penast, reče Chang. Sylvain in Metulj izginili, jaz povem ponedeljek ob tri popoldne, tedaj paznik končal siesta.

— In zakaj ne bi pritekel in med kričanjem povedal, da naju je med ribolovom odnesel pljusk?

— Ne, jaz ne komplikacije. Jaz samo rečem: »Šef, Metulj in Stephen niso prišli delat danes. Jaz sam dati jesti prašiči.« Nič več, nič manj.

Beg s Hudiča

Nedelja je, sedem zvečer. Zbudil sem se. Spal sem od včeraj zjutraj. Luna se prikaže šele okrog devetih. Torej je zunaj zelo temna noč, na nebu, polnem težkih oblakov, ni zvezd. Odidemo iz barake. Ponoči gremo večkrat skrivaj na lov, pa se zato nikomur ne zdi čudno, če ob taki uri ne gremo spat.

K vratom je prišel majhen dečko svojim ljubimcem, tipičen Arabec. V kakšnem skritem kotičku na otoku sta se ljubila. Ko ju vidim, ko privzdigneta desko in smukneta skoznjo, se zamislim. Za bikca je višek sreče, če lahko dvakrat ali trikrat na dan ocmoka svojega prijatelja. Po mili volji zadosti svoje erotične potrebe in robija postane zanj pravi raj. In z drugim pedijem je isto. Star je tründvajset, morda petindvajset let. Nič več ni tisti pravi mladenič. Paziti se mora, živeti samo v senci in ohraniti svojo kožo čimbolj bledo in mlečnato, kajti počasi se stara, Adonis. Kot kaznjenec ima več ljubimcev, kot bi si jih na svobodi lahko samo želel. In poleg svojega srčnega ljubimca bikca sprejme kliente in jim zaračuna po petindvajset frankov za enkrat, nič drugače kot kurba z bulvarja Rochechouart na Montmartru. Razen užitka, ki mu ga nudi klient, tudi zasluži dovolj, da se z »možem« udobno preživljata. Prvi in drugi, vsi se z največjim veseljem valjajo v pregrehi, in kar so jih pripeljali v kaznilnico, ne mislijo na nič drugega kot na seks.

Tožilec je krepko usekal mimo, ko jih je kaznoval z robijo. Kajti ravno sredi razkrajajoče se poti so našli svojo srečo.

Ko v odprtini končno izgine rit malega pedeja, ostanemo sami, Chang, Sylvain in jaz.

— Gremo.

V trenutku se povzpnemo na severni del otoka.

Iz špilje privlečemo oba splava. Vsi smo že mokri, saj ob značilnem bučanju razbesnelega morja z vso močjp piha veter. Sylvain in Chang mi pomagata prinesti splav vrh skal. V zadnjem trenutku se odločim, da se z zapestjem privežem ob vreči. Bojim se namreč, da bi mi ušli in bi se sam znašel sredi odprtega. Sylvain se vzpne na sosedne skale in pomaga mu Chang. Medtem se je že malo zjasnilo in luna da je kar dosti svetlobe.

Okrog glave si navijem nekakšno brisačo. Počakajmo torej šest valov. Še trideset minut.

Chang se je vrnil k meni. Stisne me za vrat in objame. Uleže se na tla in se z nogami oprime težkega kamna.

Pomagal mi bo ohraniti ravnotežje. Ko se bo Lisette razbila, me bo temeljito splaknilo.

— Še eden, zavpije Sylvain, pa bo tu Lisette!

Tudi Sylvain se je postavil pred svoje vreče, saj jih drugače lahko pljusk odnese. Chang me drži za noge in tako je nervozen, da me že vse boli od njegovih nohtov.

In zdaj je tu, Lisette, prišla naju je iskat, naravnost kot koničasti vrh cerkvenega zvonika. Z običajnim treskom se raztrešči ob skalah in pljuskne kvišku.

Jaz sem se pognal v vodo samo delček sekunde prej kot Sylvain in potem naju je Lisette v hipu izsesala izmed pečin in z vrtoglavo hitrostjo odnesla na odprto. Prej ko v petih minutah sva že tristo metrov od brega. Sylvain se še ni potegnil na svoj splav, jaz pa sem to storil takoj, ko sem prišel iz vrtinca. Chang se je brž povzpel do Dreyfusove klopi in zdaj nama z belo cunjo v roki maha v slovo. Zdaj sva s Sylvainom tudi že izven območja, kjer se zbirajo valovi, nevarnosti je konec, ne bova se vrnila na Hudiča. Valovi so dolgi, brez pene in umirjeni, sploh nama ne grozi, da bi se splav prevrnil.

Dvigava se in spuščava, valovi so visoki pa spet globoki, ženejo naju na odprto, kajti zdaj je oseka.

Vrh grebena se še enkrat obrnem in v daljavi zagledam Changov robec. Pred sabo imam Sylvaina, oddaljenega kakšnih petdeset metrov proti odprtemu morju, z roko maha po zraku in nori od zmagoslavja.

Noč ni bila huda in dobro sva čutila spremembo morja. Oseka naju je odgnala proč od obale, zdaj pa naju plima pelje proti kopnemu.

Na obzorju se dvigne sonce, se pravi, da je že šest. Preveč sva prilepljena ob morje, da bi lahko videla obalo. A dobro se zavedam, da sva že daleč od otokov, saj jih je komaj razločiti in samo še uganem, da so trije. Nejasna gmota, nič drugega. Še pravi, da sva vsaj trideset kilometrov od Hudiča.

Nasmehnem se: to je zmaga!

In če bi se usedel na splav? Potem bi se mi še veter uprl v ramena.

Tako, sedim. Odvežem verigo in si jo ovijem okrog pasu. Klin je dobro namazan in matica takoj zdrsi po zarezah. Roke dvignem v zrak, veter mi jih posuši. Kadil bi.

Odlično. Počasi, globoko vdihnem dim iz cigarete in še počasneje ga izdihnem. Ne bojim se več. Kajti brez veze bi bilo, če bi vam razkladal, kako me je v začetku akcije bolel trebuh. Ne, ne bojim se več. Ko cigareto pokadim do kraja, se odločim za kokosovo meso. Pogoltnem ga celo pest in potem pokadim še eno cigareto. Sylvain je že precej pred mano. Od časa do časa se znaj deva na isti višini in tedaj ga za drobcen hip ujamem, potem mi spet uide. Sonce si je že hudičevo močno in v glavi mi začne vreti. Brisačo zmočim in si jo ovijem okrog čela. Volneno bluzo sem slekel že prej, kljub vetru nisem mogel več dihati.

Mater! Splav se je zaobrnil in skoraj bi se potopil. Spil sem dva dobra požirka slane vode. Vreč mi ni uspelo obrniti nazaj na pravo mesto in se skobacati nanje. Kriva je namreč veriga. Oklepa me. Pokonci sem plaval ob splavu in se dodobra nadihal, potem sem se verige poskušal osvoboditi. Zaman sem vijak odvijal, ni šlo in ni šlo, morda sem bil prevč nestrpen, pa so se mi prsti tresli.

Uf! Končno! Bilo je precej zoprno, saj sem dobesedno ponorel zaradi preklete verige.

Splava niti ne poskušam obrniti. Preveč sem truden in izmozgan. Povzpnem se nanj. Saj je tako vseeno, če je zgoraj ali spodaj, samo, da se drži nad vodo. Nikoli več se ne privežem z verigo ali s čim drugim. Že v začetku sem bil bedak, da sem šel in se zavezal za zapestje. To bi bila lahko dovolj dobra šola.

Sonce mi neusmiljeno žge v roke in nogč. Obraz mi naravnost gori. Če si ga zmočim, je še huje, kajti voda takoj izhlapi.

Veter se je nekoliko umiril in potovanje je bolj udobno. Je pa res, da gre tudi počasneje naprej. Torej se bolj splača močan veter in razburkano morje z velikimi valovi.

V desni nogi me od časa do časa stisne tak krč, da kričim in tulim v valove. S prstom si potem delam po nogi majhne križce, spomnim se namreč stare mame, ki je govorila, da to pomaga. A recept uboge starke žal ne pomaga.

Sonce se na zahodu že spušča. Štiri bo približno, saj je zdaj že drugič nastopila plima. Zdi se mi, da je krepkejša kot prva in da žene hitreje proti obali.

Sylvaina zdaj ne zgubim več izpred oči in tudi on me lahko vidi. Redko se mi skrije, valovi so se umirili. Slekel je srajco in vidim njegov goli hrbet. Maha mi z rokami. Vsaj tristo metrov je pred mano, a v smeri odprtega morja.

Zdi se mi, da še vesla, saj se voda okrog njega rahlo peni. Bremza, mi postane jasno, hoče da bi ga dohitel. Uležem se na vrečo in začnem z rokami mahati po vodi. Če on bremza in jaz poganjam, se bo razdalja morda zmanjšala?

Ja, ravno pravega tovariša sem izbral za beg, stoprocentno je zanesljiv.

Neham veslati. Utrujen sem. A ostati moram pri močeh. Jedel bom in potem poskušal vreče obrniti. Borša s hrano in čutarica s sladko vodo, oboje je spodaj. Žejen sem in lačen. Ustnice so mi razpokale in strašansko me pečejo. Vreče bom še najbolje obrnil, če se obesim nanje in se odženem z nogami, ko bom vrh grebena.

Petkrat se zaman utrudim in šestič mi kar takoj uspe.

Ves zadihan se komaj dvignem in usedem na široko vrečo.

Sonce je na horizontu in kaj hitro ga bo konec. Torej bo kakšnih šest zvečer. Ko vsaj ponoči ne bi bilo preveč razbrukano morje, utrudi me ravno plezanje na splav!

Iz Santorijeve čutarice spijem krepak požirek deževnice, potem si v usta nesem še dve pesti kokosovega mesa.

Ko sem poln, si na vetru posušim roke, iz vrečke povlečem cigareto in jo z užitkom pokadim. Preden se je čisto stemnilo, sva si s Sylvainom pomahala z robci in si tako rekla lahko noč. Še zmeraj je daleč pred menoj. Zdaj sem se udobno usedel in stegnil noge. Volneno bluzo sem močno ovil in jo oblekel. Te bluze držijo toploto, čeprav so mokre.

Ko je sonce izginilo, me je takoj začelo zebsti.

Veter postaja hladnejši. Samo oblaki na zahodu se kopajo v rožnati luči obzorja. Iz minute v minuto postaja temneje. Veter piha z vzhoda in tam ni oblakov. Torej se mi zaenkrat še ni treba bati dežja.

In o ničemer ne razmišljam. Dopovedujem si pač, naj se dobro držim in ne mučim po nepotrebnem, no, zanima me tudi, če naj se zvežem z verigo, če bi me slučajno pograbil spanec, in če to ni prenevarno, saj sem doživel z verigo že dovolj neprijetnosti. Čez čas pa se spomnim, da me je veriga ženirala samo zcto, ker je bila prekratka. Prekratka pa zato, ker sem jo imel prepleteno med vrvi, ki vežejo obe vreči, in to je prava potrata. Če verigo podaljšam, bo vse v redu. Pripnem si jo za pas. Ne tako kot prvič. Miren bom, saj se vražje bojim, da bi zaspal in padel v vodo.

Ja, veter narašča in valovi tudi. To vam je tobogan, gor in dol, vedno više, vedno niže.

Nastopila je temna noč. Na nebu je na milijone zvezd in južni križ si je močneje kot vse druge.

Prijatelja ne vidim pred seboj. Današnja noč je silno važna. Ko bi bil vso noč veter, bi do jutra napravil lep kos poti.

In veter res narašča. Luna se polagoma dviga iz morja, rdeče rjave barve, in ko se naposled pokaže v vsej svoji velikosti, osvobojena, razločim na njeni površini temne lise in zazdi se mi ko velik zabuhel obraz.

Ura je torej že več ko deset. Noč postaja jasnejša. Luna se dviga in lunin dan je vedno svetlejši. Valovi so platinasti in s svojim nenavadnim odsevom mi slepijo oči, a srebrnkastemu lesku se ne da izogniti. In oči me pečejo že od sonca in slane vode!

Rečem si, da pretiravam, a ne morem se upreti želji in zapovrstjo pokadim tri cigarete.

Splav se dviga in spušča, brez kakršnihkoli problemov. A nog ne morem pustiti dalj časa stegnjenih, kaj kmalu me stisne krč in potem bi kar ponorel od bolečin.

Samo po sebi je razumljivo, da sem neprestano moker do trtice. Po prsih sem skoraj suh, veter mi je posušil tudi bluzo in valovi me pošpricajo največ do pasU. Oči me pečejo čedalje močneje. Zaprem jih. Sem pa tja kinknem z glavo. »Ne smeš zaspati,« si govorim. Lahko reči, ampak ne morem, hudiča! Borim se proti odrevenelosti, ampak kadar se zavem resničnosti, začutim v glavi ostro bolečino. Iz malhe povlečem vžigalnik in se sem pa tja spečem po vratu ali desnem podlaktu.

Napade me grozna tesnoba in nikakor je ne morem odgnati. Bom zaspal? Me bo mrzla voda zbudila? Kako prav, da sem se privezal z verigo! Teh dveh vreč ne smem izgubiti, od njiju je odvisno moje življenje. Res bi bil hudič, če se v mrzli vodi ne bi zbudil.

Pred nekaj minutami me je spet popolnoma zmočilo. Z desne strani je pljusknilo, bil je val upornik, ki ni hotel plavati kot drugi. In ni me samo zmočil, zaobrnil me je postrani, pa sta me potem prekrila še dva čisto normalna valova.

Druga noč je precej zgodnja. Koliko naj bi bila ura? Luna začenja na zahodu že zahajati, pomeni torej, da je nekako dve ali tri zjutraj. Zdaj se je morje zamenjalo petič, v vodi sem že celih trideset ur. In kar prav je bilo, da me je premočilo do kosti: mraz me je dokončno zbudil. Drgetam sicer, a brez težav imam oči odprte in ne vleče mi jih skupaj. Noge so mi otrpnile in odločim se, da sedem nanje. Prsti so ledenomrzli, morda si jih ogrejem pod ritjo.

In potem sedim po turško in se ne premaknem. Sprememba se mi je prilegla, takoj se počutim bolje. Okrog mene je precej svetlo, saj si je luna, morda le zagledam Sylvaina. A luna se spušča in mi sveti v obraz, morje se blešči. Ne, nič ne vidim. Sylvain se ni imel s čim privezati, kdo ve, če ima splav še pod sabo? Na vse pretege iščem in iščem, zaman. Veter je močan, vendar ne sunkovit, in to je zelo važno. Privadil sem se njegovemu ritmu in odlično se ujamem z njim.

Gledam okrog sebe in dobil sem pravo fiksno idejo, da ga moram videti, kompanjona. Na vetru si posušim prste in potem na vso moč zažvižgam. Napnem ušesa. Nič. A Sylvain zna živžgati na prste? Ne vem. Vprašati bi ga moral. Dve piščalki bi pred odhodom lahko izdelala! In že si začnem očitati, zakaj sva pozabila na to. Potem dam roke pred usta in zakričim: »Heeej!« Odgovori mi samo bučanje vetra in valovanje morja.

In potem, ko ne zdržim več, vstanem in stojim pokonci z verigo v rokah in lovim ravnotežje na zibajočih se vrečah. Ko gre dol in gor, za trenutek počepnem in spet vstanem. Na desni nič, na levi nič, spredaj nič. Da ni morda zadaj? Če stojim, si ne upam ozreti nazaj. Samo eno stvar, mislim, da sem zagotovo videl nekje na levi, nekakšno temno razvlečeno liso. In nedvomno je bila to obala pragozda.

Ko se bo naredil dan, bom zagledal drevesa, in spet se počutim bolje. »Zjutraj boš videl džunglo, Buba! O dobri Bog, da bi videl tudi prijatelja!«

Razgibal sem si prste na nogah in potem noge stegnil narazen. Odločim se, da si s suhimi rokami prižgem cigareto. Pokadim dve, eno za drugo. Koliko bi bila zdaj lahko ura? Luna je nizko. Ne spomnim se, koliko pred sončnim vzhodom je izginila prejšnjo noč. In poskusim se spomniti. Zaprem oči in si prikličem podobe prejšnje noči. Vse zastonj.

O pač! V hipu zagledam v mislih vzhajajoče sonce, medtem ko na drugi strani obzorja izginjajo zadnji ostanki lune. Torej bo kakšnih pet zjutraj. Luna je počasna, ne mudi se ji v morje. Južni križ je že davno izginil, veliki in mali voz tudi. Samo zvezda severnica še sveti, saj je postala kraljica neba, kar je ugasnil južni križ.

Veter očitno narašča. Vsaj gostejši je, če lahko rečem, da je bil ponoči gost. Valovi so krepkejši in globlji, njihovi grebeni so bolj penasti kot na začetku noči.

Trideset ur sem že na morju. Priznati je treba, da doslej ni šlo slabo in da bo hud dan šele ta, ki prihaja.

Včeraj sem bil na soncu od šestih zjutraj do šestih zvečer, pa me je hudirjevo popeklo. Ko se mi bo danes uprlo sonce v rame, bom gagal. Ustnice imam že razpokane, pa se ni še napravil dan. Pečejo me, prav tako kot oči. Pa roke. Ko bi vsaj lahko obdržal bluzo! In strašansko me peče tudi med nogami in zadnjico. Tu pač ni krivo sonce, ampak slana voda.

Daj no daj, Buba, popečen ali ne, zdaj si prost in na poti v svobodo in za to se že splača pretrpeti nekaj malenkosti! Perspektive imaš, da res prideš na kontinent, vsaj devetdesetprocentne! A to ni nič? Pa če pridem brez skalpa in ves pečen, za takšno potovanje to ni prevelika cena. Pomisli, da vse do zdaj še nisi videl enega samega morskega psa. So mar vsi na dopustu? Samo ne reci mf, da nisi krompirjevec, krompirjevec, da je kaj! Tokrat ti je uspelo. Pripravil si že toliko begov, preštudiral si jih natanko do minute, pa nič, zdaj ti je uspelo na najbolj idiotski način! Dve vreči kokosov pa hajd na morje, kamor piha veter. Proti kontinentu. Priznaj, ni treba priti iz SaintČyra, pa veš, da vsako stvar odnese proti obali.

Če se bosta podnevi veter in morje držala kot ponoči, bom enkrat popoldne udaril ob kopno.

Za mano se pojavi velika tropska pošast. Vse kaže, da se je danes odločila speči na ražnju vse, kar ji pride nasproti. Lunin dan je pospravila, kot bi trikrat zajela z veliko kuhinjsko žlico. In ta pošast še niti ni zlezla iz postelje, pa že hoče gospodariti kot neomajni tropski kralj. Veter je postal mlačen praktično v eni sami sekundi. V eni uri bo vroče. Zaenkrat se počutim kar dobro. Dotaknili so se me prvi žarki in mehka toplota me je objela od pasu do glave. S čela potegnem cunjo, ki sem jo imel kot kapuco beduinskega burnusa, in obraz prepustim ogjenim žarkom. Preden me ta strašna pošast spremeni v posušen list, mi hoče pokazati, kako je najprej življenje in šele potem smrt.

Kri mi začne močneje krožiti po žilah in v premraženih nogah takoj začutim življenje.

Džunglo vidim že čisto jasno, hočem reči, vidim čisto jasno vrhove dreves. Zdi se mi, da ni več daleč. Počakal bom, da se še malo dvigne sonce, potem bom vstal in poskušal z očmi poiskati Sylvaina.

Prej ko v eni uri je sonce že visoko. Ja, to bo pripekalo, zaboga! Levo oko imam na pol zaprto in zlepljeno. Z roko zajamem malo vode in si ga pomanem. Močno me zapeče. Slečem volneno bluzo. Ko bo preveč vroče, jo bom prisiljen obleči.

Od spodaj me zajame velik val, večji od drugih, in me odnese nenavadno visoko. Preden se spet spustim, za kratek hipec opazim kompanjona. Golih ramen sedi na svojem splavu. Ni me videl. Malo pred mano je, levo, manj ko dvesto metrov. Veter še ni ponehal in lahko se mu približam. Z zobmi vgriznem v bluzo in jo z rokami razpnem nad glavo. S takšnim jadrom ga lahko mimogrede ujamem.

Vsaj pol ure se grem jadrnico, a kmalu me začno boleti zobje in preveč moči zgubim, če držim roke v zraku. Spet se usedem normalno. Sylvainu sem se kljub temu malce približal.

Hura! Videl sem ga, samo sto metrov od mene je še. Pa on? Kaj njega nič ne briga, kje sem jaz? Potem sem se na močnih valovih še nekajkrat dvignil in videl sem, da drži fant desno roko nad očmi in išče okrog sebe. Ozri se nazaj, osel! Sicer pa je sigurno že pogledal, si pravim, pa me ni videl.

Vstanem in močno zažvižgam. Ko sem spet zgoraj, ga nenadoma zagledam pred sabo. S svojo bluzo maha po zraku. Vsaj dvajsetkrat sva se tako pozdravila, preden sva sedla. Na srečo so naju valovi dvigali istočasno, pa sva si vedno lahko pomahala. Potem mi je z roko pokazal proti obali, džunglo se da že kar dobro razločiti. Še deset kilometrov! V tem izgubim ravnotežje in se sesedem na splav.

Občutek, da sem videl prijatelja in džunglo oba hkrati, me navda s takšnim veseljem, da zajokam kot otrok. Solze mi sperejo gnojne oči in skoznje vidim na tisoče raznobarvnih kristalov: kot cerkvena okna, bedasto pomislim. Danes je Bog s tabo, Buba. Sredi teh strašnih naravnih elementov, vetra, neskončnega morja, razbesnelih valov in impozantne strehe zelenega pragozda se naenkrat počutiš tako majhnega, da nehote srečaš Boga in se ga dotakneš s prstom na roki. Tako kot sem tipal po njem v vseh tistih nočeh in tisočerih urah, ko sem bil živ pokopan na dnu neusmiljenih celic brez najmanjše svetlobe, tako se ga dotikam danes v tem grozljivem vzhajajočem soncu, čutim ga, Boga, okrog sebe in celo v sebi. Slišim ga, šepeta mi v uho: »Trpiš in še boš trpel, a tokrat ostanem s tabo. Zmagal boš in postal svoboden, verjemi mi.«

Nikdar nisem imel verouka, ne poznam niti prve lekcije krščanske vere, ne poznam Jezusovega očeta in nisem siguren, če je bila njegova mati res devica Marija in njegov oče tesar ali velblodar; a vsa ta kompletna nevednost človeka ne ovira, da ne bi mogel najti Boga, če ga zares išče, najde ga v obliki vetra, morja, sonca, pragozda, zvezd ali celo v ribah, ki jih je Bog v izobilju posejal, da bi dal človeku hrane.

Sonce se je dvignilo neverjetno hitro. Deset bo že. Od pasu navzgor sem popolnoma suh. Brisačo sem zmočil in si jo ovil okrog glave kot kapuco burnusa. Tudi bluzo sem spet oblekel, kajti začelo mi je pripekati v‘hrbet, roke in noge. Celo noge, ki jih imam večji del časa v vodi, so postale rdeče ko kuhan rak.

Bližina obale naju začne še hitreje približevati gozdu, saj grej o valovi skoraj pravokotno. Džunglo vidim že prav od blizu, kar pomeni, da sva se ji v zadnjih štirih &li petih urah blazno približala. Že na prvem begu sem se naučil preceniti razdaljo. Če razločim v daljavi detajle, je do cilja manj kot pet kilometrov. In zdaj ločim tudi posamezna drevesa, neko večmetrsko deblo leži na tleh in namaka listje v morje.

Glej jih, tudi delfini so že tu in ptiči! Ko se vsaj delfini ne bi igrali z mojim splavom! Slišal sem namreč, da so navajeni potiskati k obali razbitine čolnov in ljudi, z najboljšim namenom sicer, da jim pomagajo, pri tem pa jih večinoma utopijo s svojimi močnimi gobci. Ne, vrtijo se in vrtijo, trije ali štirje so celo prišli in me malo ovohavali, potem pa se me niso niti dotaknili. Uf!

Poldne, sonce imam ravno nad glavo. Tip ima gotovo v programu, da napravi iz mene bujoni Oči imam še vedno gnojne, koža z ustnic in nosu je že šla. Valovi so postali krajši in besno hrumijo proti obali.

Skoraj ves čas vidim pred sabo Sylvaina. Valovi niso dovolj globoki, da bi se mi mogel skriti. Od časa do časa se obrne nazaj in dvigne roko. Še vedno je golih ramen in z brisačo na glavi.

In zdaj niso več valovi, pač pa valjarji. Nekje se morajo malo zaustaviti, slišati je grozen udarec in potem vsi razpenjeni napadejo kopno.

Še kakšen kilometer naju loči od kontinenta. Vidim bele rožnate ptiče z aristokratskimi čopi, sprehajajo se in zobajo po živem blatu. Na tisoče jih je. Skoraj nobeden ne odleti više kot dva metra. Tako se izognejo, da bi jih zmočilo. Kajti voda je razpenjena in zoprne blatasto rjave barve. Tako blizu sem že, da na drevesnih deblih vidim, do kam sega morje ob plimi.

Valovi so glasni, a prekričjo jih tisoči glasovi pisanih dolgokrakih ptičev. Hrr! Hrr! Pa še dva ali tri metre. Paf! Zadel sem in se na mestu ustavil ob živem blatu. Vode ni dovolj, da bi me odneslo naprej. Po soncu sodeč je kakšne dve popoldne. Štirideset ur je trajala plovba. In »vkrcal« sem se predvčerajšnjim ob desetih zvečer, ko je bila že dve uri oseka. Morje se je medtem sedemkrat zamenjalo in čisto normalno sem pristal: ob oseki. Plima se bo začela okrog treh. Ponoči bom v džungli. Verigo moram obdržati, saj bo silno neprijetno, ko se bojo začeli čez mene poditi valjarji, pa še ne bojo imeli dovolj moči, da bi me odnesli. To se bo zgodilo šele po dveh ali treh urah.

Sylvain je na desni kakšnih sto metrov pred mano. Gleda nazaj in mi maha. Zdi se, kot da mi hoče nekaj povedati, a verjetno mu iz grla ne pride noben glas, ker bi ga sicer slišal. Valjarji so se umaknili in zdaj sva sama ob živem blatu in moti naju le zoprno čivkanje ptičev. Mene loči od džungle kakšnih petsto metrov, SyIvama pa manj. Kaj pa zdaj počenja, osel! Vstal je in stopil z vreče. Pa menda ni čisto zmešan, a? Niti koraka več ne sme napraviti, lahko se začne vgrezati in potem je po njem. Pripravim se, da mu zažvižgam, pa ne morem. V čutarici mi je ostalo malo vode, brž jo spijem, da bi lahko zakričal in ga posvaril. Iz ust ne spravim enega samega piska. Iz močvirja se dvigajo mehurčki plina, kar pomeni, da je blato prekrito le s tenko plastjo skorje. Gorje tistemu, ki stopi nanjo!

Sylvain se obrne k meni, gleda me in nekaj kaže, a ne razumem ga. Jaz mu na vse možne načine kažem, naj ne gre naprej in naj se vrne na splav. Z moje strani se ne da videti, če je daleč ali blizu svojega splava, saj stoji nekje za njim. Mislim si, prav gotovo je čisto blizu in se lahko prime vreče, če bi se mu začelo udirati pod nogami.

Nenadoma pa mi postane jasno, da je že precej daleč od splava in da se ne more več vrniti nanj. Iz daljave pride do mene slaboten krik. Tedaj se vržem s trebuhom na vreče in se z vsemi močni odženem. Počasi drsim in kaj hitro se premaknem za dvajset metrov. Ko zavijem malce v levo, vstanem, saj mi vreča ni več napoti, in tedaj zagledam prijatelja, brata, v blato se je pogreznil do pasu! Več ko deset metrov stran od svojega splava. Od groze se mi povrne glas in zavpijem: »Sylvain! Sylvain! Ne gani se, uleži se na tla! Poskušaj razmakniti noge, če moreš!« Veter je odnesel moje besede in slišal jih je. Z glavo mi prikima, ja. Spravim se spet na trebuh in se z vrečo pod sabo vlečem naprej. Sam ne vem, od kod sem dobil toliko energije, približal sem se mu še za trideset metrov. Kakšna ura je minila in slabih petdeset metrov je še do njega. "Zelo slabo ga vidim.

Usedem se in po rokah in obrazu sem poln blata. Poskušam si očistiti levo oko, ki me zaradi soli peče, in potem se mi začne solziti še desno oko. Konec koncev se mi je pogled le razbistril in zagledal sem ga; nič več ni ležal, pokonci je bil in iz blata mu je gledal zgornji del telesa.

Pripelje se prvi val valjar, me prekrije in razlije svojo peno po blatu. Voda je zalila tudi Sylvaina in takoj sem se spomnil: »Blato bo postalo redkejše in Sylvain se bo še hitreje pogreznil. Cimprej moram biti pri njem.«

Zamahnem, še, še, še, z energijo živali ali matere, ki se ustraši za svoje mladiče. On me gleda brez besed, brez kretenj, s široko odprtimi očmi. In jaz mu gledam v oči, vztrajno, da ja ne bi popustil pogleda, pri tem pa nalašč pozabim na umazano blato, po katerem kopljem z rokami. Potem me spet zalijeta dva valjarja, blato ni več dovolj gosto in napredujem počasneje kot pred eno uro. Potem me je velik val skoraj odlepil s tal in zadušil. Usedem se, da bi bolje videl. Sylvain ima blato že do pod pazduh. Še štirideset metrov. Gleda me silno napeto. Iz oči se mu vidi, da ve, da bo umrl, sredi živega blata, tristo metrov od obljubljene dežele.

Spet se uležem na trebuh in kopljem z rokami po blatu, ki je postalo medtem tekoče. Najine oči se ne odmaknejo, kaže mi, naj neham, naj se ne trudim več. A kljub temu veslam naprej in samo še trideset metrov je do njega, ko me prekrije nov valjar. Dvigne me iznad splava in vreče odnese vsaj šest metrov naprej.

Ko je bil valjar mimo, sem dvignil glavo. Sylvaina ni bilo več. Blato, prekrito s tenko plastjo pene, je bilo že povsem gladko. Nobene roke več, nobene roke, ki bi se od nje poslovil. Reagiral sem živalsko gnusno, instinkt samoohranitve je bil močnejši od čustev: »Ti si živ. Sam si in brez prijatelja bo sredi pragozda precej zoprno.«

Nov valjar me je zadel v hrbet, saj sem vedel, in to me je spravilo k pameti. Pripognil me je v dvoje in udarec je bil tako močan, da sem za nekaj trenutkov nehal dihati. Splav je odneslo še nekaj metrov naprej in ko sem videl valove, ki so butali ob drevesa, sem zajokal: »Če se ne bi premaknil, tako blizu sva bila, Sylvain! Samo tristo metrov od prvih dreves! Zakaj? Povej mi že enkrat, kaj te je prijelo! Kako si mogel zaupati tej zajebani skorji, saj si videl, da se peš ne da do dreves! Je krivo sonce? Preveč svetlobe? Kaj vem? Nisi več zdržal v tem peklu? Povej mi no, kako, da tako močan človek, kot si ti, ni zdržal še nekaj bornih uric?«

Valjarji prihajajo drug za drugim in se ne ustavijo. Vedno večji, vedno gostejši, njihovo grmenje ne poneha. Vsak val posebej me prekrije in odnese nekaj metrov naprej, a še zmeraj se dotikam blata. Okrog petih se valovi dvignejo, me odlepijo od podlage in odpeljejo s sabo. Grmenje valjarjev poneha. Sylvainov splav se ravno po tistem dotakne pragozda.

Še kar lepo so me valovi odložili kakšnih dvajset metrov od zelenja in ko so se umaknili, sem bil spet na blatu, trdno odločen, da se ne premaknem, dokler v roki ne začutim kakšne veje ali liane. Samo dvajset metrov. Več kot uro sem čakal in potem je bilo spet dovolj vode. Pljusk me je naravnost vrgel med drevesa. Odvil sem matico in se osvobodil verige. Nisem je vrgel proč, morda jo bom še potreboval.

V džungli

Še preden sonce popolnoma zaide, se odpravim v gozd, plavam in hodim, kajti še zmeraj je dovolj zoprnega blata, ki vleče vase. Morje gre daleč med drevesi in znoči se, pa še nisem na suhem. V nos mi udari grozen smrad po gnijočem in od plina me pečejo oči. Previdno stopam naprej in vedno se prej prepričam, če je teren pod vodo dovolj trden.

Svojo prvo noč v džungli preživim na debelem ležečem hlodu. Po telesu se mi sprehajajo vse mogoče živali. Peče me in srbi. Obe vreči sem potegnil na suho in ju dobro privezal, potem sem oblekel bluzo. V vreči se nahaja življenje: kokose bom odprl in se z njimi dobro nahranil. Za desno zapestje sem si privezal mačeto. Potem se smrtno utrujen zleknem med nekakšne vilice iz dveh debelih vej in v tem gnezdu nemudoma zaspim, ne da bi utegnil pomisliti na karkoli. Ja, morda sem dvakrat ali trikrat zamrmral: »Ubogi Sylvain!« In se potem zložil kot batina.

Prebudili so me kričavi ptiči. Sonce prodre daleč v džunglo, in ker je bilo še čisto na obzorju, je bila ura torej največ osem. In okrog mene je polno vode, kar pomeni, da sem imel spet plimo.

Pred šestdesetimi urami sem odšel s Hudiča. Ne zavedam se najbolj, kako daleč sem od morja. Počakal bom na oseko in se odšel potem na breg posušit in pogret. Sladke vode nimam več. Ostalo mi je še za tri pesti kokosovega mesa in z užitkom ga pojem in si z njim natrem opečeno kožo, saj vsebuje dovolj olja. Potem pokadim dve cigareti. Pomislim na Sylvaina, tokrat prav nič egoistično. A ne bi moral zbežati sam? Saj sem bil vedno pripravljen, da se sam znajdem sredi pragozda. Ne, zame se ni nič spremenilo, samo velika žalost mi stisne srce in zaprem oči, kot da ne bi hotel videti groznega blata, kjer se je pogreznil moj tovariš. Zanj je končano.

Vrečo sem krepko privezal ob vejo in iz nje povlečem nekaj kokosov. Odprem dva. Z vso silo jih je treba udariti po zgornjem delu, pa se plašček odpre. Z mačeto mi nikakor ni uspelo, tolkel sem jih ob drevo. Pojedel sem oba in spil tisto sladko vodo, ki je bila pod skorjo. Potem se morje umakne in brez težav sem prišel do obale.

Sonce si je radostno, morje ni bilo še nikoli tako lepo ko danes. Dolgo sem z očmi iskal kraj, kjer naj bi izginil Sylvain. Obleko imam hitro suho, pa tudi sam sem se s slano vodo umil in potem posušil. Prižgem si cigareto. Še zadnjikrat se ozrem za pokopanim tovarišem in odidem nazaj v džunglo. Vrečo imam na rami in nalahno se vgrezam pod težo. Prej ko v dveh urah najdem primeren kraj, ki ga nikoli ne zalije voda, saj na drevesih ni videti nobenih sledov plime. Tu se bom utaboril in počival polnih štiründvajset ur. Odprl bom še nekaj kokosov in njihovo vsebino spravil v vrečo. Lahko bom tudi zakuril, ampak mislim, da to ni najbolj pametno.

Potem se ves dan in vso noč ni nič zgodilo. Zjutraj so me prebudili ptiči. Do kraja sem izpraznil kokose in se z drobno culo na rami odpravil proti vzhodu.

Okrog treh popoldne naletim na ozko stezo. Tu verjetno hodijo nabiralci balate, naravnega gumija, trgovci z lesom in iskalci zlata. Steza mora biti precej obljudena, saj ni razmetanih nobenih vej. Sem pa tja je videti sledi nepodkovanih oslov in mul. Na posušenem blatu opazim tudi sledove človeških nog, posebej so v ilovici očitni palci. Hodim prav do noči. Žvečim kokos in si preženem lakoto in žejo. Včasih si potem z mastno slino natrem nos, ustnice in lica. Še zmeraj se mi oči lepijo, polne gnoja. Cim prej bi jih moral sprati s sladko vodo. V vreči imam med kokosi tudi nepremočljivo škatlo in v njej košček marsejskega mila, razirni aparat, ducat žiletk in čopič.

Marširam z mačeto v roki, kar tako, sploh je ne rabim, ker je pot prosta. In ob strani včasih opazim, da so veje odsekane šele pred kratkim. Dosti prometa je tu, pomislim, previden bom moral biti.

Ta džungla je precej drugačna od tiste, ki sem jo spoznal po prvem begu iz SaintLaurenta, tukaj je zelenje v dveh nadstropjih, a ne tako gosto kot ob Maroniju. Prvo rastje sega kakšnih pet ali šest metrov v višino, vse skupaj pa nadkriljuje velikansko drevje, vsaj dvajset metrov visoko. Svetlo je samo desno od steze, medtem ko je na levi skoraj večna noč.

Hitro napredujem, med potjo najdem dosti jas, ko sta človek ali strela zanetila požar in požgala visoka drevesa. Ujamem nekaj sončnih žarkov in sodeč po njihovem naklonu se bo kmalu zvečerilo. Soncu obrnem hrbet in se odpravim proti vzhodu, proti črnski vasi Kourou ali kaznilnici, ki ji pravijo ravno tako Kourou.

Še malo, pa bo noč. Ponoči ne smem naprej. Vgnezditi se moram kje med drevjem in prenočiti.

Uležem se približno trideset metrov od steze, skrit za kupom bananovih listov, s katerimi sem si tudi postlal. Spal bom na popolnoma suhih tleh, in kot vse kaže, ne bo deževalo. Pokadim še dve cigareti.

Nocoj nisem preveč utrujen. Kar se tiče lakote, me držijo kokosi kar lepo v formi. A vražja žeja mi suši usta in s težavo jih preskrbim z dovolj sline.

Začel se je torej drugi del bega in na kontinentu sem preživel že tretjo noč brez najmanjše neprijetnosti.

Oh! Ko bi bil Sylvain z menoj! Ni ga, fant moj, in s tem se boš moral sprijazniti! si brž rečem. Si v življenju kdaj koga potreboval, nasvet, pomoč? Si kapitan ali soldat? Ne nori več, Metulj. Zgubil si prijatelja in dovolj velika kazen je, da si se znašel sam sredi džungle! A kljub vsemu ti nič ne manjka. Tisti s Kraljevega, SaintJosepha in Hudiča so že daleč, pred šestimi dnevi si jih pustil. Kourou so sigurno obvestili. Najprej paznike gozdnega kampa, potem še vaške zamorce. Verjetno je v bližini tudi žandarmerijska postaja. Je sploh pametno, če grem proti Kourouju? Ničesar ne vem o vasi in njenih prebivalcih. Kamp je vmes med vasjo in reko. Samo to.

Na Kraljevem sem planiral, da zaustavim prvega tipa, ki ga srečam med potjo in ga prisilim, da me odpelje do kampa Inini. V njem so Kitajci in med njimi CuicCuic, Changov brat. Čemu naj spremenim načrt? Če so se na Hudiču sprijaznili z razlago, da sva utonila, prav. Če pa so prepričani, da sem pobegnil, je Kourou silno nevaren. To je kamp sredi pragozda, poln bikcev in lovcev na glave. Pazi na svojo, Buba! Ne pusti se spraviti na sendvič. Nihče te ne sme opaziti, če tega sam nočeš. In iz tega sledi, da se je treba takoj umakniti s steze in hoditi vzporedno ob njej, med drevesi. Danes si ga že dovolj polomil, ko si ves čas galopiral po tej ozki pisti, oborožen pa si samo z ubogo mačeto! In to ni samo raztresenost, ampak norost. Jutri bom hodil le po gozdu.

Vstal sem zgodaj, zbudili so me spet ptiči, ki so pozdravljali novi dan. Nisem hotel lenariti, saj se je nov dan začenjal tudi zame. Pogoltnil sem pest kokosa, se premazal po obrazu in že sem se odpravil na pot.

Veje in liane niso ravno najbolj goste, vendar pa je z njimi kar dovolj dela. Od steze nisem daleč, a videti me ne more nihče. Dobro sem storil, da sem se umaknil z »glavne« poti, si mislim, ko nenadoma zaslišim požvižgavanje. Nekaj trenutkov moram počakati, potem pa vidim, da je žvižgač zamorec timbuktujskega tipa. Na ramah nosi težak tovor, v desni roki ima puško. Oblečen je v kaki srajco in kratke hlače, drugače je bos. Glavo ima sklonjeno pod težo bremena na hrbtu in z očmi je ves čas uprt v tla pred sabo.

Odprem svoj nož in se skrijem za široko drevo tik ob poti. Ko gre mimo drevesa, se v hipu vržem nanj, ga primem za desno roko in mu jo zvijem, da mu pade puško na tla.

— Ne ubij me! Moj Bog, milost!

Konico noža mu držim tik ob vratu, nalahno se sklonim in poberem puško, star bezgov pihalnik z enim samim kanonom, ki je gotovo do amena naphan s smodnikom in šibrami. Prijel sem za petelina in stopil dva metra nazaj.

— Spusti prtljago na tla. Ne poskušaj bežati, sicer te kot nič ubijem.

Prestrašeni črnec stori, kakor mu ukažem. Potem me pogleda:

— Ste zbežali?

— Ja.

— Kaj hočete od mene? Nate, vzemite vse, kar imam. A prosim vas, nikar me ne ubijte, pet otrok imam, bodite usmiljeni.

— Bodi tiho. Kako ti je ime?

— Jean.

— Kam si namenjen?

— Hrano in zdravila nesem bratoma, ki v gozdu sekata les.

— In od kod si prišel?

— Iz Kourouja.

— Si v tej vasi doma?

— Od rojstva.

— Veš za Inini?

— Ja, večkrat jim kaj prodam, Kitajcem iz kampa.

— A vidiš tole?

— Kaj je to?

— Bankovec za petsto frankov. Zdaj pa izbiraj: naredi, kar ti bom naročil, in vrnil ti bom puško in za plačilo dobiš petsto frankov, v nasprotnem primeru pa te na mestu ubijem. Za kaj si se torej odločil?

— Kaj naj naredim? Vse sem pripravljen storiti, tudi brez plačila.

— Hočem, da me čimbolj varno pripelješ v bližino kampa Inini. Ko bom prišel v stik s Kitajci, boš lahko odšel. Zmenjena?

— Ja.

— In ne poskušaj me prevarati, takoj te ubijem.

— Prisežem, da vam bom pošteno pomagal.

S seboj ima kondenzirano mleko Na dan privleče šest škatel in mi jih da, dobim tudi kepo kruha in malo prekajene slanine.

— Skrij Žakelj za kakšen grm, pozneje boš prišel ponj.

In z mačeto napravim znamenje na prvem drevesu.

Potem spijem škatlo mleka. Zamorec mi ponudi tudi dolge hlače, moder mehanikarski pajac. Oblečem se, a še vedno pazim nanj s puško.

— Greva, Jean. Dobro pazi, da naju nihče ne vidi. Če se nama kaj zgodi, boš ti kriv in potem ne odgovarjam za tvojo kožo.

Jean je precej bolj spreten od mene in precej laže se izogiba dolgim vejam in lianam. Tale hudirjev možakar ima kar dosti soli v glavi.

— V Kourouju, veste, so bili obveščeni, da sta z Otokov pobegnila dva robijaša. Zato vam kar takoj povem, da bo precej nevarno v okolici kouroujske kaznilnice.

— Pošten in odkrit obraz imaš, Jean. Upam, da me videz ne vara. Imaš kakšen boljši predlog, da prideva do

Ininija? Zapomni si samo to, da je tvoje življenje odvisno od moje varnosti. Če naju zalotijo pazniki ali lovci na glave, sem te prisiljen ustreliti.

— Kako vas smem klicati?

— Metulj.

— Tako torej, gospod Metulj. Oditi morava globoko v gozd, daleč stran od Kourouja. Brez skrbi, po gozdu vas pripeljem do Ininija.

— Zaupam ti. Sam izberi najboljšo pot.

V gozdu greva počasneje. Kar sva odšla s poti, je črni možakar precej bolj sproščen, se mi zdi. Nič več ne Švica kot prej, manj gub ima na čelu in sploh je bolj miren.

— Zdi se mi, Jean, da te zdaj ni več tako strah?

— Ja, gospod Metulj. Ob robu gozda je precej nevarno, najprej za vas in potem še zame.

Kar hitro nama gre. Črnec je inteligenten, nikoli me ne pusti za sabo več ko za tri, štiri metre.

— Ustavi se, rad bi si zvil cigareto.

— Nate, mi reče in ponudi zavojček Gauloises.

— Hvala, Jean, prima tip si.

— Ja, res je, dober sem. Veste, katoličan sem, pa mi je kar hudo, ko vidim, kaj vse delajo beli pazniki s kaznjenci.

— Si jih videl veliko? Kje?

— V gozdnem kampu v Kourouju. Človeku se smilijo, ko črkujejo ko muhe, uniči jih pretirano delo v gozdu, pa malarija, griža... Na Otokih vam je bolje. Vi ste prvi, ki izgleda normalno, pa sem jih videl že dosti.

— Ja, na Otokih je bolje.

Usedeva se na debelo korenino in ponudim mu eno izmed konserv, ki mi jih je dal. A noče je, raje vzame kokosov oreh.

— Imaš mlado ženo?

— Ja, dvaintrideset let ima. Jaz jih imam štirideset. Pet otrok imava, tri punce in dva fanta.

— Kako pa se preživljate?

— Še kar. Jaz se ukvarjam z lesom, žena pa pere in lika za paznike. To nam precej pomaga. Revni smo, res, a jemo, če smo lačni, in otroci hodijo vsi v šolo in nikoli niso bosi.

Ubogi zamorčič, misli, da je že vse v redu, če imajo njegovi otroci cokle na nogah! Možakar je moje postave in njegov obraz je čisto simpatičen. In njegove oči kažejo, da je pošten človek, ki zna biti dobrega srca, dober delavec, dober mož in družinski oče, skratka dober krščan.

— In vi, Metulj?

— Jaz poskušam zaživeti na novo, Jean. Deset let sem bil živ pokopan in ves čas sem bežal ali pa se pripravljal, da zbežim in postanem svoboden kot ti, z ženo in smrkavci, pošten človek, ki se ga ni treba bati. Sam si rekel prejle, da tale robija smrdi. Če kdo le malo spoštuje samega sebe, mora zbežati.

— Pomagal vam bom, pošteno in kolikor bom mogel. Pojdiva.

S čudovitim občutkom za orientacijo in brez najmanjšega obotavljanja me pripelje Jean direktno v okolico kitajskega kampa. Pred dvema urama se je znočilo. Od daleč nama pridejo na uho različni glasovi, a luči ni videti nobene. Jean mi pove, da sta pred kampom vsaj dve stražarski postaji in da se jima bo treba izogniti. Zato se torej ustaviva, prenočila bova.

Pobit sem do smrti in bojim se, da bi zaspal. Če se vendarle motim? Če je tale zamorec navaden komedijant, mi mimogrede vzame puško in me pihne. Dvakrat se mu izplača: reši se me, ker zanj vsekakor predstavljam nevarnost, poleg tega pa dobi še premijo, ker je ubil ubežnika, za katerim je bila izdana tiralica.

Ja, zelo je inteligenten. Brez besed se takoj uleže in zaspi. S seboj imam še zmeraj verigo in najraje bi ga privezal, pa kaj, ko lahko tudi sam odvije matico. Če bi spal trdno, ga še čutil ne bi. Poskusil bom ostati buden. Celo škatlo Gauloises imam. Bom že kako zdržal. Ne morem se popolnoma zaupati človeku, ki je sam konec koncev pošten, mene pa smatra za bandita.

Noč je popolnoma črna. Jean leži dva metra stran od mene in v temi razločim samo dvoje belih stopal. Džungla ima ponoči svoje značilne glasove. Med drugim se neprestano dere opica z debelo golšo in njeno hripavo vreščanje je slišati kilometre daleč. Njena čreda lahko živi v miru, saj enakomerno vreščanje pomeni, da v bližini ni ne zveri ne ljudi.

Še kar lahko sem zdržal ponoči, bil sem sicer skrajno napet, nekajkrat sem se spekel s cigareto, drugače pa so me neprestano budili komarji, pripravljeni, da mi spijejo vso kri. Če bi se po obrazu in rokah namazal z mešanico sline in tobaka, bi me ne pikali, zato pa bi v trenutku zaspal. Lahko samo upam, da ti komarji ne raznašajo malarije ali rumene mrzlice.

Tako sem odšel, morda samo provizorično, s poti razkroja. Ko sem se podal po tej poti, mi je bilo petindvajset let in pisalo se je 1931. Zdaj je leto 1941. In vmes je deset let. Leta 1932 je namreč pozverinjenemu tožilcu Pradelu uspelo in s kruto nečloveško obtožbo me je kot mladeniča porinil v umazano mlako, kakršna je kaznilniška administracija. In če bi šlo vse po njegovem, bi me zdaj ne smelo več biti. A meni je uspelo in uspešno sem končal prvi del bega. Na suhem sem, nič več v mlaki, in z vsemi močmi in prizadevnostjo moram izpeljati beg do kraja.

Noč se noče in noče končati, a vendarle se bližamo jutru in nisem niti zaspal. Še puške niti za hip nisem spustil iz roke. Sam s sabo sem lahko zadovoljen, preneumno bi bilo, če bi svojo prostost postavljal na kocko samo zaradi utrujenosti. Duh je zmagal nad materijo in čestitam si, ko se oglasijo prvi ptiči in oznanijo, da se je začel nov dan. A ti zgodnji vstajači ne ostanejo sami, kaj kmalu se jim pridružijo še drugi.

Črnec se pretegne, potem se usede in si z rokami pogreje premražene noge.

— Dobro jutro, a niste spali?

— Ne.

— Neumno, saj sem vam obljubil, da se vam mene ni treba bati. Sklenil sem, pomagal vam bom.

— Hyala, Jean. Bo trajalo še dolgo, preden se v gozdu popolnoma zdani?

— Še kakšno uro, pa bo. Samo živali so tako zgodnje. Čez eno uro bo že svetlo. Posodite mi nož, Metulj.

Niti za hip se ne obotavljam in mu ga dam. Stopi par korakov vstran in odreže list neke debele rastline, potem mi ga da polovico.

— Popijte vodo, ki je notri, in obraz si sperite z njo.

In iz tega čudnega lavorja potem pijem in se umivam.

Zdanilo se je. Jean mi je vrnil nož. Prižgem si cigareto in potem pokadi eno tudi Jean. Na pot! Potem ko sva gazila po strašnih močvirnatih mlakah — srečala nisva nikogar — sva okrog poldneva prispela v okolico kampa Inini.

Približala sva se poti, ki vodi naravnost v kamp. Nedaleč stran zagledava ozkotirno železnico.

— Po teh tračnicah vlačijo Kitajci vozičke in že od daleč se jih sliši.

In kmalu zatem se res pripelje mimo voziček in zadaj sedita na nekakšni klopi dva paznika. Za vozičkom hodita dva Kitajca in z dolgimi palicami bremzata. Ali pa porivata, mi razloži Jean. Izpod koles skoči včasih kakšna iskra.

Pot je precej prometna. Kitajci hodijo sem in tja, nosijo na ramah snope lian, ženejo divje prašiče ali pa vlečejo za sabo kokosove liste. Kot kaže, so vsi namenjeni v kamp, in Jean mi pove, da imajo dosti razlogov, ko hodijo v gozd. Lovijo živali, sekajo liane in iz njih delajo kose pohištva. Iz kokosovega listja delajo preproge, s katerimi prekrivajo na vrtu gredice in jih tako zaščitijo pred sončno pripeko. Nekateri lovijo metulje, muhe, kače... Kitajci hodijo v gozd, potem ko opravijo svoje obvezno delo — in če dobijo od Uprave dovoljenje, seveda. V kamp se morajo vrniti do petih popoldne.

— Na, Jean. Tukaj imaš petsto frankov in puško (ki sem jo seveda prej izpraznil). Jaz imam mačeto in nož. Zdaj lahko greš, hvala ti. Naj te Bog poplača bolje kot jaz. Pomagal si revežu, ki poskuša priti v novo življenje, in bil si pošten, še enkrat ti hvala. Ko boš svojim o‘trokom pripovedoval to zgodbico, upam, da jim boš rekel: Tisti kaznjenec je imel pošten obraz in ne kesam se, da sem mu pomagal.«

— Gospod Metulj, prepozno je že, da bi zdaj hodil nazaj. Obdržite puško, z vami ostanem do jutra. Če hočete, bom jaz ogovoril kakšnega Kitajca in mu rekel, naj gre po CuicCuica. Mene se ne bo manj ustrašil. Pustite me, postavil se bom na cesto. Nobenemu pazniku se ne bo zdelo čudno, če bi me srečal tu. Rekel bi mu, da sem izbiral drevesa za sekanje in da sem od firme »Symphoren« iz Cayenne. Zaupaj mi.

— No, pa vzemi še puško. Vsak bi se začudil, če bi te srečal v džungli brez puške.

— Res je.

In Jean se je postavil ob pot. Z žvižgom ga bom opozoril, kateri Kitajec mi bo všeč.

— Zdravo, muše, ga v čudnem narečju pozdravi star Kitajec, ki se upogiba pod težkim kosom nekakšnega bananovca, ki je prav gotovo tisto palmovo zelje, tako sočno in okusno. Rahlo zažvižgam, kajti tale olikani starček, ki pozdravi prvega Janeza, ki mu pride nasproti, mi je kar takoj všeč.

— Zdrafo, Kitaj. Ustavi, jaz govoriti s tabo.

— Kva hoče muše? se ustavi stari.

Pogovarjata se kakšnih pet minut. Ne slišim ju. Mimo prideta dva Kitajca, na drogu neseta debelo košuto, obešeno za noge. Zamorca ne pogledata, rojaku pa rečeta nekaj besed po kitajsko in mirno odideta naprej.

Jean starega povleče med drevje. Ko prideta bliže, mi Kitajec stisne roko.

— Toi frufru?

— Ja.

— Odkod?

— S Hudiča.

— Ya bon, se zasmeji in me pregleda s svojimi kitajskimi očmi. Ya bon. Kako toi imenovati?

— Metulj.

— Jaz, ne poznati.

— Jaz, prijatelj Chang, Chang Vauquien, brat CuicCuic.

— Ah! Ya bon, pa mi še enkrat stisne roko. Kva hoteti?

— Povedati CuicCuic jaz tukaj čakati njega.

— Ne mogoče.

— Zakaj?

— CuicCuic ukradel šedeset race šef kampa, šef hotel ubiti CuicCuic. CuicCuic frufru.

— Kdaj?

— Dva meseca.

— Po morju?

— Ne vem. Jaz gre v kamp govoriti še eden Kitaj ki on prijatelj CuicCuic. On potem reči kaj. Ti ostati tukaj, jaz zvečer vrniti.

— Kdaj?

— Ne vem. Ampak jaz prinesti tebi jesti, cigarete. Tukaj ni kuriti. Jaz žvižgati La Madelon.* Ko ti to slišal, ti priti dol na cesta. Ja?

— Ja.

In odide.

— Kaj misliš, Jean?

— Nič ni izgubljeno. Če hočete, se bova vrnila proti Kourouju in priskrbel vam bom pirogo, nekaj hrane in jadro, pa boste odšli na morje.

— Jean, zelo daleč grem, sam ne morem. Hvala ti za dobro voljo. Če ne bo šlo drugače, te bom res prosil za pirogo.

Kitajec nama je pustil velik kos tistega palmovega zelja, pa ga pojeva. Sočno je in okusno, še najbolj spominja na lešnike. Jean je ostal buden, zdaj mu zaupam. Komarji začnejo pikati in namažem se s tobakovim sokom, po obrazu in rokah.

— Metulj, La Madelon! me Jean vrže iz spanja.

— Koliko je ura?

— Ni pozno, kakšnih devet.

Spustiva se na cesto. Noč je zelo temna. Zvižgač prihaja bliže in oglasim se. Pride že čisto blizu, čutim ga, a še vedno ne vidim. Trije so. Stisnejo mi roko. Kmalu se bo dvignila luna.

— Sedimo na rob ceste, reče eden izmed njih v kompletni francoščini. V senci nas ne bojo mogli videti.

K meni se usede tudi Jean.

— Najprej jej, potem boš govoril, reče tisti, ki je povsem verjetno pismen.

In z Jeanom pojeva vročo zelenjavno čorbo., Krepko naju pogreje, ostanek hrane pa pustiva za kasneje, skleneva. Spijeva še sladek čaj z okusom po mentolu, imeniten je.

— Ti si Changov prijatelj?

— Ja, rekel mi je, naj poiščem CuicCuica, da bi skupaj zbežala. Jaz sem nekoč že bežal, zelo daleč sem prišel, do Kolumbije. Spoznam se na morje, zato je tudi Chang hotel, naj s seboj odpeljem njegovega brata. Zaupa mi.

— Prav. A je Chang tetoviran?

— Na prsih ima zmaja, na levi roki pa tri pike. Povedal mi je, da te tri pike pomenijo, da je bil vodja upora na Poulo Condorju. Njegov najboljši prijatelj je bil tudi med voditelji upora, imenuje se Van Hue. Brez roke je.

— To sem jaz, reče intelektualec. Kot vidim, si Changov prijatelj in zato tudi naš. Dobro me poslušaj: CuicCuic še ni odšel na morje, ker se ne spozna na čolne. Zdaj živi sam v džungli kakšnih deset kilometrov od tu in kuha oglje. Prijatelji mu ga prodajajo in potem dobi denar. Ko bo zbral dovolj, bo kupil čoln in se s kom domenil za beg. Tam, kjer je zdaj, ne tvega nič. Okrog njega je povsod živo blato, pogrezneš se vanj, če ne poznaš poti. Ko se bo zdanilo, te pridem iskat. Odšla bova h CuicCuicu. Gremo.

Odidemo po robu poti, saj se je dvignila luna in vidimo vsaj petdeset metrov daleč pred seboj. Kmalu pridemo do mostu.

— Spodaj lahko prespiš, mi reče. Zjutraj te pridem iskat.

Stisnemo si roke in možje odidejo. Ne skrivajo se, saj lahko morebitnemu pazniku razložijo, da so šli pregledat pasti, ki so jih nastavili podnevi. Jean mi reče:

— Metulj, ti ne boš spal tukaj. Jaz se bom ulegel pod most. Ko pride Kitajec, te pridem iskat v gozd.

— Prav.

Stopim v gozd, in preden zaspim, pokadim še nekaj cigaret s prijetnim občutkom, da sem imel toplo večerjo.

Van Hue je prišel še pred sončnim vzhodom. Prihranila bova na času, če bova najprej hodila kar po glavni poti. Po kakšnih štiridesetih minutah se je v hipu napravil dan in za sabo sva zaslišala ropot vozička na tračnicah. Smuknila sva v goščavo.

— Adijo, Jean, hvala in srečno. Bog te blagoslovi, tebe in tvojo družino.

Prisilim ga, da vzame obljubljenih petsto frankov, in potem mi je še razložil, kako se da približati njegovi vasi, če bi mi slučajno spodletelo s CuicCuicom. Dobim ga lahko na tisti poti, kjer sem mu zvil puško iz rok, dvakrat na teden gre tja in nazaj. Ponudim mu roko, plemenitemu gvajanskemu črncu, potem pa odhiti in zavije za ovinkom.

— Greva, reče Van Hue. Orientacija mu ne dela preglavic in kar hitro napredujeva, saj se tudi skoz džunglo da hiteti. Vej in lian, ki naju zadržujejo, ne seka z mačeto. Samo odmika jih.

CuicCuic

Prej ko v treh urah prideva do blatnega močvirja. Povsod cvetoči lokvanji z velikimi zelenimi listi. Pot nadaljujeva ob robu močvirja.

— Pazi, da ti ne zdrsi. Če padeš noter, ti ni pomoči, mi reče Van Hue, potem ko sem se nalahno spotaknil.

— Prav, bom od zdaj naprej bolj previden.

Sto petdeset metrov pred seboj zagledava majhen otoček, iznad katerega se dviga dim. Oglarske kope. Sredi blata zagledam kajmana, samo oči mu gledajo ven. Nimam pojma, s čim se lahko preživlja ta ubogi krokodil sredi blata.

Potem ko prehodiva ob bregu blatnega jezera vsaj že kilometer, se Van Hue ustavi in začne na ves glas peti po kitajsko. Na otoku zagledava majhnega tipa v kratkih hlačah in oba Sintoka se začneta pogovarjati. Njun pogovor traja silno dolgo in postajam že nestrpen.

— Počakaj, mi slednjič reče Van Hue.

In vrneva se po poti, odkoder sva prišla.

— Vse je v redu, ta je CuicCuicov prijatelj. CuicCuic je šel na lov, kmalu se vrne. Tu ga bova počakala.

Usedeva se. Čez kakšno uro se prikaže CuicCuic. To je majhen in suhljat rumenokožec s sijočimi zobmi in pametnimi, poštenimi očmi.

— Ti si prijatelj mojega brata Changa?

— Ja.

— Tako je v redu. Lahko greš, Van Hue.

— Hvala, reče Van Hue.

— Na, vzemi tole jerebico.

— Ne, hvala, reče Van Hue, mi stisne roko in odide.

CuicCuic me odpelje. Pred njim teče majhen prašiček

in midva hodiva po prašičkovih stopinjah.

— Zelo bodi previden, Metulj. Najmanjši spodrsljaj, najmanjša napaka, pa si noter. Drug drugemu si ne moreva pomagati, ker v takem primeru v blatu ne izgine samo eden, pač pa kar oba. Prehod čez blato ni vedno na istem kraju, saj se blato premika, a prašiček ga najde. Samo enkrat sem moral čakati dva dni, preden sem smel čez.

In res, črni prašiček malo povoha in že steče med blatom. Kitajec mu govori v svojem jeziku. Zijam od presenečenja, ta mala živalca ga uboga kot pes, in kar ne morem takoj priti k sebi. Prašiček je v hipu na drugi strani in nikoli se ni pogreznil več ko za dva, tri centimetre. Moj novi prijatelj brž stopi po njegovi sledi in mi reče:

— Hodi po mojih stopinjah. Pohiteti morava, kajti sledi za prašičem se hitro brišejo.

Brez težav sva prišla čez. Blato mi ni nikoli seglo nad meča, pa še to samo malo pred koncem.

Prašiček je dvakrat krepko zavil in po tej čudni skorji prek blata sva morala napraviti vsaj dvesto metrov. Znoj mi teče z obraza in ni me bilo samo strah, ampak groza.

Najprej sem se vprašal, če usoda res hoče, da končam tako kot Sylvain. Dobro sem ga imel pred očmi, ubožca, dobro sem razločil njegovo telo, samo obraz je imel nekako moj. Ta hoja prek blatnega jezera je napravila name hud vtis in ne bom ga še tako kmalu pozabil.

— Daj mi roko, mi reče CuicCuic in mali tip iz samih kosti in kože mi pomaga splezati na breg.

— Sem naju res ne bojo prišli iskat lovci na glave.

— A, glede tega pa bodi čisto miren!

Potem odideva naprej. Kmalu mi udari v nos dim in začnem kašljati. V bližini sta dve oglarski kopi. Tu se mi pač ne bo treba bati komarjev. Pred sabo zagledam majhno kolibo, ki jo pokonci drži nekaj kolov. Streho in stene ima prekrite s pletenim rogozom. Pred vrati stoji tip, ki sem ga srečal še pred CuicCuicom.

— Zdravo, muše.

— Kar po francosko govori z njim, prijatelj mojega brata je.

Kitajec, pravcata polovična porcija normalnega človeka, me pregleda od glave do peta. Zadovoljen mi nato stisne roko in med nasmehom pokaže svoja brezzoba usta.

— Pridi. Usedi se.

Vse skupaj je ena sama kuhinja in še kar čista. Velik lonec je pristavljen nad ogenj in v njem se nekaj kuha.

Kakšen meter visoko je obešena postelja, narejena iz velikih vej.

— Pomagaj mi napraviti ležišče, da bo lahko kje spal.

— Ja, CuicCuic.

V pol ure je končano. Kitajca pogrneta mizo in na vrsti je imenitna juha, potem pa še riž z mesom in čebulo.

Mali je CuicCuicov prijatelj, tisti, ki prodaja njegovo oglje. Ne stanuje na otoku in zato ostaneva zvečer s CuicCuicom sama.

— Ja, šefu kampa sem pokradel vse race in moral sem zbežati.

Sediva drug nasproti drugemu in sem pa tja si vidiva v obraz, ko prostor osvetli kak večji plamen. Pogovarjava se in se skušava spoznati.

CuicCuicov obraz skorajda ni rumen. Sonce je njegovo naravno rumeno polt skoraj spremenilo v bakrenasto. Črne kitajske oči se mu med pogovorom svetijo. Kadi dolge cigare, ki si jih je napravil sam iz listov črnega tobaka.

Jaz pa še naprej kadim cigarete. Zvijam si jih v rižev papir, ki mi ga je prinesel enoroki Van Hue.

— Tako sem torej spokal in šel, šef kampa, lastnik ukradenih rac me je prav zares hotel ubiti. Pred tremi meseci. Žalostno pa je, da sem zaigral že ves denar, tistega od rac in tudi od oglja.

— Kje igraš?

— V gozdu. Vsako noč pridejo Kitajci iz kampa Inini in svobodnjaki iz Cascade.

— Si se odločil, da greš na morje?

— Saj samo na to še čakam. Ko sem začel prodajati oglje, sem bil prepričan, da bom kupil barko in potem našel koga, ki bo znal pilotirati. V treh tednih lahko prodam dovolj oglja, ti pa se spoznaš na morje.

— Denar imam, CuicCuic. Ni nama treba čakati na oglje.

— Potem je vse v redu. Fino barko dobiva za tisoč petsto frankov, prodaja jo neki zamorski drvar.

— Si jo že videl?

— Ja.

— Tudi jaz bi jo rad.

— Torej kar jutri stopim k Čokoladarju, tako ga namreč kličem. Povej mi zdaj ti, kako si bežal. Zmeraj sem si predstavljal, da je s Hudiča nemogoče zbežati. In zakaj ni šel Chang s tabo?

Vse mu razložim, najprej o Lisette in naposled o močvirju, kjer je umrl Sylvain.

— Zdaj ga razumem, Changa. Bilo je res tvegano. In ti imaš privilegije, vsaj kar se tiče sreče. Zato si tudi prišel živ do tu.

Vsaj tri ure se pogovarjava. Spat greva precej zgodaj, kajti takoj zjutraj bo odšel CuicCuic po Cokoladarja. Preden se uleževa, vrže CuicCuic na ogenj še zadnjo veliko vejo, da bi imela vso noč toplo. V dimu začnem kašljati, a tudi to ima svoje prednosti, ni komarjev.

Pod debelo deko mi postane toplo in zaprem oči. A ne morem zaspati. Preveč sem vznemirjen. Ja, beg teče kar dobro. Če bo še čoln tako dober, bom prej ko v desetih dneh na morju. CuicCuic je majhen in suh, verjetno pa je zelo močan in odporen. S svojimi prijatelji je prav gotovo pošten in korekten, s sovražniki pa mora biti precej krut. A takšnih reči se ne da prebrati z aziatskega obraza, obraz ne pove ničesar. Vendar me njegove oči navdajajo z zaupanjem.

Zaspim in sanjam o morju in soncu, barčica veselo preskakuje valove in me pelje v svobodo.

— Hočeš kavo, čaj?

— Kaj boš ti?

— Čaj.

— Potem bom čaj.

Začelo se je daniti, ogenj je še od včerajšnjega dne.

V posodi vre voda. Petelin veselo kikirika. Ptičev ni slišati, gotovo jih odganja dim. Crni prašiček leži na CuicCuicovi postelji. To vam je lenoba, sploh se ne misli zbuditi! Na žerjavici se delajo drobni ploščati kolački iz riževe moke. CuicCuic mi najprej postreže s sladkim čajem, potem pogačo prereže na pol, jo premaže z margarino in mi jo da. Obilno sva zajtrkovala. Pojedel sem kar tri zapečene koščke.

— Zdaj grem. Če bi kdo žvižgal ali kričal, se nikar ne oglasi. Sem ne more priti nihče, ob bregu pa te lahko zadene strel iz puške.

Gospodarjevo kričanje prebudi prašička. Najprej zajtrkuje, potem odide ven in midva z njim. Prašiček se takoj požene v močvirje, a po kakšnih desetih metrih se vrne.

Prehod mu ni všeč. Ko poskusi tretjič, mu uspe. CuicCuic se brez obotavljanja odpravi za njim.

Kitajec se bo vrnil šele zvečer. Sam sem pojedel čorbo, ki jo je pristavil na ogenj, preden je šel. Iz kurnika sem speljal osem jajc in si iz treh napravil omleto z margarino. Veter je začel pihati v drugo smer in nič več me ni motil dim iz obeh oglarnic, ki sta nasproti kolibe. Popoldne je nekaj časa deževalo in mirno sem se zleknil na leseno posteljo in čakal.

Dopoldne sem se sprehodil po otoku. Nekako na sredi je velika jasa. Po tleh ležijo posekana drevesa, iz katerih CuicCuic dela oglje. Vidim tudi, kje moj prijatelj dobi svetlo ilovico, s katero pokrije les, da ne zgori. Po jasi se sprehajajo kure in zobajo. Iznenada mi izpod nog zbeži ogromna pižmovka, malo zatem pa najdem sredi poti dva metra dolgo kačo, mrtvo. Brez dvoma jo je končala pižmovka.

Ves ta dan, ki sem ga preživel na otočku, so se odkritja kar vrstila. Videl sem na primer družino mravljinčarjev. Samico in tri mladiče. Okrog njih pa je ogromno mravljišče delalo revolucijo. Po drevesih nad jaso so se preganjale opice zelo majhne sorte, uistitiji so se drli na vse grlo, ko so me zagledali.

Zvečer se je CuicCuic vrnil.

— Cokoladarja nisem videl, čolna tudi ne. Sigurno je odšel po hrano v Cascade, tam ima svojo hišo. Si jedel?

— Ja.

— Bi še?

— Ne.

— Prinesel sem ti dve škatli grobega črnega tobaka, ampak drugega nisem mogel dobiti.

— Hvala, tudi ta bo dober. Koliko časa ostani Čokoladar v vasi?

— Ponavadi dva ali tri dni, a kljub temu grem jutri spet k njemu, saj ne vem, kdaj je odšel.

Naslednjega dne je lilo v potokih. A to ni motilo CuicCuica, popolnoma nag je odšel z otoka in pod pazduho odnesel svojo obleko. Nisem ga spremil do močvirja.

— Kaj bi se močil na dežju, mi je rekel.

Dež je ponehal. Po soncu sem presodil, da bo ura kakšnih deset ali enajst. Ena izmed oglenic se je pod težo dežja zrušila in šel sem pogledat. Poplava ni še pogasila vsega ognja, iz čudne gmote na tleh se še zmeraj kadi. Iznenada si moram pometi oči, in ko še enkrat pogledam, me oblije zona: izpod oglenice gleda pet čevljev. In potem ne traja dolgo do spoznanja, da ima vsak čevelj gotovo svojo nogo, kar pomeni, da se trije ljudje žgejo med ogljem! Kaj bi sploh opisoval svojo reakcijo! Čisto malo pa le zazebe človeka po hrbtu, če najde takšno reč v porušeni oglarski kopi. Ko sem z nogo malo podrezal med pepelom, sem odkril še šesti čevelj.

Tale CuicCuic pa je od hudiča! Kar v serijah dela oglje iz tipov, ki jih pobije! Tako se razburim, da brž odidem na jaso sredi gozda in se pogrejem na soncu. Potrebna mi je toplota. Ja, pri vsej tej zadušljivi temperaturi mi je v trenutku postalo hladno in sem si zaželel žarek dobrega tropskega sonca.

Človek bo pomislil, da to ni logično, saj človeka ponavadi oblije znoj, če je preveč presenečen. Ne, jaz sem bil tokrat čisto premražen, duševno in telesno. Precej časa je minilo, vsaj eno uro, in potem so mi začele s čela kapati debele znojne kaplje. Povedal sem mu, da imam dosti denarja v planu, res je pravi čudež, da sem ostal živ. Razen če me ne hrani kot rezervo za kakšno tretjo oglenico.

Zdaj se spomnim, da mi je Chang nekaj pripovedoval, da je bil njegov brat obsojen zaradi piratstva in morije na neki džunki. Ko so se spravili na ladje, da bi jih oropali, so pobili vso posadko, iz političnih razlogov seveda. Tako sem se torej znašel med tipi, streniranimi za serijsko pobijanje! In med drugim sem tu tudi zapornik. Precej neroden položaj.

Naj torej potegnem črto. Če ubijem CuicCuica in ga spravim v oglenico, nihče me ni videl. Dobro. A prašiček mene ne bo hotel ubogati, saj še francosko ne zna. Z otoka torej ne morem. S puško lahko Kitajca prisilim in odpeljal me bo na drugo stran, a potem ga moram ravno tako ubiti. Če ga vržem v močvirje, bo izginil, ampak gotovo ima tip dovolj vzrokov, da svoje žrtve sežge in ne pomeče samo v blato, kar bi bilo precej bolj enostavno. Pazniki, nanje se podelam, a če njegovi prijatelji Kitajci ugotovijo, da sem ga ubil, se bojo sami spremenili v lovce na glave in če pomislim, kako se oni spoznajo na te kraje in kako jaz...

CuicCuic ima puško enocevko, ki se polni od zgoraj. In nikoli se ne loči od nje, kuha z njo, spi z njo in nese jo s sabo, če gre na potrebo. Torej moram imeti vedno odprt nož. Pa med spanjem? V redu kompanjona sem si zbral za beg, ni kaj!

Ves dan nisem nič jedel. In še nič se nisem odločil, ko že zaslišim nekakšno petje. CuicCuic se vrača. Opazujem ga, skrit za vejami. Na glavi nese velik paket in pokažem se mu šele, ko je že čisto blizu brega. Nasmejan mi vrže vrečo v roke in odide proti bajti. Stopim za njim.

— Dobra novica, Metulj, Cokoladar se je vrnil. Čolna še ni prodal. Povedal mi je, da lahko naložiš nanj več kot pol tone, pa se sploh ne pogrezne v vodo. V paketu, ki ga imaš v rokah, so vreče za jadro. Jutri odideva še po druge pakete in povedal boš, če ti je čoln všeč.

CuicCuic mi razlaga in sploh se ne obrne k meni. Hodimo drug za drugim. Najprej prašiček, potem CuicCuic in potem jaz. Brž pomislim, da to nič kaj ne kaže, da bi me nameraval potisniti v oglenico, saj misli resno bežati in si je začel že delati stroške: kupil je prvi paket.

— Glej, pa se je ena podrla. Dež. Sicer pa je šlo tako, da se mi ne zdi čudno.

Oglenice niti ne gre pogledat od blizu, takoj stopi v hišo. Ne vem več, kaj naj si mislim in kaj naj storim. Ne morem se delati, kot da nisem nič videl. Čudno bi zgledalo, da se nisem v celem dnevu niti enkrat samkrat približal podrtini, ki je petindvajset metrov od bajte.

— Si pustil, da je ogenj ugasnil?

— Ja.

— Ampak saj nisi nič jedel!

— Ne, nisem bil lačen.

— Si bolan?

— Ne.

— Zakaj pa potem nisi požrl čorbe?

— CuicCuic, usedi se, nekaj bi se rad s tabo pomenil.

— Počakaj, da zakurim.

— Ne. Takoj bi se rad pomenil, še pri belem dnevu.

— Ja?

— Ko se je kopa podrla, sem videl v njej troje trupel, ki so se smodila. Razloži mi to.

— A! Zato si se mi zdel nekam čuden! mi reče čisto mirno, brez vznemirjanja in mi pogleda v obraz. In ta reč ti ni dala miru? Razumem te, jasno. Imel sem celo srečo, da me nisi z nožem v hrbet, prejle med potjo. Poslušaj, Metulj, ti trije so bili lovci na glave. Tako, pred kakšnim tednom, desetimi dnevi sem prodal Cokoladarju precej oglja. Saj poznaš onega malega Kitajca, tisti mi je pomagal vreče spraviti čez močvirje. To je komplicirana zadeva, vreče zvlečeva prek blata z dvesto metrov dolgo vrvjo. Tako. In do potoka, kjer ima Cokoladar spravljeno pirogo, sva pustila kar lepo število sledov. Žaklji so slabi in nekaj kosov oglja sva pustila kar na tleh. V tem je začel naokoli križariti prvi lovec na glave. Živali so me s svojimi glasovi opozorile, da se nekdo skriva v gozdu. Tipa sem kaj hitro videl, a on mene ni. In potem se mu ni bilo težko približati in ga od zadaj presenetiti. Crknil je, ne da bi vedel, kdo ga je. Ker pa močvirje ni dobro skrivališče, saj bi se truplo hitro dvignilo na površje, sem si ga naložil na ramo in odnesel med oglje.

— Pa druga dva?

— To se je zgodilo tri dni pred tvojim prihodom. Noč je bila temna in tiha, kar je precej nenavadno za pragozd. Tipa sta se smukala naokoli že od prejšnjega večera. Kdaj pa kdaj je eden izmed njiju zakašljal, bil je dim od oglja. In ravno ta kašelj me je opozoril. Proti jutru sem odšel čez blato na drugo stran, kjer sem slišal kašljanje. No, da prideva hitreje do konca, prvega lovca sem zadavil. Iz sebe ni spravil niti glasu. Drugi je imel lovsko puško in radovedno je stegoval glavo, da bi videl, kaj se dogaja okrog njega. Podrl sem ga s strelom, a ni bil še čisto mrtev, pa sem mu zasadil nož v prsi. Tako, Metulj, to so tisti trije, ki si jih odkril v oglenici. Dva sta bila Arabca, eden Francoz. Vsakega posebej sem na rami odnesel čez blato, ni bil lahek posel. Težki so bili. Potem sem jih porinil med oglje.

— Je bilo res vse tako, kot praviš?

— Je, Metulj, prisežem ti.

— Zakaj jih nisi vrgel v močvirje?

— Povedal sem ti že, da kadavri priplavajo na površje. Včasih spodrsne kakšni košuti in čez teden dni jo zagledam sredi blata, napihnjeno. Po malem jo potem odnesejo mrhovinarji. Takšne reči trajajo dolgo, ptiči so zelo glasni in mimogrede bi koga zanimalo, kaj se dogaja ob jezeru. Metulj, povem ti, z mano se ti ni treba bati. Na, pa vzemi mojo puško!

Blazno me ima, da bi jo dobil, vendar se obvladam in mu kolikor toliko sproščeno rečem:

— Ne, CuicCuic. Tu sem in to pomeni, da sem prišel k prijatelju in ne k sovražniku. Jutri pa še enkrat podkuri s temi lovci na glave, kdove kaj se še zgodi, ko odideva. Ne bi rad, da bi me obtožili treh umorov, pa čeprav v odsotnosti.

— Ja, takoj jutri jih sežgem. Ampak pomiri se, nihče ne pride sem.

— Pa na gumijastem splavu?

— Na to nisem pomislil.

— Kaj, če kdo pripelje žandarje? Lahko si vbijejo v glavo, da pridejo na otok, in povem ti, da je najbolje, če čimprej zgineva.

— Prav. Jutri popravim kopo, ki sicer še malo tli. Popraviti moram dovod zraka.

— Lahko noč, CuicCuic.

— Lahko noč, Metulj. In še enkrat ti rečem, mirno spi, ničesar se ne boj.

Pokrijem se do vratu in uživam. Toplo mi je. Prižgem si cigareto. Deset minut kasneje CuicCuic že smrči. In črni prašiček zraven njega. Na ognjišču ni več velikih plamenov, a žerjavica zažari, kadar zapiha veter, in ob tem se kar umirim. Uživam ob vsem tem komfortu, in preden zaspim, si še mislim: ali se zjutraj zbudim in bova potem s CuicCuicom vedno dobro vozila skupaj, ali pa je Kitajec hujši umetnik kot Sacha Guitry in se zna mojstrsko pretvarjati in pripovedovati zgodbice, iz česar sledi, da ne bom učakal belega dne, saj vem preveč reči, ki bi ga utegnile ženirati.

Z lončkom tople kave v roki me zjutraj zbudi ta specialist za serijske umore, in kot da se ne bi prav nič zgodilo, mi s prisrčnim nasmehom vošči dobro jutro. Svetlo je že.

— Na, popij kavo. Kekse sem ti že namazal z margarino.

Ko pozajtrkujem, grem ven in se ob sodu z vodo umijem.

— Mi boš pomagal, Metulj ?

— Ja, rečem, ne da bi vprašal kaj.

Za noge zvlečeva ven na pol sežgane kadavre. Opazim, seveda molče, da imajo vsi trije odprte trebuhe: simpatični Kitajec jim je pregledal čreva, da jih ne bi slučajno sežgal s planom vred. So bili res lovci na glave? Zakaj pa ne kar takšni navadni lovci, lovci na metulje ali divjačino? Jih je pobil, da bi se branil ali oropal? No, pustimo zdaj to. Porineva jih nazaj v luknjo in lepo zadelava z lesom in glino. Cevi za zračenje sta odprti in oglenica začne opravljati svojo dvojno funkcijo: iz lesa dela oglje in iz treh makabejev pepel.

— Greva, Metulj.

Prašiček brž najde prehod. Drug za drugim odidemo prek močvirnatega blata. Ko sem se moral odločiti, ali naj stopim za CuicCuicom ali ne, mi je bilo neverjetno tesno pri srcu. Še preveč se spominjam Sylvaina, ki se je polagoma vgrezal in slednjič izginil, ni mi do neresnega junačenja. Po obrazu sem bil poln hladnih potnih srag, ko sem se v trenutku zbral in napravil odločilni korak za CuicCuicom. Potem je šlo, hodil sem po njegovih stopinjah in si mislil: če gre njemu, bo šlo tudi meni.

Po dveh urah naporne hoje sva prišla do kraja, kjer Cokoladar seka drevje. Medtem nisva nikogar srečala in sploh se nama ni bilo treba skrivati.

— Zdravo, muše.

— Zdravo, CuicCuic.

— Gre?

— O, gre.

— Mojemu prijatelju pokaži čoln.

Barka je zelo močna in zelo pripravna za nakladanje. Težka je, a izredno trdna. Večkrat zabodem z nožem v les in nikoli ne gre noter več kot za pol centimetra. Tudi spodaj je nepoškodovan. Ja, barka je napravljena iz ena A lesa.

— Za koliko ga prodate?

— Dva tisoč petsto frankov.

— Dam dva tisoč.

Kupčija je sklenjena.

— Čoln nima gredlja. Plačal vam bom še petsto frankov, za ta denar pa boste postavili gredelj, krmilo in jambor. Gredelj in krmilo morata biti iz trdega lesa. Jambor naj ima tri metre v višino in naj je iz lahkega, prožnega lesa. Kdaj boste gotovi?

— Čez en teden.

— Tukaj sta dva bankovca po tisoč in en po petsto frankov. Prerezal jih bom na dvoje. Ko bo čoln gotov, dobite še druge polovice. Prav?

— Prav.

— Hočem še permanganat, sod vode, cigarete, šibice in hrano za štiri ljudi, za en mesec: moko, olje, kavo, sladkor. Te stvari vam bom plačal posebej. Prinesli jih boste na reko, na Kourou.

— Muše, po reki vas ne morem spremljati.

— Tega te nisem prosil. Hočem samo čoln in ostale

reči.

— Tukaj imate še Žaklje, vrv, šivanke in niti za jadro.

S CuicCuicom se vrneva v skrivališče. Brez sitnosti in še pred nočjo. Prašička je nesel Kitajec kar na rami, ker je bil utrujen od dolge poti.

Danes sem spet sam, šivam jadro. Nenadoma zaslišim kričanje. Neopazno se približam močvirju in pogledam na drugi breg: CuicCuic se z mahajočimi rokami pogovarja s Kitajcem intelektualcem. Kot razumem, bi rad slednji prišel na otok, CuicCuic pa tega očitno noče. Oba imata v rokah mačeto. In enoroki intelektualec je precej razburjen. Ko bi mi vsaj ne ubil CuicCuica! Pokazal se jima bom, zažvižgam. Obrneta se k meni. .

— Kaj je zdaj to, CuicCuic?

— Rad bi govoril s tabo, Metulj, zakriči oni drugi. Pa me CuicCuic ne pusti.

Po nadaljnjih desetih minutah diskusije v kitajščini prašiček steče čez močvirje in oba prideta na otok. V bajti najprej popijemo čaj, potem pa počakam, da mi povesta, kako je s stvarjo.

— Takole torej, začne CuicCuic. On bi na vsak način rad šel z nama. Jaz pa mu razlagam, da nima kaj pri tej zadevi, saj ti vse plačaš in zato tudi komandiraš. Noče mi verjeti.

— Metulj, reče enoroki, CuicCuic me mora odpeljati s seboj.

— Zakaj?

— Pred dvema letoma sva se pri kartah stepla in mi je odsekal roko. Potem sem mu moral priseči, da ga ne ubijem. Prisegel sem pod enim pogojem: vse življenje me mora hraniti, vsaj tako dolgo, dokler bom hotel. In če zdaj odide, ga ne bom več videl. Tako. Ali te pusti, da greš sam, ali pa odpelje še mene s seboj.

— No, ta je pa dobra! Kaj vse bom še doživel v življenju! Poslušaj, jaz nimam nič proti, pojdi z nama. Barka je velika in močna, še več bi jih lahko šlo. Če je CuicCuicu prav, gremo vsi trije.

— Hvala, reče enoroki Van Hue.

— Kaj praviš, CuicCuic?

— Prav, če že hočeš.

— Pa še nekaj. A lahko odideš iz kampa, ne da bi te pogrešali in začeli iskati? Pred nočjo moraš biti na reki.

— Tu ni problemov. Popoldne grem lahko ven ob treh in prej ko v dveh urah bom na reki.

— CuicCuic, ga boš ponoči našel dovolj hitro, da ne bomo zgubljali časa?

— Ja, brez skrbi.

— Čez en teden se oglasi tu, pa boš zvedel točen datum odhoda.

Van Hue mi veselo stisne roko in odide. Vidim ju, ko se Kitajca na drugi strani jezera poslovita. Stisneta si roko.

V redu. Ko se CuicCuic vrne v kolibo, mu rečem:

— S sovražnikom si sklenil smešno pogodbo: da ga boš vse življenje preživljal. Kaj takega res še nisem videl. Zakaj si mu odsekal roko?

— Stepla sva se med igro.

— Bolje bi storil, če bi ga ubil.

— Ne, saj sva bila dobra prijatelja. Ko sva se znašla pred vojaškim sodišče, me je ves čas branil, češ da me je on napadel in da sem jaz storil svoje v silobranu. Njegovo ponudbo sem sprejel mirno in pogodbe se držim. A o tem ti nisem hotel govoriti, saj ves beg financiraš ti.

— Že prav, CuicCuic, pustiva to. Še boš pač sam odločil, kaj boš počel, če kdaj pridemo na svobodo.

— Držal bom besedo.

— Kaj bi rad počel, potem, svoboden? Kaj imaš v načrtu?

— Restavracijo. Odličen kuhar sem, on pa je tudi specialist za Chow Mein, nekakšno kitajsko sorto špagetov.

To me je spravilo v dobro voljo. Ne morem si kaj, da ne bi kdaj pa kdaj CuicCuica podražil, tako se mi zdi smešno.

Čokoladar je držal besedo in čez pet dni je vse pripravljeno. Sredi največjega naliva smo odšli pogledat čoln. Nimam se kaj pritožiti. Jambor, gredelj in krmilo so iz prvovrstnega materiala. Čoln s sodom in hrano je spravljen v nekakšnem rečnem kolenu. Obvestiti je treba še enorokega Kitajca, potem pa na pot. Cokoladar se ponudi, odšel bo v kamp in se sam zmenil s Kitajcem. Da bi se izognili morebitnim komplikacijam pri ponovnem vkrcavanju, ga bo pripeljal kar naravnost v skrivališče.

Ob izlivu reke Kourou sta dva svetilnika. Če dežuje, nas sredi reke sploh ne morejo opaziti in ničesar ne tvegamo. Seveda ne smemo imeti jader. Cokoladar nam je prinesel tudi črno barvo in čopič. Na jadro bomo narisali veliko črko K in številko 21. Čoln z oznako K 21 je namreč ribiški čoln in večkrat gre sredi noči na lov. Če bi nas sredi morja slučajno opazili z razpetim jadrom, bi se že od daleč izognili komplikacijam.

Torej gremo jutri ob sedmih zvečer. Ob šestih se naredi že noč. CuicCuic je prepričan, da ne bo zgrešil poti in da bova prišla naravnost k čolnu. Z otoka bova odšla ob petih, tedaj bo še dovolj svetlo.

V bajto sva se vrnila vesela kot še nikoli. CuicCuic je marširal pred mano, na rami nosil prašička in ves čas čebljal:

— Končno bom odšel s te robije! Tebi pa Changu se moram zahvaliti. Če bojo kdaj Francozi odšli iz Indokine, se bom morda le vrnil v svojo deželo.

Skratka, zaupa mi in vesel je, da mi je bil čoln všeč. Nocoj bom prespal zadnjo noč na otoku in zadnjo, upam vsaj, na gvajanskem ozemlju.

Če pridemo srečno iz reke v morje, potem smo svobodni. Edina nevarnost je brodolom. Odkar je vojna, ubežnikov ne vračajo. Tako nam vojna vsaj malo koristi. Če nas dobijo na reki, nam smrtna obsodba ne uide, res, ampak prej nas morajo dohiteti! Spomnim se Sylvaina: zdaj bi bil z mano, če ne bi napravil neumnosti. Preden zaspim, v mislih sestavim telegram: »Gospod Pradel, javni tožilec. Končno sem premagal pot razkroja, kamor ste me vrgli. Potreboval sem devet let.«

Sonce je že visoko, ko me CuicCuic prebudi. Čaj in keksi. Povsod naokoli so same škatle. Opazim tudi dve kletki.

— Kaj boš s kletkama?

— Za kure. Med potjo jih bomo snedli.

— Prismoda si, CuicCuic! Kokoši ne bomo odnesli.

— O, hočem jih.

— Imaš vročino? Zna se zgoditi, da zaradi oseke pridemo do izliva šele proti jutru, tedaj pa naj začnejo petelini kikirikati sredi reke! Si predstavljaš, kakšna nevarnost je to?

— Stran jih ne bom pometal.

— Speci jih in jih vrži v mast in olje. Tako se ne bojo pokvarile, pojedli jih bomo v prvih treh dneh.

Naposled sem ga prepričal in odšel jih je iskat, ampak prve štiri so se tako drle, da so se vse ostale poskrile po gozdu in potem ni našel nobene več. Instinkt živali, zaslutile so nevarnost, sam ne vem kako.

Natovorjena kot mule sva za prašičkom odšla prek močvirja. Rotil me je, naj odneseva prašička s sabo.

— Daš častno, da ne bo tulil?

— Prisežem. Če mu ukažem, molči pa amen. Dvakrat ali trikrat naju je lovil tiger, in še takrat ni odprl gobca. Pa vendar so mu stale dlake pokonci.

Prepričan, da je CuicCuicova častna res častna, sem dovolil, da odpelje še svojega ljubljenčka. Ko prideva do skrivališča, je že noč. Čokoladar in enoroki Van Hue sta prišla pred nama. Z dvema baterijama pregledam, če je vse v redu. Nič ne manjka. Jadra so pripravljena, da jih razpnemo. CuicCuic jih nekajkrat preizkusi, vse je v redu. Potem plačam črncu drugo polovico denarja, ki sem mu ga obljubil, saj je bil do skrajnosti korekten. Celo tako naiven je, da je s seboj prinesel svoje polovičke in lepilo. Še pomislil ni, da bi mu lahko denar speljal. Denar mu zlepim in si mislim: tisti, ki sami niso hudobni, tudi od drugih pričakujejo samo poštenost in iskrenost. In Čokoladar je bil poštenjak. Ko je videl, kako ravnajo z robijaši, ga sploh ni pekla vest, če trem pomaga zbežati iz pekla.

Enajsti zvezek

SLOVO OD KAZNILNICE

Pobeg Kitajcev

Vkrcam se zadnji in Cokoladar nas porine od brega. Dvoje odličnih vesel imamo, prvega ima CuicCuic, drugega jaz. Prej ko v dveh urah pridemo iz zaliva na reko, ki teče v morje.

Kakšno uro že dežuje. Čez glavo sem si poveznil pobarvan Žakelj in tako sta storila potem tudi CuicCuic in enoroki Van Hue.

Reka je hitra in polna močnih vrtincev. Kljub vztrajnemu toku smo v pol ure na sredini reke. Pomaga nam oseka in tri ure kasneje smo že med svetilnikoma, se pravi tik pred izlivom. Dvignemo jadra in iz Kourouja izplujemo brez kakršnihkoli sitnosti. Veter nas zajame s strani in kot puščico nas odnese od obale. Štirideset kilometrov pred nami je svetilnik na Kraljevem otoku; kaže nam, kje naj gremo.

Pred trinajstimi dnevi sem bil zadaj za tem svetilnikom, na Hudičevem otoku. In zdaj smo se kar na hitro poslovili od kontinenta, sredi noči, in odpluli na morje. A nismo eksplodirali od veselja, moja kompanjona Kitajca nista navajena svojih čustev kazati na zunaj.

Ko smo bili enkrat na morju, mi je CuicCuic s popolnoma normalnim glasom dejal:

— V redu smo prišli ven.

— Res, nobenih težav nismo imeli, doda Van Hue.

— Žejen sem, CuicCuic, daj mi malo tafie.

Potem sta si tudi onadva privoščila močan požirek ruma.

Tokrat nisem vzel na pot kompasa. Že na prvem begu sem se navadil orientirati po soncu, mescu, zvezdah in vetru. Ko je jambor obrnjen proti severnici, se popolnoma sprošeno odločim za odprto morje. Čoln se obnaša zelo dobro: prek valov se spretno dviga in spušča. Vso noč je pihal močan veter in proti jutru smo bili že daleč od Otokov zveličanja. Če ne bi bilo preveč nevarno, bi se najraje približal Hudiču in ga z odprtega še zadnjič pregledal.

Šest dni smo imeli potem razburkano morje, a brez dežja in nevihte. Močan veter nas je hitro gnal proti zahodu. CuicCuic in Van Hue sta čudovita kompanjona. Nikoli se ne pritožujeta, pa če je vreme slabo ali vroče ali ponoči mrzlo. Samo nikoli nočeta sesti za krmilo in prevzeti krmila v svoje roke, da bi lahko jaz zadremal! Trikrat ali štirikrat na dan pripravita jedačo. Kokoši in petelinov ni več. Včeraj sem v šali rekel Cuicu:

— Kdaj pa je na vrsti prašič?

Postal je nesrečen.

— Moj prijatelj je in pojedla ga bosta samo, če prej ubijeta mene.

Fanta delata vse tako, kot je treba. Kadita sploh ne, da ne bi meni zmanjkalo cigaret. Neprestano je pripravljen topel čaj. Naredita vse, kar sama od sebe.

Tako, odšli smo pred enim tednom in skoraj me je konec od utrujenosti. Sonce si je tako močno, da sta celo oba Kitajca kot pečena raka. Spat grem. Krmilo fiksiram in jadro spustim. Čoln bo šel, kamor bo hotel veter. Kot mrtev zaspim za kakšne štiri ure.

Malce močnejši sunek me je v hipu prebudil. Ko si z vodo osvežim obraz, veselo presenečen ugotovim, da me je med spanjem Cuic obril in da nisem nič čutil. Tudi po obrazu me je natri z oljem.

Že od včeraj zvečer držim jugozahodno smer, kajti zdi se mi, da smo šli preveč severno. Čoln je presneto težak in zato ima še eno prednost: dobro se drži in manjši je odklon od smeri. In ravno zato se mi zdi, da smo šli preveč severno, morda sploh ni odklona.

Glej, dirižabel. Prvič v življenju vidim v zraku vodljiv balon. In nič ne izgleda, da bi bil namenjen k nam.

Sonce se tako močno odbija od njegovega aluminija, da ga sploh ne moremo dobro videti. Nenadoma balon spremeni smer. Kot da bi se namenil k nam. In res, vedno večji postaja in v borih dvajsetih minutah je nad nami. Cuic in enorokec sta tako presenečena, da ne nehata trobiti po kitajsko.

— Govorita vendar po naše, zaboga, sploh vaju ne razumem!

— Angleška klobasa, balon, reče Cuic.

— No, to ni ravno klobasa, pač pa dirižabel.

Zdaj že kar dobro razločimo ogromno mašino, ki se nam vrti nad glavo. Prikažejo se nekakšne zastavice. Ker jih ne razumemo, tudi odgovoriti ne moremo. Dirižabel ne odneha kar tako, še niže se spusti in v kabini zagledamo pilota. Potem se dvignejo in odletijo proti kopnemu. Čez kakšno uro v zraku zagledam avion, ki nam večkrat leti nad glavo.

Morje postaja razburkano in v hipu je zapihal močnejši veter. Na obzorju je vse jasno, torej se nam dežja ni treba bati.

— Glej, reče enoroki.

— Kaj?

— Tam, tista pika v smeri, kjer naj bi bila zemlja. Ta črna pika je ladja.

— Kako veš?

— Zakaj?

— Mislim si in povem ti še, da je to hitri lovec.

— Ne kadi se iz njega.

In res čez kakšno uro zagledamo sivo bojno ladjo, ki je po vsem sodeč namenjena k nam. Postaja večja in večja, kar pomeni, da se nam bliža z veliko hitrostjo, in ustrašim se že, da nas ne bi slučajno zadela. Močni valovi bi nas mimogrede prevrnili.

Žepna torpedovka je to, Tarpon, lahko preberemo, ko se počasi obrne in jo vidimo po dolžini. Z angleško zastavo na kljunu se nam počasi približa od zadaj. Z enakft brzino, kot jo imamo mi, potem pluje za nami. Večina posadke je na palubi, mornarji so v modrih uniformah angleške mornarice. Z ladijskega mostu potem zaslišimo častnika v belem, ki reče v veliko trobljo:

— Stop. You stop!

— Spusti jadra, Cuic!

Prej ko v dveh minutah so jadra na tleh. Čoln se ustavi, premikajo nas samo še valovi. In v takšnem položaju se ne da ostati dolgo, precej je tudi nevarno, če čoln nima ne motorja ne jader. Krmila ne uboga. Posebej še, če so valovi visoki. Roke dam pred usta in zakričim:

— A govorite francosko, captain?

Pred trobljo se postavi drugi oficir:

— Ja, captain, razumem francosko.

— Kaj hočete?

— Vaš čoln bomo potegnili na krov.

— Ne, to bi bilo preveč nevarno. Nočem, da mi ga razbijete.

— To je vojna ladja, ki straži morje, morate nas ubogati.

— To mi je prav malo mar, mi se ne gremo vojne.

— Kje ste doživeli brodolom? So vam ladjo torpedirali?

— Ne, pobegnili smo s francoske robije.

— Kakšne robije, kaj sploh to pomeni robija?

— Kaznilnica, prisilno delo. Convict, po angleško. Hard labour.

— A! Že razumem, ja, ja. Cayenne?

— Ja, Cayenne.

— Kam greste?

— V Britanski Honduras.

— Nemogoče. Obrnite in se odpeljite v Georgetown. Ubogajte, to je ukaz.

— O.K.

Cuicu rečem, naj dvigne jadra, in odjadramo v smeri, ki so nam jo ukazali na torpedovki.

Za sabo zaslišimo ropot motorja. Od ladje se je ločil majhen čolnič in se nam hitro približal. Na kljunu sedi mornar, prek rame ima obešeno puško. Čoln pride z desne strani, se nas skoraj dotakne, a se ne ustavi. Mornar se v hipu odžene in skoči v naš čoln. Njegov čoln zavije nazaj in se spet priključi torpedovki.

— Good afternoon, dober dan, reče mornar.

Usede se k meni in prime za krmilo. Čoln usmeri precej bolj južno, kot sem ga držal jaz. Prepustim mu vso odgovornost krmarjenja. Na te reči se spozna, ni dvoma. Vseeno pa se ne premaknem s svojega mesta. Nikoli ne veš.

— Cigarete?

Iz žepa privleče troje škatel angleških cigaret in da vsakemu eno.

— Pri moji veri, reče Cuic, cigarete so mu dali, preden se je vkrcal. Gotovo ne nosi vedno treh škatel pri sebi.

Zasmejem se, ko pomislim, kaj roji Cuicu po glavi, potem se obrnem k mornarju, ki se precej bolje spozna na čoln kot jaz. Potem se zamislim. Tokrat mi je torej beg uspel. Postal sem svoboden, svoboden. V grlu začutim kepo, postane mi vroče in mislim celo, da mi je kanila solza iz oči. Res, dokončno sem svoboden, vojna je, ubežnikov ne vračajo.

In še preden se vojna konča, si bom lahko napravil ugled v katerikoli deželi. Nerodno je le to, da v tem vojnem času ne bom mogel izbirati, kam bi rad šel. Sicer pa je vseeno. Kaj hitro si bom pridobil zaupanje ljudi in oblasti, saj bom živel kar se da pravilno in lepo.

Neverjetno, kako se počutim zdaj. Varno kot še nikoli, saj sem končno premagal zloglasno pot, kamor pošiljajo kaznjence. Končno si zmagal, Metulj! Po devetih letih naposled triumfiraš. Hvala ti, dobri Bog, morda bi bil lahko že prej svoboden, a ne pritožujem se. Vem, tvoje poti so skrivnostne in dovolj si mi pomagal. Mlad sem še, zdrav in svoboden.

In medtem ko premišljujem o devetih letih, ki sem jih preživel v Gvajani, in dveh, ki sem ju zapravil v Franciji, oziroma skupaj enajstih letih, zaslišim ob sebi mornarja, ki kaže s prstom:

— Zemlja.

Šli smo mimo ugaslega svetilnika in ob štirih popoldne smo zapluli v ogromno reko, Demerara River. Spet se prikaže tisti čoln s torpedovke, mornar mi prepusti krmilo in se spravi na kljun. V zraku ujame debelo vrv in jo priveže ob klop. Sam spusti jadra in potem nas njegov čoln potegne dvajset kilometrov po rumeni reki navzgor, medtem ko gre torpedovka kakšnih dvesto metrov za nami. Še majhen zavoj in pred nami se odpre veliko mesto.

— Georgetown, zavpije angleški mornar.

In tako se pripeljemo v prestolnico Angleške Gvajane.

V pristanišču je vse polno tovornih, izvidniških in vojnih ladij. Ob bregu so postavljeni kanoni in vse skupaj na vodi in kopnem je še najbolj podobno orožarnici.

To je torej vojna. Traja že več ko dve leti in zdaj sem jo prvič začutil na lastni koži. Georgetown, glavno mesto

Angleške Gvajane, važno pristanišče na reki Demerara River, je stoodstotno v vojni. Kar smešen vtis napravi takšnole oboroženo mesto! Komaj se izkrcamo na vojaškem pomolu, že je za nami torpedovka, počasi se približa obali in vrže sidro. In znajdemo se na pomolu, CuicCuic s prašičkom v rokah, Van Hue s culo na rami in jaz brez vsega. Tu ni civilistov, pomol je rezerviran za vojne ladje. Sami mornarji in vojaki. Približa se nam oficir, takoj ga spoznam. Bil je na torpedovki, ko sva se pogovarjala v francoščini. Vljudno mi stisne roko in vpraša:

— Še dobro počutite?

— Ja, kapitan.

— Krasno. Vseeno pa boste odšli v ambulanto, dali vam bojo nekaj injekcij. Kitajcema tudi.

Dvanajsti

zvezek GEORGETOWN

Življenje v Georgetownu

Potem ko smo bili cepljeni, so nas odpeljali na glavno policijsko postajo, nekakšen ogromen komisariat, kjer se kar tre policajev. Takoj nas v svoji pisarni sprejme policijski superintendant mesta Georgetown, prava avtoriteta, odgovoren za red in mir v tem važnem pristanišču. Okrog njega so oficirji v kakiju, v kratkih hlačah in v belih dokolenkah. Polkovnik nam pokaže, naj sedemo, potem pa reče v čisti francoščini:

— Dobili so vas sredi morja. Odkod ste prišli?

— Iz kaznilnice v Francoski Gvajani.

— Bodite tako dobri, pa mi natančno povejte, odkod ste zbežali.

— Jaz s Hudičevega otoka. Onadva pa iz nekakšnega polpolitičnega kampa Inini blizu Kourouja v Francoski Gvajani.

— Na koliko ste bili obsojeni?

— Dosmrtno prisilno.

— Pod kakšno obtožbo?

— Umor.

— Pa Kitajca?

— Tudi umor.

— Obsojena?

— Tudi na dosmrtno prisilno.

— Kakšen poklic ste imeli?

— Bil sem električar.

— Pa Kitajca?

— Kuharja.

— Ste za de Gaulla ali Petaina?

— O teh stvareh nimamo pojma. Kaznjenci smo, ki bi radi pošteno zaživeli na svobodi.

— Dali vas bomo v celico, ki bo noč in dan odprta. Ko bomo preverili vaše izjave, vas bomo takoj spustili. Če ste govorili resnico, se vam ni treba bati. Razumeti morate, da smo zdaj v vojni in da je treba biti še bolj previden kot v normalnem času.

In tako smo teden dni kasneje popolnoma prosti. Izkoristili smo svoje bivanje na policijski postaji in se opremili z dostojno obleko. Tako sem se danes zjutraj ob devetih s prijateljema Kitajcema znašel na cesti, z osebno izkaznico in fotografijo.

Mesto z dvesto petdeset tisoč prebivalci, mesto v angleškem stilu: pritličje iz cementa, vse ostalo iz lesa. Po ulicah in avenijah srečaš ljudi vseh ras: belce, zamorce čokoladne barve, Indijce, kulije, pa angleške, ameriške mornarje, Nordijce... Kar zvrti se nam od vse te pisane množice in prav gotovo nam z obrazov si je veselje, ki ga čutimo v srcih, saj se ljudje obračajo za nami in nas pozdravljajo s prijaznimi nasmehi.

— Kam gremo? reče Cuic.

— Imam neki naslov. Dal mi ga je črn policaj, v Penitence Riversit živita dva Francoza.

Kmalu zvemo, da v tej četrti živijo izključno Indijci. Stopim k policaju v brezhibni beli uniformi. Pokažem mu naslov. A preden odgovori, zahteva naše osebne. Pokažemo mu jih z očitnim ponosom. »V redu, hvala.« Pokaže se še precej prizadevnega, naloži nas na tramvaj in se pomeni s kondukterjem. Odpeljemo se iz centra in čez dvajset minut nam kondukter reče, naj izstopimo. Tukaj torej. Potem zaustavimo nekaj mimoidočih. »Frenchmen?« Neki mladenič nam pokaže, naj gremo za njim in odpelje nas do nizke hišice. V tem pridejo po stopnicah trije možje in me sprejmejo silno gostoljubno.

— Kako, ti, pa tukaj, Buba!

— Ja, saj ni mogoče! reče najstarejši, ki ima že čista bele lase. Vstopi, tu sem doma. Sta Kitajca s tabo?

— Ja.

— Vstopite, dobrodošli.

Ta stari robijaš se imenuje Guittou Auguste in pravijo' mu Guittou. Pravi Marsejčan, na prisilno je prišel z istim konvojem kot jaz leta 1933, pred devetimi leti, na ladji La Martiničre. Po nesrečnem spodrsljaju je bil oproščen.

prvotne kazni in kot svobodnjak je potem zbežal pred kakšnimi tremi leti, mi je pojasnil. Druga dva sta Mali Luj iz Arlesa in Julot iz Toulona. Tudi onadva sta odšla po končani prvotni kazni, ampak v Francoski Gvajani bi morala ostati še toliko let, kolikor sta bila obsojena, na deset in petnajst let; tej drugi kazni pravijo dublaža.

Hiša ima štiri prostore: dvoje spalnic, delavnico in kuhinjo, ki je hkrati jedilnica. Ukvarjajo se s čevlji, delajo jih iz balate, sorte naravnega gumija, ki se ga dobi v gozdu. Če ga v topli vodi zmehčaš, se ga da odlično oblikovati. Ima le eno samo napako: na soncu se začne topiti, saj ni vulkaniziran. Zato morajo med posamezne plasti balate polagati platnene liste.

Guittou nas sprejme čudovito lepo. Res je, kdor je dosti trpel, ima plemenito srce. Brez obotavljanja nas povabi v hišo in ponudi eno izmed sob. Edini problem je Cuicov prašiček, a Cuic zatrjuje, naj se nikar ne bojimo, prašiček bo vse svoje potrebe opravil zunaj in ne bo zamazal hiše.

— Prav, bomo videli. Zaenkrat ga obdrži pri sebi, reče Guittou.

S tremi starimi vojaškimi dekami smo si provizorično uredili ležišče kar na tleh.

Potem odidemo pred hišo in se usedemo na tla, prižgemo si cigarete in Guittouju začnem pripovedovati, kaj vse sem doživel v zadnjih devetih letih. Vsi trije, pozorno poslušajo in si predstavljajo moje avanture, saj poznajo takšne reči iz lastne izkušnje. Poznali so Sylvaina in zares jim postane hudo, ko zvejo, kako je končal. Mimo nas hodijo ljudje vseh barv in sem pa tja kdo vstopi in kupi kakšne čevlje ali metlo, kajti Guittou izdeluje poleg čevlje,v tudi metle. S tem se preživljajo. Povejo mi tudi, da je v Georgetownu kakšnih trideset pobeglih kaznjencev in izgnancev. Ponoči se dobijo v nekem baru v centru mesta in skupaj pijejo rum in pivo. Ljudje se poskušajo čimbolje znajti, mi reče Julot, in večini se ni treba pritoževati.

Sedimo v senci in se hladimo, v tem pa pride mimo neki Kitajec in Cuic ga pokliče. Potem se dvigne še enoroki Van Hue in vsi trije odidejo, ne da bi rekli eno samo besedo. Daleč gotovo ne grejo, si mislim, saj je odšel za njimi tudi prašiček. Čez dve uri se Cuic vrne z oslom, ki vleče majhen voz. Važen kot le kaj osla ustavi, seveda po kitajsko, in vse kaže, da ga osel razume. Na vozičku so tri zložljive železne postelje, tri žimnice, tri blazine in trije kovčki. Prvega da meni in v njem najdem vse polno srajc, gat, kožnatih trikojev, nekaj kravat in dva para čevljev.

— Kje si dobil to, Cuic?

— Pri rojakih. Jutri jih gremo obiskat, ne?

— Seveda.

Pričakovali smo, da bo Cuic z oslom in vozičkom odšel nazaj, a kje pa. Osla izpreže in ga spravi na dvorišče.

— Podarili so mi tudi osla in voz. S tem, so rekli, si bom hitro pomagal. Jutri zjutraj bo prišel eden izmed njih, pa mi bo razložil, kako naj začnem.

— Pa se res ne pustijo čakati ti Kitajci!

Guittou se kar strinja, da za enkrat ostaneta voz in osel na dvorišču. Prvi dan smo na svobodi in res se ne moremo pritoževati. Zvečer se nas vseh šest usede za mizo v delavnici, potem pojem odlično zelenjavno juho, ki jo je napravil Julot, in še poln krožnik špagetov.

— Pri pomivanju posode in čiščenju hiše se bomo menjavali, reče Guittou.

Ta skupna večerja je imela skoraj simbolično vrednost. Začutili smo nekaj toplega in sploh je bil čudovit občutek, da nismo popolnoma sami na pragu novega življenja. Veseli in srečni smo, res, Cuic, enoroki Van Hue in jaz. Streho imamo nad glavo, vsak svojo posteljo, plemenite prijatelje. Bi si lahko želeli še kaj več?

— Kaj bi rad počel nocoj, Metulj? me vpraša Guittou. Bi se spustili v center in obiskali tisti bar, kjer se dobimo ponavadi?

— Rajši bi ostal tu. Ti pa kar pojdi, nikar se ne daj motiti.

— Ja, odšel bom, z nekom sem zmenjen.

— Prav, mi trije ostanemo doma.

Mali Luj in Guittou sta se oblekla, zategnila kravato in odšla do centra. Julot je ostal doma in končal par čevljev, jaz pa sem se s prijateljema sprehodil naokoli, da bi spoznal, kakšno okolico imamo. Vse je indijsko. Črncev skoraj ne srečaš, belcev tudi ne, videli smo samo nekaj kitajskih restavracij.

Penitence Rivers, kakor se imenuje ta del mesta, se nahaja sicer nekje v Indiji ali na Javi. Dekleta so tu čudovito lepa in starci hodijo naokoli v dolgih belih oblekah. Dosti ljudi je bosih. V tej četrti vlada revščina, a njeni prebivalci niso umazani. Ulice so slabo razsvetljene, bari so natrpani do zadnjega kotička in od povsod je slišati indijsko glasbo.

Nenadoma me ustavi zamorec v beli obleki, s kravato:

— Ste Francoz, gospod?

— Ja.

— Vesel sem, da kar takole srečam rojaka. A vas lahko povabim na kozarček?

— To že, ampak nisem sam.

— Nič hudega. Znata francosko?

— Ja.

In že smo vsi štirje za mizo, odkoder vidimo na pločnik. Tale Martiničan govori bolj izbrano francoščino kot mi vsi trije. Opozori nas, naj se pazimo angleških črncev, ki so lažnivci. Oni niso taki, kot mi, Francozi, ne znajo držati častne, mi pove.

Potihoma se nasmehnem, ko zaslišim zamorca timbuktujskega tipa, ki pravi »mi Francozi«, potem pa se v hipu zmedem. Prav ima, ta gospod je res Francoz, bolj Francoz kot jaz, si mislim, saj svojo pripadnost izraža s precej večjim zanosom in gorečnostjo kot jaz. On bi se pustil ubiti za Francijo, jaz ne. Kdo je torej Francoz? On.

— Srečen sem, če srečam rojaka, potem lahko vsaj govorim po domače. Angleško znam bolj slabo.

— Meni angleščina ne dela težav, tudi slovničnih napak ne delam. Na razpolago sem vam, če me kaj potrebujete. Ste že dolgo v Georgetownu?

— Teden dni, nič več. »

— Odkod ste prišli?

— Iz Francoske Gvajane.

— Kaj je mogoče! Ste ubežnik ali paznik, ki bi se rad priključil de Gaullu?

— Ubežnik.

— Pa vaša prijatelja?

— Tudi.

— Gospod Henri, vaša preteklost me ne zanima, zdaj je namreč čas, da pomagamo Franciji. Zdaj imate odlično priložnost za rehabilitacijo. Jaz sem za de Gaulla in samo čakam, da se vkrcam za v Anglijo. Pridite no jutri v Martiner Club, tukaj imate naslov. Vesel bom, če se nam priključite.

— Kako se pišete?

— Homer.

— Gospod Homer, takoj se ne morem odločiti. Prej se moram pozanimati, kako je z domačimi in dobro moram premisliti. Razumeti me morate, gospod Homer, Francija mi je prizadela dosti gorja, nečloveško je ravnala z menoj.

In z občudovanja vrednim navdušenjem me poskuša Martiničan na vsak način prepričati. Skoraj ganljivo ga je bilo poslušati, ko se je gnal in pel slavo naši ubogi Franciji.

Domov se vrnemo precej pozno in v postelji začnem premišljevati o stvareh, ki mi jih je povedal ta veliki Francoz. Njegov predlog moram resno pretehtati. Konec koncev kifelci, sodni uradniki in kaznilniška administracija ne predstavljajo celotne Francije. Dobro še čutim nekje .v sebi, da je še nisem prenehal ljubiti. In če pomislim, da po vsej deželi hodijo bosi! Moj Bog, kako hudo mora biti domačim, in kakšna sramota za vse Francoze!

Ko se zbudim, nikjer ne najdem osla, voza, prašička, Cuica in enorokega Hueja.

— Si se dobro naspal, fant? me vpraša Guittou.

— Ja, hvala.

— Kaj boš, pravo kavo z mlekom ali čaj? Kavo in kruh z margarino?

— Hvala, rečem in potem jem, medtem ko oni začnejo delati.

Julot pripravlja maso balate kar sproti. Trdne kose vrže v krop in jih zgnete.

Mali Luj nareže koščke platna in Guittou napravi čevelj.

— Jih naredite dosti?

— Ne. Toliko, da zaslužimo dvajset dolarjev na dan. Pet dolarjev nas stane najemnina in hrana. In potem ostane za vsakega še pet dolarjev, tako, za v žep.

— A prodate vse, kar naredite?

— Ne, včasih moramo oditi s čevlji in metlami po ulicah in to ni prijetno, na soncu postane hitro vroče.

— Če bo treba, bom tudi jaz kdaj šel. Ne bi bil rad tu kot kak parazit, tudi sam bom kaj zaslužil.

— Tako je prav, Buba.

Ves dan sem se sprehajal po indijskem delu Georgetowna. Pred sabo naenkrat zagledam velikanski plakat in prime me blazna želja, da bi prvič v življenju videl zvočni barvni film. Prosil bom Guittouja, morda gremo zvečer v kino. Ves dan sem hodil gor in dol po ulicah Penitence Riversa. Grozno mi je všeč, kako so ljudje tu olikani. Dvoje lepih lastnosti imajo: čisti so in zelo vljudni. Ves dan sem se potikal po mestu in lahko rečem, da sem se počutil bolj veličastno kot pred devetimi leti na Trinidadu.

Tedaj sem se čudovito počutil med ljudmi, ki so se me dotikali, vendar me je neprestano zasledovalo mučno vprašanje: v dveh, največ treh tednih bom spet moral na pot, kam tedaj? Katera dežela me bo hotela sprejeti, kateri narod mi bo ponudil azil? Tu pa je obratno, dokončno sem postal prost, svoboden, če hočem, grem lahko celo v Anglijo in se priključim svobodni Franciji. Kaj naj torej storim? Če se odločim za de Gaulla, kaj mi ne bojo v takem primeru vsi rekli, da sem to storil kar tako, ker nisem vedel, kam naj se dam? Kaj me ne bojo imeli vsi za bivšega kaznjenca, za katerega je bila to zadnja šansa? Pravijo, da je Francija razdeljena v dvoje, da je na eni strani Petain in na drugi de Gaulle. Kako je sploh mogoče, da neki francoski maršal ne ve, kje sta čast in interes Francije? Če se lepega dne res priključim osvobodilnemu gibanju, ne bom morda kasneje prisiljen streljati na Francoze?

Tukaj bo težko, hudičevo težko bo priti na zeleno vejo. Guittou, Julot in Mali Luj še zdaleč niso bedaki, pa delajo za pet dolarjev na dan. Najprej se moram privaditi ž j. vi j en ju na svobodi. Že od leta 1931 — in zdaj se piše 1942 — sem zapornik. Ne morem vseh teh neznank razvozljati že prvega dne. Pravzaprav ne poznam niti najosnovnejših problemov, s katerimi se človek sreča na začetku, ko stopa v novo življenje. Nikdar nisem delal s svojimi rokami. Malo sem se poskušal z elektriko. A katerikoli vajenec električar zna več kot jaz. Obljubiti si moram le eno: živeti moram čim lepše in se ne preveč oddaljiti od svojih moralnih principov.

Ob štirih popoldne se vrnem.

— Kako se kaj diha, Buba, zdaj, ko si prost? Si se nahodil?

— Ja, Guittou, hodil sem in hodil po tem velikem predmestju.

— Ši kaj videl svoja dva Kitajca?

— Ne.

— Na dvorišču sta. Še pa znajdeta, ti pravim! Zaslužila sta že štirideset dolarjev in na vsak način sta hotela, naj jih vzamem dvajset. Nisem vzel, se razume. Stopi ju pogledat.

Cuic je ravno prerezal zeljnato glavo in jo dal prašičku. Van Hue umiva osla, ki mu je to očitno zelo všeč.

— Kako ti gre, Metulj?

— Še kar, pa vama?

— Precej vesela sva, zaslužila sva štirideset dolarjev.

— Kaj sta napravila?

— Ob treh zjutraj naju je prijatelj Kitajec odpeljal na deželo. S sabo je imel dvesto dolarjev in potem smo kupili solato, paradižnik, melancane, skratka cel kup sveže zelenjave. Pa še nekaj kur pa jajc in nekaj litrov kozjega mleka. Potem smo odšli na trg blizu pristanišča. Nekaj malega smo najprej prodali rojakom Kitajcem, potem pa so prišli ameriški marinci. Cene so jim bile tako všeč, zato jutri ne smem več na trg, rekli so mi, naj jih počakam kar pred vrati. Vse bojo pokupili. Na, tu imaš denar. Še zmeraj si ti šef, ti boš imel finance.

— Dobro veš, Cuic, da imam svoj denar in da tega ne potrebujem.

— Obdrži ga, ali pa nehava delati.

— Poslušaj, Francozi živijo tukaj s približno petimi dolarji. Tudi mi trije jim bomo dali pet dolarjev za hrano in vsak jih bo zase obdržal pet. Ostalo bomo dali na stran, da boš lahko vrnil tistih dvesto dolarjev, ki si si jih sposodil.

— V redu.

— Jutri bi rad šel z vama.

— Ne, ti boš spal. Če pa hočeš, naju pridi ob sedmih iskat pred glavni vhod v pristanišče.

— Prav.

Vsi smo zadovoljni. Najprej mi trije, saj se lahko sami preživljamo in nismo v breme prijateljem, potem pa tudi Guittou, ki je sicer dobrega srca, ampak revež.

— Proslavimo zdaj iznajdljivost tvojih dveh prijateljev, Metulj. Naredili bomo dva litra janeževega likerja.

Julot odide in se čez čas vrne s steklenico svetlega alkohola iz sladkornega trsa in še z nekaj rečmi. Čez eno uro že pijemo tak janeževec, kot bi bili v Marseillu. Alkohol nam pomaga in glasovi postanejo močnejši, razposojeni. Indijski sosedje zaslišijo, da pri Francozih praznujejo, pa se brez kompliciranja prikažejo pri vratih, trije moški in dvoje mladih deklet. S seboj prinesejo na palicah več vrst močno papriciranega in popranega mesa. Punci sta neverjetno čedni. Oblečeni v belo, bosi, s srebrnimi obročki na levem gležnju. Guittou mi reče:

— Pazi, kaj rečeš. Punci sta res mladi in pod prozorno tančico imata gole prsi. Njima se zdi to čisto normalno, zato pa se pazi, da te ne odnese. Jaz sem prestar, ampak Julot in Mali Luj sta na začetku probala, pa sta odpadla kot konjske fige. Potem punc dolgo časa ni bilo sem.

Obe Indijki sta čudovito lepi. Sredi čela imata tetovirano piko in to jima da je skrivnosten videz. Zelo prijazno se pogovarjata z nami, in če sem ju prav razumel v angleščini, sta nam zaželeli dobrodošlico v Georgetovvnu.

Nocojšnjo noč sva odšla z Guittoujem v center. Popolnoma druga civilizacija kot v našem delu mesta. Ljudi kar mrgoli. Belci, črnci, Indijci, Kitajci, vojaki mornarji, v uniformi ali v civilu. Ulice so svetle kot sredi belega dne, toliko je barov, restavracij, kabaretov in beznic.

Potem ko me je zadnjič Guittou odpeljal v kino in sem prvič v življenju videl film v barvah in z zvokom, jSem se težko opomogel od presenečenja. In zdaj me je Guittou odpeljal v velik bar. Tu najdeva vsaj dvajset Francozov. Vsi pijejo cubas libres, alkohol plus cocacolo.

Vsi ti možje so pobegli kaznjenci. Nekateri so odšli, potem ko so jih osvobodili; končali so namreč svojo kazen in na svobodi bi morali odslužiti še dublažo. Crkavali so od lakote, brez dela, postrani so jih gledali eni in drugi, pa so odšli iskat deželo, kjer bi se dalo živeti lepše. Ampak tu ni lahko, mi pravijo.

— Sredi džungle sekam les za Johna Fernandesa in na dan zaslužim dva dolarja pa pol. Vsak mesec grem za teden dni v Georgetown. Obupan sem.

— Pa ti?

— Delam kolekcije metuljev. Hodim v gozd, in ko nalovim dovolj različnih sort, jih vržem pod steklo in zbirko prodam.

Drugi so razkladači v pristanišču. Vsi so zaposleni in delajo, ampak ravno toliko zaslužijo, da ne crknejo.

— Hudo je, pravijo, ampak je vsaj svoboda. Tako se prileže.

Nocoj je prisedel k mizi tip, ki se piše Faussard, baje je bil med izgnanci. Vse časti s pijačo. Pravi, da je bil na krovu neke kanadske tovorne ladje, polne boksita, ki je bila ob izlivu reke Demarara torpedirana. Survivor je, preživeli potnik, pa so mu za brodolom plačali. Skoraj vsa posadka je utonila. Sam je imel srečo, vkrcal se je na enega izmed rešilnih čolnov. Potem, pravi Faussard, se je nemška podmornica dvignila na površje in jih vprašala, koliko ladij z boksitom še čaka v pristanišču. Odgovorili so, da ne vejo, potem pa se je tip, ki jih je spraševal, zakrohotal in rekel: »Včeraj sem bil v Georgetownu v kinu. Glejte, tu imam še kupon od vstopnice.« Ko si je odpel jopič, je še dodal: »Tudi tale obleka je iz Georgetowna.« Tisti, ki nikoli ne verjamejo, kričijo, da ni res in da Faussard blefira, a Faussard se ne da kar tako in gotovo si vsega ni izmislil. Baje jim je možak iz podmornice celo povedal, katera ladja jim bo prišla nasproti in jih rešila. In res jih je rešila ladja, za katero so slišali v čolnu.

Vsak pove svojo zgodbo. Ob meni sta Guittou in star Parižan izpod Tržnic: PetitLouis iz Lombardske ulice, se predstavi.

— Stari moj Metulj, j&z sem svoj čas našel kombinacijo, pa se je dalo živeti brez hudega dela. Ko se je v žurnalu pojavilo ime kakšnega Francoza v rubriki »umrl za kralja in kraljico« ali tako nekako, sem odšel k mojstru za marmor in dal fotografirati nagrobni spomenik, na katerega sem še prej zapisal ime ladje, datum, ko je bila torpedirana, pa ime Francoza. Potem sem odšel v vile premožnejših Angležev in jim rekel, naj prispevajo za nagrobni spomenik Francoza, ki je umrl za Anglijo. Vse je bilo lepo in prav, a prejšnji teden se je zataknilo, ko se je sredi belega dne prikazal bretonski kramp, ki naj bi utonil s torpedirano ladjo vred. Obiskal je več hiš, kjer sem jaz ravno pobral po pet dolarjev za njegov grob, potem pa je idiot raztrobil povsod, da je še kako živ in da bo že sani poskrbel, kdo mu bo delal nagrobni spomenik. In zdaj bom moral najti kaj drugega, kajti pri svojih letih res ne morem več delati.

In ob cubas libres, alkoholu plus cocacoli, se vsak razvname in na ves glas pove svojo zgodbo, prepričan, da ga ni drugega človeka razen nas, ki bi v tej sobi razumel francosko.

— Jaz izdelujem iz balate majhne punčke, začne nekdo drug, in ročaje za bicikle. Na žalost pa otroci punčke pustijo na soncu sredi vrta, pa se stopijo ali vsaj deformirajo. Si predstavljaš, kako je nevarno, če se kdaj prikažem na tej ali oni ulici, kjer me že poznajo! Že kakšen mesec se moram podnevi skrivati pred polovico Georgetowna. Z bicikli je ravno tako. Če ga pustiš na soncu, se ti potem roke prilepijo ob ročke iz balate.

— Jaz delam korobače s črnimi ženskimi obrazi na vrhu, nadaljuje sosed, tudi iz balate. Mornarjem povem, da sem se rešil iz one strašne katastrofe v Mers elKebiru in da morajo kaj kupiti, saj niso oni krivi, če sem še živ. Od desetih jih osem takoj seže v žep.

Ob vseh teh čudežnih in nepričakovanih zgodbicah se zabavam, obenem pa kaj hitro spoznam, da kruha ni lahko zaslužiti.

Eden izmed tipov odpre barski radio: zasliši se de Gaullov poziv. Vsi potem tiho sledimo temu francoskemu glasu, ki iz Londona spodbuja Francoze v prekomorskih kolonijah. De Gaullov poziv je patetičen in prav nihče ne odpre ust. Nenadoma se s stola dvigne tip, ki ima za sabo že preveč cubas libres in reče:

— Madona, fantje! Ni slabo! V trenutku sem se naučil angleško in vse razumem, kar pove, Churchill!

Vsi bruhnejo v krohot in nihče mu ne skuša dopovedati, da je med pivskim obredom napravil napako.

Ja, poskusiti bom moral in zaslužiti kaj denarja, a kot vse kaže, to ne bo lahko. Pa nisem zaskrbljen. Od leta 1930 do 1942 sem popolnoma izgubil občutek za odgovornost in sam se skorajda ne znajdem. Bitje sem, ki so ga dolgo imeli zaprtega in mu ni bilo treba skrbeti za hrano, stanovanje, obleko; bitje, s katerim so počeli, kar se jim je zljubilo, ga postavljali na glavo, na noge in ga vadili, naj sam nič ne misli in naj samo avtomatično izpolnjuje ukaze: in če to bitje nenadoma postaviš na cesto sredi velemesta, se bo moralo najprej naučiti hoditi po pločniku, se izogibati mimoidočim in drvečim avtomobilom, moralo se mu bo zazdeti normalno, da ga v restavraciji postrežejo, če kaj naroči. Včasih na primer reagiram prav nenavadno. Med vsemi temi robijaši, svobodnjaki in pobeglimi izgnanci sedim in poslušam njihove zgodbe, ko govorijo v nekakšni mešanici francoščine, angleščine in španščine, v tem pa me prime, da bi šel na stranišče. No, saj se skoraj ne da predstavljati: podzavestno se najprej ozrem okrog sebe, da bi našel paznika in ga prosil za dovoljenje. V hipu se sicer potem zavem: Metulj, zdaj od nikogar ne potrebuješ dovoljenja, če hočeš na W C.

Nekaj podobnega sem doživel v kinu, ko nama je vratarka iskala sedež; prvi hip bi ji najraje dejal: »Prosim vas, nikar se ne dajte motiti zaradi mene, ubog obsojenec sem, ki ne zasluži takšne pozornosti.« Ko sva šla iz kina v bar, sem se med potjo večkrat ozrl za sabo. Guittou pozna ta občutek, pa mi reče:

— Zakaj se obračaš in gledaš nazaj? Gledaš, od kje se bo prikazal kak ušiv paznik? Tukaj jih ni, Buba. Pustil si jih na robiji.

Kaznjenci ponavadi rečejo, da je treba sleči prisilno suknjo, in to je samo simbol. Ni dovolj, če slečeš suknjo, nečedni pečat robije je treba iztrgati tudi iz duše in mozga.

V bar stopi patrulja samih črnih angleških policajev v brezhibnih uniformah. Hodijo od mize do mize in zahtevajo osebne. Ko pridejo v naš kot, šef pogleda vsakemu v obraz. Samo eden se mu zdi neznan, moj namreč.

— Vašo osebno bi rad, gospod.

Dam mu jo, potem me ošvrkne s pogledom in mi jo vrne.

— Pardon, nisem vas poznal. Dobrodošli v Georgetownu, reče in odide naprej.

Potem se oglasi Paul iz Savoje:

— Tile rostbifi so famozni. Pobegli kaznjenci so edini tujci, ki jim zaupajo stoodstotno. Če lahko tukajšnjim oblastem dokažeš, da si z robije, te takoj spustijo na prosto.

Čeprav sva se vrnila domov precej pozno, sem ob sedmih zjutraj že pred glavnim vhodom v pristanišče. Pol ure pozneje vidim Cuica z enorokim prijateljem, prihajata s polnim vozom sveže zelenjave, jajc in piščancev. Sama sta. Vprašam ju, kje imata rojaka, ki jima pove, kako se trguje. Cuic mi reče:

— Pokazal nama je včeraj in to zadostuje. Nikogar več ne potrebujeva.

— Sta bila daleč?

— Ja, hodila sva dve ure pa pol. Zjutraj ob treh sva odšla in zdaj sva tukaj.

Kot bi bil že dvajset let v teh krajih, Cuic takoj najde toplega čaja in kekse. Usedemo se na pločnik zraven voza, in medtem ko pijemo in jemo, čakamo na odjemalce.

— Misliš, da bojo prišli tisti Amerikanci od včeraj?

— Upam. Če pa ne, bojo prišli drugi.

— Pa cene?

— Jaz jim nič ne rečem: to stane toliko in toliko. Samo vprašam jih: koliko daš za to?

— Pa saj ne znaš angleško!

— To ne, znam pa migati s prsti in rokami. Potem že

gre.

Ni nam treba čakati dolgo in že se pripelje ogromen džip, ki mu pravijo commandcar. Ven skoči najprej šofer, podoficir, in potem dva marinca. Podoficir stopi k vozu in se na lastne oči prepriča, kakšno solato prodaja Cuic, pretipa tudi piščance.

— Koliko vse? vpraša in diskusija se začne.

Tip govori skoz nos, Cuic pa lomi malo po francosko, malo po kitajsko. Ne razumeta se, že vidim, saj tudi sam težko ujamem kakšno besedo. Cuica potegnem na stran.

— Koliko si zapravil za vse skupaj?

Pobrska po žepih in najde sedemnajst dolarjev.

— Sto trünosemdeset dolarjev, reče Cuic.

— In koliko ti ponuja?

— Mislim, da dvesto deset, to ni dosti.

Stopim k oficirju. Vpraša me, če govorim angleško. Čisto malo.

— Govorite počasi, še rečem.

— O. K.

— Koliko plačate? Ne, dvesto deset, nikakor ne. Dvesto štirideset.

Noče.

Naredi se, da bo šel, potem se vrne, pa spet gre in sede v džip, ampak kar čutim, da se gre komedijo. Ko spet skoči na tla, se nam približata prelepi sosedi Indijki. Prav gotovo sta nas opazovali od daleč, saj se naredita, kot da nas ne poznata. Prva stopi na voz, pregleda stvari in vpraša:

— Koliko je vse?

— Dvesto štirideset dolarjev, ji odgovorim.

— Krasno, reče ona.

V tem pa Američan privleče iz žepa dvesto štirideset dolarjev, jih da Cuicu in pove Indijkama, da sta prepozni. Indijki še malo počakata in gledata, ko Američani stvari z voza odnesejo v commandcar. Čisto na koncu pa mornar pograbi še prašička, misleč, da je tudi ta plačan. Cuic ne pusti prašička, se razume. Začne se ponovno diskusija in ne moremo se sporazumeti, da prašiček ni bil naprodaj.

Razložiti poskušam Indijkama, pa tudi ne gre. Ne razumeta. Ameriški marinci ne spustijo prašička, Cuic noče vrniti denarja, iz tega bo še pretep, že vidim. Van Hue je že zgrabil za poleno. V tem se pripelje mimo džip ameriške vojaške policije. Podoficir požvižga. Military Police pride bliže. Cuicu rečem, naj vrne denar, pa noče nič slišati. Mornarji držijo odojka in ga tudi nočejo vrniti. Cuic se je postavil pred njihov džip in ne morejo se odpeljati. Medtem se je naokoli zbralo že precej radovednih obrazov. Ameriška policija da prav Američanom, sicer pa tudi oni ne razumejo našega žlobudranja. Prepričani so, da smo hoteli mornarje ogoljufati.

Ne vem več, kaj naj storim, ko se v trenutku spomnim, da imam pri sebi telefonsko številko Mariner Ciuha z imenom onega Martiničana. Vizitko pomolim policaju in rečem: »Tolmač.« Odpelje me do telefona. Pokličem in na srečo takoj pokličejo mojega prijatelja degolista. Prosim ga, naj pojasni policaju, da prašič ni naprodaj, da je udomačen in da ga ima Cuic namesto psa, kar smo pozabili povedati mornarjem. Potem dam slušalko policaju. Tri minute so bile zadosti in razumel je. Sam je prijel prašička in ga izročil

Cuicu, ki ga je z največjim, veseljem odnesel na voz. Nesporazum se je srečno končal in Amerloti so se smejali kot otroci. Ljudje se razidejo, vse je v redu.

Zvečer se lepo zahvalimo indijskima sosedama, tudi sami sta se dobro nasmejali.

Zdaj bo že tri mesece, kar smo v Georgetownu. Danes smo se preselili v hišo naših indijskih prijateljev, na razpolago so nam dali pol hiše. Dve svetli in prostorni spalnici, jedilnica, majhna kuhinja na oglje in široko dvorišče, ki je v kotu pokrito s pločevinasto streho. Tu smo parkirali osla in voz. Jaz bom spal v prvi sobi, v njej je velika postelja z žimnico, ki smo jo kupili ob neki priložnosti. V sosedni sobi bosta spala Kitajca, vsak ima svojo posteljo. Imamo tudi mizo in šest stolov pa nekaj pručk. V kuhinji so vse reči, ki so potrebne za kuho. Potem ko smo se Guittouju in njegovima prijateljema zahvalili za gostoljubje, smo se preselili v svojo hišo, kakor pravi Cuic.

Pred oknom v jedilnici, ki gleda na cesto, zaseda pleten fotelj, ki sta nam ga podarili Indijki! Na mizi je steklena vaza in v njej cvetje, prinesel ga je Cuic.

In tako postanem samozavesten in ponosen, saj imam svoj prvi dom, skromen, vendar čeden. Vse to sem prislužil z lastnimi rokami v zadnjih treh mesecih.

Jutri je nedelja in trg je zaprt, ves dan bomo prosti. Zato smo se odločili, da povabimo na kosilo Guittouja in njegova prijatelja, seveda pa tudi obe Indijki in njune brate. Častni gost bo tisti Kitajec, ki je Cuicu podaril osla in voz ter mu posodil dvesto dolarjev začetnega kapitala. V svojem krožniku bo našel kuverto z dvesto dolarji in v kitajščini napisano zahvalo.

Poleg prašička, ki ga obožuje, ima CuicCuic še najrajši mene. Zmeraj je zelo pozoren in izmed vseh treh sem jaz najbolje oblečen. Večkrat pride domov s kakšno srajco, kravato ali hlačami. Vse to kupi s svojim denarjem. Cuic ne kadi, pije tudi skoraj ne, edina njegova strast je hazard. Ves čas sanja samo o tem, da bi prihranil dovolj in se odpravil v kitajski klub.

Reči, ki jih nakupimo zjutraj in pripeljemo na trg, ni težko prodati. Tudi angleščine znam že toliko, da se pomenim. Vsak dan zaslužimo kakšnih petindvajset, tudi trideset dolarjev. To je malo, ampak vseeno smo zadovoljni, da smo se tako hitro znašli. Ponavadi hodita Kitajca sama nakupovat, čeprav dobim jaz ceneje, potem pa imata onadva mir in prodajam sam. Poznajo me skoraj vsi angleški in ameriški mornarji, ki kupujejo za svoje ladje, in za ceno se pomenimo po čisto mirni poti. Večkrat pride tudi neki vražji kuhar iz ameriške oficirske menze, pol Italijan pol Američan, in zmeraj govori samo italijansko. Srečen je, ko mu odgovarjam po njegovo, baranta pa kar tako, iz zabave. Na koncu kupi vedno po tisti ceni, ki mu jo povem v začetku.

Do devetih zjutraj pridemo domov. Vsi trije nekaj malega pojemo, potem se Cuic in Hue uležeta. Jaz odidem h Guittouju ali pa me obiščeta sosedi. Z nami nimata dosti dela, malo pomedeta po tleh, opereta perilo, naravnata postelje, in vse to naredita skoraj zastonj, za dva dolarja na dan. In zdaj šele vem, kaj se pravi biti svoboden, ko ti ni treba trepetati, kaj se bo zgodilo v naslednjih petih minutah.

Moja indijska družina

Še najbolj popularno prevozno sredstvo v tem mestu je kolo. In zato sem si ga kupil tudi jaz. Mesto je ena sama ravnina in lahko se vozim tudi na daljše razdalje. Na kolesu sta dva močna prtljažnika, eden spredaj, eden zadaj, in zato lahko kot večina domačinov prevažam dva človeka.

Vsaj dvakrat na teden odidem s prijateljicama na izlet, za kakšno uro ali dve. Kar norita od veselja in zadnje čase mi je postalo jasno, da se je mlajša zaljubila vame.

Včeraj je prišel tudi njun oče, ki ga doslej sploh še nisem videl. Ne stanuje daleč stran, ampak nikoli nas ni prišel obiskat in poznal sem samo njune brate. Stari je zelo velik, ima dolgo, snežno belo brado. Njegovi lasje so platinaste barve, čelo ima pametno in plemenito. Govori samo indijsko in hčerki prevajata. Povabi me, naj ga pridem enkrat obiskat. Z biciklom ni daleč, mi prevede mala princesa, kot kličem mlajšo sestro. Seveda pridem kmalu, obljubim.

Pojedli smo malo sladkarij in popili čaj, potem je oče odšel. Videl sem, da je še prej dobro pregledal, kako živimo, in princeska je bila presrečna, saj je oče odšel zadovoljen in z dobrimi vtisi.

Star sem šestintrideset let in odličnega zdravja, čutim se mladega in na srečo me tudi vsi imajo za mladega: da jih ne izgledam več ko trideset, mi pravijo prijatelji. Princeska pa jih ima devetnajst, čudovito je lepa, tiha in kot vse Indijke vdana v svojo usodo. Pravi božji dar bi bil zame, če bi smel ljubiti in biti ljubljen od te krasotice!

Kadar se odpeljemo na izlet, se zmeraj usede na sprednji prtljažnik in najina obraza sta si zelo blizu. Če vrže glavo nazaj, vidim pod tančico njene prekrasne prsi, njene črne oči žarijo v ognju in temnordeče ustnice drhtijo in si želijo poljuba. Nekatere besede izgovarja tako, da le malo zapleše s svojim rožnatim jezičkom, in ob takem prizoru bi od pohote razgnalo tudi najbolj pobožne svetnike, ki nam jih je dala katoliška vera.

Zvečer bova odšla sama v kino, kajti njena sestra ima migreno, in kar zdi se mi, da si je to migreno izmislila iz obzirnosti do svoje sestre. Princeska pride v obleki iz belega muslina, ki ji sega prav do gležnjev, in medtem ko hodi, se leskečejo trije srebrni obročki. Na nogah ima drobne sandale z zlato rumenimi trakovi, ki so oviti okrog palca, in to je zelo elegantno. V desni nosnici ima čisto majhno zlato školjko. Muslinasta ruta ji nalahno pada prek ramen, na glavi jo ima pripeto z drobnim trakcem. Prek čela ji pada troje niti s pisanimi kamenčki. In kakšna fantazija, če potrese z glavo in se sredi čela prikaže modra tetovirana pika!

Vsa hiša, indijski prijatelji in Cuic in Van Hue naju gledajo, ko presrečna odhajava, in na obrazih se jim vidi, da ne bojo presenečeni, če se iz kina vrneva zaročena.

S kolesom sva se brž odpeljala v center mesta. Ko sem peljal po prazni, slabo razsvetljeni aveniji, se je ta čudovita deklica nenadoma sklonila k meni in me sama od sebe nalahno poljubila na usta. Iniciative z njene strani pač nisem pričakoval in nič čudnega, če sem v trenutku padel s kolesa.

Z roko v roki sva sedla nekam v zadnjo vrsto, in medtem ko so vrteli film, ki ga nisva utegnila gledati, sva se nemo pogovarjala s prsti in to je bil najin prvi ljubezenski sestanek. Čutil sem njene prste in dolge, lepo negovane nohte; to je bila lepša pesem, kot če bi govorila in mi z besedami izpovedovala ljubezen in željo, da bi bila moja. Glavo je nagnila postrani in se dotaknila moje rame in potem sem jo dolgo poljubljal po obrazu.

Najprej plaha in dolgo neizpovedana naklonjenost se je kmalu spremenila v strastno ljubezen. Preden sem jo vzel, sem ji razložil, da se ne morem oženiti z njo, ker sem uradno še vedno poročen v Franciji. Razumela je in ni je dosti motilo. Neke noči je potem ostala pri meni. Zaradi bratov, je rekla, in nekaterih sosedov bi raje videla, če bi odšla živet k njenemu očetu. Takoj sem bil za to in preselila sva se k očetu, ki je živel sam z mlado Indijko, daljno sorodnico, ki je skrbela zanj in opravljala vse gospodinjske posle. Do Cuicove hiše ni daleč, največ kakšnih petsto metrov. Cuic in Van Hue prideta skoraj vsak večer in potem skupaj preživimo kakšno urico. Večkrat tudi kosimo skupaj.

Drugače pa še zmeraj prodajamo zelenjavo. Od doma grem ob pol sedmih in ponavadi gre princesa z menoj. Na trg odneseva poln termos toplega čaja, lonček marmelade in nekaj kosov prepečenca. Ko prideta Cuic in Hue, vsi štirje zajtrkujemo in moja Indijka se tega obreda drži zelo strogo. Iz torbe povleče majhen čipkast prt in ga slovesno razgrne po pločniku, ki ga prej pomete s krtačo, potem dobi vsak porcelanasto skodelico s krožničkom. Potem se usedemo na tla in čisto resno pozajtrkujemo.

Smešno se počutiš prvi trenutek, ko sediš sredi ceste in piješ čaj kot za mizo v restavraciji, ampak njej se zdi to čisto normalno in Cuicu tudi. Tudi ljudem, ki hodijo mimo, se to ne zdi nič čudnega, in nočem ji pokvariti veselja, ko tako srečna premaže prepečenec z marmelado in mi ga ponudi.

Prejšnjo soboto sem naposled razvozljal nekakšno skrivnost, ki me je dalj časa vznemirjala. Že dva meseca namreč živiva skupaj in večkrat mi da kakšen košček zlata ali dragulja: polovičko zlatega prstana, en sam uhan, košček verižice, svetinjice ali droben zlatnik. Večkrat mi reče, naj te reči prodam, ampak spravim jih raje v škatlo, saj ne potrebujem več, kot zaslužim. Zdaj imam v škatli vsaj že štiristo gramov teh dragocenosti. Če jo vprašam, odkod vse to, me potegne vstran, poljubi in se zasmeje, a pojasnila ne dobim.

No, in v soboto me je okrog desetih zjutraj moja Indijka prosila, naj nekam odpeljem očeta s kolesom, ne vem več kam. »Očka ti bo pot sproti kazal, je rekla. Ostala bom doma in likala.« Misleč, da bi rad stari napravil daljši izlet, ga z veseljem odpeljem.

Sedi na sprednjem prtljažniku. Molčiva, saj ne znam njegovega jezika, in vozim, kamor mi kaže s prstom. Kar daleč sva, kakšno uro že pritiskam na pedale. Kmalu prideva do bogatega kraja ob morju. Same čudovite vile. Nenadoma mi tast pokaže, naj ustavim. Izpod tunike privleče okrogel kamen bele barve in poklekne na stopnico pred prvo hišo. Kamen začne vrteti po stopnici in potem zapoje. Čez nekaj minut pride iz vile indijsko oblečena ženska in mu brez besed nekaj stisne v roko.

Potem se ta ceremonija ponavlja od hiše do hiše, vse do štirih popoldne. Komplicirana je ta reč, ni mi preveč jasna. Iz zadnje vile stopi k njemu v belo oblečen moški. Prime ga pod roko in odpelje skoz vrata. Čakam vsaj četrt ure, ko se odprejo vrata in gospod pospremi starčka do stopnic, potem ga poljubi na čelo oziroma bele lase. Vrneva se domov. Poganjam, kolikor se da, saj je že več kot pol petih.

Na srečo sva doma še pred nočjo. Moja lepa Indijka, Indara ji je ime, odpelje najprej svojega očeta, potem pa mi skoči za vrat in me med objemanjem odpelje v kopalnico. Ko se stuširam in obrijem, me že čaka sveže perilo in potem sedem za mizo. Postreže mi z večerjo, tako kot zmeraj. Rad bi jo vprašal o očetu, ampak vrti se in vrti Okrog loncev in se skuša na čim lepši način izogniti vprašanjem. Jaz pa gorim od nestrpnosti! Vendar se dobro zavedam, da ni pametno priganjati Indijcev in Kitajcev, treba jim je pustiti čas in potem sami odprejo usta. Uganejo, kaj vas muči, in če se jim zdite vredni zaupanja, zveste odgovor. Sider pa se je zgodilo tako tudi z Indaro.

Ko sva se nehala ljubiti, mi je še vsa vroča naslonila glavo na roko in mi začela pripovedovati:

— Veš, dragi, če gre očka iskat zlato, ne dela nič hudega, kje pa! Kliče duhove in duhovi varujejo tisti hišo, kjer je vrtel kamen. V zahvalo mu dajo ljudje košček zlata. To je še zelo stara navada z naših otokov.

Tako mi je povedala princesa. A nekega dne sem se pogovarjal na trgu z neko njeno prijateljico. Indare in obeh kitajskih prijateljev še ni bilo. In ljubko dekle, tudi Javanka, mi je povedala nekaj čisto drugega:

— Zakaj še delaš, če živiš s čarovnikovo hčerko? Je ni sram, da moraš vstajati tako zgodaj, posebej še, kadar dežuje? Sploh ti ne bi bilo treba delati, njen oče zasluži v zlatu. Ne zna te ljubiti, ne bi te smela pustiti tako zgodaj od doma!

— In kaj dela njen oče? Daj, povej mi, jaz ne vem nič.

— Star javanski čarovnik je. Če hoče, lahko prikliče smrt nate in na tvojo družino. Prekletstvu se lahko izogneš, če mu daš dovolj zlata. S čudežnim kamnom prežene smrt v drugo stran in v tvojo hišo se naselita zdravje in sreča.

— Takole pa je malo drugače, kot mi je povedala Indara.

Preveriti moram, katera ima prav, si rečem. Čez nekaj dni sem odšel s tastom z belo brado na breg majhne reke, ki teče skoz Penitence Rivers in se izliva v Demeraro. Obrazi indijskih ribičev so mi povedali dovolj. Vsak mu je dal kakšno ribo in se potem čimprej umaknil od brega. Razumel sem. Nikogar več ni bilo treba vprašati.

Kar se mene tiče, me tast čarovnik prav nič ne moti. Govori mi samo v svoji indijščini in si predstavlja, da ga malo razumem. A jaz ga pri najboljši volji nikoli ne razumem in tudi to ima svojo prednost: zmeraj se strinjava. Našel mi je tudi službo. Mladim puncam od trinajst do petnajst let tetoviram čelo. Včasih mi razgali njihove prsi in potem nanje tetoviram cvetne liste vseh barv, zelene, roza, modre, in v sredini izgleda, kot da bi bili pestiči. Najbolj korajžne si pustijo tetovirati tudi temni kolobar okrog bradavice in sicer s kanarinsko rumeno, ta operacija pa zelo boli.

Pred hišo je stari obesil desko z napisom v hindujščini, verjetno nekaj takega kot: »Umetniško tetoviranje — Zmerne cene — Garantiran uspeh.« Posel dobro nese in se mi potemtakem dvakrat splača: občudujem prsi prekrasnih Javank in dobro služim.

Cuic je v bližini pristanišča našel na prodaj neko restavracijo. Ves ponosen mi pride povedat novico in takoj mi predlaga, naj lokal kupimo. Cena je poštena, osemsto dolarjev. Bi se kar dalo, če prodamo čarovnikovo zlato in zberemo svoje prihranke! Grem jo pogledat. Restavracija je v majhni zakotni ulici, ampak čisto blizu pristanišča. Naokrog ljudi kar mrgoli. Prostor je velik, zidovi so črno belo karirani, osem miz na levi, osem na desni in velika okrogla miza na sredini, kjer se da razstaviti predjedi in sadje. Kuhinja je velika, prostorna, dovolj svetla. Dve peči in dva ogromna štedilnika.

Restavracija in metulji

Kupčijo smo sklenili. Indara je sama prodala zlato iz škatle. Oče je bil že tako presenečen, da se prej nisva dotaknila denarja, ki nama ga je dajal v zlatu.

— To je vajino in ni vama treba prositi za moje dovoljenje. Izkoristita ga in napravita z njim, kar bi rada, je rekel.

Niti ni tako slab, tale moj tast čarovnik, kaj! Ona pa je sploh razred zase, kot hišna gospodarica, žena in prijateljica. Skregati se sploh ne moreva, saj mi vedno odgovarja z ja. Malo je nervozna le takrat, ko tetoviram prsi njenih rojakinj.

Tako, in postal sem šef restavracije Victory na Water Streetu, tik ob robu pristanišča mesta Georgetown. Cuic bo kuhar in to mu je všeč, saj je to njegov poklic. Van Hue bo hodil nakupovat in delal Chow Mein, sorto kitajskih špagetov. In naredi jih po naslednjem receptu: cvetno moko zmeša z velikim številom jajčnih rumenjakov in‘potem to testo lep čas tepe, brez vode. Testo postane zelo trdo in s svojo edino roko mu ga ni lahko obdelati z valjarjem, ki je sicer pritrjen na sredi mize. Potem skače okrog mize in naposled postane testo mehko. Še malo masla in okus postane naravnost imeniten.

Naša restavracija, ki jo je prejšnji lastnik spravil na boben, si je kaj hitro ustvarila renome. Gostom strežeta Indara in Daya, mlada in ljubka Indijka, Indarina prijateljica. Ljudi je dosti, vsi prihajajo okušat kitajsko kuhinjo. Obiščejo nas tudi vsi pobegli kaznjenci. Tisti, ki imajo denar, plačajo, drugi jejo zastonj.

— Srečo prinaša, če daješ jesti lačnim, pravi Cuic.

Le eno je neprijetno: strežajki sta preveč privlačni, posebej še Indara. Pod lahno tančico gostom kažeta prsi. In obleko sta si tudi na strani preklali od gležnjev do bokov. Če se hitreje premakneta, pokažeta celo nogo, precej visoko. Ameriški, angleški, švedski, kanadski in norveški marinci jejo včasih tudi dvakrat na dan, samo da se zabavajo ob špektaklu. Prijatelji pravijo, da se v moji restavraciji zbirajo predvsem gledalci. Jaz sem patron, kot pravijo v Franciji, tu pa sem za vsakogar boss. Blagajne ni, denar prihaja sproti v moj žep in gostom vračam drobiž jaz.

Restavracija je odprta od osmih zvečer do petih ali šestih zjutraj. Menda ni treba omenjati, da se okrog treh zjutraj prikažejo pri nas vse kurbe iz četrti, ki so dale skoz dobro noč, potem pa si z zadnjim klientom ali s svojim Juloto privoščijo piško s curryjem in fižolovo solato. Ljudje spijejo dosti pira, predvsem angleškega, pa whiskyja in originalnega domačega ruma iz sladkornega trsa, ki je zelo dober s sodo ali cocacolo. Ker je postala moja restavracija nekakšno zbirališče vseh Francozov na begu, sem postal svetovalec, varuh, razsodnik in zaupnik cele kolonije bivših robijašev in izgnancev.

In to me dostikrat spravi v neroden položaj. Neki zbiralec metuljev mi je razložil, kako lovi v gozdu. Kos lepenke izreže v obliki metulja, potem nanj prilepi krila. Oboje pritrdi na konico meter dolge palice in gre lovit. Ustavi se sredi gozdnih jas, kjer je dosti sonca in potem premika palico po zraku in zdi se, da lažnivi metulj leta. Za vsako vrsto ve, kdaj se izleže. Nekatere vrste živijo samo oseminštirideset ur. No, in ko sonce pogreje jaso, se novorojeni metuljčki poženejo na toplo in poskušajo čimprej zaživeti ljubezensko življenje. Ko zagledajo v zraku vabo, pohitijo, in če je na palici moški primerek, se grej o stepst. Tedaj lovec dvigne mrežo in metuljček je ujet.

Mreža je napravljena tako, da ujetniki ne morejo uiti. Lovec lahko brez skrbi teka naprej po sončni jasi.

Če je vaba opremljena z ženskimi krili, samci pridejo z drugačnimi nameni, rezultat pa je isti.

Naj lepši so tisti metulji, ki letajo ponoči. Vendar pa se zaletavajo v vse mogoče ovire in si poškodujejo krila. Težko najdeš nočnega metulja, ki bi imel cela krila. Lovec ponoči obesi pod visoko drevo belo rjuho, zadaj pa prižge karbidovko. In potem pridejo veliki nočni metulji, katerih krila merijo petnajst do dvajset centimetrov. Prilepijo se ob belo tkanino. Treba jih je samo zadušiti, ampak pri tem moraš paziti, da jih ne poškoduješ. Prav tako se ne smejo braniti, vsaka napaka jim zniža ceno.

V posebni vitrini imam zmeraj nekaj zbirk metuljev, muh, majhnih kač in vampirjev, nekakšnih tropskih netopirjev. Povpraševanja je več kot ponudb, pa so zato cene precej visoke.

Zadnjič mi je neki Američan pokazal metulja, ki ima sprednja krila svetlomodra, zadnja pa temnomodra. Ponudil mi je petsto dolarjev, če mu priskrbim metulja iste vrste, ki bo hermafrodit.

Ko sem spet govoril z lovcem, mi je leta povedal, da je nekoč imel tak primerek v roki, zelo lep, in da so mu zanj plačali petdeset dolarjev. Pozneje je od nekega poštenega zbiralca zvedel, da je tak metulj vreden dva tisoč dolarjev.

— Amerlo bi te rad nategnil, Metulj, mi reče lovec. Za bedaka te ima. Če bi bil ta redki primerek vreden samo tisoč petsto dolarjev, bi bajno profitiral, saj ti nimaš pojma o cenah.

— Prav imaš, prasec je. In če bi ga midva potegnila?

— Kako?

— Samički bi morala na primer pripopdti moška krila ali obratno. Samo kako, da se ne bi videlo lepilo?

Dolgo sva zaman poskušala in se trudila, a nazadnje nama je uspelo. Par moških kril sva pritrdila na čudovit primerek samičke: precizno sva jih premazala z mlekom balate.Primerek sem potem vtaknil v eno izmed neštetih zbirk po dvajset dolarjev, kot bi ga sploh ne opazil. Potem je šlo kar hitro. Cim ga je Američan zagledal, si je drznil in prišel z dvajsetdolarskim bankovcem in hotel zbirko. Povedal sem mu, da je rezervirana za nekega Šveda.

V dveh dneh je tip desetkrat vzel škatlo v roke. Naposled ni zdržal, pa me je poklical.

— Daj mi samo tistega metulja, ki je na sredi, zanj ti plačam dvajset dolarjev, ostalo pa kar obdrži.

— In kaj je tako nenavadnega na tem metulju? se naredim neumnega in ga začnem preiskovati z očmi. Pa saj to je hermafrodit! vzkliknem na koncu.

— Kaj pravite? Ja, res je. Prej niti nisem bil siguren, reče Amerlo. Skoz šipo se ni najbolje videlo. Dovolite?

Še enkrat ga dobro pregleda in potem vpraša:

— Koliko hočete zanj?

— Zadnjič ste mi rekli, da takle primerek velja petsto dolarjev.

— Toliko sem ponudil tudi drugim lovcem in ne bom ogoljufal tistega, ki je ulovil tega metulja.

— Torej petsto dolarjev.

— Prav, prihranite mi ga. Nate, tukaj je šestdeset dolarjev kot dokaz, da sva sklenila kupčijo. Napišite mi potrdilo, jutri vam prinesem še ostalo. In nikar ga ne pozabite v tej škatli.

— V redu, v redu, zagodrnjam in mu dam potrdilo.

Kakor hitro odprem lokal, je Lincolnov potomec žepred vrati. Še enkrat pregleda metulja, tokrat z ma jhno lupo. Ko ga obrne, me oblije znoj, ampak tip je zadovoljen, plača, spravi metulja v posebno škatlo, hoče še eno potrdilo in gre.

Dva meseca kasneje me primejo kifelci. Na komisariatu mi policijski superintendant po francosko razloži, da sem aretiran.

— Gre za nekakšnega metulja, ki ste mu prilepili krila, mi reče komisar. Baje ste s to goljufijo zaslužili petsto dolarjev.

Čez dve uri že prideta Cuic in Indara in s seboj pripeljeta advokata. Zelo dobro govori francosko. Razložim mu, da se ne spoznam na metulje, saj nisem ne lovec ne zbiralec. Prodajam pa škatle in naredim uslugo temu ali onemu lovcu. Sicer pa je Amerlo sam od sebe ponudil petsto dolarjev, prepričan, da ima v rokah pravega hermafrodita; v takem primeru je samo on tat in goljuf, saj so pravi primerki dvospolnih metuljev vredni tudi dva tisoč dolarjev.

Čez dva dni grem pred sodnika. Advokat je tudi za tolmača. Ponovim svoje mnenje in kot nalašč za to je prinesel advokat katalog s cenami metuljev. Primerek te vrste je v knjigi postavljen nad tisoč petsto dolarjev. Pa ima,

Amerlo! Vrh vsega bo moral plačati honorar mojemu advokatu plus dvesto dolarjev.

Doma smo potem v veliki družbi proslavili mojo osvoboditev z janeževcem. Na sodišče je prišla vsa Indarina familija in vsi so ponosni, da imajo med sabo superčloveka. Bil sem oproščen, Indijci pa tudi niso bedaki in so si kar mislili, da sem bil jaz tisti, ki je napravil hermafrodita.

No, pa smo tam, treba je bilo prodati restavracijo. In , to se je skoraj moralo zgoditi. Indara in Daya sta bili preveč čedni in njun striptease, ki je ostal zmeraj samo na začetku, je še bolj razvnemal vročekrvne mornarje, kot če bi se slekli čisto do kraja. Spoznali sta tudi, da dobita precej več napitnine, če prej zmešata glavo zaljubljenim mornarjem, pa sta se sklanjali nad njihovimi mizami in jim kazali razgaljene prsi. V pravem trenutku sta se postavili pokonci in nedolžno vprašali. »Pa zame?« — »Ah!« Niso skoparili ti ubogi fantje in brž so segli v žep, še vedno z izbuljenimi očmi in razgretimi lici.

In nekega dne se je zgodilo, česar sem se bal že dolgo. Ogabnemu tipu z rdečimi lasmi in pegastim obrazom pogled na golo nogo ni bil zadosti; ko so se za hip pokazale hlačke, je s svojimi grobimi prsti brž smuknil mednje in krepko prijel moje javansko dekle. V rokah je imela ravno poln lonec vode in kaj kmalu je imel tip črepinje na glavi. Spustil je moje dekle in se zvrnil po tleh. Pohitel sem, da bi ga pobral, pa so njegovi prijatelji mislili, da ga bom zmlatil... Še preden bi utegnil reči mu, me je zadel dobro namerjen udarec v oko. Je ta mornarski boksar res hotel braniti svojega prijatelja, ali mu je bilo več do tega, da bi jih naložil soprogu prelepe Indijke? Kdo bi to vedel! Naj bo, kar če, v oko sem fasal direkt. Tip se je prehitro‘veselil zmage, po boksarsko se je postavil predme in kričal: »Box, box, man« S hitro brco pod pas, ki mu je sledil udarec z glavo v stilu Metulj, in boksar se je zleknil po tleh.

Začne se vsesplošen pretep. Iz kuhinje mi je pritekel na pomoč enoroki Van Hue, obrača se okrog sebe in tolče po bučah z valjarjem, s katerim dela sicer svoje posebne špagete. Cuic pride z dolgimi vilicami in začne zabadati v množico. Star, upokojen Parižan s harmonikarskih balov v rue Lappe je pograbil kar naj bližji stol in ga dvignil nad glavo. Indara se je brez hlačk gotovo slabo počutila, pa se je brž umaknila s prizorišča.

Rezultat: pet Amerlotov ima težke poškodbe na glavi, drugi imajo po dva in dva vboda kjerkoli po telesu, za kar se imajo zahvaliti Cuicovim vilicam. Po tleh je polno krvi. Crn policaj iz Brazzavilla se je postavil k vratom, da se ne bi mogel nihče izmuzniti ven. Še sreča, kajti v tem se je ravno pripeljal džip Military Police, vojaške policije. V belih gamašah in z dvignjenimi pendreki hočejo vdreti kar na silo. Svoje mornarje in vojake vidijo vse krvave, treba jih je maščevati, si mislijo. Zamorski policaj jih odrine in z rokami zapre vhod skoz vrata. »Majesty Police, policija njenega veličanstva,« reče.

In ko pridejo angleški policaji, nas spustijo ven in zbašejo v furgon. Odpeljejo nas na komisariat. Razen mene, ki imam črno oko, ni nihče poškodovan, težko bo dokazati, da smo se morali braniti mi.

Čez teden dni predsednik sodišča sprejme naš zagovor in nas spusti na prosto, obdržijo le Cuica, ki je dobil tri mesece zaradi telesnih poškodb. Ni se dalo razložiti tolikih parov lukenj, ki so jih povzročile Cuicove vilice.

Ker je bilo v naslednjih štirinajstih dneh še novih šest pretepov, se ni dalo več zdržati. Mornarji se s sodnikovo odločitvijo niso strinjali in obrazi v restavraciji so bili zmeraj novi: kako ločiti prijatelja od sovražnikov!

Tako smo torej prodali lokal, celo ceneje, kot smo ga sami kupili. Ob takšnem renomeju kupci resda niso čakali v vrsti.

— Kaj zdaj, Van Hue?

— Počivala bova, dokler se ne vrne Cuic. Na trg ne moreva več, saj sva poleg osla in voza tudi brez odjemalcev. Najbolje, če počivava. Potem bomo že videli.

Cuic je prišel ven. Pravi, da so lepo ravnali z njim.

— Zoprno je bilo samo to, pravi, da sem bil zaprt skupaj z dvema obsojenima na smrt.

Angleži pa imajo grdo navado: obsojenca obvestijo petinštirideset dni pred eksekucijo in mu povejo, da bo kratko malo obešen tega in tega dne, ker je kraljica odbila prošnjo za pomilostitev.

— In potem, razlaga Cuic, sta si tipa vsako jutro kričala: »Še en dan manj, Johnny, ostane nama še toliko in toliko dni!« In drugi ga je potem ves dan glasno pošiljal k vragu.

Drugače pa se je počutil dobro, Cuic, nič mu ni manjkalo.

Koliba Bambus

Pascal Fosco je prišel iz rudnika boksita. Svojčas je poskušal oropati marsejsko pošto. Njegova tovariša v akciji so giljotinirali. Pascal je najboljši izmed nas vseh. Dober mehanik je, pa zasluži bore štiri dolarje na dan. Vendar se znajde in zmeraj pomaga kakemu revežu v stiski.

Rudnik boksita je sredi pragozda. Okrog kampa je majhno naselje, v njem živijo delavci in inženirji. Aluminijevo rudo neprestano dovažajo v pristanišče in jo nakladajo na tovorne ladje. V glavo mi pade imenitna ideja: čemu ne bi šli in sredi tega zaguljenega kraja v džungli odprli kabaret? Ljudje se prav gotovo ponoči dolgočasijo.

— Res je, mi pove Fosco, nič kaj zabavno ni. Sploh ni ničesar.

In čez nekaj dni se že vkrcamo na ladjo, Indara, Cuic, Van Hue in jaz, in po dveh dneh pridemo do rudnika Mackenzie.

Kamp, v katerem živijo inženirji, šefi in specializirani delavci, je precej v redu, hišice so udobne, z jekleno mrežo zavarovane pred komarji. Vas pa je zamorjena. Ne najdeš ene same hiše iz opeke, kamna ali cementa. Same bajte, narejene iz ilovice in bambusk, strehe so krite z listi divjih palmovcev, najbolj moderne imajo celo plehnato streho. V štirih pošastnih barrestavracijah se kar tre ljudi. Mornarji se naravnost tepejo za vrček segretega piva. Kajti v nobeni točilnici nimajo frižiderja.

Prav je imel, Pascal, tu se bo dalo kaj storiti. Konec koncev sem na begu in je to avantura, ne morem še živeti čisto normalno. Da bi garal in zraven crkaval od lakote, to ni zame.

Kadar dežuje, se nabere blata, da je kaj. Zato izberem kos zemlje malo ven iz središča vasi, kjer je teren dvignjen. Tako nas ne bo nikoli namakalo, pa naj dežuje, kolikor če.

V desetih dneh skupaj z drvarji, ki delajo v rudniku, zgradimo nekakšno barako, dvajset metrov dolgo, osem široko. Za tridesetimi mizami bo lahko udobno sedelo najmanj sto dvajset ljudi. Še privzdignjen oder, kjer bojo nastopali artisti, vzdolž dvorane pa pult z ducatom barskih stolčkov. Poleg kabareta postavimo še drugo zgradbo z osmimi posteljami, kjer se bo prijetno počutilo šestnajst oseb.

Ko sem odšel v Georgetown po material, stole, mize in ostalo kramo, sem najel štiri mlade in čedne zamorkle, ki bojo za strežajke. Tudi Daya se je odločila, da pride k nam. Neka Indijka bo tolkla po zgaranem pianinu. Ostane torej samo še špektakel.

Po dolgem in utrudljivem prepričevanju sem naposled le prepričal dve Javanki, dve črnki, pa eno Kitajko in eno Portugalko, naj pustijo prostitucijo in postanejo umetnice slačenja. Pri nekem starinarju sem kupil rdeč oguljen zastor, ki bo postavljen pred odrom.

Z vso ekipo se torej vkrcam in na tem specialnem potovanju mi je pomagal neki kitajski ribič s svojim bongom. Znana firma alkoholnih pijač mi je na kredit poslala pravo bogastvo najrazličnejših pijač. Zaupajo mi, odplačeval jim bom sproti vsak mesec, oni pa mi bojo dobavljali nove steklenice. Star fonograf bo predvajal obrabljene plošče, medtem ko bo klaviristka počivala. Pri starem Indijcu, ki je spravil ostanke nekega potujočega teatra, sem dobil vse vrste oblek, kril, črnih pa barvastih nogavic, gumijastih podvez in še dobro ohranjenih modrcev in vse to bo za začetek garderoba mojih »umetnic«.

Cuic je nakupil les in se pobrigal za mize in postelje. Indara je poiskala kozarce in ostale reči, ki so nujno potrebne za pultom. Jaz pa sem torej uredil s pijačo in poskrbel še za artistični program. Pohiteti je bilo treba, če smo hoteli vse skupaj opraviti v enem tednu. No, zdaj smo na krovu, vse je v redu.

Čez dva dni pridemo do rudnika. Nastane prava revolucija, saj to ni tak hec, če se v zabitem kraju sredi pragozda naenkrat znajde deset žensk na kupu! Vsak pograbi svojo prtljago in brž odidemo do kolibe Bambus, kakor smo dali ime svojemu nočnemu lokalu. Začne se trening. Nič kaj lahko jih ni naučiti, kurbic, kako naj se slečejo do nagega. Prvič že sam govorim tako slabo angleščino, da večkrat ne razumejo, kaj hočem, one pa so se vse življenje slačile na najhitrejši način, da bi čimprej ekspedirale svojega klienta. Zdaj pa je čisto drugačna pesem: čim počasneje gre, tem bolj je sexy. In za vsako punco moram uporabiti drugačno taktiko. Vsaka se mora slačiti tako, da se bo skladalo z njenim značajem in obleko.

Markiza z roza korzetom, krinolino in dolgimi čipkastimi hlačkami se slači počasi, skrita za špansko steno, medtem pa lahko publika kos za kosom njenega telesa občuduje v velikem zrcalu.

Potem je tu Vihravka, dekle s ploskim trebuhom, črnka izredno svetle polti, čudovit primerek mešane krvi, gotovo sta bila belec in že svetla črnka. Barva njene polti še močneje izraža njene čudovite obline. Prek okroglih ramen ji padajo črni, naravno skodrani lasje. Prsi ima polne, prevzetne in kljub temu ji stojijo zelo lepo, bradavice so le za odtenek temnejše od barve kože. To je Vihravka. Pri njej se vse odpira na zadrgo. Prikaže se v kavbojkah, s širokim klobukom na glavi in v beli bluzi, rokavi se ji nehajo z usnjenimi resicami. Na oder privihra ob zvokih vojaškega marša, sezuje se in čevlje brcne daleč od sebe. Hlače se ji odprejo na straneh in v hipu so na tleh. Tudi korzet se odpre v dveh delih na zadrgo.

Za občinstvo je šok strašen, saj se zdi, da ji prsi niso več zdržale v tesnem oklepu in da so se ga po dolgem čakanju le rešile. Potem punca stopi narazen, se z rokami prime za boke in pogleda v ljudi. Sname še klobuk in ga vrže med mize.

Vihravka prav tako ni sramežljiva in nobenih komedij ne dela, ko sleče hlačke. Hkrati si odpne gumba na obeh straneh in drobni košček blaga potegne stran. Ko je slednjič v Evinem kostimu, brž priteče drugo dekle in ji zakrije temni spol, potem pa se obe skrijeta za velikansko pahljačo iz belih peres.

Na dan otvoritve je Bambus natrpan do zadnjega kotička. Tudi rudniški štab je zastopan polnoštevilno. Noč se kmalu konča s plesom in dan je že, ko odidejo zadnji gostje. Pravi uspeh, česa boljšega si ne bi mogli želeti. Stroške smo imeli, že res, ampak z visokimi cenami pridemo do profita. In kar zdi se mi, da naš kabaret ponoči ne bo prazen.

Štiri dekleta ne utegnejo postreči vseh. Tudi one so napravile močan vtis na pivce, oblečene v zelo kratkih krilih, lepo izrezanih bolerih in z rdečimi rutami na glavi. Indara in Daya vsaka s svoje strani nadzorujeta promet. Za pultom sta Cuic in Van Hue, jaz pa sem povsod, urejam in popravljam, če kje kaj šepa ali če se je kdo znašel v stiski.

— To ti je uspeh, reče Cuic, ko ostanejo v sobi samo še strežajke, artistke in boss. Skupaj gremo jest, utrujeni, ampak srečni. Potem se odpravimo spat.

— Hej, Metulj, a ne boš vstal?

— Koliko je ura?

— Šest zvečer, reče Cuic. Tvoja princesa nam je pomagala, vstala je že pred dvema urama. Vse je v redu, pripravljeno za novo noč.

Indara pride z vedrom tople vode. Obrit, okopan, zdrav in čil jo primem okrog pasu, potem pa odideva v kolibo Bambus. Brž me obsujejo z vprašanji.

— Je bilo v redu, boss?

— Sem se dobro slekla? A po vašem kje šepa?

— Sem kar točno zapela, ne? Še sreča, da nimamo preveč izbirčne publike!

Moja nova ekipa je res simpatična. Kurbice, ki so se spremenile v umetnice, jemljejo vso reč prav resno in izgleda, da so kar srečne v novem poklicu. Trgovina teče, da ne bi mogla bolje. Edina težava je v tem, da je za toliko osamljenih mož premalo žensk. Vsi klienti bi bili radi v družbi deklet, artistk, če že ne vso noč, pa vsaj čim dlje. To dela ljudi ljubosumne. Če se včasih po naključju znajdeta za isto mizo dve ženski, začno gostje glasno protestirati.

Črnske deklice so neverjetno zaželene, prvič, ker so lepe, drugič pa, ker drugih žensk ni na razpolago. Včasih stopi za pult tudi Daya in gostom postreže s pijačo. Indijko občuduje vsaj dvajset tipov, res je zelo čedna.

Da bi se izognili pritožbam in ljubosumnosti gostov, ki hočejo biti v družbi umetniških plesalk, sem organiziral loterijo. Po vsaki točki slačenja ali petja se zavrti veliko kolo, na katerem so številke od 1 do 32. Za vsako mizo ena številka in dve številki za bar. Kolo odloči, kam naj dekle odide. Kdor se hoče loterije udeležiti, mora kupiti nekakšno srečko, ki stane flašo viskija ali šampanjca.

To ima dvoje prednosti (tako sem vsaj mislil na začetku). Nihče se ne more pritoževati. Izžrebani ob svoji mizi celo uro uživa z nagrado, ki mu jo servirajo za ceno buteljke. Medtem ko se popolnoma naga plesalka skrije za ogromno pahljačo, zavrtijo kolo. Ko se prikaže številka, se dekle vzpne na lesen plato srebrne barve in štirje šaljivci vse skupaj odnesejo srečnemu dobitniku. Še zmeraj golo dekle odpre šampanjec, nazdravi, reče pardon in se čez pet minut vrne k mizi oblečena.

Kakšnega pol leta je šlo vse v redu, ko pa je minilo deževno obdobje, so se pojavili novi obrazi, nova klientela. Predvsem iskalci zlata in diamantov, za katere je pragozd en sam velik rudnik. Vendar pa je iskanje zlata in briljantov izredno težak posel, posebej še, ker so možje slabo opremljeni. Pogosto se rudarji med seboj pobijejo in pokradejo. Vsi so oboroženi. Če se komu posreči dobiti prgišče zlata ali briljantov, se pač ne more upreti skušnjavi, da ne bi svojega bogastva razvratno zapravil. Dekleta dobijo od vsake steklenice precejšnjo provizijo. Odtod pa menda ni več daleč do naslednjega: medtem ko objemajo gosta, viski ali šampanjec zlijejo v vedro z ledom in buteljka je kaj hitro prazna. Nekateri to opazijo kljub spitemu alkoholu in njihove reakcije so tako brutalne, da sem bil prisiljen stole in mize pribiti v tla.

In s to novo klientelo se je zgodilo, kar se je moralo zgoditi. Klicali so jo »Cimetov cvet«. In res je bila njena polt cimetove barve. Novinka, ki sem jo zvlekel iz najbolj umazanih plasti Georgetowna, je s svojim načinom slačenja goste pripravila dobesedno do blaznosti.

Ko je bila na vrsti njena točka, so na sceno prinesli bel, satenast kanape in ni se samo slekla z nenavadno perverzno učenostjo, ne, ko je bila naposled popolnoma naga, se je zleknila po kanapeju in se začela božati. Dolgi vitki prsti so ji drseli po goli koži in igrala se je s svojim telesom, od glave do prsta na nogi, na nič ni pozabila. Menda ni treba razlagati, kako so reagirali možje iz gozda, polni alkohola.

Ker so se zanjo kar tepli, je punca za svojo točko zahtevala ceno dveh buteljk šampanjca in možje so plačevali dvakrat več kot za druge. Neki rudarski buldog z gosto črno brado je večkrat poskusil srečo, da bi dobil Cimetov cvet, a zaman. Ko je moja Indijka prodajala številke za zadnjo točko stripteasea, buldogu ni preostalo drugega, kot da pokupi vseh trideset številk za publiko. Ostali sta torej samo dve številki od bara.

Prepričan, da mu nagrada ne uide, plačal je šestdeset buteljk šampanjca, je torej bradač mirno počakal na točko Cimetovega cveta in na izid loterije. Cimetov cvet je bila že precej vznemirjena od vse popite pijače. Ob štirih zjutraj je torej začela svoj zadnji ples. Zaradi alkohola je bila še bolj sexy kot ponavadi in njene kretnje še bolj drzne in izzivalne. Rrrr! Poženejo ruleto, mali roženi kazalec bo določil zmagovalca.

Bradač je ves penast od vznemirjenja, Cimetov cvet mu je s svojo ekshibicijo zmešala glavo. Čaka, prepričan, da mu bojo zdaj zdaj na srebnem platoju servirali golo lepotico, skrito za famozno pahljačo, med njenimi čudovitimi stegni pa da bosta dve buteljki šampanjca. Katastrofa! Tipič s tridesetimi srečkami zgubi. Zmaga številka 31, se pravi bar. Najprej ne more razumeti, jasno mu postane tedaj, ko dekle odnesejo in posadijo na barski pult. In tedaj osel dejansko ponori, sune v mizo pred sabo in v treh skokih je ob točilni mizi. Trajalo ni niti tri sekunde, povlekel je revolver in trikrat ustrelil v dekle.

Cimetov cvet je umrla v mojem naročju. Pobral sem jo potem, ko sem zbil zverino z udarcem blackjacka, ki ga imam kot ameriški policaji vedno pri sebi. Buldog je zagrešil neumnost samo zato, ker sem malce prepozno interveniral; spotaknil sem se namreč ob eno izmed črnih strežajk s polnim pladnjem v roki. Rezultat: policija je zaprla koliboBambus in vrnili smo se v Georgetown.

Pa smo spet v svoji stari hiši. Indara se kot prava Indijka fatalistka ni spremenila. Njej se naš neuspeh ne zdi pomemben. Bomo pač počeli kaj drugega, to je vse. S Kitajcema je enako. V naši harmonični ekipi se ne spremeni nič. Nihče mi ne očita, saj sem se konec koncev jaz spomnil, da bi dekleta žrebali, in nas je to pokopalo. Vestno smo izplačali vse dolgove, prav tako smo dali nekaj denarja materi Cimetovega cveta. Ne žremo se. Vsak večer gremo v bar, kjer se dobivajo robijaši. Preživimo lepe večere, ampak Georgetown me začenja zaradi vojnih omejitev že utrujati. Vrh vsega moja princesa ni bila nikoli ljubosumna in bil sem popolnoma svoboden. Zdaj pa me kar naenkrat ne spusti več izpred oči, ure in ure sedi ob meni in se ne premakne.

Možnosti za nadaljnjo trgovino v Georgetownu so čedalje manjše. In zato me lepega dne prime, da bi odpotoval iz Angleške Gvajane v kakšno drugo deželo. Nič ne tvegam, vojna je. Od nikoder me ne bojo vrnili, o tem sem skoraj prepričan.

Beg iz Georgetowna

Guittou se strinja. Tudi on misli, da so na svetu dežele, v katerih se da živeti lepše in bolje kot v Angleški Gvajani. Začneva se pripravljati na beg. In beg iz Angleške Gvajane je zelo hud prekršek. Vojna je in nihče izmed nas nima potnega lista.

Chapar, ki se je rešil Otokov, je zbežal iz Cayenne, v Georgetownu je že tri mesece. Sladoled dela v neki kitajski slaščičarni in zasluži dolar pa pol na dan. Takoj bi zbežal. Kandidata za odhod sta tudi Deplanque iz Dijona in neki tip iz Bordeauxa. Cuic in enoroki Hue bosta ostala v mestu, tu se počutita kar dobro.

Ker je Demerara blazno zastražena in kar naprej pod nadzorstvom mitraljezov, torpedovk in kanonov, bomo natančno prekopirali kak ribiški čoln, vpisan v Georgetownu, in se izdajali zanj. Očitam si, da ne znam biti hvaležen Indari in njeni popolni ljubezni, ampak kaj morem, zdaj mi gre že na živce. Preprosta bitja s svojimi željami in čustvi ne čakajo. Moja Indijka se obnaša prav tako kot obe indijanski sestrici iz guajirskega plemena. Kadar jih prime, da bi izrazile svoja čustva in ljubezen, se ne pustijo čakati, in če takoj ne vzameš ponujene ljubezni, je zelo hudo. Začne jih razjedati drobna, a ostra bolečina, in to mi gre konec koncev že na živce. Kakor Indijank tudi Indare zdaj ne morem videti, da bi trpela, pa se silim, da bi v mojem naročju čimbolj uživala.

Včeraj sem videl nekaj zelo lepega, vsaj kar se tiče obrazne mimike in tihega izražanja čustev. V Angleški Gvajani obstaja nekakšna oblika modernega suženjstva. Javanci hodijo delat na plantaže bombaža, sladkornega trsa ali kakava s pogodbami za pet ali deset let. Mož in žena sta prisiljena hoditi na delo vsak dan, razen če zbolita. Če doktor ne izda potrdila, sta kaznovana z dodatnim enomesečnim delom po končani pogodbi. In takšnih kazenskih podaljškov se najde kar dosti. Ker vsi igrajo, se obvezno zadolžijo. Potem se mažejo ven in podpisujejo, da bojo na plantaži delali še kakšno leto ali več.

Praktično ni tega nikoli konec. Za vse te ljudi, ki so zmožni zaigrati celo svojo ženo, je sveta le ena stvar, njihovi otroci. Zanje bi storili vse, samo da bi ostali svobodni. Trpijo in premagujejo vse mogoče težave in redko se zgodi, da bi njihov otrok podpisal pogodbo s plantažo.

Danes se torej moži mlado indijsko dekle. Vsi so v belih oblekah, ki segajo do gležnjev. Povsod je mnogo oranžnih cvetov. Po nekaj verskih ceremonijah se ženin pripravi, da odnese nevesto v hišo. Svatje so zbrani pred vrati, ženske na eni strani, možje na drugi. Na pragu med odprtimi vrati sedita oče in mati. Mladoporočenca objameta domače in odideta skoz špalir. Nenadoma se nevesta iztrga iz ženinovega objema in steče k svoji materi. Mati si z eno roko zakrije oči, z drugo pa ji pokaže, naj se vrne k svojemu možu.

Leta stegne roke proti njej in jo pokliče, ona pa skuša s kretnjami pokazati, da ne ve, kaj naj stori. Mati ji je dala življenje in zelo lepo pokaže majhno kepo, ki prihaja iz materinega trebuha. In mati jo je dojila. Bo vse to pozabila in odšla s človekom, ki ga ljubi? Morda, a nikar naj se ti ne mudi, mu govori s kretnjami, samo malo še počakaj, rada bi še gledala mater in očeta, ki sem ju tako ljubila, dokler nisem srečala tebe.

Potem ji ženin poskuša razložiti s kretnjami, da tudi od nje zahteva življenje, da postane žena in mati. Slišati je tiho petje dečkov in deklic. Še nekajkrat j(5 nevesta ušla ženinu in poljubila svoje starše, na koncu se je odločila zanj in v naročju jo je ženin odnesel do vozička, ovenčanega s cvetjem.

Z vso natančnostjo se pripravljamo na beg. Izbrali smo dolg in širok čoln z dobrim glavnim in sprednjim prečnim jadrom ter prima krmilom. Paziti moramo, da naših priprav slučajno ne odkrije policija.

Čoln skrijemo stran od naše četrti v Penitence River, majhen rečni tok, ki se izliva v veliko Demeraro. Pobarvali in oštevilčili smo ga kot neko kitajsko ribiško barko, ki je prijavljena v Georgetownu. Samo posadka bo druga. Morali bomo ležati, kajti Kitajci iz prekopiranega čolna so majhni in mršavi, mi pa smo veliki in močni.

Vse se zgodi kot po naročilu in brez sitnosti se iz Demerare odpravimo na odprto. Kljub vsemu veselju pa le ne morem biti popolnoma srečen. Počutim se, da sem ušel ko tat, ne da bi prej obvestil svojo indijsko princeso. Ona in vsi njeni so mi šli na roko, jaz pa sem jim v zahvalo napravil tole! Ne poskušam najti opravičila. To ni lepo in še malo nisem zadovoljen sam s sabo. Na mizi sem sicer očitno pustil šeststo dolarjev, a z denarjem se ne da poplačati vsega.

Oseminštirideset ur moramo držati sever. Spet sem se odločil za Britanski Honduras in zato bo treba podaljšati vožnjo proti odprtemu še za dva dni.

V čolnu nas je pet ubežnikov: Guittou, Chapar, Barriere iz Bordeauxa, Deplanque, tip iz Dijona, in jaz, Metulj, odgovorni kapitan za plovbo.

Ne mine še polnih trideset ur, ko se nenadoma začne grozna nevihta, ki ji sledi sorta tajfuna, ciklon. Blisk in grom in dež in ogromni valovi in vrtinčast veter orkan. Nosi nas sem ter tja v norem, pobesnelem ritmu, takšnega morja še nikdar nisem videl niti o njem sanjal. Vetrovi se vrtijo in spreminjajo smer, pasatov ni več in neurje nas žene v nasprotno smer. Če bi to trajalo ves teden, bi se vrnili na robijo.

Ta grozni tajfun so si zapomnili, kot sem zvedel kasneje na Trinidadu od francoskega konzula g. Agostinija. Na plantaži mu je svedrasti tajfun polomil več ko šest tisoč kokosovih dreves, naravnost prežagal jih je. Hiše so letele po zraku in dosti jih je odneslo v morje. Mi smo zgubili vse: hrano, prtljago, sod z vodo. Jader ni več, zlomil se je jambor, pa tudi krmila ni več, kar je najhuje. Na čudežen način je Chaparju uspelo rešiti majhno veslo, s katerim bom poskušal krmariti. Potem smo se slekli in iz srajc, hlač in jopičev sešili provizorično jadro. Zdaj potujemo v samih gatah.

Pasatni vetrovi so se vrnili. Z njihovo pomočjo skušam udariti južno in se približati kopnemu, pa čeprav Angleški Gvajani. Obsodba, ki nas čaka, bo dobrodošla. Moji tovariši so se vseskozi dobro obnašali, tudi med tem vesoljnim potopom ali ciklonom.

Kopno smo zagledali šele po šestih dneh; dva dni izmed tega smo imeli mirno morje. Veter nas žene, čeprav je jadro luknja ob luknji, a smeri ne moremo držati najbolje, ker drobno veslo ni nadomestek za krmilo. Ker nismo oblečeni, nas je grozno opeklo in začelo nam je že primanjkovati moči. Na nosu nimamo več kože, prav tako je z ustnicami pa nogami. Daje nas takšna žeja, da sta Deplanque in Chapar šla in pila morsko vodo. Zdaj je še huje. Ampak kljub vsej žeji in lakoti se nihče ne pritožuje, nihče. Nihče noče nikogar prepričevati. Vsak dela, kakor se mu zdi najpametneje. Če kdo pije slano vodo ali pa se poskuša z njo osvežiti, sam kaj hitro ugotovi, da se to ne splača. Ko slana voda izhlapi, rane in opekline pečejo še bolj.

Samo jaz še lahko odpiram oko, kajti tovariši imajo vsi že polno gnoja, ki jim lepi veke. In oči si izpiramo za vsako ceno, pa če še tako boli, predse je treba videti. Sonce nam opekline še veča in skoraj se ne da več zdržati. Deplanqueu se je skoraj že zmešalo, govori, da se bo vrgel v vodo.

No, in pred kakšno uro se mi je zazdelo, da v daljavi vidim kopno. Seveda sem v trenutku spremenil smer, molče, saj nisem bil kdove kako prepričan. Kmalu začno letati nad nami ptiči, se pravi, da se le nisem zmotil! Njihovi glasovi opozorijo moje tovariše in jih potegnejo iz nekakšne omotice od sonca in utrujenosti, ležijo na dnu čolna in si z rokami zakrivajo obraz.

Guittou je najprej pogrgral, potem mu je uspelo spraviti glas iz sebe:

— Ali vidiš zemljo, Buba?

— Ja.

— Kdaj, misliš, da bomo prišli?

— Čez pet ali šest ur. Čujte, fantje, jaz ne morem več. Razen tega, da sem opečen tako kot vi, imam vso rit že krvavo od neprestanega drsanja po mokrem lesu. Veter ni posebno močan in le počasi drsimo naprej. Namesto krmila držim veslo,, vsakih par minut me prime krč. Predlagam, da Spustimo jadro in iz njega napravimo streho, ki nas bo do večera branila pred soncem. Čoln bo itak samo odneslo proti kopnemu. Še najbolje, če storimo, kot sem rekel. Razen, če bi me kdo rad nadomestil.

— Ne, ne, Buba. Razpnimo jadro, štirje bomo lahko spali.

To sem predlagal približno ob trinajstih. Z nekakšnim živalskim zadovoljstvom se zleknem po dnu. Končno v senci! Tovariši so mi ponudili najboljše mesto pri kljunu, kjer je najbolj sveže. Tisti, ki je določen za stražarja, se usede, ampak tudi v senci. Kaj kmalu nas s stražarjem vred zmanjka. Zaspimo, od utrujenosti in zadovoljstva, da smo se končno skrili pred soncem.

Nenadoma nas prebudi piskanje sirene. Odmaknem jadro, zunaj je noč. Koliko bo ura? Ko spet sedem na svoje mesto ob krmilu, moje ubogo skalpirano telo poboža svež vetrič. Zazebe me. A kakšen čudovit občutek, ko se nič več ne smodiš!

Dvignemo jadro. Z morsko vodo si sperem oči. Še sreča, da na eno vidim dobro, ker ni gnojno. Na desni in levi zagledam zemljo. Kje smo? Naj gremo na levo, na desno? Spet se zasliši sirena. Signal prihaja z desne strani. Kaj vraga nam bojo rekli?

— Kje misliš, da smo, Buba? reče Chapar.

— Po pravici ti povem, ne vem. Če ta kraj ni na samem in je zaliv, smo morda na robu Angleške Gvajane in blizu reke Orinoko, kjer teče meja z Venezuelo. Če pa je zemlja na desni prekinjena s tisto z leve strani, potem to ni polotok, ampak otok in to je Trinidad. Na levi bi bila v takem primeru Venezuela in to bi bil zaliv Paria.

Spomnim se namreč tistih morskih kart, ki sem jih imel priložnost preštudirati. Če je Trinidad na desni in Venezuela na levi, kam torej? Od odločitve je odvisna n^tša usoda. S tem prijetnim vetričem se obali ne bo težko približati. Zaenkrat še ne gremo niti na levo niti na desno. Na Trinidadu so rostbifi, ista vlada kot v Angleški Gvajani.

— Ni se nam treba bati, ne bojo ravnali grdo, reče Guittou.

— Ja, ampak kako se bojo odločili? Vojna je, mi pa smo skrivaj, brez dovoljenja zapustili njihov teritorij.

— In Venezuela?

— Nimam pojma, kako gre zdaj, reče Deplanque. Za časa predsednika Gomeza so bili pobegli kaznjenci prisiljeni delati na cestah, in to v groznih razmerah, potem so jih vrnili Franciji, Cayenere, kot robijaše imenujejo v Venezueli.

— Ja, ampak zdaj je vojna, stvari so se spremenile.

— Kakor sem slišal v Georgetownu, Venezuela ni v vojni, baje je ostala nevtralna.

— Res?

— Ja, seveda.

— Potem pa je to za nas nevarno.

Na desni in levi opazimo luči. Spet sirena, tokrat je zapiskala kar trikrat zapovrstjo. Z desnega brega se nam prikažejo svetlobni signali. Na obzorju se pojavi luna. Pred nami se visoko iz morja dvigata dve ogromni špičasti skali. In to bo tudi razlog za sireno: opozarjajo nas, da je nevarno.

— Glej, plavajoče boje! Cel rožni venec. Nanje se bomo privezali in počakali dan. Spusti jadro, Chapar.

Takoj sname kose hlač in srajc, ki jih pretenciozno imenujem jadro. Z veslom počasi zaustavim in privežem čoln ob prvo bojo. Na srečo je na kljunu ostal še debel kos vrvi, ki ga tajfun ni mogel izruvati. Za sireno na desni se ne zmenimo, spravimo se na dno čolna in se pokrijemo z jadrom, ki nas varuje pred vetrom. Takoj mi postane toplo in verjetno sem zaspal med prvimi.

Ko se zbudim, je že dan. Sonce vzhaja. Morje je bolj razburkano kot prejšnjega dne, modro zelena barva kaže, da so na dnu korale.

— Kaj bomo? Gremo in se izkrcamo? Črkujem od lakote in žeje.

Prvič, da se v teh postnih dneh kdo pritožuje. In za sabo imamo sedem dni!

— Tako blizu kopnega smo, da se ne da napraviti hude napake, reče Chapar.

S svojega mesta vidim daleč predse. Za ogromnima skalama, ki molita iz morja, je v zemlji razpoka. Na desni je torej Trinidad, na levi Venezuela. Vsekakor smo v zalivu Paria. Voda ob izlivu Orinoka ni rumenkasta, pač pa modra, ker kanalski tok teče proti odprtemu.

— Kaj torej? Glasujmo, odločitev je prehuda za enega samega. Na desni je angleški otok Trinidad, na levi Venezuela. Kam bi radi? Čoln je na koncu, mi prav tako, čimprej se moramo izkrcati. Guittou in Barriere sta osvobojena, najbolj nevarno je torej za Chaparja, Deplanqua in mene. Mi se moramo odločiti. Kaj pravite?

— Najpametneje, če gremo na Trinidad. Venezuela je velika neznanka.

— Kaj bi se trudili, tale izvidniška ladja se bo odločila namesto nas, reče Deplanque.

In res se nam v hipu približa ladja. Ustavi se več ko petdeset metrov pred našim čolnom. Neki tip prime trobljo. Zagledam zastavo, ni angleška. Lepa je, polna zvezdic, še nikdar je nisem videl. Prav gotovo venezuelska. Kasneje bo to »moja zastava«, zastava moje nove domovine, ganljiv simbol, ko sem kot vsak normalen človek sprejel v kosu blaga zbrane vse najboljše lastnosti velikega naroda, mojega naroda.

— Quien son vosotros, kdo ste?

— Francozi.

— Estan locos, ste znoreli?

— Zakaj?

— Porque son amarados a minas, ker ste privezani za mine.

— Zato tudi ne pridete bliže?

— Seveda. Hitro se odvežite.

— Tako.

V dveh sekundah je Chapar odvezal vrv. Bili smo kratko malo privezani za verigo plavajočih min. Čudež, da nas ni odneslo v zrak, mi pojasni komandant izvidniške ladje, ob kateri smo se zasidrali. Mornarji nam kar s krova ponujajo kavo, toplo mleko in cigarete.

— Pojdite v Venezuelo, ne bo se vam godilo slabo, vam rečem. Do kopnega vas ne moremo povleči, ker imamo nujno nalogo, pri svetilniku Barimas nas čaka hud r&njenec. Nikar pa ne poskušajte priti do Trinidada, devetdeset odstotkov možnosti je, da zadenete ob mino, tedaj pa...

Še »Adios, buena serte, srečno pot« in ladje ni več. Pustili so nam dva litra mleka. Dvignemo jadro. In ob desetih dopoldne se potem s polnim trebuhom in s cigareto v ustih brez komplikacij zapeljemo v mivko, kjer nas že čaka kakšnih petdeset ljudi, radovednih, če pride kdo živ iz čudnega čolna s polomljenim jamborom in hlačami in srajcami namesto jader.

Trinajsti zvezek

VENEZUELA

Irapski ribiči

Odkrijem nov svet, nove ljudi, novo civilizacijo, o katerih doslej nisem imel pojma. Prvi trenutki na venezuelski zemlji so tako pretresljivi, da bi bilo potrebno več talenta, če bi hotel prikazati in pojasniti, kako prisrčno smo bili sprejeti. Beli in črni ljudje so večidel svetle barve, tako kot če belec porjavi na soncu, možje imajo hlače zavihane do kolen.

— Ubogi reveži, kakšni ste! slišimo okrog sebe.

Ta ribiška vas se imenuje Irapa in spada v zvezno državo Sucre. Dekleta in ženske so vse čedne, majhnih postav, a graciozne. Od prve do zadnje se brez izjeme vse spremenijo v bolničarke, sestre usmiljenke ali pokroviteljske matere.

V lopo za neko hišo so prinesli pet visečih postelj, mizo in par stolov, potem pa so nas od glave do peta premazali s kakavovim oljem. Na smrt utrujeni in lačni.smo se ulegli in potem so nam improvizirane bolniške sestre po malem dajale jesti, saj ti preprosti ljudje vejo, da po dolgem postu ne smemo zaužiti preveč reči naenkrat. Odpirali smo usta in spali in nismo se dobro zavedali, kaj se dogaja z nami.

Prvih žličk nekakšne tapioke naši prazni želodci niso hoteli sprejeti. V začetku smo vse sproti izbruhali.

Prebivalci te vasi so izredno revni. Vendar pa nam hočejo vsi brez izjeme pomagati. Zahvaliti se moramo njihovi skrbni negi in svoji mladosti, da smo po treh dneh že skoraj na nogah. Dolge ure sedimo v senci kokosovih listov in se pogovarjamo z gostoljubnimi domačini. Niso dovolj premožni, da bi nas oblekli vse naenkrat. Prihajajo majhne skupine. Nekateri se ukvarjajo z Guittoujem, spet drugi z Deplanqueom in tako naprej.

Prve dni so nas oblekli v takšne ali drugačne ponošene cunje, a čiste. Zdaj nam ob vsaki priložnosti kupijo kakšno novo srajco, hlače, pas, čevlje. Med ženskami, ki skrbijo zame, sta tudi dve mladi punci indijanskega tipa, a že mešanega s špansko ali portugalsko krvjo. Prvi je ime Tibisay, drugi Nenita. Kupili sta mi srajco, hlače in par copat, ki jim pravitaaspargate. Podplat brez pete je usnjen, nart je pokrit s pletenim tkanjem, prsti pa ostanejo goli.

— Kaj bi vas spraševali, odkod prihajate! Zaradi tetoviranih podob vemo, da ste ušli s francoske robije.

To me naravnost presune. Kaj! Vejo, da smo bili obsojeni za hude prekrške, zločine, in da smo zbežali iz kaznilnic, ki slovijo po svoji strogosti. In tem skromnim, ponižnim ljudem se zdi čisto normalno, da nam pomagajo! Če si bogat ali premožen in ti ničesar ne manjka, tedaj pač ni težko izkazovati dobrote in nahraniti lačnega tujca. Če pa moraš na pol prerezati košček koruzne ali maniokove kasave, sorte doma pripravljene pogače, in ta skromni obrok, ki prej podhranjuje kot pa nahranjuje, deliš s tujcem, ki ga vrh vsega lovi pravica, tedaj je to samo občudovanja vredno.

Danes so vsi domačini nekam tihi. Izgledajo slabe volje in zaskrbljeni. Kaj jim je? Tibisay in Nenita sta ob meni. Po štirinajstih dneh sem se lahko prvič obril. V vasi živim že cel teden, okrog nas so sami dobri ljudje. Opekline po obrazu so se mi nekoliko zacelile, pa sem šel in se obril. Zaradi brade mi ženske niso znale prisoditi let. Zdaj so navdušene, z naivnim glasom mi pravijo, da se jim zdim mlad. Dejansko jih imam petintrideset, izgledam pa jih osemindvajset ali trideset. Ja, naši gostitelji so v skrbeh za nas, to kar čutim.

— Kaj je? Daj, reci, Tibisay, kaj se dogaja?

— Čakamo na tiste iz Güirie, sosedne vasi. V Irapi ni »civilnega šefa«, komisarja, in nihče ne ve kako, ampak policija je že zvedela, da ste tu.

V tem se mi približa velika in čedna črnka, spremlja jo mlad moški golih prsi in z zavihanimi hlačami, lep atlet. Pokliče me, la Negrita, črnka, kakor imajo v Venezueli navado klicati temnopolte ženske, ker v teh krajih sploh ne poznajo rasne in verske diskriminacije.

— Senor Enriquez, prišla bo policija. Ne vem, če je to za vas dobro ali ne. Zato je najbolje, če se greste za nekaj časa skrit v gore. Moj brat vas lahko spremi v majhno kočo, tam vas ne bo nihče našel. Tibisay, Nenita in jaz se bomo menjavale, vam nosile hrano in vas sproti obveščale o dogodkih.

Ves ginjen ji hočem poljubiti roko, a jo umakne in me ljubko, čisto nedolžno poljubi na lice.

Iznenada se pripodijo jezdeci. Levo ob pasu imajo nekakšne mačete, s katerimi ljudje v teh krajih sekajo sladkorni trs, desno jim visi ogromen revolver, pas pa imajo obložen z naboji. Razjahajo. Potem se nam približa velik in suh štiridesetletnik z mongolskim obrazom, indijanskimi očmi in bakrenasto poltjo, pokrit z ogromnim klobukom iz riževe slame.

— Dober dan Jaz sem »civilni šef«, policijski prefekt.

— Dober dan, gospod.

— Poslušajte, vi, zakaj nas niste obvestili, da imate tu pet pobeglih Cayenerovl. Kot sem slišal, že kar cel teden.

— Čakali smo, da se prej pozdravijo, grozno so bili opečeni.

— Prišli smo jih iskat. Kasneje jih s kamionom prepeljemo v Güirio.

— Kavo?

— Ja, prosim.

Sedimo v nekakšnem krogu in skupaj pijemo kavo. Pogledam prefekta in njegove policaje. Ne izgledajo hudobni. Seveda, ubogajo ukaze in ni rečeno, da se z njimi tudi strinjajo.

— Ste ušli s Hudiča?

— Ne, iz Georgetowna prihajamo, iz Angleške Gvajane.

— Zakaj niste tam ostali?

— Življenje je težko.

— In ste si mislili, da bo tu bolje ko z Angleži? reče in se nasmehne.

— Ja, saj smo latinci tako kot vi.

Našemu krogu se približa kakšnih sedem ali osem mož. Njihov vodja je človek petdesetih let, sivolas, srednje velik, njegova koža je svetle čokoladne barve. Velike črne oči izdajajo, da je inteligenten, izredno bister človek. Z desno roko drži za ročaj mačete, ki mu visi ob nogi kot meč.

— Prefekt, kaj boste z njimi?

— V Gtürio jih bomo odpeljali v zapor.

— Pustite jih, naj živijo z nami. Vsaka družina bo vzela enega.

— Nemogoče, prihajam z guvernerjevim ukazom.

— Ampak na venezuelskem ozemlju niso ničesar zagrešili!

— Priznam. Vendar pa so to zelo nevarni ljudje. Če so jih v Franciji obsodili na robijo, njihovi zločini prav gotovo niso majhni. Ušli so brez kakršnihkoli osebnih dokumentov in Francija jih bo zahtevala, ko se bo zvedelo, da so v Venezueli.

— Hočemo jih obdržati pri sebi.

— Nemogoče, vam pravim, ukaz je prišel od guvernerja.

— Vse je mogoče. Kaj sploh ve guverner o ubogih dušah! Človek ni nikoli zgubljen. Pa naj je storil še tako hud zločin, nekega dne se ga da spreobrniti in napraviti iz njega poštenega in dobrega človeka, ki ne bo škodil družbi. Kajne, da je tako?

— Ja, rečejo v zboru ljudje okoli nas. Pustite nam jih, pomagali jim bomo. V enem tednu smo jih dovolj dobro spoznali, niso slabi ljudje.

— Bolj civiliziran narod, kot ste vi, jih je zaprl v kletke, da bi jim preprečil delati zlo, reče prefekt.

— In kaj je za vas civilizacija, šef? vprašam jaz. Da so pri nas bolj civilizirani, pravite? A zato, ker imajo Francozi avione pa lift pa podzemeljski vlak? Po mojem skromnem mnenju je v teh preprostih ljudeh, ki živijo z naravo in ne z mašinami, več človeške civilizacije, več duše in razumevanja. Ja, ne izkoriščajo iznajdb civilizacije, to je res, imajo pa čut za krščansko usmiljenje! Raje imam nepismenega domačina iz te male vasi kot pa diplomanta na Sorboni v Parizu, ki utegne lepega dne postati tak ko javni tožilec, ki me je poslal na robijo. Eden je vedno človek, drugi pa je na to pozabil.

— Razumem vas. Vendar pa sem jaz le inštrument, izpolnjujem ukaze. Kamion je že tu. Prosim vas, pomagajte mi, da ne bo sitnosti.

Vsaka skupina žensk svojega gosta objame. Tibisay, Nenita in la Negrita me poljubijo in potem zajokajo. Možje nam dajo roko in s tem pokažejo, kako jim je hudo, da nas peljejo v zapor.

— Zbogom, prebivalci Irape, pogumni in plemeniti ribiči, ki ste šli in se postavili za nas, uboge neznance. Kruh, ki sem ga jedel pri vas, kruh, ki ste si ga odtrgali od ust, kruh, simbol dobrote in bratstva, je bil zame velika šola: »Nikoli ne boš ubijal, z ljudmi boš dober in jim pomagal za vsako ceno. Pomagal boš tistim, ki so še bolj nesrečni od tebe.« Če postanem nekega dne res svoboden, tega ne bom pozabil. Kadar bom mogel, bom pomagal, kot so me naučili tisti, ki sem jih najprej srečal v Venezueli.

In potem sem jih srečal še dosti.

Kaznilnica v El Doradu

Dve uri pozneje pridemo v veliko vas, morsko pristanišče, ki si prizadeva biti mesto, to je Guiria. »Civilni šef«, nekaj takega kot pri nas v Franciji prefekt, nas lastnoročno preda policij skcrnu komandantu Guirie. Na komisariatu ravnajo z nami kolikor toliko lepo, potem nas pokličejo na zaslišanje. A preiskovalec je zabit človek in nikakor noče razumeti, da prihajamo iz Angleške Gvajane, kjer smo bili svobodni. Iz Georgetowna do zaliva Paria je relativno kratka pot, nam reče, kako, da smo torej prišli v tako čudnem stanju in tako izčrpani, tisto zgodbico o tajfunu pa naj raje pripovedujemo mamam.

— Dve ogromni ladji sta potonili v tem tornadu, s kompletno posadko in tovorom boksita, vi pa da bi se rešili v odprti, pet metrov dolgi barki! Kdo vam bo le verjel? Še bebček, ki prosjači na trgu, bo odkimal. Lažete in nekam sumljiva se mi zdi vaša zgodbica.

— Pozanimajte se v Georgetownu.

— Ni mi, da bi si še z Angleži delal sitnosti.

In potem ta kretenski, trmasti, nejeverni in domišljavi preiskovalec odpošlje raport, ne vem ne kam ne komu. Vem samo to, da so nas lepega dne zbudili ob petih zjutraj, nas vklenjene naložili na kamion in odpeljali neznani usodi naproti.

Pristanišče Guiria je v zalivu Paria, in kot sem že povedal, nasproti Trinidada. Ima tudi svojo prednost, saj se izliva v morje ogromna reka Orinoko, vsaj tako velika kot Amazonka.

Zastraženi z desetimi policaji in vklenjeni smo se na kamionu odpeljali proti mestu Ciudad Bolivar, pomembni prestolnici države Bolivar. Vožnja po slabih cestah je bila sila utrudljiva. Premetavalo nas je ko vreče z orehi, policaje in nas pet, na kamionu je bilo huje kot na toboganu. Vožnja je trajala pet dni. Ponoči smo spali, zjutraj pa so nas odpeljali naprej, nismo vedeli kam.

In več ko tisoč kilometrov od morja se je na poti med Ciudad Bolivarom in El Doradom sredi džungle naposled končalo naše mukepolno potovanje.

Vojaki in zaporniki izgledajo silno slabo, ko pridemo v vas El Dorado.

Ampak kaj je El Dorado? Najprej je bil tu up španskih konkvistadorjev. Videli so, da so iz teh krajev Indijanci prihajali z zlatom, pa so bili prepričani, da se dviga gora iz zlata, v najslabšem primeru da je pol gore iz zemlje, pol iz zlata. Drugače pa je El Dorado vas, ki leži ob reki, polni karib, piranh, mesojedih rib, ki v trenutku požrejo človeka ali žival,temblader, električnih skatov, ki svojo žrtev usmrtijo z električnim tokom in nato posesajo. Sredi reke je otok in na tem otoku je pravo koncentracijsko taborišče. To je venezuelska kaznilnica.

Ta kolonija prisilnega dela je najhujša reč, kar sem jih kdajkoli videl v življenju, bolj nečloveškega in divjaškega ravnanja z zaporniki si ne bi znal predstavljati, saj uboge reveže neprestano pretepajo. To je nekakšen kvadrat sto petdesetih metrov, obdan z bodečo žico. Štiristo mož spi tu, pod milim nebom, prepuščeni slabemu ali dobremu vremenu, okrog taborišča je le nekaj pločevinastih streh.

Brez besede in kakršnegakoli pojasnila nas okrog treh popoldne torej pripeljejo v kaznilnico El Dorado, vklenjene in na smrt utrujene. Ne da bi nas vprašali za imena ali karkoli zabeležili, nas čez pol ure pokličejo in dva dobita lopato, ostali trije pa cepin. Obstopi nas pet vojakov s korporalom na čelu in s puškami in bikovkami nam pokažejo, da moramo na delo. Takoj nam je jasno, da nam hoče kaznilniška straža pokazati svojo avtoriteto. Zaenkrat je najbolje, če lepo ubogamo. Potem bomo že videli.

Pridemo na gradbišče. Sredi džungle kaznjenci delajo cesto. Pokažejo nam, kje naj kopljemo. Ubogamo in ne dvignemo glave, delamo, kolikor nam pač dopuščajo moči. Nikakor pa ne preslišimo grobih kletvic in udarcev, ki jih kar naprej sprejemajo drugi zaporniki. Nas na srečo ne pretepajo z bikovkami. Ta delovna uprizoritev je bila samo lep način, da nas vojaki seznanijo z metodami prisilnega dela.

Bila je sobota. Po končanem delu so nas vse prepotene in zaprašene odpeljali v kamp, še vedno brez kakršnihkoli formalnosti.

— Francozi, sem!

Poklical nas je korporal »prešo«, kapo. To vam je ogromen mestic, vsaj meter devetdeset v višino. V roki ima debelo bikovko. Zadolžen je za disciplino v notranjosti kampa.

Pokažejo nam, kje naj obesimo postelje. Blizu vhodnih vrat, pod milim nebom. Malo stran je pločevinasta streha, pa se bomo spodaj lahko skrili pred dežjem ali premočnim soncem.

Večinoma so zaporniki Kolumbijci ali Venezuelci. Noben dosedanji kaznilniški kamp se ne da primerjati s to strašno delovno kolonijo. Še pes bi crknil ob takšnem režimu. Vendar pa se vsi držijo kar dobro, saj je hrana dobra in je ni malo.

Napravimo kratek bojni sestanek. Če jo slučajno kdo dobi od soldata, je najbolje, če takoj nehamo delati, se uležemo po tleh in se za nobeno ceno ne dvignemo. V tem primeru bo menda prišel kak šef, zahtevali bomo pojasnilo. Ničesar nismo zagrešili v Venezueli, znašli pa smo se na prisilnem delu! Guittou in Barriere, ki sta bila osvobojena, bosta zaprosila, naj ju vrnejo Franciji. Potem se odločimo in pokličemo korporala »preša«. Jaz bom govoril z njim. Pravijo mu Negro Blanco, beli zamorec. Guittou odide ponj. Krvnik pride, v roki še vedno drži bikovko. Stopimo okrog njega.

— Kaj hočete od mene?

Oglasim se jaz:

— Samo nekaj bi ti radi povedali: nikoli ne bomo prekršili vaših pravil in zato ne boš imel razloga, da bi nas pretepal. Ker pa smo opazili, da udrihaš s pendrekom, kamor pade, brez veze, smo te poklicali. Če kdaj slučajno usekaš koga izmed nas, si na mestu mrtev. Si razumel?

— Ja, reče Negro Blanco.

— Pa še nekaj.

— Ja? reče z zamolklim glasom.

— Če bom moral te reči ponoviti, pripelji sem oficirja in ne vojaka.

— Ja, reče in gre.

Ta reč se je zgodila v nedeljo, ko zaporniki ne grejo delat. Kmalu pride oficir.

— Kako ti je ime?

— Metulj.

— Si ti šef Cayenerovl

— Pet nas je in vsi smo šefi. *

— Zakaj pa si potem ti govoril s kapojem?

— Še najbolje znam špansko.

Tip je kapetan nacionalne garde. Ni komandant, mi pove, še dva sta, ki imata večjo besedo v kampu, pa ju trenutno ni in ju zato nadomešča. Komandanta bosta prišla v torek.

— Grozil si mu, da ga ubijete, če bi koga udaril. Je res?

— Je, in zelo resno mislimo. Seveda pa sem povedal, da se bomo v redu obnašali in ne bo imel razloga za kakršnokoli telesno kazen. A sploh veste, kapetan, da nas nobeno sodišče ni obsodilo? V Venezueli nismo ničesar napravili.

O tem nimam pojma. V taborišče so vas pripeljali brez dokumentov, dobil sem samo kratko sporočilo, naj vas takoj dam delat.

— No, kapetan, vojak ste, bodite pravični, dokler nadomeščate komandanta, pa opozorite svoje ljudi, naj lepo ravnajo z nami. Še enkrat vam po pravici povem, da ne moremo biti obsojeni, če se v Venezueli nismo prekršili.

— Prav, poskrbel bom za ukaze v tem smislu. Upam, da ne lažete.

Potem ves popoldan gledam okrog sebe in opazujem jetnike. Nekaj stvari je prav neverjetnih. Vsi izgledajo kar normalno. Na udarce in brce so se že tako navadili, da se jim ne izogibajo niti v nedeljo, ko bi se kaj lahko obnašali spodobno; nekakšen masohističen užitek najdejo v tem, da se igrajo z ognjem. Kar naprej počnejo prepovedane reči: kockajo, na stranišču mečkajo kakšnega fantiča, kradejo ali pa z opolzkimi besedami nagovarjajo ženske, ki jim iz vasi prinašajo sladkarije in cigarete. Včasih vaščanke tudi zamenjujejo. Kakšno pleteno košaro ali izklesan kipec za majhen denar ali par škatel cigaret. No, in med jetniki so tudi tq.ki, ki znajo uboge ženske skoz bodečo žico ogoljufati in okrasti. Hitro izginejo in se pomešajo med drugimi. Iz vsega tega sledi: telesnih kazni, krivičnih in neupravičenih, so možje navajeni, saj imajo namesto kože strojeno usnje, pa se za bič in vse drugo nič več ne zmenijo. Od surovih kazni nima tu res nihče koristi.

Rekluzija na SaintJosephu na primer je s svojim molkom precej hujša od te kolonije. Tukaj so kazni in strah trenutni, po končanem delu, ponoči in v nedeljo se lahko jetniki zgovarjajo, dobro so hranjeni. Človek lahko tu kazen odbrenka kar v redu, saj v nobenem primeru ne presega petih let.

Nedeljo preživimo hitro, kadimo, pijemo kavo in se menimo. Približalo se nam je tudi nekaj Kolumbijcev, pa smo jih vljudno, a odločno odstranili. Vsem mora biti jasno, da smo jetniška klasa zase, drugače je z nami konec.

Naslednjega dne se ob šestih zjutraj po obilnem zajtrku kot vsi drugi odpravimo na delo. Takole poteka delovni start: na eni strani stoji petdeset jetnikov, pred sabo imajo petdeset Soldatov. Petdeset na petdeset, vsak jetnik ima svojega stražarja. Med obema vrstama leži petdeset kosov orodja: lopate, krampi, sekire. Možje gledajo drug drugega. Jetniki v vrsti so malce preplašeni, vojaki na drugi strani nervozni in sadistični.

Seržant pokliče ime in reče:

— Lopato! »

Ubožec pohiti naprej, se skloni, da bi pobral lopato in si jo vrgel na ramo, tedaj pa se spet oglasi seržant. Zakliče številko in tako pokliče enega izmed svojih vojakov. Vojak od zadaj navali na ubogega tipa in mu jih naloži z bikovko. Ta grozna ceremonija se ponovi dvakrat na dan. Med potjo na delo je potem vse še najbolj podobno priganjanju tovornih osličkov, robijašev.

Zona nas je spreletavala, ko smo čakali, da pridemo na vrsto. Na srečo je šlo z nami drugače.

— Francozi, sem! Tu imate krampe, ti starina, pa vzemi lopato!

Nismo ravno tekli, šli pa smo z vojaškim korakom in spremljali so nas štirje vojaki s korporalom na čelu. Ta dan na skupnem delovišču je bil še strahotnejši ko prvi. Tisti, ki so jih vzeli stražarji na piko, so popolnoma izčrpani tulili ko blazni in na kolenih rotili svoje rablje, naj prenehajo mlatiti po njih. Popoldne so morali iz več kupov slabo zgorelega lesa napraviti en sam velik kup in zadaj počistiti. S pendrekom je vsak vojak mlatil svojega jetnika in ga priganjal k hitrejšemu delu. Reveži so tekali, pobirali les in ga nosili na sredo kampa. V tej obsedenski dirki pred pendreki jih je nekaj dobesedno znorelo. Mimogrede so zgrabili kak ogorek in si spekli roke, vojaki pa so jih gonili naprej in so bosi tekali po kadeči se žerjavici. Ta reč je trajala polne tri ure. Na srečo ni bil nihče izmed nas povabljen na to peklensko čiščenje. Na srečo, ja, kajti med kopanjem smo se skrivaj domenili, da skočimo na prvih pet vojakov, jim vzamemo orožje in začnemo streljati v divjake.

Danes je torek in poklicali so nas v pisarno obeh komandantov nacionalne garde. Tipa sta oba začudena, da so nas pripeljali v El Dorado brez ustreznih dokumentov, iz katerih bi se videlo, če nas je sodišče obsodilo. Obljubita nam, da bosta takoj jutri prosila za pojasnila.

Stvar se ni vlekla dolgo. Komandanta kaznilniške straže sta gotovo zelo stroga, morda celo pretirano groba, ampak kljub vsemu sta korektna, saj sta zahtevala, naj pride direktor kolonije osebno in naj pojasni naš primer.

In zdaj je tu, s svojim svakom Russianom in dvema oficirjema nacionalne garde.

— Francozi, jaz sem direktor kolonije El Dorado. Hoteli ste govoriti z mano, kaj je?

— Najprej bi nas zanimalo, katero sodišče nas je kar tako obsodilo in poslalo v to prisilno kolonijo? Za koliko časa in s kakšnim vzrokom, vas vprašam! V Venezuelo smo prišli po morju, izkrcali smo se v Irapi. Storili nismo najmanjšega prestopka in zdaj smo tu! A nam lahko pojasnite, čemu smo prisiljeni delati?

— Menda veste, da je zdaj vojna. Najprej moramo vedeti, kdo ste.

— Že prav, ampak to še vedno ne opravičuje dejstva, da smo v tej kaznilnici.

— Zbežali ste s francoskega ozemlja. Vedeti moramo, če vas zahtevajo nazaj.

— Prav, prav. Vendar pa me še vedno zanima, zakaj delajo z nami kot z obsojenci.

— Zaenkrat ste zaprti po zakonu vagues y maleantes, saj vas bomo poskušali identificirati.

Diskusija bi lahko trajala še ure in ure, če se ne bi eden izmed oficirjev spomnil in povedal svojega mnenja:

— Direktor, s temi zares ne moremo ravnati tako kot z ostalimi jetniki. Preden se v Caracasu odločijo kako in kaj, predlagam, da se najde zanje kak drug posel kot delo na cesti.

— To so nevarni možje, kapoju so zagrozili s smrtjo, če bi jih udaril. Saj je tako, ne?

— Nismo mu samo zagrozili, gospod direktor, ubit bo vsak, ki bi se hotel zabavati in nas udariti.

— Pa če bo to vojak?

— Ista figa. Ničesar nismo storili, da bi morali trpeti takšen režim. Zakoni in kazni so tam, odkoder prihajamo, morda precej hujši kot tu, ampak pustili se ne bomo, da bi nas tepli ko pse!

Direktor se je triumfalno obrnil k oficirjema:

— A zdaj vidite, da so izredno nevarni!

Komandant garde je najstarejši izmed vseh, za kratek hip ali dva pomisli, potem pa na naše veliko začudenje zaključi:

— Francoski ubežniki imajo prav. Noben zakon v Venezueli ne opravičuje dejstva, da morajo delati v tej koloniji. Jaz jim dam popolnoma prav. Pa še nekaj, direktor: a jim daste posebno delo, ali pa sploh ne bojo šli na delo. Če bojo skupaj z drugimi, jih bojo lepega dne mirno fasali, pa bo.

— Bomo videli. Zaenkrat jih kar še pustite v kampu. Jutri vam sporočim kako in kaj, reče in potem s svakom odideta.

Oficirjema se lepo zahvalim. Dasta nam cigarete in obljubita, da bosta na večernem raportu oficirjem in vojakom zabičala, da nas za nobeno ceno ne smejo pretepati.

Tako smo v kampu že teden dni. Delati nam ni treba. Včeraj je bila nedelja in zgodilo se je nekaj strašnega. Kolumbijci so žrebali, kdo naj ubije kapoja Negra Blanca. Nesreča je doletela tipa tridesetih let. Dali so mu veliko žlico, katere ročaj so ob cementu zbrusili in tako napravili nekakšno dvorezno bodalo. Možak se je korajžno držal pogodbe s prijatelji. Negra Blanca je trikrat zabodel ob srcu. Kapoja so na mestu odpeljali v ambulanto, morilca pa sredi kampa privezali ob kol. Ko poblazneli vojaki povsod iščejo orožje. Udarci padajo na vse strani. Ker se nisem dovolj hitro spravil iz hlač, me je eden izmed njih mimogrede oplazil z bikovko. Barriere pograbi klop in jo dvigne vojaku nad glavo. Neki drugi vojak sune Barriera z bajonetom, v tem pa jaz tipa, ki me je prvi udaril, z brco v trebuh zložim po tleh. Ravno sem že prijel njegovo puško, ko od daleč zaslišim močan glas:

— Prenehajte! Stran od Francozov! Francoz, spusti puško!

To je kapetan Flores, tisti, ki nas je sprejel prvega dne.

Njegov ukaz je prišel ravno še pravi čas, saj sem bil na tem, da pritisnem na petelina. Brez kapetanove intervencije bi morda ubil enega, dva, skoraj zagotovo pa bi nas stalo življenje, po neumnosti bi ga zapravili na tem koncu Venezuele, bogu za hrbtom, v kaznilnici, kjer nismo imeli kaj početi.

Zahvaljujoč se kapetanovi energični intervenciji, se vojaki umaknejo in se odidejo izživljat drugam. In tedaj smo bili priče najbolj podle reči, ki si jo lahko človek zamisli.

Reveža, ki je zabodel Negra Blanca, imajo privezanega ob kolu, potem pa začno trije, kapo in dva soldata, mlatiti po njem, vsi trije naenkrat. In to je trajalo od petih popoldne do šestih zjutraj, ko se je začelo daniti. Ne gre hitro, če je treba človeka ubiti z bičem! Od časa do časa so se za hip ustavili in ga vprašali, kdo mu je dal žlico in kdo jo je zbrusil. Možak je stiskal zobe in nikogar ni izdal, čeprav so mu obljubljali, da ga odvežejo z droga. Večkrat se je onesvestil, pa so ga polili z vedrom vode in spet je prišel k sebi. Višek vsega je bil dosežen ob štirih zjutraj. Koža pod udarci ni več reagirala in rablji so odložili biče.

— Je mrtev? vpraša oficir.

— Ne vemo.

— Odvežite ga in spustite na tla.

Štirje so ga raztegnili po tleh in potem mu je eden izmed krvnikov poslal bikovko med noge. Udarec je bil tako točen, da je Kolumbijec kljub vsemu le zatulil od bolečine.

— Nadaljujte, ni še mrtev, je rekel oficir.

Mlatili so in mlatili do belega dne. Ta bastonada, ki se je ne bi sramovali v srednjem veku in ki bi pokončala konja, vendarle ni uničila ubogega reveža. Potem so ga pustili eno uro in ga niso tepli. Večkrat so ga poškropili z mrzlo vodo in naposled mu je s pomočjo nekega vojaka uspelo vstati. Za kratek hip se je obdržal sam na nogah. Prišel je bolničar in prinesel kozarec.

— Spij tole razkužilo, je ukazal oficir, to ti bo pomagalo.

Tip s tresočo roko dvigne kozarec in popije tekočino. Potem se zgrudi na tla, za vedno. Čisto nazadnje je izhropel še nekaj besed:

— Bedak, strup je bil.

Kaj bi vam pripovedoval, da se tedaj z nami vred nihče ni nameraval ganiti, še s prstom ne! Po kampu je zavladala groza. Tokrat sem si drugič v življenju zaželel umreti. Lep čas me je mikala puška, ki jo je nedaleč od mene prav nemarno držal eden izmed vojakov. Zadržal me je strah, da bi me ubili, še preden bi utegnil pomeriti in ustreliti.

Kakšen mesec pozneje je bil Negro Blanco spet groza in trepet kampa. Vendar pa mu je bilo usojeno, da crkne v El Doradu. Neke noči je šel mimo ograde, pa mu je stražar ukazal s puško:

— Poklekni.

Negro Blanco je ubogal.

— Zdaj pa zmoli, umrl boš.

Pustil ga je, da je na kratko zmrmral svojo molitev, potem pa ga je vojak s tremi streli pobil. Jetniki so pravili, da vojak ni več prenesel svinjarij, ki jih je počenjal kapo. Spet drugi so trdili, da ga je Negro Blanco ovadil komandantu, ker sta se poznala še v Caracasu; baje da je bil vojak v prejšnjih časih tat. Pokopali so ga nedaleč od ubogega Kolumbijca, bil je prav gotovo tat, ampak kljub temu z neverjetno korajžo.

Zaradi vseh teh dogodkov so na nas čisto malo pozabili. Drugi zaporniki štirinajst dni niso hodili na delo. Barriera je obiskal vaški doktor in mu pozdravil rano od bajoneta.

Zdaj nas kar rešpektirajo. Chapar je odšel včeraj k direktorju kolonije za kuharja. Guittouja in Barriera so spustili, saj so iz Francije poslali naše podatke. Iz njih je bilo razvidno, da sta svojo kazen odslužila, pa so ju pustili na prosto. Jaz sem zase povedal italijanski prümek, ampak s prstnimi odtisi so ugotovili, da sem Charriere, obsojen na dosmrtno. Zvedeli so tudi, da sta bila Deplanque in Chapar obsojena na dvajset let. Ves ponosen nam je direktor prinesel novice iz Francije.

— Na venezuelskem ozemlju se niste prekršili, a kljub temu vas bomo obdržali še za nekaj časa, potem vas bomo spustili. Medtem pa pridno delajte in se lepo obnašajte: trenutno vas imamo v fazi opazovanja.

V pogovoru z oficirji sem zvedel, da v vasi zelo primanjkuje sveže zelenjave. Kolonija sicer prideluje koruzo, riž, fižol, ampak to je tudi vse. Obljubim jim zelenjavni vrt, če mi priskrbijo seme. V redu.

In že imam privilegij. Z Deplanquom naju pošljejo iz taborišča v dobro zgrajeno leseno hišo s streho iz palmovih listov. Zraven je še ena hiša in vanjo se vselita dva izgnanca, ki so ju aretirali v Ciudad Bolivaru. Prvi je Toto, Parižan, drugi je s Korzike.

S Totom postaviva velike mize, njihove noge pa postaviva v polne škatle petroleja, da mravlje ne bi odnesle semena. Kaj hitro nama potem zrastejo veliki sadeži, paradižniki, melancane, dinje, stročji fižol. Ko so sadeži dovolj močni in jim mravlje niso več nevarne, jih s Totom presadiva v gredice. Vse naokrog izgrebeva nekakšen jarek, ki ga bova zalivala z vodo. Sadeži se ne bojo mogli posušiti, pa tudi paraziti jim ne bojo prišli blizu, v teh krajih jih je na tone.

— Na, kaj pa je to? vpraša Toto. Poglej, kako se sveti tale kamenček.

— Operi ga.

To je droben kristal, velik ko čičerka. Obdan je z nekakšno trdo skorjo, in ko je opran, se še bolj sveti.

— Kaj če je diamant?

— Drži gobec, Toto. Če imaš briljant v pesti, nikar ne trobi na ves glas. Kaj veš, mogoče sva odkrila cel rudnik diamantov! Skrij ga in počakajva do večera.

Ob večerih inštruiram matematiko enega izmed korporalov (danes je polkovnik), ki bi se rad vpisal v oficirsko šolo. To vam je plemenit, pošten in iskren človek, o tem sem se imel priložnost prepričati v vseh petindvajsetih letih, kar sva prijatelja. Zdaj ga kličejo polkovnik Francisco Bolagno Utrera.

— Francisco, kaj je to? Kristal?

— Ne, je rekel, potem ko ga je natančno pregledal. To je diamant. Dobro ga skrij, nikomur ga ne pokaži. Kje si ga našel?

— Pod paradajzi.

— Čudno. Pomisli, če ga nisi morda prinesel z reke. Ko z vedrom zajameš vodo, z dna odneseš tudi pesek, ne?

— O ja.

— No, potem ni več problema. Briljant si prinesel iz reke Caroni. Lahko še iščeš, ampak pazi. Nikoli ne najdeš samo enega, dragi kamni se ponavadi držijo blizu drug drugega.

Toto se vrže na delo.

Še nikdar ni revež tako garal v svojem življenju! Fantje, ki ne vejo, za kaj gre, mu večkrat rečejo:

— Ne pretirivaj, Toto, saj te bo konec. Vrh vsega pa nosiš še pesek, a ne moreš malo bolj paziti!

— Zemlja je potem lažja, fantič, odgovarja Toto. Če je pomešana s prodom, laže požira vodo.

Toto se ne zmeni za naše zafrkavanje in kar naprej z reke prinaša vodo. Nekega dne je točno opoldne, ko smo se hladili v senci, padel pred nami na gobec in sredi raztresenega peska se je zableščal briljant, večji ko dve čičerki skupaj. Brž je planil nadenj in to je bilo narobe.

— Hej, je rekel Deplanque, kaj nimaš tamle diamanta? Soldatje so mi rekli, da je v reki polno diamantov in zlata.

— No, saj zato tudi nosim vodo iz reke. Menda nisem tak bedak, da bi z njo šel in zalival paradižnik! pove Toto, ves srečen, da lahko opraviči svoje prekomerno garanje.

No, in čez pol leta, da končam s to zgodbo, ima Toto že za sedem ali osem karatov briljantov. Jaz jih imam kak ducat, poleg tega pa še približno trideset majhnih kamenčkov, »komercialnih«, kakor jim pravijo rudarji. Lepega dne sem našel kamen vsaj šestih karatov, ki sem ga dal pozneje v Caracasu zbrusiti in je imel potem štiri karate. Noč in dan ga nosim na prstu. Zadnje čase sta našla nekaj dragih kamnov tudi Deplanque in Antartaglia. Jaz slovitega plana z robije nisem vrgel stran, pa sem vanj spravil svoj zaklad. Tudi onadva sta si iz bikovih rogov naredila plan in dobro jima služi.

O teh rečeh ne ve nihče razen bodočega polkovnika Francisca Bolagna. Paradižniki in drugi sadeži so pognali. Oficirji nam pridno plačujejo, ko jim v menzo nosimo zelenjavo.

Zaenkrat se nam ni treba pritoževati, kar nekam svobodni smo. Delamo in nihče nas ne straži, živimo v dveh lesenih hišah. V taborišče ne gremo nikoli. Z rešpektom delajo z nami. Seveda pa ob vsaki priložnosti sitnarimo pri direktorju, naj nas že enkrat spusti na prosto. Zmeraj odgovori: »Kmalu.« Ampak potem ni nič in tako mine osem mesecev. Po glavi mi začne že rojiti, da bi kratko malo zbežal. Toto o tem noče slišati. Ostala dva tudi ne. Da bi preštudiral reko, sem si nabavil ribiško palico in trnke. Prodajam tudi ribe, posebno še famozne karibe, kilo težke mesojede ribe z groznimi čekani, ki me še najbolj spominjajo na čeljusti morskih psov.

Danes so vsi na nogah. Gaston Duranton, imenovan Šepavec, je pobegnil in s sabo odnesel sedemdeset tisoč bolivarjev iz direktorjeve blagajne. To vam je robijaš z originalno preteklostjo!

Kot otrok je bil v poboljševalnem zavodu na otoku Oleron in v delavnici je delal kot čevljar. Lepega dne se je strgal jermen in mu izpahnil kolk. Zaradi slabe bolniške oskrbe se mu kost ni zarasla pravilno in otroška leta in še lep čas potem je ostal hrom v kolku. Grozno ga je bilo gledati, ko je ves zverižen in mršav za sabo vlekel mrtvo nogo. Petindvajset let mu je bilo, ko je prišel na robijo. Saj ni nič čudnega, če se je v dolgoletnem stažu v poboljševalnici izučil za tatu!

Vsi ga kličejo Sepavec. Redko kdo ve, da mu je ime Gaston Duranton. Šepa, pa ga kličejo Sepavec. A čeprav ves zverižen, lepega dne uide z robije in pride do Venezuele. Tedaj so bili časi diktatorja Gomeza. Le malo robijašev je prišlo živih skoz njegovo kolesje. Nekaj redkih primerov, predvsem doktor Bougat, ki je rešil prebivalce otoka Margarita, iskalce biserov, pred hudo epidemijo rumene mrzlice.

Šepavca je aretirala sagrada, specialna Gomezova policija, in poslali so ga delat venezuelske ceste. Francoski in venezuelski kaznjenci so bili priklenjeni z verigo na debele krogle, na katerih je bil toulonski emblem z lilijo. Če so se možje pritoževali, so jim rekli: »Pa kaj! Saj so verige in kugle iz tvojih krajev! Poglej lilijo.« No, in Šepavec je zbežal tudi iz te potujoče kaznilnice, kjer je moral graditi cesto. Po nekaj dneh so ga dobili in privedli nazaj. Pred vsemi drugimi so ga slekli in položili na trebuh. Obsojen je bil na sto udarcev z bikovko.

Silno redko človek prenese več kot osemdeset udarcev. Ampak fant ima srečo, da so ga same kosti. Leži na trebuhu in pod udarci se mu jetra ne morejo razliti. Po taki bastonadi ima revež rit dobesedno sesekljano, potem mu rablji rane posujejo s soljo in ga pustijo na soncu. Glavo mu pokrijejo z debelim listom. Naj umre od udarcev, si mislijo, ne pa od sončarice.

Sepavec po tem srednjeveškem mučenju ostane živ, in ko se s težavo pobere, nebesa! Ko se dvigne, stoji na obeh nogah in nič več ni zverižen. Pod udarci se mu je kolk premaknil, kolk, ki se mu je po nesreči v delavnici slabo zacelil! Vojaki in jetniki kričijo, da se je zgodil čudež. Ljudje iz teh vraževernih krajev so prepričani, da mu je Bog poplačal vso korajžo, da je vzdržal pod udarci. Naslednjega dne so mu odvezali verigo in kroglo in ga postavili za raznašalca vode po delovišču. Hitro napreduje in ob dobri menaži se kmalu razvije v plečatega, atletskega tipa.

V Franciji so medtem zvedeli, da morajo pobegli robijaši Venezueli graditi ceste. Misleč, da bi se dalo to energijo raje porabiti v Francoski Gvajani, se je maršal Franchet d’Esperey odpravil k diktatorju, ki je bil kar vesel poceni delovne sile, in ga zaprosil za vrnitev ubežnikov.

Gomez je privolil in v pristanišče Puerto Cabello jih je prišla iskat ladja. In potem so bili na krovu blazni štosi, saj jih je bilo dosti, ki so prišli iz drugih kampov, pa niso poznali Sepavčeve štorije.

— Hja! Marcel, kako si kaj?

— Kdo si ti?

— Šepavec.

— Ne vleci me, človek! so potem vzklikali drug za drugim, saj so imeli pred sabo velikega in postavnega fanta, ki je odlično stal na obeh nogah.

Sepavec se je potem vso pot zabaval in klical prijatelje, ki pa ga niso poznali in mogli verjeti, da bi se zveriženi Sepavec nenadoma prelevil v normalnega tipa. Na Kraljevem sem potem vse to izvedel iz njegovih ust.

Leta 1943 je spet zbežal in to pot ga je smola pripeljala v El Dorado. Ker je že bil v Venezueli, seveda kot jetnik, so ga takoj zaposlili kot kuharja, ker je Chapar pustil svoje mesto in postal vrtnar. Sepavec je bil torej v vasi pri direktorju, se pravi na drugi strani reke.

V direktorjevi pisarni je bila železna blagajna in v njej denar, last kolonije. No, in tako ti Sepavec kratko malo pobaše sedemdeset tisoč bolivar jev, ki so v tistih časih veljali okroglih dvajset tisoč dolarjev. In zdaj so vsi na nogah: prišel je direktor s svojim svakom pa oba gardna komandanta. Direktor nas hoče pri priči premestiti v taborišče. Oficirja se upreta, kaj bo sicer z zelenjavo! Naposled direktorju le dopovejo, da mu ne moremo pomagati z nobenim podatkom, saj bi nas ne bilo več, če bi nam Sepavec pokazal denar iz blagajne. Vrh vsega pa hočemo za vsako ceno postati svobodni v Venezueli in ne v Angleški Gvajani, kamor se je Sepavec edinole lahko napotil. Več ko sedemdeset kilometrov daleč v džungli so ga potem našli čisto blizu angleške meje, ko so ga že odnašali mrhovinarji.

Po prvi, najbolj pripravni verziji naj bi Sepavca ubili Indijanci. Precej pozneje so v Ciudad Bolivaru aretirali tipa, ki je menjaval preveč nove bankovce po petsto bolivarjev. Banka, ki je poslala denar direktorju kolonije El Dorado, je po oznakah ugotovila, da gre za ukradene bankovce. Tip je priznal, povedal še dvoje drugih imen, ki pa jih niso nikdar aretirali. No, takole na kratko o življenju in koncu mojega dobrega prijatelja Gastona Durantona, imenovanega Sepavec.

Naskrivaj so nekateri oficirji poslali jetnike iskat zlato in diamante v rio Caroni. Rezultati so bili kar zadovoljivi, sicer ne bajni, ampak ravno tolikšni, da so stimulirali iskalce. Pod mojim vrtom po ves dan delata dva človeka z narobe obrnjenim zvonastim sitom. Napolnita ga s peskom in potem z vodo. Ker je diamant težji, ostane na dnu te sorte klobuka. In pred kratkim je bil že nekdo ubit. Kradel je svojemu »gospodarju«. In po tem drobnem škandalu so morali prenehati z nedovoljenim iskanjem.

V taborišču je tudi tip, ki je ves tetoviran po prsih. Na vratu ima napisano: »Drek pa frizer!« Desno roko ima hromo. Iz spačenih, zvitih ust mu moli velik, slinast jezik. Na prvi pogled je jasno, da ima delno paralizo. Od kdaj? Nihče nima pojma. Ko smo prišli, je bil že tu. In odkod je pribežal? Jasno nam je le to, da je kaznjenec ali izgnanec. Na prsih ima tetovirano »Bat d’Af«. To in »Drek pa frizer!« je najlepši dokaz, da je bil na robiji.

Pravijo mu Picolino, vsi ga kličejo tako, pazniki in jetniki. Lepo delajo z njim, trikrat na dan mu dajo jesti, dobiva cigarete. Njegove modre oči gledajo ostro, a njegov pogled ni zmeraj žalosten. Razume vse, kar mu rečeš, ne more pa govoriti in pisati: desno roko ima paralizirano, na levi pa mu manjkajo palec in še dva prsta. Ure in ure ostane ta ubogi revež prilepljen ob bodečo žico in me čaka, saj vsak dan nesem zelenjavo v oficirsko menzo. Vsako jutro se torej ustavim ob žici in se pogovarjam s Picolinom. Njegove modre oči so prepolne življenja, telo pa je skoraj mrtvo. Lepe reči mu pripovedujem, on pa mi z glavo ali vekami pokaže, da je razumel. Oči se mu zasvetijo za hip, koliko stvari bi mi rad pojasnil! Vedno mu prinesem kakšno poslastico; zeleno, paradižnikovo ali kumarično solato, kakšno drobno dinjo ali pa na žerjavici pečeno ribo. Sicer fant ni lačen, gotovo pa se mu po obilnem kosilu na venezuelski robiji prileže kakšna majhna sprememba uradnega menuja. Tudi cigaret mu ne pozabim prinesti. Moji obiski pri Picolinu so postali tako običajni, da so mu vojaki in zaporniki prilepili vzdevek Metuljev sin.

Svoboda

To je nekaj neverjetnega, Venezuelci so tako simpatični in prikupni, da sem začel naposled še verjeti vanje! Ne bom zbežal. Jetnik sem, a ne pritožujem se v tem nenormalnem položaju, želim samo, da bi me nekega dne sprejeli medse. To izgleda dokaj paradoksno, ne? Če samo pomislim, kako surovo delajo s kaznjenci, pa bi me minila želja, da bi kdajkoli živel v teh krajih! Ampak telesne kazni se jim zdijo povsem normalne, vojakom in jetnikom! Če na primer vojak napravi napako, njemu prav tako prisodijo nekaj udarcev z bikovko. In ko se čez nekaj dni sreča s korporalom, seržantom ali oficirjem, ki ga je tepel, se lahko meni z njim, kot da se ni nič zgodilo.

Teh barbarskih metod so se naučili za časa diktatorja Gomeza, ki jih je vodil dolga leta. In navade so ostale. Civilni šef prebivalce, ki spadajo pod njegovo sodno oblast, za prekrške kaznuje silno preprosto, z bikovko.

No, in zaradi nekakšne revolucije se lahko jutri pripravim na osvoboditev. Pol civilni pol vojaški puč je vrgel s fotelja predsednika republike generala Angarito Medino, enega naj večjih liberalcev, kar jih je kdajkoli poznala Venezuela. Tako dober demokrat je bil, da se ni znal ali pa ni hotel upreti državnemu udaru. Kot vse kaže, ni hotel prelivati krvi Venezuelcev, da bi se obdržal na svojem položaju. Zagotovo pa ta veliki demokrat ni bil na tekočem, kaj se dogaja v El Doradu.

Tako, kakšen mesec po revoluciji so bili zamenjani vsi oficirji. Začela se je tudi preiskava, zaradi kakšnega »razkužila« je v strašnih mukah umrl Kolumbijec, ki je bil izžreban, da zabode Negra Blanca. Izginila sta tudi direktor in njegov svak, nadomestil ju je neki bivši diplomatadvokat.

— Ja, Metulj, takoj jutri vas pustim na prosto. Rad pa bi, da bi odpeljali s sabo tega ubogega Picolina. Ne ve se, kdo je, pa mu bom poiskal primerno ime. Tukaj imate svojocedulo, osebno izkaznico, popolnoma je v redu in z vašim pravim imenom. Postavil vam bom naslednje pogoje: v kakšnem manjšem kraju boste morali živeti eno leto, potem se boste lahko preselili v večje mesto. Svobodni boste, brez nadzorstva, videli pa bomo lahko, kako in kaj bo z vami. Če vam bo civilni šef po enem letu dal potrdilo o neoporečnosti vašega načina življenja, bo s tem končan vas confinamiento, začasno prisilno bivanje v enem kraju. Mislim, da bo potem Caracas za vas idealno mesto. Skratka, zdaj imate legalno dovoljenje za bivanje pri nas. Vaša preteklost nas več ne zanima, od vas pa je odvisno vse ostalo. Priložnost imate za novo življenje in da dokažete, da vam nismo zaman zaupali. Upam torej, da bova prej ko v petih letih rojaka, tukaj imate novo domovino. Naj vas Bog spremlja v bodoče! Hvala vam še, če se boste pobrigali za tega ubožca Picolina. Ne morem ga spraviti na prosto, če kdo ne podpiše, da bo poskrbel zanj. Upajmo, da bojo v bolnišnici lahko kaj napravili iz njega.

Jutri ob sedmih zjutraj bom torej s Picolinom odšel na prosto. V hipu mi postane vroče, torej sem le uspel premagati »pot razkroja«! Zdaj smo avgusta 1944. Na ta dan sem čakal celih trinajst let.

Vrnil sem se v hišo za vrtom. Opravičil sem se prijateljem, ampak zdaj moram biti sam. Prelepo je, da bi svoje občutke kazal ljudem. Med prsti obračam in obračam osebno izkaznico, ki mi jo je dal direktor: v levem kotu je moja fotografija, nad njo številka 1728629, izdana 3. julija 1944. Čisto na sredi je moj prümek, pod njim ime. Zadaj rojstni datum: 16. novembra 1906. Izkaznica je povsem v redu, celo podpisana in štempljana. In potem mesto v Venezueli: »Residente . ..« Čudovita je ta beseda »residente«, pomeni namreč bivajoč v Venezueli. Srce mi tolče in najraje bi se vrgel na kolena in se z molitvijo zahvalil Bogu. Ne znaš moliti, pa tudi krščen nisi, Metulj! Na katerega izmed bogov se boš obrnil, ko pa ne pripadaš nobeni veri? Na preljubega katoliškega Boga? Protestantskega? Judovskega? Mohamedanskega? Kateremu naj torej posvetim molitev, ki si jo bom moral bolj ali manj izmisliti, saj nobene ne zftam do konca? Ampak kaj mi je zdaj, kar naenkrat! Kaj nisem doslej vedno klical ali celo preklinjal tistega Boga z malim Jezuščkom v košari in z oslom in bikom poleg njega? Pa ja podzavestno ne zamerim tistim nunam v Kolumbiji? Zakaj ne bi tedaj raje pomisili na veličastnega, edinstvenega škofa 'na Curagaou Mgr Irenee de Bruyne ali pa na onega dobrega duhovnika v Conciergerie?

Jutri bom svoboden, popolnoma svoboden. In čez pet let bom naturaliziran Venezuelec, saj zagotovo ne bom storil nobene napake v deželi, ki mi je ponudila azil in mi zaupala.

Kajti nekaj je res: nedolžen sem in nisem kriv umora, zaradi katerega so me tožilec, kifelci in porotniki poslali na robijo, obsodili pa so me lahko zato, ker sem bil vagabund. Ja kaj pa je lažjega kot pustolovcu naprtiti kup neresničnih obtožb? Odpiranje tujih blagajn ni najbolj priporočljiv poklic in družba se ima na vsak način pravico in dolžnost braniti. Če so me pognali na pot razkroja, to pomeni pač, da sem bil stalni kandidat, da me nekega dne pošljejo nanjo. Priznam. Da pa takšna kazen ni vredna takšnega naroda, kot je Francija, to pa je druga stvar. Družba se mora braniti, a ne podlo maščevati! Svoje preteklosti ne morem izbrisati kot z mokro gobo, rehabilitirati se moram najprej pred sabo, potem šele pred drugimi. Torej se mu zahvali, dobremu katoliškemu Bogu, Buba, obljubi mu kaj!

— Dobri Bog, oprosti, če ne znam moliti, a poglej vame. Prebral boš, da nimam dovolj besed, s katerimi bi se ti zahvalil. Boj je bil hud, bila je prava kalvarija in prav gotovo ne bi zdrav premagal vseh težkih ovir, če me ne bi ti vodil za roko. S čim naj ti pokažem svojo neskončno hvaležnost?

— Odpovej se maščevanju.

Sem mar slišal te besede ali se mi je samo zazdelo? Ne vem, ampak začutil sem jih kot krepko klofuto in ne bi rekel dvakrat, da jih nisem slišal zares.

— O ne! Samo tega ne! Preveč sem trpel zaradi njih. Kako naj oprostim umazanim policajem pa lažni priči Poleinu? Tožilcu naj ne iztrgam ušivega jezika? Ne, to ne morem. Preveč zahtevaš od mene. Ne, ne in ne! Zal mi je, da ti moram nasprotovati, ampak maščevanju se ne bom odpovedal za nobeno ceno!

Stopim skoz vrata, ustrašim se, da se mi ne bi zvrtelo, ne, ne bom se odpovedal. Toto na vrtu pregleduje fižolove prekle. Potem se mi vsi trije približajo: Toto, nadobudni Parižan iz najnižjih slojev Ulice Lappe, Antartaglia, na Korziki rojeni žepar, ki je dolga leta Parižanom jemal denarnice, pa Deplanque iz Dijona, ki je ubil tipa, ki je bil prav tako kot on sam baraba in zvodnik. Pogledajo me, veseli, da sem končno svoboden. Kmalu bojo tudi sami na vrsti.

— A iz vasi nisi prinesel nobene buteljke vina ali ruma, da bi proslavili tvoj odhod?

— Oprostite mi, ampak preveč sem bil razburjen, pa sem popolnoma pozabil.

— Pusti to, nič ni hudega, bom pa jaz napravil dobro kavo, reče Toto.

— Zdaj si srečen, Buba, po tolikih letih boja si zdaj končno uspel. Tudi mi smo srečni.

— Kmalu pridete na vrsto vi.

— Ja, res, reče Toto. Kapetan mi je povedal, da bojo vsakih štirinajst dni spustili enega. Cesa se boš lotil zdaj, svoboden?

Za hip ali dva sem se pomudil, potem pa sem korajžno odprl usta, čeprav sem se bal, da izpadem smešen pred tem izgnancem in dvema robijašema:

— Česa? Veste, ne bo komplicirano. Začel bom delati in pošten bom. V tej deželi so pokazali, da mi zaupajo, sram bi me bilo, če bi počel kaj grdega.

V moje veliko presenečenje mi sploh niso odgovorili z ironijo, ampak so priznali vsi hkrati:

— Tudi jaz sem se odločil za pošteno življenje. Prav imaš, Metulj, hudo bo, ampak se splača. Tile Venezuelci si zaslužijo rešpekt.

Lastnim ušesom ne morem verjeti. Toto, baraba izpod Bastilje, da ima takšne ideje! V glavi se mi zavrti, vraga! Antartaglia, vse svoje dolgo življenje je brskal po tujih žepih ... Čudovito! In Deplanque, profesionalni zvodnik, tudi ne namerava najti punce, da bi jo izkoriščal? To, to pa je neverjetno! Potem planemo v krohot.

— Ha ha! To bi ti moral izplačati v suhem zlatu. In če se jutri vrneš na Montmartre, na trg Blanche, ti noben hudič ne bo hotel verjeti!

— O, pa bi, ti povem. Nekaj bi jih razumelo. Jasno, pocarji pa brezvezniki nikoli ne razumejo in ne verjamejo. Velika večina Francozov na primer si ne zna predstavljati, da lahko človek z našo preteklostjo postane normalen tip. No, in ravno v tem je razlika med našim folkom in venezuelskim. Povedal sem vam že o tistem tipu iz Irape, ubog ribič je bil, pa je šel in policijskemu prefektu razložil, da človek ni nikoli popolnoma izgubljen in da mu jd samo treba dati šanso, pa se bo izkazal. Ti nepismeni ribiči iz zaliva Paria, izgubljeni ob ogromnem izlivu Orinoka, vam povem, so taki humanisti, da jim ni para, pri nas ne bi našel takšnih. Prehiter tempo, prehiter napredek v tehniki in ljudje, ki si kar naprej želijo lažjega in boljšega življenja. Odkritja v znanosti degustirajo tako, kakor ližejo šerbet, in to jih žene naprej in naprej, boj za komfort in tega boja ni konec. Vse to pa ubije v človeku dušo, sočutje, razumevanje in plemenitost. Človek se ne utegne več zanimati za sočloveka, kako bi se tedaj zanimal za bivšega prestopnika! In tudi oblast je v teh preprostih krajih drugačna od naše, odgovorna je za javni mir. Riskirajo, hude sitnosti jih lahko dolete, ampak splača se riskirati, si mislijo, če lahko s tem rešijo človeka. In to je sijajno!

Na sebi imam čedno svetlomodro obleko, ki mi jo je podaril moj učenec, danes že polkovnik. Pred enim mescem je odšel v oficirsko šolo, opravil je sprejemni izpit in bil med prvimi tremi. Vesel sem, da sem tudi sam z inštrukcijami malo prispeval k njegovemu uspehu. Pred odhodom mi je dal skoraj novo obleko, ki mi stoji zelo v redu. Odšel bom torej spodobno oblečen, zahvaljujoč se Franciscu Bolagnu, korporalu nacionalne garde, ki je poročen in družinski oče.

Trenutno je polkovnik nacionalne garde in v prijateljskih stikih sva že celih šestindvajset let. Zame je vzor poštenega in plemenitega človeka. Kljub visokemu vojaškemu položaju se mi polkovnik Francisco Bolagno Utrera ni nikoli odtujil in mi je povsod priskočil na pomoč.

Ja, napel bom vse svoje moči, da bi ostal pošten. Nerodno je le to, da še nikoli v življenju nisem delal in da ničesar ne znam. Prijeti bom moral za vsak posel. In to ne bo lahko. Že jutri bom človek kot vsi drugi. Zgubil si partijo, tožilec: dokončno sem se rešil poti razkroja.

Obračam se in premetavam po postelji, to je zdaj zadnja noč moje jetniške odisejade. Vstanem in se sprehodim po vrtu, ki sem ga mesce in mesce skrbno obdeloval. Zaradi lune je svetlo ko sredi belega dne. Rečnega toka skorajda ni slišati. Ptiči so tiho, spijo. Nebo je polno zvezd, a hrbet moram pokazati luni, če jih hočem videti. Pred mano je pragozd in sredi pragozda vas El Dorado. Ta spokojna tihota v naravi me umiri.

V mislih se že vidim, kako se naslednjega dne izkrcam na zemljo Simona Bolivarja, ki je osvobodil deželo izpod španskega jarma in svojim potomcem zapustil smisel za pravičnost in humanost. Ravno njim se imam zahvaliti, če se lahko že danes pripravljam na novo življenje.

Star sem sedemintrideset let in še sem mlad, odličnega zdravja. Nikoli nisem bil resno bolan in lahko trdim, da sem tudi duševno popolnoma uravnovešen. Pot razkroja pač ni pustila na meni hudih posledic. Predvsem zato, ker se niti enkrat samkrat nisem sprijaznil z njo.

Cimprej bom moral poskrbeti za Picolina. Najprej si moram najti kakšno delo, potem pa pride na vrsto on. Ko sem direktorju obljubil, da se bom pobrigal zanj, sem sprejel veliko odgovornost in obljubo mislim na vsak način držati. Odpeljal ga bom v dobro bolnišnico.

Naj obvestim papana, da sem svoboden? Že leta in leta ne ve, kako je z mano. In kako je z njim? Zandarji so ga obiskali vsakokrat, ko sem pobegnil, drugih novic ni dobil od mene. Ne, ne sme se mi muditi. Če se rane še niso zacelile, bi očeta spet hudo zabolelo. Javil se mu bom, ko si bom nekoliko uredil svoje probleme in se trdno postavil na lastne noge, takrat, ko bom lahko zapisal: »Moj dragi očka, tvoj fantič je svoboden, postal je dober in pošten človek. Dela to in to in živi tako in tako. Nič več ne sklanjaj glave, ni treba, zato ti pišem, saj te imam še vedno rad in te spoštujem.«

Zdaj je vojna, kdo ve, če so boši zasedli tudi našo vasico? Ardeche ni bogve kako pomemben del Francije. Po kaj naj bi sploh prišli k nam razen po kostanj? Ja, še malo bom počakal in potem odposlal pismo.

In kam zdaj? Odšel bom do rudnikov zlata in se nastanil v vasi El Callao za tisto leto, ki so mi ga predpisali za najprej. Kaj bom počel? Kdo bi to vedel! Ne postavljaj si problemov že v naprej, si rečem. Če boš moral za svoj kruh krampati, boš krampal! Tako. Naučiti in privaditi se moram življenju na svobodi. Ne bo lahko. Če ne upoštevam tistih nekaj mesecev v Georgetownu, mi nikoli ni bilo treba skrbeti za hrano. No, a v Georgetownu sem se kar hitro znašel. Pustolovščina se nadaljuje, od mene je odvisno kako in kaj, samo pošteno! Torej jutri El Callao.

Sedem zjutraj. Lepo tropsko sonce, modro nebo brez oblačka, veselo prepevanje ptičkov. Ob vrtnih vratih so zbrani prijatelji, Picolino je obrit in normalno oblečen. Vse je veselo okrog mene, vsi proslavljajo začetek moje prostosti. Med prijatelji je tudi poročnik, ki naju bo spremil do vasi El Dorado.

— Objemimo se zdaj, reče Toto, potem pa pojdi. Tako bo še najlaže.

— Adijo, fantje. Ko boste šli mimo El Callaoa, me poiščite. Če bom imel hišo, ne boste spali pod milim nebom!

— Adijo, Buba, srečno!

Brž se vkrcava na ladjo. Picolino je prav v redu marširal. Hrom je samo nad pasom, noge ima dobre. Prej ko v četrt ure smo bili na drugi strani reke.

— Tukaj so Picolinovi dokumenti. Srečno, Francoza, zdaj sta prosta! Adios!

In nič ne komplicirajo, ko ti odvežejo verige, ki si jih nosil trinajst let! »Zdaj ste prosti.« Obrnejo vam hrbet in to pomeni, da je nadzorstva konec. In to je tudi vse. Hitro se vzpneva po peščeni poti in pustiva reko za sabo. Imava en sam majhen paket, v katerem so tri srajce in ene hlače. Na sebi imam svetlomodro obleko, belo srajco in modro kravato, ki se sklada s celoto.

Ampak novega življenja kljub vsemu ne ustvariš tako, kot če prišiješ odtrgan gumb. In če sem danes po petindvajsetih letih srečen kot venezuelski državljan v Caracasu, poročen in s hčerko, to pomeni, da je bilo vmes še dosti tveganih početij, uspehov in kravalov, a vseskozi so bile to avanture svobodnega človeka in korektnega državljana. Morda nekega dne spregovorim o teh stvareh pa še o vseh tistih, za katere mi je tu zmanjkalo prostora.

Venezuelskemu narodu,

njegovim ponižnim ribičem iz zaliva Paria, vsem, intelektualcem, vojakom in drugim, ki so mi dali priložnost za novo življenje, Riti, moji ženi, moji najboljši prijateljici.

Prvi zvezek PO POTI RAZKROJA

Porota

Klofuta je bila tako močna, da sem se pobral šele po trinajstih letih. Ta reč nikakor ni bila običajna in kar precej se jih je zbralo, da bi mi jo zagodli.

26. oktober 1931. Ob osmih zjutraj so me odpeljali iz preiskovalnega zapora, kjer me imajo že leto dni. Sveže sem obrit, lepo oblečen, suknjič velikega bahača me dela elegantnega. Bela srajca in še zadnji dodatek k obleki: bledo moder metuljček.

Imam petindvajset let, kažem jih dvajset. Orožniki, umirjeni ob mojem gentlemanskem vedenju, ravnajo zelo vljudno. Celo lisice so mi sneli z rok. Sest nas je, pet orožnikov in jaz. Sredi oguljene sobe smo sedli po klopeh. Zunaj je vse sivo. Nasproti so vrata, ki vsekakor vodijo v sodno dvorano, saj smo v Palais de Justice de la Seine v Parizu.

Se nekaj trenutkov in obtožili me bojo umora. Odvetnik Raymond Hubert me je prišel pozdravit: »Nobenega resnega dokaza nimajo, prepričan sem. Oproščena bova.-« Nasmehnem se, »oproščena bova«. Govori, kot da se bo tudi sam pojavil na sodišču kot obtoženec in da bo šel sedet, če bova obsojena.

Prikaže se vratar in nas pokliče. Štirje žandarji me odvedejo skoz na stežaj odprta vrata v veliko dvprano. Da bi mi jo zagodli, s klofuto, so vse prevlekli s kričeče rdečim: preproge, zavese na visokih oknih in naposled tudi uradnike, ki mi bojo sodili.

— Spoštovano sodišče ...

Z desne pride šest mož, predsednik in pet sodnikov z baretami. Predsednik se ustavi na sredini? na desni in levi se zvrstijo njegovi prisedniki.

V dvorani vlada napeta tišina, vsi stojijo, z mano vred. Potem sede sodišče, potem poslušalstvo.

Predsednik, okroglih, rdečkastih lic in strogega obraza, mi pogleda v oči, ni mu neprijetno. Piše se Bevin. Kasneje bo nepristransko vodil razpravo in z obraza se mu bo^7 videlo, da sam kot poklicen sodnik ni ravno najbolj prepričan

o verodostojnosti prič in policije. Ne, s klofuto nima prav nič opraviti, samo posredoval mi jo je.

Tožilec je mojster Pradel. Njega se bojijo vsi na sodniji. Uživa klavrni sloves glavnega oskrbnika giljotine in kaznilnic po Franciji in onstran morja.

Pradel predstavlja pravico ljudstva. Kot javni tožilec nlmu v sobi prav nič človeškega. Predstavlja Zakon, dela s tehtnico in na vso moč se bo trudil, da bi se nagnila na njegovo stran. Ima jastrebovo oko, nekoliko povesi veke in HC MI NATO V VSEJ SVOJI vzvišenosti zazre v oči. Vzvišen zarinil visokega katedra, na katerem stoji, in vzvišen zaradi svoje postave in sto osemdeset centimetrov. Ne loči se od svojega rdečega ogrinjala, baretko pa položi predse. Potem so nasloni na svoje močne, klobasaste roke. Prstan ga izdaja, da je poročen, na mezincu pa ima še imeniten pečatni prstan.

Nekoliko se nagne proti meni, da bi me laže obvladoval in kot bi mi hotel reči: »Ljubček, če misliš, da mi lahko uideš, se krepko motiš. Resda ni videti, da bi bile moje roke klešče, a kremplji, ki te bojo načeli, so skriti v moji glavi. In če se me bojijo vsi odvetniki in me imajo za zelo nevarnega, pomeni, da nikdar ne spustim plena iz rok.

... Ne zanima me, če si kriv ali nedolžen, moja dolžnost je le, da izkoristim prav vse, kar je proti tebi: bohemsko življenje na Montmartru, pa priče, ki jih je pripravila policija, in naposled še policaje. Z vso tisto neokusno navlako, ki jo je nabral preiskovalni sodnik, te moram spraviti v dovolj črno luč pri porotnikih, da te bojo izobčili iz družbe.«

Zdi se mi, kot bi ga res čisto razločno slišal, razen seveda, če se mi ne sanja, ko pa je ta »krvosned« tudi name napravil vtis.

►>... Kar mirno kri, obtoženec, nikar se ne poskušaj braniti. Zagotovo te popeljem na ,pot razkroja’.

... In upam, da se ne zanašaš na porotnike! Ne delaj si utvar. Porotniki ne vejo ničesar o življenju.

Oglej si jih, pred sabo jih imaš. Jih dobro vidiš, ta ducat sirov, ki so jih iz ne vem katerega butalskega zaselka uvozili v Pariz? Sami malomeščani, upokojenci, mešetarji. Ni vredno, da bi ti jih našteval. Si ja ne predstavljaš, da oni razumejo tvojih petindvajset let in življenje, ki ga živiš na Montmartru? Njim pomenita Pigalle in trg Blanche pregreho z veliko začetnico, ljudje, ki živijo ponoči, pa se jim zdijo izmečki družbe. Vsi so le neskončno ponosni, da so porotniki pariškega sodišča. Vrh vsega jih še hromi kompleks, da so malomeščanske reve, verjemi mi.

... Ti pa prideš, mlad in močan. Lahko si misliš, da se ne bom obotavljal, takoj te predstavim kot don juana mont-martrskih noči in že spočetka iz porotnikov napravim tvoje sovražnike. Prelepo si oblečen, moral bi priti razcapan in umazan. Ja, tu si napravil hudo taktično napako. Kaj ne vidiš nevoščljivih pogledov? Oni se oblačijo samaritansko, njih še v snu ni nikdar oblekel krojač!«

Ura je deset in proces se bo začel vsak trenutek. Za mizo je šest sodnikov. Med njimi je tudi agresivni tožilec, ki si bo z vso svojo makiavelistično močjo in bistrumnostjo prizadeval prepričati teh dvanajst duš, da sem kriv in da zaslužim giljotino ali dosmrtno robijo.

Sodili mi bojo za uboj nekega zvodnika in ovaduha z Montmartra. Dokaza nimajo nobenega, a kifelci napredu-' jejo vsakokrat, ko primejo kakega zločinca; vztrajali bojo pri svojem. Tvezili bojo o nekakšnih »zaupnih« podatkih, naj učinkovitejša točka v obtožnici pa bo pričevanje gospoda Poleina, prave gramofonske plošče, posnete ha Nabrežju des Orfevres 36. Ko bom povedal, da priče ne poznam, me bo predsednik popolnoma nepristransko vprašal:

—    Pravite torej, da priča laže. Prav. A zakaj naj bi ta gospod lagal?    t

—    Gospod predsednik, če bedim že vse noči, kar so me aretirali, to ne pomeni, da se kesam zločina, saj Malega Rolanda nisem ubil jaz. Iščem pa motiv, ki je speljal pričo, da se tako zagrizeno znaša nad menoj. Kadar je obtožbi zmanjkalo dokazov, jo je tale gospod še podkrepil z vrsto novih podrobnosti. Gospod predsednik, prepričan sem, da ga je policija zalotila pri kakšnem večjem prestopku in so potem napravili kupčijo: pustimo te pri miru, če nam storiš uslugo in udariš po Metulju.

Nisem verjel, da bom povedal tako dobro. Možak z imenom Polein se je na sodišču predstavil kot poštenjak z ne-omadeževano preteklostjo: čez nekaj let so ga aretirali in obsodili zaradi trgovanja s kokainom.

Odvetnik Hubert me poskuša braniti, a ni tožilčevega formata. Pradela za hip zmede ogorčen govor odvetnika Bouffaya, a žal samo za hip, ker že v naslednjem trenutku prevzame vodstvo sloviti tožilec. Njegova moč je nesporna; že v začetku je polaskal porotnikom. Kako le ne bi bili ponosni, ko pa jih vprašuje za mnenje tako vplivna in mogočna osebnost!

Ob enajstih zvečer je partija šaha končana. Obramba je matirana. Obsojen sem jaz. Nedolžen.

Francoska družba, ki jo zastopa javni tožilec Pradel, je tako iz svojih vrst izločila mladeniča petindvajsetih let. In nič popusta, me slišite! S poslastico mi postreže brezbarvni glas predsednika Bevina:

—    Obtoženi, vstanite.

Vstanem. V dvorani zavlada tišina, ljudje zadržujejo sapo, moje srce pa bije hitreje. Porotniki me gledajo in povesijo glave, sram jih je.

—    Obtoženi, porota je odgovorila pritrdilno na vsa vprašanja razen na točko o naklepnem umoru. Obsojeni ste na dosmrtno prisilno delo. Imate še kaj povedati?

Nisem se premaknil, izgledam kot ponavadi, le ograjo pred seboj sem stisnil močneje.

—    Gospod predsednik, ja, rad bi povedal, da sem popolnoma nedolžen in žrtev brezobzirne policijske mahinacije.

S strani lepo oblečenih žensk, uglednih povabljenk, ki sedijo za sodnim predsedstvom, zaslišim mrmranje. Potrudim se in jim mirno rečem:

—    Umolknite, gospe z dragulji. Sem ste prišle, da bi se naužile nezdravega okusa. Farse je konec. Vaša policija in vaša pravica sta tokrat spet razrešili hud zločin. Upam, da ste zdaj srečne.

—    Straža, odvedite obsojenca.

Med vrati zaslišim vreščeč glas: »Ne sekiraj se, Henri, za tabo pridem!« Moja vrla in plemenita Nenette mi je tako izkričala svojo ljubezen. Znanci v dvorani ji zaploskajo. Oni že vejo, pri čem so. Ponosni so, ker sem se ves čas držal in nisem nikogar izdal.

V    sobi, kjer smo bili pred razpravo, mi orožniki nadenejo lisice. Stražar, ki stoji ob meni, privleče še kratko verigo in svojo levico priklene ob moje desno zapestje. Molčimo. Prosim za cigareto. Narednik jo povleče iz žepa in prižge. Kadar jo vtaknem v usta in potegnem, mora tudi stražar dvigniti in spustiti svojo roko.

Stoje pokadim skoraj do konca. Nihče ne reče besede. Naposled pogledam narednika in predlagam: »Gremo.«

V    spremstvu kakšnih dvanajstih orožnikov se po stopnicah spustim na sodnijsko dvorišče. Policijski furgon že čaka. Zgnetemo se vanj, potem narednik reče: »Concier-gerie«.[1]

La Conciergerie

Ko pridemo do zadnjega gradu Marije Antoinette, me orožniki brez besed predajo šefu zapora. Le-ta podpiše dobavnico, potem možje odidejo. Se prej mi v moje veliko presenečenje narednik stisne vklenjene roke.

Sef vpraša:

—    Koliko si jih dobil?

—    Dosmrtno.

—    Kaj je mogoče!

Ozre se po orožnikih in razume. Možak ima svojih petdeset let, videl je že precej reči in moj primer mu je tudi dobro znan. Potem mi reče dobro besedo:

—    O ti prasci! Saj so znoreli!

Počasi mi sname lisice z rok in me sam pospremi do celice, posebej grajene za na smrt obsojene, norce, divjake ali dosmrtne robijaše.

—    Korajžo, Metulj, reče in zapre vrata. Nekaj stvari ti še pošljemo in hrano iz prejšnje celice. Bodi korajžen, fant!

—    Hvala, šef. Verjemite mi, korajža je v meni in upam, da jim bo dosmrtna ostala v gobcu.

Cez nekaj časa slišim po vratih škrabljanje.

—    Kaj je?

—    Nič. Pišem ti vizitko na vrata.

—    Zakaj? In kaj pišeš?

—    »Dosmrtna robija. Strogo nadzorovati.«

Pa so res šemasti, pomislim. Kaj se bojijo, da me je današnji šok tako prizadel, da bi šel delat samomor? Korajžo imam in ne bo mi je zmanjkalo. Spopasti se nameravam z vsem in proti vsem. Ze jutri bom učinkovit.

Med jutranjo kavo sem se vprašal, če naj vložim prošnjo na kasacijsko sodišče. Zakaj? Bom imel več sreče pred drugim sodiščem? In koliko časa zgubim s tem? Leto dni, morda osemnajst mesecev ... In zakaj? Da bi mi spremenili dosmrtno v dvajset let?

Trdno sem odločen, da uidem, in mi je tudi čisto vseeno, koliko let imam. Spomnim se besed, ko je nekoč obsojenec vprašal predsednika sodišča: »Gospod, koliko traja dosmrtna robija v Franciji?«

Kot zver v kletki se prestopam po celici. Da bi potolažil ženo, sem ji po pnevmatiki poslal pismo, prav tako pa sem pisal sestri, ki se je edina potegnila zame.

Končano je, zavesa je padla. Domači so gotovo še večji reveži kot jaz. Moj ubogi oče tam nekje daleč na kmetih verjetno z bridkostjo prenaša tale križ.

Nenadoma se razburim: ampak jaz sem vendar nedolžen! Res, nedolžen. Mi sploh kdo verjame? Potem si mislim: še najbolj pametno bo, če si nikoli ne privoščim šale, da bi ljudem razkladal, da sem nedolžen. Preveč bi se smejali. Z dosmrtno, da sem plačal tistega osla, vrh vsega pa naj še rečem, da ga je stisnil nekdo drug! To bi bil prevelik štos! Držal bom jezik za zobmi.

V preiskovalnih zaporih Sante in Conciergerie še pomislil nisem na tako hudo razsodbo in se zato tudi nisem trapil z vprašanjem, kakšna naj bi bila »pot razkroja«.

Prav, meni je prav. Najprej moram priti v stik s tipi, ki so že obsojeni in bi prišli v poštev kot sopotniki na begu.

Izberem si Marsejčana z imenom Dega. Prepričan sem, da ga bom videl pri brivcu, saj gre tja vsak dan. Prosim za dovoljenje. Res ga zagledam takoj, ko vstopim. Z obrazom je obrnjen k steni in ravnokar je nekoga namenoma spustil naprej. Tako mu ostane več časa, preden pride na

vrsto. Postavim se ob njega, tipa za njim pa odrinem. Na hitro mu vržem:

—    Torej, Dega, kako si kaj?

—    Kar gre, Buba. Jaz imam petnajst let, in ti? Slišal sem, da so te zaribali, je res?

—    Je. Z dosmrtno.

—    Se boš pritožil?

—    Ne. Potrebujem nekaj drugega: dobro menažo in močne muskule. Pazi na zdravje, Dega, potrebovala ga bova.

Si natovorjen?

—    Ja, deset[2] jih imam v funt sterlingih. In ti?

—    Ne.

—    Dam ti pameten nasvet, čimprej se natrpaj. Kdo je tvoj advokat, Hubert? Ta je bedak, nikoli mu ne bo uspelo. Zeno pošlji k Dante. Ona naj da poln p lan Bogatemu Dominiku, pa ga boš skoraj sigurno dobil.

—    Pst, paznik naju je opazil.

—    Si bomo torej kar privoščili majčken klepet, a?

—    Saj ni nič takega, odgovori Dega. Povedal mi je samo, da je bolan.

—    Kaj mu je? Ima zaradi sedenja pokvarjen želodec?

In kozel čuvajski se zakrohoče.

Takšno je torej življenje. Sem že na »poti razkroja«. . Na ves glas se smejejo povsod, ko slišijo za šalo, da so nekega petindvajsetletnega frajerja obsodili na dosmrtno.

Plan sem dobil. To je nekakšna tuba, čudovito gladka, odpre se, če jo v sredini odviješ. Kot matica z vijakom. V njej je pet tisoč šesto frankov, samih novih bankovcev. Poljubim to šestcentimetrsko čudo, široko ko palec na roki; ja, tubo poljubim in si jo vtaknem v danko. Globoko vdihnem, da bi se mi dvignila v črevesje. Takšna je torej moja blagajna in v njej celo premoženje. Do nagega mfe lahko slečejo, mi razklenejo noge, lahko me prisilijo h kašlju, prepognejo v dvoje, a najti ne morejo ničesar. Tuba je globoko v debelem črevesju, postala je del mene samega. Življenje, svobodo, vse nosim v sebi.. . pripravljen na maščevanje. Še se mislim maščevati! Sicer pa ne mislim na nič drugega.

Zunaj je noč. Sam sem v celici. Na stropu je močna luč in ječar me lahko pogleda, kadar hoče. Svetloba mi tako slepi v oči, da si jih zakrijem z robcem. Ležim na žimnici, na trdem železnem ogrodju, brez blazine, in pred očmi se mi zvrstijo vsi pošastni detajli s sodnega procesa.

Moral bom biti nekoliko dolg, če bom hotel dobro pojasniti, kako sem se počutil tistega prvega dne, živ, ampak pokopan.

Zdaj imam plan, torej je beg samo še vprašanje časa. Kaj naj storim, ko pridem ven?

Najprej se moram vrniti v Pariz. Ubijem Poleina, lažno pričo, in potem oba policaja. Kaj ni premalo, če ubijem samo dva? Treba je pokončati vse, vsaj čim več. Tako. Vrnem se v Pariz, v kovčku nosim dinamit. Ne vem še, deset, petnajst ali dvajset kilogramov. Koliko razstreliva bi bilo potrebno za veliko število žrtev?

Dinamit? Ne, šedit bi bil boljši. In zakaj ne nitroglicerin? Pravzaprav vseeno, mi bo že svetoval kdo, ki je na tem področju doma. Kifelci naj le počakajo, napravil bom račun in jim skrbno postregel.

Oči imam še zmeraj zaprte. Kovček na zunaj ne izgleda prav nič nevaren, v njem pa je tempiran peklenski stroj. Eksplozija bo morala biti natanko ob desetih dopoldne v centralni dvorani Sodne policije na nabrežju des Orfevres 36, prvo nadstropje. Tedaj je na raportu zbranih vsaj sto petdeset policajev. Koliko stopnic je do prvega nadstropja? Ne smem se zmotiti.

Na sekunde bo treba zračunati čas, nekdo pa bo kovček odnesel gor. Jaz? Prav. S taksijem pridem pred številko 36, stražnikoma pri vhodu pa pomolim kovček in avtoritativno rečem: »Odnesita mi ga v raportno dvorano, za vama pridem. Komisarju Dupontu povejte, da kovček pošilja inšpektor Dubois.«

Bosta ubogala? In če v vsej tej gneči volovskih obrazov naletim na edina dva inteligentna tipa s policije? Po meni bi bilo. Najti je torej treba nekaj drugega ... nekaj stoodstotnega.

Dvignem se s postelje in spijem malo vode. Od hudih misli me boli glava.

Spet ležem, tokrat si ne dam robca na oči. Čas gre po polžje. In ta luč! Hudičeva luč! Moral bom zmočiti robec in si s hladnim obkladkom olajšati veke.

Ure, ko kujem maščevanje, se vlečejo v neskončnost.

V svoji razgreti domišljiji že vidim zmagoslavni beg. Vrnem se v Pariz in najprej pokažem račun Poleinu, potem kifel-cem. In porotniki? Bojo vsi ti tepci še naprej živeli mirno? Vrnili so se domov, gnide, kot bi napravili ne vem kaj. Važni in zamaščeni od napuha se pred sosedi prišopirijo k svoji kuštravi ženi, ki jih čaka s krompirjevo juho.

No, kaj naj napravim z njimi? Nič. Uboge sere so. Za sodnike niso rojeni. Ce je porotnik upokojen žandar ali carinik, se mu to pozna že po kretnjah. In če je mlekar, bo sodil podobno kot oglar. Vsi so lovili tožilčeve besede, z lahkoto jih je potegnil. Oni pač niso odgovorni za svoje početje! Napravil jim ne bom nič zlega.

Medtem ko zapisujem te misli izpred tolikih let, si pravim: nič ni čudnega, če si fant petindvajsetih let v osamljeni, tihi celici ustvari pravšno domišljijsko življenje, preden se ga ne poloti blaznost! In tako intenzivno doživljam svoj miselni svet, da postanem že pravi shizofrenik. Nič-kolikokrat sem že podrl stene te celice in odletel na potep. Obiskal sem domačo hišo, očeta, mater, družino, vrnil sem ' se v svojo mladost... Vsi ti gradovi v oblakih so me prisilili, da sem se že vprašal, katero izmed obeh življenj je resnično.

Od tistih časov je zdaj že šestintrideset‘let, pa vendar me spomin ne pušča na cedilu. Neverjetno, a pero drsi kar samo po papirju.

Ne, porotnikom ne storim nič hudega. Toda tu je še javni tožilec! Njega ne smem zgrešiti. Zanj imam( že pripravljen recept Alexandra Dumasa. Napravil bom kot v Grofu Monte Christo, ko so tistega tipa vrgli v luknjo in ga pustili crkniti od lakote.

Javni tožilec je odgovoren. Ogabno je bil našemljen v rdeče, ta pravniški črv, zasluži si čimbolj grozen konec. Ja, ko opravim s Poleinom in žandarji, se ekskluzivno lotim njega. Kje na deželi bom najel vilo z globokimi kletnimi prostori, debelimi zidovi, težka vrata pa bom še sam obložil z žimnicami in gostim predivom. V steno bom vkoval

močne verige in vanje vklenil tožilca. Potem se bo gostija začela!

Stopim proti njemu in ga pogledam skoz priprte oči. Ja, ravno tako kot je on mene na procesu. Tako sem se že vživel v svojo vlogo, da kar čutim njegovo sopenje.

Potem uperim vanj močan žaromet in zagledam njegove ptičje oči, ki v blaznem strahu žmerikajo. Vzdolž zariplega obraza mu drsijo težke znojne kaplje. Ja, in potem slišim svoja vprašanja in njegove odgovore.

— Kanalja, si me že pozabil, a? Metulj sem, tisti, ki si ga tako Židane volje poslal na dosmrtno robijo. Pomisli zdaj, so se ti izplačala vsa dolga leta, ko si postajal izobraženec? Ko si žvečil rimsko pravo in vse drugo? Pa čas, ko si se učil latinsko in grško, zamujeni čas mladosti, ko si se pripravljal na govorniški poklic? In kaj si postal, gobec neumni, povej! Si morda ustvaril nov in pravičen družbeni zakon? Si prepričal ljudi, da je mir najboljša reč na svetu? Si oznanil filozofijo kakšne blazno fine vere? Ali pa si samo vplival s svojo univerzitetno izobrazbo in rotil ljudi, naj se poboljšajo in pozabijo na hudobijo? Povej mi odkrito, si svoje znanje vnovčil, da bi ljudi rešil ali da bi jih uničil?

...Ne, ne gre za to! Ti se hočeš dvigati, dvigati. Napredovati hočeš v svoji usrani karieri. Spomenik si postavi, ja, ko skrbiš, da ne bi giljotina zarjavela.

... Če bi ti bil Deibler[3] vsaj malo hvaležen, bi ti pod konec vsakega leta poslal zaboj najboljšega šampanjca. Kajti tebi se mora zahvaliti, da je letos odsekal pet ali šest glav več kot ponavadi! Pa kaj bi to, zdaj si krepko v mojih rokah. Še se spomnim, kako zmagoslavno si poslušal in se nasmihal, ko so mi brali obsodbo. Kot bi bilo včeraj, pa vendar so minila že leta. Koliko? Deset? Dvajset?

Kaj ti je vendar, Buba? Kaj govoriš o desetih, dvajsetih letih? Potipaj se, močan si in mlad in v trebuhu imaš pet tisoč šeststo frankov. Dve leti, ja, dve leti bom zdržal v dosmrtni, a niti dneva več, pri Kristusu!

No, no, Metulj! Se ti meša? Molk v tej celici te spravlja v blaznost. Kadil bi, a kaj, včeraj sem končal zadnjo cigareto. Sprehodil se bom. Saj niti ni nujno, da bi si z robcem zakrival svetlobo. Celica meri od vrat do zidu štiri metre ali pet drobnih korakov. Roke vržem za hrbet in začnem hoditi.

— Kot sem že rekel, še vidim tvoj zmagoslavni nasmeh. Prav, da bo mir, ti ga spremenim v krč. Toda ti si na boljšem: kričiš lahko, kričiš. Kolikor hočeš, kolikor moreš. Kaj naj torej s teboj? Dumasov recept? Naj te pustim crkniti od lakote? Zdi se mi, da bi ti bilo to še najbolj všeč. 2e vem! Najprej ti iztaknem oči, vsako posebej. Ja? Se ti še zmeraj smeje od zmagoslavja? Pomisli no, potlej boš spet na boljšem, ne boš me več videl. Seveda pa bom tudi jaz prikrajšan za užitek, da bi ti iz zenic bral bolečino. Potem imaš le ti prav? Naj ti jih pustim? Meni je prav, prihranim si jih za kasneje.

... Pa ti odrežem jezik, tisti grozni jezik, ki bi ga lahko primerjal z britvijo! Sprostituiziral si ga, vse zaradi kariere, jezik, ki enako nežno govori ženi, smrkavcem in metresi. Počakaj, da se nisem zmotil? Ljubica? Ali morda ljubček? Si sploh kaj drugega kot ubog pasiven pederast? Tako, z jezikom se ti še najbolje oddolžim. Z njim si tako spretno nategoval porotnike, da so ti začeli vsi po vrsti kimati.

...Policaje si predstavil kot svetnike, ki se žrtvujejo svojem poklicu, podprl pa si tudi tisto piškavo zgodbo, ki jo je drdral Polein. Naposled sem se že vsem dvanajstim sirarjem zdel najnevarnejša pojava v Parizu. Ko bi ti ne imel tako lokavega, spretnega in prepričljivega jezika, bi jaz še danes sedel na terasi Grand Cafeja in užival življenje. Torej je sklenjeno, jezik gre ven!

Hodim gor in dol, gor in dol, v glavi se mi vrti, a še zmeraj imam pred sabo njegov obraz ... ko nenadoma ugasne luč in se med rešetkami prikaže šibek pramen dneva.

Kako? Je že jutro? Sem hodil vso noč? Ja, pa so bile lepe te ure maščevanja! In dolga noč je bila nocoj kratka.

Sedem na posteljo in poslušam. Nič. Popolna tišina. Le od časa do časa po vratih zapraska, krc, krc. Paznik v copatah je nalahno odmaknil zaklopko na kovinskih vratih in pritisnil oko ob luknjico. Jaz ga ne vidim, on pa me lahko od zunaj nemoteno opazuje. Aparat, ki si ga je omislila francoska republika, je naravnost čudovit. Ze na začetku je družbo rešil človeka, ki bi v življenju še utegnil povzročati sitnosti. A to ni vse! Ta človek tudi ne sme prekmalu umreti, ne sme uiti s samomorom. Opravlja družbeno funkcijo. Kaj bi nazadnje sploh delali v kazenski administraciji, če ne bi bilo kaznjencev! Bil bi špas. Zato je treba krepko paziti nanj in tudi drugim pustiti živeti. Ko spet zaslišm praskanje po vratih, se moram nasmehniti.

Sprosti se, bula, ne bom ti ušel! Nikar se ne boj, vratu si ne bom prerezal.

Rad bi bil zdrav in prišel čimprej v tisto Francosko Gvajano, kamor me pošiljajo, bedaki, sicer pa, hvala Bogu!

Vem, stari, da pazniki niso nikakršni ministranti in da si ti v primeri z njimi pravi angel varuh. Vem. Ko se je Napoleon spomnil prisilnih kaznilnic in so ga vprašali: »In kdo vam bo pazil te falote?«, jim je odvrnil: »Se večji faloti.« Kasneje sem se prepričal, da sploh ni lagal ustanovitelj robije.

Klop, klop. Odpre se okence na vratih in dobim kavo in kepo kruha, tri četrt kile. Obsojenci ne morejo več v restavracijo, z denarjem pa si lahko v skromni kantini kupim cigarete in hrano. Kmalu tudi tega ne bom več mogel. La Conciergerie je nekakšna predsoba obsojenih na dosmrtno robijo. Slastno pokadim eno Lucky Strike, zavojček me je stal 6,60 franka in sem kupil dva. Prihranke zapravljam, sicer mi jih bojo pobrali za stroške procesa.

V kruhu najdem zvit listič, Dega mi svetuje, naj se dam očistiti: »V škatlici za vžigalice boš našel tri uši.« Iztresem vžigalice in najdem lepo debele in zdrave uši: pokazal jih bom nadzorniku in jutri me bo z vso mojo kramo poslal v parno kopel, kjer ubijajo parazite (nas, kaznjence, pustijo pri življenju!). In res se že naslednjega dne srečam z Degajem. Sama sva, nadzornik čaka zunaj.

—    Hvala ti, Dega, plan sem dobil.

—    Ti ni napoti?

—    Ne.

—    Na stranišču ga zmeraj dobro umij, preden ga vtakneš nazaj.

—    Ja. Precej je trpežen. Ze teden dni ga imam, pa so bankovci še zmeraj kot novi.

—    Ja, dober je.

—    Kaj boš napravil, Dega?

—    Igral bom blaznega, nočem prek morja. Tu v Franciji bom zdržal morda osem ali deset let. Imam znance in bom gotovo pomiloščen za kakšnih pet let.

—    Koliko si star?

—    Dvainštirideset.

—    Nor si! Če sediš deset let ali petnajst, je ista figa. Ven prideš star. Se bojiš?

—    Ja, priznam ti, Metulj, strah me je. Veš, v Gvajani je drek. Vsako leto osemdeset odstotkov smrtnih primerov. Ena pošiljka iz Francije zamenja drugo, v vsaki je tisoč osemsto do dva tisoč mož. Ce ne postaneš gobav, se nalezeš rumene mrzlice ali griže, ta ne prizanese nikomur. Potem je tu še tuberkuloza, močvirska mrzlica in še vse druge sorte malarij. Ce se že rešiš bolezni, te tu ali tam zakoljejo zaradi plana, crkneš lahko na begu. Verjemi mi, Buba, ne govorim ti, da bi ti jemal korajžo, a poznal sem jih nekaj, ki so se vrnili. Na robiji so bili samo pet ali sedem let, pa jih zdaj ne spoznaš: cunje namesto ljudi. Deset mesecev na leto preživijo v ambulanti, če pa jih vprašaš za beg, začnejo odkimavati.

—    Zanesem se nate, Dega, a zaupam v svojo moč in vem, da jih ne bom gledal dolgo. Mornar sem, poznam morje in hitro bom odjadral. Si ti sploh lahko predstavljaš svojih deset let? Sicer pa sploh še ni gotovo, če ti jih pet oprostijo. Se ne bojiš, da bi medtem zblaznel? Od osamljenosti, brez knjig, brez zraka in brez soseda za razgovor? Ni dovolj, če bi na dan pomnožil štiriindvajset ur s šestdesetimi minutami, moral bi jih s šeststo in še ne bi dobil pravega rezultata!

—    Morda, a ti si mlad, jaz pa jih imam’že dvainštirideset.

—    Nekaj mi povej po pravici, Dega, česa se bojiš najbolj? Kajne, da drugih kaznjencev?

—    Ja, res je, Buba. Vsi vejo, da sem milijonar* Lahko si predstavljajo, da nosim petdeset ali sto tisoč, zakaj me potem ne bi okradli, a?

—    Daj, nekaj se zmeniva. Obljubiš mi, da ne greš med norce, jaz pa v zameno poskrbim za tvojo varnost. Hiter sem in močan, že v mladih letih sem se naučil pretepanja in vem, kako se suka nož. Lahko si čisto miren: ne bojo naju samo cenili, še bali se naju bojo. Za beg ne potrebujeva nikogar. Denarja imava, vem tudi, kako se dela s kompasom in barko, potrebujeva potem še kaj?

Zazre se mi v oči... Objameva se. Pogodba je sklenjena.

Hip nato se odprejo vrata. Pobereva svojo kramo in vrneva se vsak v svojo celico. Se se bova lahko videla, pri brivcu, zdravniku ali pri nedeljski maši v kapelici.

Za Degaja je bila usodna afera s ponarejenimi boni Narodne obrambe. Ponarejevalec je bil zelo originalen. Z belo barvo je premazal bone za 500 frankov in čez natisnil naslov 10.000 frankov. Ker je bil papir isti, se ga banke in trgovci niso branili. To je trajalo nekaj let in odsek za finance pri državnem tožilstvu je dobesedno blaznel od besa. A lepega dne so na delu prijeli moža z imenom Briou-let. Louis Dega se ni dal motiti in je še naprej mirno vodil svoj bar v Marseillu. Vsako noč se je pri njem zbrala smetana z juga, sem pa tja so ga obiskali tudi največji pokvarjenci z vseh koncev sveta.

Leta 1929 je bil milijonar. Neke noči stopi v njegov bar mlada, lepo oblečena in čedna gospa. Vpraša po gospodu Louisu Degaju.

—    Jaz sem Dega, gospa, kaj bi radi? Stopite v mojo sobo, izvolite.

—    Tako torej, jaz sem Briouletova žena. Prodajal je ponarejene bankovce in je zdaj zaprt v Parizu. Obiskala sem ga v Sante in rekel mi je, naj se obrnem na vas. Potrebovala bi dvajset tisoč frankov za advokata.

In tedaj se je Dega, ena največjih rib tedanje Francije, prestrašil ene same ženske, ki je vedela za njegov delež v aferi s ponarejenimi boni! Dal ji je edini odgovor, ki ga ne bi smel:

—    Gospa, vašega moža ne poznam, in če potrebujete denar, si ga prislužite z bobnom. Tako ga dobite več kot potrebno, saj ste kar čedni.

Uboga ženska je postala penasta od jeze in se nato vsa solzna pognala na cesto. Briouletu pove, kako jo je sprejel Dega in da jo je pustil praznih rok. Brioulet pobesni in takoj naslednjega dne razloži preiskovalnemu sodniku kako in kaj, Degaja pa uradno obtoži kot dobavitelja ponarejenih bonov. Skupina najbolj preciznih francoskih policajev se potem loti marsejskega barmana. Cez mesec dni so krivci aretirani: Dega, ponarejevalec, graver in še enajst drugih. Proces je trajal štirinajst dni. Vsakega je branil kakšen velik advokat. Brioulet ni ničesar več preklical, največji prevarant tedanje Francije pa je zaradi nesrečnih dvajsetih tisočakov in idiotskega stavka propadel in se postaral za deset let; izkupil jo je s petnajstimi leti robije. In s tem fantom sem ravnokar podpisal pogodbo življenja in smrti.

Obiskat me je prišel odvetnik Raymond Hubert. Ni bil kdove kako v zanosu. Sploh mu ne zamerim.

... En, dva, tri, štiri, pet, obrat... en, dva, tri, štiri, pet, obrat... 2e več ur se takole sprehajam od okna do vrat, od vrat do okna. Kadim. V sebi čutim dovolj moči in hladne krvi, da storim karkoli. Vsaj nekaj trenutkov ne bom premišljeval na maščevanje, si obljubim.

Pustimo javnega tožilca zdaj tam, kjer sem ga pustil jaz, priklenjenega ob zidu. Nisem se še odločil, kako ga spremim s sveta.

Kaj je to? Krik, zaslišal sem oster krik, poln tesnobe in obupa. Kot bi nekoga mučili. Ampak, saj nismo na policiji! Ne bom mogel zvedeti, kaj se dogaja. Krik sredi noči me je vznemiril. Kako je sploh mogel prodreti v celico, stene so tako debele! Morda je kdo zblaznel. Nič čudnega, konec koncev. Sam s sabo se moram pogovarjati: »Pusti to, kaj te briga! Misli nase, samo nase in na novega prijatelja, Dega j a.« Počepnem, vstanem in se boksnem v prsi. Au! Zaboli me, torej je vse v redu! Mišice na rokah so v odlični formi. In noge? Lahko sem ponosen nanje, že šestnajst ur se sprehajam, pa sploh še nisem utrujen.

Kitajci so izumili mučilni sistem, ko ti* voda kaplja na glavo; Francozi so izumili molk. Iz sobe odnesejo popolnoma vse, s čimer bi se lahko človek sprostil. Nobene knjige, nobenega papirja, svinčnika... še okno z debelimi drogovi je zaplankano z deskami, ki kradejo svetlobo.

Vznemirjen od tistega krika se vrtim ko zver v kletki. Počutim se, kot bi bil ves svet prazen in živ pokopan. Ja, čisto sam sem, doslej sem slišal samo tisti grozni krik!

Vrata se nenadoma odprejo in prikaže se star duhovnik. No, pa le nisem sam! Duhovnik je prišel!

—    Otrok moj, dober večer. Oprosti, da nisem prišel že prej, bil sem na dopustu. Kako se počutiš?

In dobri starec brez komedij stopi k meni in sede na posteljo.

—    Odkod si?

—    Iz Ardeche.

—    Imaš starše?

—    Mama je umrla, ko mi je bilo enajst let. Očka me je imel rad.

—    Kaj je bil?

—    Učitelj.

—    Se živi?

—    Ja.

—    Zakaj potem govoriš o njem v preteklem času, ko pa je še živ?

—    On še živi, sem pa jaz zato mrtev!

—    O! Ne reci tega. Kaj si storil?

Smešno bi bilo, če bi mu rekel, da sem nedolžen.

—    Policija pravi, da sem ubil človeka, in če tako pravi policija, mora držati.

—    Je bil trgovec?

—    Ne, zvodnik.

—    In zaradi ene same bedarije so te obsodili na dosmrtno? Ne razumem. So rekli, da je umor?

—    Ne, uboj.[4]

—    Neverjetno, ubogi moj fant. Kaj naj naredim zate? Bova molila?

—    Gospod moj, ne zamerite, a vere se nisem učil in ne znam moliti.

—    Nič hudega, otrok moj, jaz bom molil zate. Dobri Bog ljubi vse svoje otroke, pa naj so krščeni ali ne. Daj, ponavljaj za menoj. Prav?

Njegove oči so tako nežne, na njegovem debelem obrazu pa je toliko dobrote, da bi me bilo sram, če bi odklonil. Poklekne, pa pokleknem še jaz. »Oče naš, ki si v nebesih ...« Solze se mi naberejo v očeh. Dobri oče jih opazi, se jih z iztegnjeno roko dotakne in odnese k ustom.

—    Tvoje solze, sin moj, so zame največje plačilo, ki mi ga je poslal Bog. Hvala. Vstane in me poljubi na čelo.

Potem spet sedeva.

—    Koliko časa že nisi jokal?

—    Štirinajst let.

—    Štirinajst? Zakaj?

—    Takrat mi je umrla mama.

Prime me za roko in reče:

—    Odpusti vsem tistim, ki zaradi njih trpiš.

Odmaknem svojo roko in nehote skočim kvišku.

—    Ne, samo tega ne! Odpustil jim ne bom nikoli. Naj vam nekaj zaupam, oče? Vsak dan, vsako noč, vsako uro in minuto primišljam in kombiniram, kdaj, kako in kje bom končal tiste, ki so me spravili sem.

—    Tako praviš in si prepričan, sin moj. Mlad si še, zelo mlad. Z leti te bo minilo, da bi jih kaznoval in se maščeval.

Štiriintrideset let je minilo in danes sem enakega mnenja kot duhovnik.

—    Kaj še lahko storim zate?

—    Majhno pregreho, oče.

—    Kakšno?

—    Pojdite v celico 37 in recite Degaju, da sem danes oddal prošnjo za premestitev v Caen. Tudi njegov advokat naj jo vloži. Cimprej prideva iz Conciergerie, prej odideva s konvojem v Gvajano. Če zamudiva prvo barko, bo treba čakati potem vsaj še dve leti, da nas poberejo. Čakal bom, da se vrnete z odgovorom.

—    Kaj naj rečem za izgovor?

—    Na primer, da ste v moji celici pozabili brevir.

—    In zakaj bi sploh rad prišel tako hitro v tisto blaznico v Gvajani?

Pogledam ga, duhovnika, pravega trgovskega potnika z dušami, in prepričan, da me ne izda, mu odgovorim:

—    Čimprej bi rad pobegnil, oče.

—    Bog ti bo pomagal, otrok moj, vem, in začel boš novo življenje. Vidim, oči pridnega fanta imaš in tvoje srce je plemenito. Zdaj grem na številko 37, takoj dobiš odgovor.

Hitro se je vrnil. Dega se strinja. In duhovnik mi je do naslednjega dne pustil svoj brevir.

Pravi sončni žarek je posijal danes v mojo mračno celico! Hvala svetemu očetu!

Če Bog res živi v nebesih, čemu potem pusti, da so tako različni ljudje na zemlji? Tožilec, policaji, ljudje tipa Po-lein in potem vrli duhovnik iz Conciergerie!

Obisk svetega moža mi je del dobro in tudi koristil mi je.

Prošnje se niso dolgo zavlekle. Teden dni kasneje nas ob štirih zjutraj strpajo na hodnik in postavijo v vrsto. Sedem nas je. Naokoli so pazniki.

—    Do nagega!

Počasi se slečemo. Hladno je in polt se mi je krepko naježila.

—    Svoje reči pustite na tleh. Obrnite se, stopite za korak nazaj! Oblecite se!

Pred seboj zagledamo zavoje. Namesto fine srajce, ki sem jo nosil še pred nekaj minutami, dobim grobo surovo platno, moje prelepo oblačilo pa zamenjata raševinasta jopa in hlače. Čevlji izginejo, obujem coklje. Vse doslej smo iz-gledali kot normalni ljudje. Ozrem se po ostalih šestih. O groza! Konec je naših osebnosti, v dveh minutah so nas spremenili v kaznjence.

—    Na desno, v vrsto! Naprej, ho-di!

Dvajset paznikov nas pospremi na dvorišče in drugega za drugim nas potisnejo v jetniški furgon. Zdaj pa v Beau-lieu, kakor se imenuje centrala v Caenu!

Centrala v Caenu

Takoj po prihodu v Beaulieu nas odvedejo v direktorjevo pisarno. Možak kraljuje na meter visokem katedru, skrit za veliko pisalno mizo v slogu empira.

—    Mirno! Direktor bo govoril z vami.

—    Obsojenci, pri nas boste počakali na odhod v Gvajano. Tole tu je tudi kaznilnica. Obvezna je popolna tišina, obiskov in pošte ne pričakujte. Če boste ubogali, v redu, drugače vas zlomimo. Na razpolago imate dvoje vrat: prva vodijo na robijo, v primeru slabega vedenja pa odidete skoz druga na britof. Najmanjšo napako kaznujemo s šestdesetimi dnevi samičke ob kruhu in vodi. Nihče doslej še ni zdržal dveh zaporednih kazni. Razlagajte si to, kakor znate, ajd zdravo!

Obrne se k Noremu Pierrotu, ki se je skrival v Španiji, dokler ga niso izročili francoskim oblastem:

—    Kakšen poklic si imel?

—    Bil sem toreador, gospod direktor.

Direktor postane penast:

— .Odstranite mi tega tipa! Po vojaško!

Še preden bi preštel do dva, toreadorja zbijejo po tleh in začnejo po njem mlatiti s pendreki. Potem ga štirje voli brž spravijo izpred naših oči. Še ga slišimo kričati: »Prašiče zajeb ..., pet na enega, pa s pendreki, prašiče!« Še nekakšen »ah« smrtno ranjene zveri, potem je vse tiho. Le tisto drgnjenje ob cement, ko nekaj vlečejo po tleh.

Ce po tem prizoru ne bi razumeli, ne bi nikoli. Dega stoji tik ob meni. Samo prst premakne do moje hlačnice. Razumem ga: »Dobro se drži, če hočeš ostati živ do odhoda!« Deset minut kasneje smo že vsi v celicah disciplinskega oddelka, manjka seveda Nori Pierrot, ki je zdaj nekje pod zemljo v ogabni samici.

Sreča je hotela, da so Degaja spravili v sosedno celico. Še prej so nas predstavili neki nežlahtni sorti rdečelasega strašila, ki ima meter devetdeset, če ne več. V desni roki vihti debelo bikovko, s svojim edinim očesom pa krepko škili. On je kapo, rabelj, ki poslušno izpolnjuje ukaze ječarjev. Pravi strah in trepet kaznjencev. Pazniki si z njim precej pomagajo, saj se jim ni treba ukvarjati z bastonado, če pa koga pri tem pokonča, sami niso odgovorni pred kaz-nilniško administracijo.

Pozneje sem med krajšim odmorom v ambulanti zvedel za vso zgodbo tega mišičnjaka. Res, direktor centrale je pametno storil, da ga je povišal v kapo j a. Tip je svoj čas delal v kamnolomu, nekje na severu dežele..In lepega dne se ti zmisli, da bi napravil samomor in se hkrati odkrižal žene. Kupi dovolj velik dinamitni naboj in ga prinese domov v drugo nadstropje. Hiša ima šest nadstropij. Ko žena zaspi, prižge cigareto in potem še vžigalno vrvico. Naboj postavi med svojo in ženino glavo in počaka na strahotno eksplozijo. Posledice: ženo dobesedno postrgajo s tal, del hiše je porušen. Med podrtinami najdejo smrt še trije otroci in sedemdesetletna starka. Ostali so hudo ranjeni.

On, Tribouillard, je ob levo oko in uho, odtrga pa mu tudi kos leve roke in mu ostaneta samo mezinec in pol palca. Lobanjo mu morajo takoj trepanirati. Po obsodbi je postal kapo disciplinskega oddelka v Caenu. Nor, kot je, lahko po mili volji razpolaga s faloti, ki jih slučajno zanese v njegov resor.

En, dva, tri, štiri, pet, naokrog... en, dva, tri, štiri, pet, obrat... in tako se moja dolgočasna pot vleče v neskončnost.

Podnevi ne smemo ležati. Zbudijo nas ob petih zjutraj, potem moramo vstati, postlati in se umiti. Potem lahko sedemo ob zidu na stol ali pa se sprehajamo. Ležati ne smemo. Kaznilniški sistem je res perfekten: postelja se dvigne in je ves dan pripeta ob steno, če zaporniki hodijo, jih je laže nadzorovati.

En, dva, tri, štiri, pet... štirinajst ur hoje. Da bi se dobro privadil avtomatskemu gibanju, si roke položim na hrbet, glavo pa nagnem naprej. Hoditi ne smem ne prehitro ne prepočasi, koraki morajo biti zmeraj enako dolgi. Ko pridem do konca celice, se moram avtomatično obrniti in nadaljevati pot.

En, dva, tri, štiri, pet... Celice so tu razsvetljene še bolj kot v Conciergerie, kdaj pa kdaj mi pridejo na uho tudi glasovi z disciplinskega oddelka ali pa od zunaj, z dežele. Ponoči slišim delavce, žvižgajo in pojejo, ko se domov vračajo zadovoljni, ker so dobrega pili.

Tudi sam sem za božič dobil darilo. Skoz špranjo v okenski deski sem zagledal snežnobelo pokrajino in nekaj temnih dreves, na katere je sijal mesec. Nehote pomislim na tisoče božičnih voščilnic, ki si jih pošiljajo ljudje. Veter je z dreves otresel sneg in vidim jih čisto razločno. Temne lise na belem ozadju. Ljudje praznujejo božič, nekaj jih lahko praznuje tudi v zaporu. Za bodoče robijaše je direkcija napravila izjemo: vsak si je lahko kupil dvoje reber čokolade. Ja, dvoje reber, ne tablic. Ta skromna koščka čokolade iz Aiguebella sta bila moja večerja na Silvestrovo 1931.

... En, dva, tri, štiri, pet... Pravica me je spremenila v nekakšno nihalo, celica je postala vesolje. Matematično izračunano. Nič, popolnoma nič ne sme ostati v celici, s čimer bi si jetnik mogel krajšati čas. Če bi me zalotili ob špranji v oknu, bi bil hudičevo kaznovan. Sicer pa imajo prav, zanje sem le živ mrlič! S čigavo pravico si torej lahko privoščim užitek in gledam naravo?

K oknu prileti svetlomoder metulj s temno progo, nedaleč za njim pa brenči čebela. Po kaj sta prišla k meni?

Morda sta nora od zimskega sonca, ali pa jima je hladno in bi se rada pogrela. Metulj pozimi pomeni, da je vstal od mrtvih. Kako sploh, da ni mrtev? In zakaj je tale čebelica zapustila svoj panj? Sicer pa, kako si le upata na ta kraj! Se sreča, da naš kapo nima kril, hitro bi jima napravil konec.

Tribouillard je blazen sadist in kar zdi se mi, da bom z njim še kaj doživel. Nisem se motil, žal! Po tistem, ko sta me obiskali šarmantni žuželki, sem se naredil bolnega. Ne zdržim več, zadosti sem bil sam, videti moram kak obraz, slišati kak glas, pa naj bo še tako neprijeten. Glas je glas.

Popolnoma nag sem stal sredi ledenomrzlega hodnika, z obrazom proti steni in štiri prste od njega. Osem nas je čakalo na vrsto pri doktorju. Zmeraj sem si želel videti sveta... No, pritožiti se zdaj ne morem! Kapo me je zagledal ravno v tistem, ko sem nekaj zašepetal Julotu, imenovanemu Fant s kladivom. Rdečelasec je grozno ponorel in brž me je s pestjo po tilniku. Ker udarca nisem pričakoval, sem v naslednjem trenutku z nosom podrsal po zidu in ulila se mi je kri. Poberem se s tal, potresem z glavo in poskušam razumeti, kaj se dogaja z mano. Ker z roko zarišem rahel znak protesta, orjak pa je čakal samo na to, me z brco v trebuh spet položi na tla. Začne me obdelovati s . svojo bikovko in Julotu zavre. Skoči nanj in začne se klanje. Ker je Julot spodaj, se paznika ne zmenita zanj. Tudi zame se ne pobrigata, ko vstanem. Ozrem se okrog sebe, če je morda kje kakšno orožje, in nenadoma je tam doktor, na fotelju se sklanja iz ordinacije, da bi videl, kaj se dogaja na hodniku. Poleg doktorja pa zagledam na pečici še velik emajliran lonec. Pečica ogreva ordinacijo, para izpod pokrovke pa verjetno čisti zrak.

Z enim samim zamahom se polastim lonca, se' seveda opečem, a ne spustim, potem pa vrelo vodo treščim kapo ju v obraz. Medtem ko je mrcvaril Julota, je name že pozabil. Zatuli kot zver, dobro sem ga. Začne se valjati po tleh, in ker ima na sebi troje majic, ima z njimi kar dosti dela, preden jih sleče. Ko pride do tretje, potegne z majico vred tudi kožo s prsi, obraza in vratu. Pljusk ga je zadel tudi v edino oko in je slep. Naposled se dvigne, ogaben in krvaveč, z živo razparanim mesom, Julot izkoristi priložnost in ga z vso silo nabaše v jajca. Zapelje se po tleh, zverina, začne se

sliniti in bruhati. Dobil je svoje. Midva z Julotom pa ne izgubiva nič, če počakava.

Paznika, ki sta ves čas gledala, se od presenečenja ne ganeta. Potem pritisneta na alarm in v hipu je vse polno paznikov. Pendreki udrihajo ko poblazneli in srečo imam, da sem hitro ob zavest, vsaj udarcev več ne čutim.

Zavem se dvoje nadstropij niže, popolnoma nag sredi velike luže. Počasi prihajam k sebi. Z roko se potipam po telesu. Na glavi imam deset, če ne petnajst bušk. Koliko je ura? Ne vem. Tu ni razlike med dnevom in nočjo, sama tema. Zaslišim udarce ob zid, prihajajo od daleč.

Bum, bum, bum, bum, bum, bum. Tako zvoni pri nas »telefon«. Ce hočem sprejeti sporočilo, moram tudi sam dvakrat udariti po zidu. S čim naj odgovorim? S pestmi je nemogoče, ne bi se slišalo dovolj daleč. V temi ne vidim ničesar. Splazim se na stran, kjer slutim, da so vrata, saj je za spoznanje manj temno. Zadenem ob nekaj ostrega in s prsti ugotovim, da je do vrat še kak meter, vmes pa nekakšna ograja, ki ščiti paznika pred jetnikom. Le-ta se ga iz kletke ne more dotakniti. Paznik se lahko brez nevarnosti pogovarja z njim, mu meče hrano, ga šprica z vodo ali kako drugače draži. A tudi jetnik ima svojo prednost! Obiskovalec ne more mlatiti po njem, če nima korajže, da bi odklenil ograjo.

Udarci se od časa do časa ponovijo. Kdo le bi me klical na tem kraju? Moram mu odgovoriti, tipu, saj na debelo tvega, če ga dobijo! Ko stopim korak stran, samo malo manjka, pa bi si razbil gobec. Z nogo sem stopil na nekaj trdega in okroglega. Potipam: lesena žlica. Zgrabim jo in stopim k zidu. Bum, bum, bum, bum, bum — stop, bum, bum. Odgovorim: bum, bum, kar naj bi pomenilo, da poslušam. Začne se: bum, bum, bum... abeceda se pomika z neverjetno naglico ...abcčdefghijklm, stop. Ustavi se pri črki m. Zamahnem po zidu: bum. Sosed bo vedel, da sem sprejel črko m, potem se zvrstijo še e, t, u,... Vprašal me je: »Metulj, si živ? Dobro so te zdelali, jaz imam zlomljeno roko.« Julot je.

Več ko dve uri si telefonirava, ne da bi se bala, da naju zasačijo. Neučakana sva in željna besed. Povem mu, da zlomljenega nimam ničesar, da imam kup bušk, drugače pa da nisem poškodovan.

Videl je, kako so me za noge zvlekli v podzemlje in mi je glava poskakovala s stopnice na stopnico. Sam se ni niti za hip onesvestil. Po njegovem je bil Tribouillard pošteno opečen, posebej še zaradi volnenih majic; za nekaj časa bo dober.

Trije hitri udarci, pa še enkrat trije! Pomeni, da nekdo prihaja. Brž vržem žlico po tleh in hip kasneje se že odprejo vrata. Zaslišim surov glas:

—    V kot se spravi, govno! V kot in mirno! — To je novi kapo. — Pišem se Batton. Kot vidiš, se moj priimek sklada s službo.[5] — Z veliko mornarsko lučjo posveti v kletko in se ustavi na meni.

—    Tu imaš, obleci se. In ne premakni se! Prinesel sem vodo in kruh, a ne požri vsega naenkrat, štiriindvajset ur ne dobiš več ničesar.[6]

Kot nor se dere, potem luč primakne k svojemu obrazu. Vidim nasmeh, ni hudoben. S prstom se dotakne ustnic, z roko pa pokaže na reči, ki jih je prinesel. Tako mi poskuša dopovedati, da ni moj sovražnik, a paziti mora, ker je na hodniku morda še kak paznik.

In res v kruhu najdem debel kos kuhanega mesa, v hlačnem žepu pa zavojček cigaret in vžigalnik s koščkom kresilne gobe! Tu spodaj takšna darila odtehtajo milijon. • Dve srajci namesto ene in volnene gate, ki mi sežejo do gležnjev. Tegale Battona si bom za zmeraj zapomnil. Tri-bouillarda sem spravil k vragu in dobil sem plačilo. Doslej je bil Batton samo kapojev pomočnik, zdaj ‘pa je uradno postal šef. Meni dolguje svoje napredovanje in izkazal se je hvaležnega.

Ce bi hotel kdo zvedeti, odkod prihajajo udarci telefona, bi moral biti vražje potrpežljiv, predvsem pa bi si to lahko privoščil le kapo. Pazniki so lenuhi, Battona se ni* bati in ves dan si z Julotom pošiljava telegrame. Od njega tudi zvem, da v kratkem odpotujemo: prej ko v treh, štirih mesecih.

Cez dva dni rfaju izvlečejo iz kletnih prostorov in štirje pazniki naju odpeljejo v direktorjevo pisarno. Za mizo se-

dijo trije možje. Nekakšno sodišče. Ravnatelj ima vlogo predsednika, njegov pomočnik in šef paznikov pa sta pri-sednika.

—    No no, falota! Zdaj sta tu! Kaj mi bosta povedala?

Julot je ves bled, oteklih oči, najbrž ga trese mrzlica.

2e tri dni ima polomljeno roko in hudičevo ga mora boleti.

—    Roko imam zlomljeno, se tiho oglasi Julot.

—    Ja kaj pa še hočete, zaboga, saj ste se tako trudili, da bi vam jo zlomili! Izučilo vas bo, kako se napada ljudi! Doktorja boste že še videli, ko se vrne. Upam, da v kakšnem tednu. Takole čakanje bo kot nalašč za vaše zdravje, če vas bo bolelo, boste vsaj o čem premišljevali! Menda si ja ne predstavljate, da bi dal poklicati doktorja posebej za tipa vaše sorte? Počakajte, morda se oglasi že v nekaj dneh. Upam, da vas bo ozdravil. Seveda pa to ne pomeni, da vaju ne obsodim na ponovno kletko — do preklica!

Julot mi pogleda v oči, kot bi hotel reči: »Tale lepo oblečeni gospod pa res na lahek način razpolaga s tujimi življenji.« Obrnem se k direktorju.

—    In vi, vam moja odločitev ni všeč? Bi radi kaj dodali?

—    Popolnoma nič, gospod direktor, mu odgovorim. Čutim le blazno željo, da bi vam pljunil v obraz. A tega ne bom storil, zakaj bi si mazal slino?

Od same zadrege je direktor zardel in se prvi hip sploh ni znašel. Sef paznikov je imel hitrejše reflekse in je takoj poklical stražo:

—    Odnesite ga in obdelajte ga do amena! Upam, da se bo čez eno uro pojavil tu in prosil za odpuščanje. Bo že videl, zdresirali ga bomo! Se čevlje mi bo lizal, zgoraj in spodaj! Pazite pa, ne do smrti!

Dva paznika mi na hrbtu zvijeta desno roko, druga dva poskrbita za levo. Zravnajo me po tleh, nataknejo lisice s prstniki in zvežejo mi levi kazalec z desnim palcem. Sef me surovo prime za lase in dvigne s tal.

Kaj so storili z menoj, si lahko predstavljate. Dovolj bo, če veste, da sem obdržal lisice na hrbtu celih enajst dni. Življenje dolgujem Battonu. Vsak dan je vrgel v celico tisto obvezno kepo kruha, a brez rok je nisem mogel pojesti. Tudi če sem jo z glavo vtaknil med ograjo, ni šlo. Toda Bat-ton mi je metal še manjše koščke kruha in bilo je ravno dovolj, da sem ostal živ. Z nogami sem napravil drobne svaljke, potem legel na trebuh in jih kot pes požrl. Vsak košček sem temeljito prežvečil, za vsako drobtinico mi je šlo.

Dvanajsti dan so mi sneli lisice in na jeklu so tu pa tam ostali krvavi kosi gnijočega mesa. Sefu paznikov je postalo pošteno vroče, posebej še, ko sem se od bolečin zgrudil. Ko sem prišel k sebi, so me odpeljali v ambulantno sobo in me sprali s peroksidom. Bolničar je zahteval tudi injekcijo proti tetanusu. Roke sem imel tako otrple, da jih nisem mogel premakniti. Več kot pol ure so mi jih trli s kafrinim oljem, potem šele sem jih lahko spustil ob telesu.

Sef me odpelje nazaj v kletko, in ko zagleda vseh enajst kruhovih kep, mi reče:

—    To bo gostija! Smešno, niti nisi tako mršav po enajstih dneh posta ...

—    Dosti vode sem pil, šef.

—    Ja ja, to bo, razumem. Zdaj se dobro najej, da prideš k sebi. — In odide.

Ubogi idiot! Prepričan je, da nisem enajst dni zaužil ničesar. Zdaj se nažri in crkni zaradi pokvarjenega želodca, si misli. S tem ne bo nič! Pod večer mi Batton prinese tobaka. Potem kadim in kadim. Dim puham skoz luknjo za dimnik, ki pa seveda ne dela. Tako jo vsaj jaz malo izkoristim.

Potem pokličem Julota. Misli, da enajst dni nisem jedel, pa mi svetuje, naj začnem zmerno. Ne upam mu povedati resnice, kak prasec bi nazadnje še dešifriral telegram! Roko ima zdaj v gipsu, njegova morala je na višini in čestita mi, da sem zdržal.

Po njegovem je konvoj že blizu. Bolničar mu je povedal, da je cepivo že prispelo. Ponavadi ga dobijo Ipkšen mesec pred odhodom. Potem naredi Julot še eno neumnost: če sem rešil plan, me vpraša.

Ja, seveda sem ga, a ne da se popisati, kaj vse sem storil, da bi si ohranil premoženje. V danki imam grozne rane.

Cez tri tedne nas povlečejo iz temnic. Kaj se dogaja? Odpeljejo nas v umivalnico in čaka nas famozen tuš z milom in vrelo vodo. V sebi začutim novo kri, Julot se smeje kot otrok in Nori Pierrot je tudi kot prerojen.

Ker prihajava iz kleti, ne veva ničesar. Brivec ni hotel odgovoriti na eno samo kratko vprašanje, ki sem mu ga zabrusil: »Za kaj gre?«

Potem se mi je nasmehnil tip z odbijajočim obrazom in mi rekel:

— Menda so nas pomilostili kletnih samičk. Gotovo pričakujejo kakšnega inšpektorja in so se ustrašili. Sicer pa, glavno, da smo živi!

Zaprejo nas v normalne celice. Opoldne dobim po triinštiridesetih dneh prvo toplo juho in v njej košček lesa: »Odhod čez en teden. Cepljenje jutri.«

Kdo mi ga pošilja?

Nikdar nisem zvedel. Gotovo kak zapornik, ki se mu je zdelo prav, da nas opozori. Zadostuje, če zve en sam, pa se bo novica raznesla med vsemi. Verjetno mi je prišlo sporočilo v roke čisto slučajno.

Po kosilu sem takoj po telefonu obvestil Julota: »Povej naprej.«

Vso noč so trajale telefonade. Ko sem sporočilo oddal, sem prenehal.

Še predobro se počutim v postelji. Nočem sitnosti. In nima me, da bi se vrnil v klet. Danes še posebej ne.

Drugi zvezek NA POTI V KAZNILNICO

Saint-Martin-de-Re

Zvečer mi je prinesel Batton tri cigarete in list papirja:

* »Metulj, odšel boš in vem, da ne boš odnesel slabega spomina name. Kapo sem, a vseeno poskušam biti dober z jetniki. Tako službo sem sprejel, ker imam devet otrok in moram biti čimprej pomiloščen. Adijo in srečno pot. Konvoj odide pojutrišnjem.«

In res se naslednjega dne zberemo na hodniku disciplinskega oddelka v skupinah po trideset. Bolničarji iz Caena nas cepijo proti tropskim boleznim. Za vsakogar tri injekcije in dva litra mleka. Dega stoji ob meni, zamišljen. Nihče se ne drži več pravil o molku, takoj po cepljenju nas vendar ne smejo spraviti v klet. Pogovarjamo se, pazniki pa si ne upajo nič, tremo imajo pred bolničarji iz mesta. Dega mi reče:

—    Nas bojo odpeljali vse naenkrat?

—    Mislim, da ne.

—    Saint-Martin-de-Re je daleč, in če nas odpeljejo vsak dan šestdeset, bo trajalo deset dni. Tu nas je vsaj šeststo.

—    Samo, da smo cepljeni. Na seznamu smo in to je tudi že nekaj, kmalu bomo na cilju. Korajžo, Dega, začenja se nekaj novega. Računaj name, tudi jaz računam nate.

Pogleda me s sijočimi, zadovoljnimi očmi in mi položi roko na ramo:

—    Na življenje — na smrt, Buba!

Med potjo se ni zgodilo nič, kar bi bilo vredno opisa, res pa, da nas je vražje dušilo v jetniških furgonih. Pazniki nam niso hoteli dati zraka, vrat niso niti odškrtnili. Ko' smo prišli v La Rochelle, sta bila dva naša mrtva, sape jima je zmanjkalo.

Saint-Martin-de-Re je otok in morali smo s čolnom prek morske ožine. Na pomolu se je zbrala cela vrsta firb-cev, ko smo odkrili uboga hudiča. Niso bili glasni. Orožnikom je bilo naročeno, naj nas privedejo do citadele žive ali mrtve, pa so tudi oba kadavra odložili z nami vred na ladjo.

Vozili se nismo dolgo, a dodobra smo se naužili morskega zraka.

—    Tole že diši po begu, rečem Degaju. Nasmehne se. Potem se oglasi Julot:

—    Ja, čisto po begu. Vračam se tja, odkoder sem zbežal pred petimi leti. Kot idiot sem se pustil ujeti, ko sem šel po tistega, ki me je nategnil pred desetimi leti. Ostanimo skupaj, v Saint-Martinu nas bojo razdelili v grupe po deset in nas zaprli v skupinske celice.

Motil se je, Julot. Na cilju so ga poklicali, njega in še dva druga, in zaprli vsakega posebej. Vsi trije so bili robi-jaši povratniki, dobili so jih v Franciji in poslali nazaj.

V celicah se šele začne življenje, polno vznemirjenj in novosti. Pogovarjamo se, kadimo, dobro nas hranijo. Nevarno je le za plan. Kar tako te iznenada pokličejo, te slečejo do nagega in pretipajo vse do podplatov, potem še obleko. »Oblecite se!« In pustijo te nazaj.

Celica, menza, dvorišče, kjer dolge ure korakamo v koloni. Ena, dva! Ena, dva! Ena, dva!... V vsaki skupini nas je sto petdeset. Klobasa je dolga, sliši se težko cokljanje. Absolutna tišina! Potem je voljno in posedemo po tleh. Nastanejo skupine, po kategorijah. Najprej tisti iz pravega podzemlja, rojstni kraj sploh ni važen: Korzika, Marseille, Toulouse, Bretanija, Pariz... Eden celo iz Ardeche, jaz namreč. Rojstni Ardeche v čast lahko povem še nekaj. Tu je tisoč devetsto ljudi, a zastopava jo samo dva. Neki poljski čuvaj, ki je ubil svojo ženo, in jaz. Mi iz Ardeche smo vendar sami v redu tipi. Druge skupine so se zbrale po naključju ali ne, sicer pa je med bodočimi robijaši več pocar-jev kot mojstrov svoje obrti. Se na nekaj so me opozorili: z vseh koncev nas opazujejo in sestavljajo naše karakteristike.

Popoldne sem sedel na soncu, ko se mi je približal neznanec. Z očali, majhen in mršav. Zaman poskušam dognati, kam naj ga dam, v teh arestantskih cunjah smo si vsi precej podobni.

—    Si ti, Metulj ? — Krepak korziški naglas.

—    Ja. Kaj hočeš?

—    Pridi na stranišče, reče in odide.

—    Na, ta ti je s Korzike, mi reče Dega. Gotovo kak gorski bandit. Kaj le hoče od tebe?

—    Takoj bom zvedel.

Stranišče je sredi dvorišča. Delam se, kot da uriniram. Tip je zraven mene in počenja isto. Od strani mi zašepeta:

—    Pascal Matra je moj svak. Svetoval mi je, naj se obrnem nate, če bi potreboval pomoč.

—    Ja, Pascal je moj prijatelj. Kaj bi rad?

—    Ne morem več nositi plana, grižo imam. Nikomur ne upam povedati. Bojim se, da bi mi ga ukradli, bojim se tudi paznikov. Rotim te, Metulj, vzemi ga za nekaj dni!

Njegov plan je precej večji od mojega. Kaj, če je past? Če mu rečem, da se bojim dveh planov v danki, bo vedel, da imam tudi sam svojega.

—    Koliko imaš v njem?

—    Petindvajset tisoč.

Brez besed mu ga vzamem iz rok. Se kar čist je in pred njegovimi očmi si ga vtaknem v zadnjico. Vprašam se, če človek prenese dvoje takšnih reči. Nimam pojma. Vstanem, si popravim hlače ... V redu, ničesar ne čutim.

—    Ime mi je Ignace Galgani, mi še reče. Hvala, Metulj.

Vrnem se k Degaju in mu potihoma povem, za kaj me

je prosil Galgani.

—    Ni pretežko?

—    Ne.

—    Potem pa dovolj o tem!

Poskušala sva se seznaniti s povratniki, ki so že bežali. Predvsem z Julotom ali Guittoujem. Prav požrešni smo na informacije. Kako je tam? Kako ravnajo z robijaši? Kako, da te ne ločijo od prijatelja? .. . Potem slučajno naletiva na interesantnega tipa, prav poseben primerek. Korzičan, rojen v kaznilnici. Njegov oče je bil paznik in je živel z njegovo materjo na Otokih zveličanja, sam pa je bil rojen na Kraljevem otoku. O usoda! Zdaj se domov ne vrača kot paznikov sin, ampak kot kaznjenec!

Obsojen je bil na dvanajst let robije, nekam je vlomil. Fant devetnajstih let, odkritega obraza in jasnih, izrazitih oči. Z Degajem takoj opaziva, da je imel smolo. Na naše kroge se spozna bolj malo, a morda nam bo še koristil. Ve, kaj nas čaka. Na Otokih je živel štirinajst let in pove nama, da je imel za guvernanto kaznjenca, nekega famoznega mi-šičnjaka, ki so ga dobili na strelišču, ko je nekoga štihnil v boju za čudovite oči Zlate čelade.

Nekaj dragocenih nasvetov dobiva od njega. Pobegniti je treba s kopnega, z Otokov je nemogoče. Predvsem te ne smejo imeti zapisanega kot nevarnega. Takoj po prihodu v Saint-Laurent-du-Maroni namreč pogledajo v kartoteko in potem presodijo, kam greš. Na Otoke jih ne pošljejo veliko, samo kakšnih pet odstotkov, ostali ostanejo na kopnem. Otoki so še kar zdravi, mi je pojasnil Dega, kaznilnica na kopnem pa je taka svinjarija, da človeka izmolze do amena. Bolezni, pa umori...

Upajva, da ne greva na Otok, si misliva z Degajem, a v hipu začutim vozel v grlu. In če sem zapisan kot nevaren? Dosmrtna, pa štos s Tribouillardom in potem z direktorjem ... Bog mi pomagaj ...

Nekega dne se razve alarmantna novica: za nobeno ceno v ambulanto, bolnike in reveže zastrupijo kot pse! Povsem verjetno gre za raco, tako pa tudi pravi Parižan Francis Pasoš, ki ima brata v ambulanti za bolničarja in mu je le-ta vso reč razložil.

Kuj on, ki je napravil samomor, je bil velik specialist za blagajne. Pravijo, da je med vojno vlomil v nemško ambasado v Ženevi ali Lausannu, odnesel važne dokumente in jih predal agentom francoske obveščevalne. Po vojni je bil zaradi neke malenkosti zaprt, a kifelci so se spomnili njegovih zaslug in so ga spravili iz zapora, kjer bi moral odsedeti pet let. Po letu 1920 se je vsako leto enkrat ali dvakrat izkazal ob kakšni blagajni in tako mirno preživljal svoje dni. Če so ga prijeli, so iz Urada brž intervenirali in ga spustili. A tokrat je udaril mimo. Naložili so mu jih dvajset in odšel je z nami. Da bi se izmaknil konvoju, se je napravil bolnega in je odšel v ordinacijo. Tableta ciankalija — še zmeraj po pripovedovanju brata Francisa Pasoša

— je opravila svoje. Blagajne in Urad so si lahko oddahnili.

Na dvorišču je vse polno zgodbic, resničnih in izmišljenih. Vendar jih poslušamo vse in tako zabijamo čas.

Ce moram na stranišče, v celici ali na dvorišču, me mora zaradi planov spremljati Dega. Medtem ko operiram, stopi predme in me zakrije preveč radovednim očem. En plan, že to je cela zgodba, a jaz imam dva; Galgani je iz dneva v dan bolj bolan. A nekaj me preseneča že ves čas: tisti plan, ki gre prvi v danko, tudi ven pride prvi. Nimam pojma, kaj vse počneta v trebuhu. Je že tako ...

Včeraj sem bil pri brivcu, ko so poskušali umoriti Clousiota. Dva vboda z nožem, tik ob srcu. Še čudež, da je ostal živ. Njegov prijatelj mi je povedal, da so bili to stari neporavnani računi. Zgodba je interesantna in morda vam jo nekoč celo povem. Tip, ki ga je kiksnil, je končal šest let kasneje v Cayenne, ko je z lečami vred pogoltnil malce kalijevega bikromata. V strašnih bolečinah je umrl. Bolničar, ki je pomagal doktorju pri obdukciji, nam je prinesel pokazat dvanajst centimetrov dolg kos črevesa in v njem sedemnajst lukenj. Cez dva meseca so tudi njegovega morilca našli na bolniški postelji, zadavljenega. In nihče ni vedel, kdo ga je.

Danes je že dvanajsti dan, kar smo v Saint-Martinu. Trdnjava je polna. Na obzidju se noč in dan izmenjujejo straže.

Včeraj sta se pod tuši stepla dva brata. Kot psa sta se klala in enega so vtaknili v našo celico. Ime mu je Andre Baillard. Povedal mi je, da ne bo kaznovan, ker je napako napravila uprava jetnišnice. Paznikom je namreč zabičano, da se brata v nobenem primeru ne smeta srečati. Ko zvem za njuno zgodbo, mi postane vse jasno.

Andre je ubil staro rentnico, brat Emile pa je spravil denar. Emile je imel potem nekoč smolo in so ga zasačili pri manjši tatvini; vtaknili so ga za tri leta. Lepega dne je dobil od brata paket, a v njem ni bilo denarja za cigarete. Besen zažene pošiljko po tleh, grdo zakolne in reče: »Še ga dobim v pest, Andreja! On je vendar ubil staro, jaz sem samo popokal denar,-Ko pridem ven, mu ne dam niti ficka!« Eden izmed zapornikov je brž pohitel k direktorju in mu pojasnil, kar je pravkar slišal. Ni treba dolgo čakati. Andreja aretirajo in brata sta obsojena na smrt. Zaprta sta v Sante na oddelku na smrt obsojenih, njuni celici sta druga zraven druge. Prosita za pomilostitev. Emilovo prošnjo sprejmejo štiriintridesetega dne, Andrejeva je odbita. Vendar iz nekakšne solidarnosti tudi Emila obdržijo na oddelku smrti in brata se z verigami na nogah vsak dan sprehajata po dvorišču.

Šestinštiridesetega dne se ob pol petih zjutraj odprejo vrata Andrejeve celice. Pridejo vsi, direktor, sodnijski pisar in tožilec, ki je zahteval njegovo glavo, pripravljeni za eksekucijo. A v trenutku, ko začne direktor svoj govor, pridrvi pred celico advokat in izroči tožilcu list papirja. Možje se umaknejo na hodnik. Andre čuti v grlu tako kepo, da še sline ne more požreti. Usmrtitve se vendar ne da zaustaviti, če se je že začela ceremonija! Naslednjega dne mu je advokat po dolgih urah tesnobnosti in negotovosti povedal, da je bil na večer pred eksekucijo umorjen predsednik Doumer in da ga je Gorgulov. A Doumer ni umrl takoj in je advokat vso noč čakal pred kliniko. Pravosodnega ministra je obvestil: če predsednik umre pred izvršitvijo kazni (od pol petih do petih), bo zahteval odložitev zaradi izpraznjenega predsedniškega mesta. Doumer je umrl dve minuti čez četrto uro. Ravno še čas, da je advokat poklical pravosodno ministrstvo, potem je skočil v taksi in prišel tri minute prepozno, da bi preprečil odpreti vrata Andrejeve celice. Kazen so bratoma spremenili v dosmrtno robijo. Ja, tistega dne, ko so izvolili novega predsednika, je advokat pohitel v Versailles, in čim je bil Albert Lebrun izvoljen, mu je pomolil pod nos prošnjo za pomilostitev. Nikoli še ni noben predsednik odklonil milosti prvemu, ki ga je prosil zanjo: »Lebrun je podpisal, je končal Andre, in zdaj sem tu, živ in zdrav, na poti v Gvajano.«

Pogledam ga, tipa izpod giljotine, in pomislim, da stvari, ki sem jih pretrpel, sploh ne morem primerjati s kalvarijo Andreja Baillarda.

Pa vendar se pozneje nisem več družil z njim. Ze sama misel, da je pokončal ubogo starko in ji sunil denar, me sili na kozlanje. Sicer pa mu sreče ni nikdar zmanjkalo. Pozneje je na Saint-Josephu ubil brata. Videli so ga. Emile je stoje lovil s trnkom in zamaknjeno gledal v ribe. Zaradi hrumečih valov ni slišal Andreja, ki se mu je približal od zadaj in ga s trimetrsko bambusko sunil v vodo. Spodaj je mrgolelo morskih psov in Emile jim je brž nadomestil ribjo

hrano. Ker se ni oglasil na večernem zboru, so zapisali, da se je ponesrečil pri poskusu bega. Videli so ga trije ali štirje kaznjenci, ki so vrh otoka pobirali kokosove orehe, in potem so za to zvedeli vsi razen paznikov, seveda. Andreja Baillarda ni to nikdar motilo in še malo se ni vznemirjal.

Zaradi »vzornega vedenja« so ga premestili v Saint-Laurent-du-Maroni in tu se mu je godilo naravnost čudovito. Imel je sam svojo celico, in ko se je nekoč sprl z nekim kaznjencem, ga je hudomušno povabil k sebi in ga takoj za zaprtimi vrati zabodel. Uradno so ugotovili, da je bil silobran. Ko so ga zaradi »vzornega vedenja« oprostili še robi j e, je bil dokončno pomiloščen.

Saint-Martin-de-Re je do amena natrpan z zaporniki.

V    njem sta dve različni kategoriji: osemsto ali tisoč robi-jašev in devetsto izgnancev. Da postaneš prvo, moraš storiti kaj hudega ali pa te morajo vsaj obdolžiti česa velikega. Najbolj mila kazen je sedem let, potem gre po stopnjah do dosmrtne. Kogar oprostijo smrti, je avtomatično obsojen na dosmrtno. Z izgnanci je drugače. Sedemkrat moraš biti obsojen, včasih tudi samo trikrat, pa te brcnejo. Res so to sami nepoboljšljivi tatovi in razumljivo je, da se jih hoče družba otresti. A vseeno je sramota za civiliziran narod, če

si mora pomagati s takšnimi postopki. Najdejo se tudi zmi- . kavti brez talenta, nerode, dostikrat jih primejo, pa že romajo v izgnanstvo — kar je bilo v mojem času nekaj podobnega kakor dosmrtna, — v vsem svojem tatinskem življenju pa jim ni uspelo ukrasti kompletnih deset tisoč frankov!

V    tem se kaže največji absurd francoske družbe. Noben narod se ne bi smel prehitro odkrižati ljudi, ki povzročajo sitnosti. Morali bi jih zdraviti, ne pa nehumano kaznovati!

Ze sedemnajst dni smo v Saint-Martinu. Barka, ki nas bo odpeljala v kaznilnico, se imenuje La Martiniere. Vseh skupaj nas je tisoč osemsto sedemdeset, a danes se nas je na trdnjavskem dvorišču zbralo samo kakšnih osemsto. Ze več kot uro stojimo v vrstah po deset in deset, ko se nenadoma odprejo velika vrata. Zagledamo kakšnih osemdeset ljudi, ki so oblečeni drugače kot naši pazniki. Njihove svetlo modre obleke so krojene vojaško, a takšnih ne nosijo orožniki ali vojaki. Ob debelem pasu imajo težke revolverje. Možje so vseh starosti, od petintrideset do petdeset let, vsi imajo od sonca ožgane obraze. Stari so simpatični, mladi se

napihujejo od važnosti in ugodja. Potem pridejo direktor kaznilnice Saint-Martin-de-Re, žandarmerijski polkovnik, trije ali štirje ranocelniki v tropskih oblačilih in dva duhovnika v belih sutanah. Polkovnik prime trobljo in si jo postavi pred usta. Pričakujemo, da bo zahteval mirno, pa ni.

—    Dobro poslušajte. Od tega trenutka dalje ste pod oblastjo sodnega ministra, ki zastopa kaznilniško administracijo Francoske Gvajane, katere administrativni center je v mestu Cayenne. Gospod komandant, predajam vam osemsto šestnajst kaznjencev, njihov seznam je tule. Prosim, da ga preverite.

Začne se klicanje in kljukanje imen: »Ta in ta, tukaj, ta in ta, tukaj ...« Po dveh urah ugotovijo, da je vse v redu. Potem podpišejo neke dokumente in za to priložnost so na dvorišče prinesli majhno mizo.

Komandant Barrot ima toliko našitkov kot polkovnik, le da so pozlačeni in ne srebrni kot v žandarmeriji. Tudi sam prime trobljo in reče:

—    Transportiranci, odslej vas bomo klicali s tem imenom: transportiranec ta in ta, transportiranec številka ta in ta. Odslej se morate pokoriti kaznilniškemu statutu in internemu sodišču, ki bo v primeru neposlušnosti ukrepalo po svoje. Avtonomna sodišča vas lahko obsodijo za prekrške, storjene v kaznilnici. Z navadnim zaporom ali pa tudi s smrtno kaznijo. Seveda se disciplinske kazni izvršujejo na vseh krajih, ki spadajo pod našo upravo. Možje, ki jih vidite pred seboj, se imenujejo nadzorniki. Ce želite z njimi govoriti, boste rekli: »Gospod nadzornik.« Po obedu boste dobili v mornarskih Žakljih obleko. Vse je preračunano, drugih reči ne boste potrebovali. Jutri se vkrcamo na La Martiniere, skupaj bomo potovali. Zapuščate Francijo, a nikar ne obupajte, v novih krajih se vam bo godilo dosti bolje kot tu. Lahko boste govorili, igrali, peli in kadili. Ce boste poslušni, bo vse v redu, ne bojo vas pretepali. A prosim vas, da počakate in osebna nesoglasja poravnate na cilju. Disciplina na ladji je zelo stroga, upam, da razumete. Ce se kdo boji, da fizično ne bi zdržal poti, naj se oglasi v ambulantni sobi, pregledal ga bo zdravnik iz konvoja. Želim vam srečno pot.

—    Kaj misliš, Dega? vprašam po končanem obredu.

—    Stari moj Metulj, vidiš, imel sem prav. Najbolj se je treba bati drugih kaznjencev. Barrot je rekel: »Počakajte do cilja, da poravnate osebna nesoglasja.« Lepo se sliši. To bo še klanja in mesarjenja, boš videl!

—    Pusti to, zaupaj mi.

Poiščem Francisa Pasoša in ga vprašam:

—    A je tvoj brat še vedno bolničar?

—    Ja, saj on ne gre na robijo, izgnan je.

—    Čimprej ga poišči. Prosi ga, naj ti priskrbi bisturij.[7] Ce hoče denar, naj pove koliko. Plačal bom.

Čez dve uri že imam oster bisturij s krepkim ročajem. Strašno orožje. Morda le malce predolgo.

Na dvorišču sem se usedel tik stranišča in poslal po Galganija. Rad bi mu vrnil plan, a med osemsto ljudmi ga ni lahko najti. Tudi Julota, Guittouja in Suzinija doslej še nismo srečali.

Skupinsko življenje ima prednost, živiš, se meniš s sosedi in sploh pripadaš neki skupnosti. Toliko si imamo povedati, da sploh ni časa za razmišljanje. Joj, kako se preteklost hitro briše in umika novemu življenju! Prepričan sem, da bomo na cilju nanjo že čisto pozabili in bomo raje premišljevali o drugi stvari: kako pobegniti? A prva in najvažnejša stvar je, da ostanemo živi. Kje so zdaj kifelci, porotniki, sodnija in sodniki, žena, oče, prijatelji? Vsi so tu v mojem srcu, res, a kriva je potovalna mrzlica, skok v neznano in novi prijatelji, če se zdi, da sem jih pozabil. V trenutku, ko bom miren in pripravljen, se mi bojo spet vsi približali.

No, Galganija mi že peljejo, saj kljub svojim debelim naočnikom ne vidi najbolje. Očitno je zdaj že bolj zdrav. Stopi k meni in mi brez besed stisne roko.

—    Plan ti bom vrnil. Zdaj si dober, lahko ga> nosiš in paziš. Med vožnjo je to zame prevelika odgovornost. Kaj, če se ne najdeva v kaznilnici? Bolje bo, če ga vzameš.

Galgani je ves nesrečen.

—    No, pojdiva na stranišče, mu rečem.

—    Ne, nočem ga! Kar ti ga imej, dam ti ga. Tvoj je,

ves.

—    Zakaj?

•— Zaradi plana že nočem crkniti! Rajši sem živ brez ficka kot bogat, pa mrtev. Dam ti ga, vsaj ne boš ničesar riskiral za tuj denar. Imej vsaj ti kakšno korist od njega.

—    Bojiš se, Galgani, že vidim. So ti grozili? Kdo sluti, da si poln?

—    Ja, ves čas že hodijo za mano trije bikci. Zato tudi nisem prišel k tebi. Nočem, da bi vedeli za naju. Ce grem podnevi ali ponoči na sekret, pride takoj eden izmed njih za mano. Jasno sem jim dal vedeti, da nisem poln, pa me ne pustijo. Prepričani so, da ima moj plan kdo drug, pa čakajo, da ga dobim nazaj.

Pogledam ga in vidim, da ga je res strah. »Kje so ponavadi?« ga vprašam. — »Za kuhinjo in pralnico.« — »Prav, počakaj me, da se vrnem. No, ali pa, če greš z mano.« Odideva prek dvorišča. Izpod kape povlečem bisturij in ga vtaknem pod rokav, ročaj pa stisnem v pest. Kmalu jih zagledam.

Štirje so, trije Arabci in Korzičan z imenom Girando. Takoj mi je jasno. Korzičan, ki ga naši iz ceha gledajo postrani, je povlekel za sabo Arabce. Verjetno ve, da je Pascal Matra Galganijev svak, zato pa se mu tudi zdi nemogoče, da bi bil fant prazen.

—    Kako si kaj, Mokrane?

—    Gre, Metulj. In ti?

—    Ja, sidi, precej slabo gre. Prišel sem vam povedat, da je Galgani moj prijatelj. Če se mu karkoli zgodi, jo najprej skupiš ti, Girando! Potem pridete na vrsto še drugi. Razlagajte si to, kakor hočete.

Mokrane vstane. Moje velikosti je, meter štiriinsedem-deset in širokih ramen. Zadel sem ga v živo. Pripravljen je, da me napade. Iz rokava potegnem sijoči bisturij in ga potehtam v roki:

—    Samo premakni se, pa te nasadim ko cucka.

Takšnega orožja pač ni pričakoval, saj nas neprestano

nadzorujejo! Moje besede in noževo rezilo so ga pomirili.

—    Vstal sem, da bi govorila, ne pa, da bi se tepla, reče. Mastno se je zlagal, a za vse bo bolje, če mu ne pokvarim ugleda pred prijatelji. Ponudim mu lep izhod:

—    Prav. Če si vstal, pa se pomeniva...

—    Nisem vedel, da je Galgani tvoj prijatelj. Prepričan sem bil, da je pocar. Moraš me razumeti, Metulj, nekako skušam najti denar, suh sem. Brez ficka ne bom mogel pobegniti.

—    No, to je normalno, Mokrane. Pravico imaš, da se boriš za življenje. Zapomni si, tu nimaš kaj iskati. Drugam pojdi.

Pomoli mi roko in stisnem mu jo. Uh! Dobro sem se izmazal. Naslednjega dne ne bi odpotoval, če bi ga ubil. Pozneje sem šele ugotovil, da sem napravil napako. Z Gal-ganijem se takoj vrneva in rečem mu:

—    Nikomur besede o tem. Nočem, da bi me nadrl očka Dega.

Poskusim ga prepričati, naj le vzame svoj plan, pa mi reče:

—    Jutri, preden gremo. — A naslednjega dne se je potuhnil in na ladjo sem se vkrcal z dvema planoma.

Ponoči je v naši celici tiho. Enajst nas je in nihče ne govori. Vznemirja me misel, da preživljamo tako svoj zadnji dan na francoski zemlji. Domotožje nas daje, saj ni kar tako, če zapustiš Francijo in imaš pred sabo neko tujo deželo s tujim režimom.

Dega molči. Sediva ob zamreženih vratih, ki gledajo na hodnik. Tu se vsaj laže diha, ker je več svežega zraka. Počutim se popolnoma razoroženega. Podatki o življenju, ki nas čaka, si tako nasprotujejo, da sploh več ne vem, a naj se jokam, smejem ali tulim od obupa.

Fantje okrog mene so vsi iz ceha. Samo mali Korzičan, rojen v kaznilnici, ni naš. V nejasnem stanju lebdimo, čutimo, da gre zdaj zares. Skoz vrata se valijo kupi dima, kot bi jih privlačil zrak s hodnika. Sesti je treba pod te oblake, če nočeš, da bi te pekle oči. Edino Andre Baillard spi spanje pravičnega, pa čeprav je zapravil življenje. Sicer pa se še ne zaveda, kakšen raj ga čaka.    .*

Pred očmi se mi zavrti film mojega življenja: otroška leta v družini, polni ljubezni, dobre vzgoje, lepih manir in plemenitosti; cvetje na polju, šumenje potokov, okus po orehih, breskvah in slivah, ki jih je bilo na našem vrtu vse polno; in vonj/mimoze, ki je vsako pomlad cvetela pred hišo. Pred očmi se mi zvrstijo domači. Zaslišim glas svoje uboge matere, ki me je imela tako rada, in potem očetovega, nežnega in mehkega, pa lajanje lovskega psa, ki me je z dvorišča klical, da bi se igrala. Deklice, dečki, prijatelji pri igri, to so najlepši trenutki mojega življenja. Gledam film. Proti svoji volji se vključujem v projekcijo te laterne magike, ki jo je začela moja podzavest, in z občutkom nežnosti se napolni noč pričakovanja in vznemirjenja pred odhodom v neznano.

Mislim, da je zdaj čas, da potegnem črto. Torej: šestindvajset let mi je, odličnega zdravja sem in v drobovju imam svojih pet tisoč šeststo frankov in Galganijevih petindvajset tisoč. Dega jih ima deset tisoč. V celoti lahko torej računam na štirideset tisoč. Ce Galgani svoje vsote ni zmožen braniti tu, jo bo še manj na ladji in potem v Gvajani. Sicer pa to ve tudi sam in se je zato potuhnil. Jasno, tudi njega bom rešil. Naj ima vsaj nekaj od svojega denarja! Štirideset tisoč frankov je veliko, ne bo mi težko kupiti sodelavcev, kaznjencev in paznikov.

Račun je pozitiven. Z Degajem in Galganijem bom zbežal takoj, ko pridemo. Dotaknem se bisturij a in ob hladnem jeklu se počutim še bolje. Kako učinkovit je, sem se prepričal že na obisku pri Mokranu. Ob treh zjutraj prinesejo pred celico enajst platnenih mornarskih bisag. Pogledam prvo, ki se dotika ograje, in preberem: C ... Pierre, trideset let, meter triinsedemdeset, pas dvainštirideset, čevlji enainštirideset, številka registracije X ... Pierre C ... je vendar Nori Pierrot! Iz Bordeauxa je prišel in v Parizu so mu za umor prisodili dvajset let robije.

Odličen fant je, korekten in zaupanja vreden, dobro ga poznam. Ko z etikete preberem podatke, mi šele postane jasno, kako dobro je organizirana kaznilniška administracija. Ce se spomnim tiste kasarne, ko so nam razdelili obleke kar tako, brez merjenja! Tu je vse registrirano, vsak bo dobil obleko po svoji meri. Iz vreče gleda kos platna in vidim, da bomo odslej naprej v belem z rdečimi poševnimi progami. V takem te pač nikjer ne prezrejo!

Poskušam se spomniti podob s sodišča, porotnikov, tožilca. A misli me ne ubogajo. Ja, popolnoma sam moram biti, če hočem intenzivno podoživljati preteklost, kot se mi je dogajalo v Conciergerie in v Beaulieuu. Počutim se olajšanega, hkrati pa vem, da bo skupno življenje v prisilni marsikaj spremenilo in se bojo pojavile nove potrebe in načrti.

K ograji pride Nori Pierrot:

—    Si v redu, Buba?

—    In ti?

—    Saj veš, vedno sem si želel v Ameriko, a kot hazarderju mi ni nikoli uspelo prihraniti dovolj denarja. Potem so se kifelci spomnili, da mi plačajo vožnjo. V redu, kaj? Bi si lahko želel še kaj boljšega, Metulj!

Govori s čisto normalnim glasom, ne baha se, to vem. Silno je samozavesten:

—    Tale zastonj vožnja v Ameriko ima tudi svoje prednosti, ti pravim. Rajši čez morje na robijo, kot da bi petnajst let krepal zaprt v Franciji.

—    Vse bomo še videli, Pierrot, se ti ne zdi? Ja, huje je, če pokreteniš v celici ali če te je konec od lakote v kakšni francoski luknji, kot pa če crkneš gobav ali od rumene mrzlice v Ameriki. O tem sem prepričan.

—    Jaz tudi.

—    Pierrot, tamle je tvoja vreča; vidiš?

Nagne se, da bi bolje videl, potem črkuje svoje ime.

—    Kar takoj bi jo odprl in se dal v tiste cunje. Nič ne bojo rekli, a? Saj so moje!

—    Pusti to, ne boš dolgo čakal. Zdaj ne smeva imeti sitnosti, Pierre. Rad bi se sprostil in mirno počakal jutro.

Fant prikima in se umakne od vrat. Louis Dega stopi k meni:

—    Fantič, tale noč je zadnja. Jutri zapustimo našo lepo deželo.

*

—    Naša prelepa dežela nima najbolj čedne pravice, Dega. Morda pa le najdemo kje kakšno deželo, ki ne bo lepa, pa bo bolj humano ravnala z ljudmi, ki so ga polomili.

Nisem pričakoval, da bom povedal tako dobro, pozneje sem se prepričal, da sem imel prav. Potem je spet vse tiho.

Odhod v prisilno

Ob šestih se začne vstaj alna zmeda. Zaporniki nam prinesejo kave, potem pridejo štirje nadzorniki. Izjemoma so danes v belem, ob pasu imajo revolver. Gumbi na njihovih neizprosno belih tunikah so pozlačeni. Eden med njimi ima na levem rokavu tri zlate našitke v obliki črke V.

Transportiranci, po dva in dva boste odšli na hodnik. Vsak naj si poišče ustrezno vrečo, imena so na etiketah. Vzemite stvari in se postavite k zidu, z obrazom proti hodniku.

Preteče kakšnih dvajset minut in vsi smo v vrsti.

—    Slecite se, stvari povijte, jih vtaknite v bluzo in zavežite rokave... Odlično. Ti tamle, poberi zavoje in jih postavi v celico ... Oblecite se, gate, kožnati triko, progaste hlače, progasto bluzo, nogavice, čevlje... So vsi oblečeni?

—    Ja, gospod nadzornik.

—    Prav. Volneno suknjo pustite zunaj, če bi slučajno deževalo. Vreče na levo ramo!... V vrsto pa dva in dva, za mano!

Tisti z našitki gre spredaj, dva ob strani in eden zadaj. V slabih dveh urah se na dvorišču postavi v vrsto osemsto deset kaznjencev. Takoj pokličejo štirideset mož in napravijo štiri kolone. Med njimi sva tudi z Degajem, pa trojica povratnikov: Julot, Galgani, Santini. Na rokah nimamo ne verig ne lisic, zato pa so stražniki krepko budni. Deset jih hodi ritensko in nas ne spustijo iz oči, ostali nam kažejo hrbet. Kakšne tri metre so pred nami.

Odprejo velika trdnjavska vrata in kolona se pomakne. Stražniki se pridružijo konvoju in mu sledijo na dva metra, orožniki pa mirijo radovedneže, ki so nas prišli gledat. Nenadoma od zadaj zaslišim rahel žvižg na prste. Obrnem se in na nekem oknu zagledam svojo ženo Nenette in prijatelja Antoina D ... Na sosednem oknu slonita De-gajeva žena Paula in prijatelj Antoine Giletti. Dokler se le da, potem z Degajem zreva vanje in se pomikava naprej. Tokrat sem zadnjikrat videl svojo ženo in prijatelja Antoina, ki je bil šest let kasneje ubit med bombardiranjem v Marseillu. Tihi smo, nihče ne odpre ust. Noben kaznjenec, paznik, orožnik ali radovednež ne zmoti tega bolestnega trenutka, ko je vsakemu jasno, da se tisoč osemsto mož za zmeraj poslavlja od normalnega življenja.

Vkrcamo se. Prvih štirideset nas odpeljejo v podpalubje in nas zaprejo v kletko z debelimi drogovi. Na vratih preberem: »Celica številka 1, 40 oseb, posebna kategorija. Stroga, neprestana pazljivost!« Potem dobimo zvite viseče mrežnice z obroči, s katerimi bomo postelje pritrdili ob drogove. Nekdo se stisne ob mene. Julot. On te reči pozna, saj se je pred desetimi leti že vozil po teh vodah. Zdaj ve, pri čem je.

—    Brž pridi sem! Na tale obroč obesi vrečo, potem pritrdi nanj tudi posteljo. Vidiš tiste line? Zdaj so zaprte, a med vožnjo jih bojo odprli in bo tu več zraka kot kjerkoli drugje.

Predstavim mu Degaja in potlej se menimo. Nenadoma se nam približa tip, ki ga še ne poznamo. Julot mu z roko prekriža pot: »Da te nikdar več ne vidim tu, če hočeš priti živ na cilj. Razumel?« — »Ja,« reče tip. — »In veš, zakaj?«

— »Ja.« — »Zdaj pa izgini!« — Tipa zmanjka. Dega se razveseli takšne avtoritete in tega ne skrije: »V vajini družbi bom lahko mirno spal.« — »V najini druščini si na ladji bolj varen kot v katerikoli vili na Ažurni obali,« mu odvrne Julot.

Potovanje je trajalo osemnajst dni. Zgodil se je le en incident. Sredi noči je nekdo zakričal in vsi smo planili pokonci. Na drugem koncu so našli zaklanega moža z nožem v hrbtu. Neznanec mu ga je zasadil od spodaj navzgor in viseče postelje ni prebodel. Nož je bil dolg dvajset centimetrov, strašno orožje. V hipu so pazniki na nogah, petindvajset jih je, trideset. Dvignejo mušketone in pomerijo v nas.

—    Do nagega! Vsi in brž!

Slečemo se. Preiskava bo, jasno. Bisturij, položim pod desno stopalo, težo telesa prenesem na levo nogo. Rezilo je ostro, a dobro skrito. V kletko stopijo štirje pazniki in začnejo brskati po čevljih in oblekah. Pred vrati so pustili orožje, za njimi so zaklenili. Od zunaj nas spremljajo z naperjenimi puškami. »Če se kdo samo premakne, bo njrtev,« pravi eden izmed šefov. Preiskava je vrgla tri nože, dva na-brušena tesarska klina, en odpirač za steklenice in en zlat plan. Šest nagcev potem odpeljejo iz kletke. Kmalu pride šef konvoja, komandant Barrot, ob njem dva doktorja in ladijski kapitan. Ko so pazniki zunaj, se spet oblečemo, čeprav nam tega uradnčfniso še dovolili. S tal poberem bisturij in ga dam v žep.

Pazniki so se umaknili k stopnicam. Na sredo se postavi Barrot in si ogleda šest mož brez obleke.

—    Tole je njegovo, reče paznik, ki je bil v preiskavi, dvigne s tal nož in pomigne prvemu v vrsti.

—    Ja, moj je.

—    Prav, odvrne Barrot. Dajte ga sedet nad mašino.

Paznik pokaže komandantu še lastnike žebljev, odpirača in nožev. Možje priznavajo in vsakega posebej odvedeta dva paznika. Naposled obležita na tleh še dve reči: nož in zlati plan. En mož in dva predmeta. Fant je mlad, star kakšnih triindvajset, petindvajset let, močne postave, vsaj meter osemdeset, atlet modrih oči.

—    Tole je tvoje, ne? pravi paznik in pokaže plan iz zlata.

—    Je.

—    Kaj je v njem? vpraša komandant Barrot in se ga dotakne.

—    Tristo angleških funtov, dvesto dolarjev in dva pet-karatna diamanta.

—    Prav, videli bomo. — Komandant ga odpre. Naokoli stojijo pazniki in nam zakrivajo pogled. — Točno. Kako se imenuješ.

—    Salvidia Romeo.

—    Italijan?

—    Da, gospod.

—    Zaradi plana ne boš kaznovan, pač pa zaradi noža.

—    Pardon, nož ni moj.

—    Glej si ga no! Ne reci tega, našel sem ga v tvojih čevljih, reče paznik.

—    Nož ni moj, slišite!

—    Praviš torej, da lažem jaz?

—    Ne, motite se.

—    Torej, čigav je nož? poseže vmes komandant Barrot. Ce ni tvoj, čigav je potem?

—    Moj ni, to je vse.

—    Ce bi se rad izognil luknji, kjer se boš cvrl nad kotlom, odgovori! Čigav je nož?

—    Pojma nimam.

—    Se zajebavaš, kaj? V tvojem čevlju najdemo nož, ti pa ne veš, kdo je njegov lastnik! Ta je res močna! Ce ni tvoj, boš vsaj vedel, kdo ti ga je podtaknil. Odgovori.

—    Ni moj in nisem zato tu, da bi povedal. Ne izdajam. A te moj gobec spominja na muhača?

—    Nadzornik, vklenite ga. Takšno manifestacijo nediscipline boš drago plačal!

Oba komandanta stopita skupaj, kapitan ladje in komandant konvoja. Kapitan pokliče nekega paznika in ga pošlje na palubo. Takoj potem se prikaže bretonski mornar, prava gora. V rokah ima vedro z morsko vodo in kot pest debelo vrv. Italijana pokleknejo in privežejo ob zadnjo stopnico. Mornar pomoči vrv v vedro in potem s počasno roko zamahne po ubogem vragu na tleh. Fant ne spusti iz sebe niti glasu, le po hrbtu in zadnjici se mu ulije kri. Grobno tišino zmoti hripav klic protesta iz naše kletke:

—    Banda zajebana!

Samo to je bilo potrebno, pa se je iz vseh strani usulo: »Svinje! Mesarji! Barabe!« Čimbolj nam grozijo, da nas pobijejo, če ne utihnemo, bolj se deremo ...

Nenadoma se oglasi komandant:

—    Paro!

Mornarji zasučejo kolo in iz cevi puhnejo v nas vreli curki. Prej kot bi preštel do dva, smo vsi na tleh. Polasti se nas panika. Reveži, ki jih je opeklo, od strahu ne upajo pisniti. Vsa reč je trajala kakšno minuto, ko spet zaslišimo komandanta.

—    Pričakujem, da ste razumeli, trde buče? Samo premaknite se, pa pošljem paro. Razumeli? Vstanite!

Zares opečeni so bili samo trije, odpeljali so jih v ambulantni oddelek. Prebičanega Italijana so vtaknili nazaj k nam. Šest let pozneje je umrl, ko sva skupaj bežala.

Vožnja traja osemnajst dni in dovolj priložnosti je, da nam Julot razloži, kako je onstran morja. Cimveč bi nas rad naučil, čeprav bo potem drugače, kot pripoveduje. Saint-Laurent-du-Maroni je naselje ob reki Maroni, oddaljeno od morja kakšnih sto dvajset kilometrov.    »

—    V tej vasi je centralna kaznilnica. Razdelili nas bojo po kategorijah. Izgnanci jo bojo takoj mahnili v Saint-Jean, sto petdeset kilometrov od centrale. Robijaše pa razdelijo v tri grupe:

Zelo nevarne spravijo takoj po prihodu v celice disciplinskega oddelka, potem pa jih pošljejo na Otoke zveličanja. Samo za nekaj časa ali do smrti. Otoki so oddaljeni petsto kilometrov od Saint-Laurenta in sto od Cayenne. Največji otok je Saint-Jo^eph, na njem je tudi glavna kaznilnica. Na Hudičevem otoku imajo v glavnem politične zapornike. Tretji je Kraljevi otok.

Nevarni iz druge kategorije ostanejo v kampu Saint-Laurent, ukvarjajo se z vrtovi in zemljo. Ce je sila, jih pošiljajo tudi v hujša taborišča: Zeleni kamp, Charvein, Slap, Rdeči zaliv, Kilometer 42 ali Kamp smrti, kot mu pravijo domačini.

Tisti, ki spadajo v normalno kategorijo, so zaposleni v administraciji, po kuhinjah, pri čiščenju vasi in taborišča. Včasih jih pošljejo v delavnice in se ukvarjajo z mizarstvom, pleskanjem, kovanjem, elektriko, izdelovanjem žimnic in oblek, pranjem ...

Ce nas torej takoj po prihodu pokličejo in zaprejo v celico, se lahko kar pripravimo za Otok. Beg si tedaj lahko izbijemo iz glave. Seveda obstaja še neka možnost, poslednja morda: odpreš si koleno ali trebuh in te ranjenega prenesejo v ambulanto, odkoder potem zbežiš. Otokom se je treba izogniti za vsako ceno. Ce pa transportna ladja na srečo še ni pripravljena, moraš bolničarju nemudoma pokazati denar. Okužil te bo z lasom, pomočenim v urin, morda ti bo dal injekcijo terpentinovega olja v sklep na nogi ali pa boš vdihoval žveplo. Doktorju bo lahko rekel, da imaš 40° temperature. V nekaj dneh se moraš odločiti in za vsako ceno zbežati iz ambulante.

Ce pa te pustijo pri miru in ostaneš z drugimi v baraki, imaš čas in se pripraviš. Seveda se moraš paziti, da ne dobiš dela v notranjosti kampa. Sefu plačaj, naj te postavi v vasi za snažilca greznic, pometača ali pa pomočnika pri žagi. V okolici je precej civilnih podjetnikov. Ko odhajaš iz kaznilnice na delo in se zvečer spet vračaš, se kmalu seznaniš s Kitajci ali z bivšimi kaznjenci. Pomagali ti bojo, ko boš bežal. Pazi pa se kampov v bližini vasi: tam ljudje črkujejo kot muhe in nobeden še ni zdržal tri mesece. Sredi džungle je treba nasekati kubičen meter lesa na dan!

Vsa ta dragocena navodila nam je dal Julot med vožnjo na ladji. Sam je pripravljen na vse. Kot povratnik bo šel naravnost v celico, razumljivo! Zato pa ima v planu majhen nožič. Odprl si bo koleno, in ko se bomo spuščali po stopnicah, bo klecnil in padel. Prepričan je, da ga bojo s pomola takoj prenesli v ambulanto. In ni se zmotil.

Nadzorniki so se zamenjali in se šli preobleč. Vrnejo se vsi v belem in s tropsko čelado na glavi. Julot reče: »Na cilju smo.« Nadzorniki pozaprejo ladijske line in postane nam blazno vroče. Skoz odprtine že vidimo džunglo: torej plujemo po Maroniju. Voda je blatna, džungla pa zelena in vznemirljiva. Nad ladjo se spreletavajo prestrašeni ptiči. Premikamo se čisto počasi in se oziramo po temnem in bujnem rastju. Zagledamo že prve lesene hiše s pločevinastimi strehami. Črnci in črnke stojijo na pragu in gledajo ladjo. Pošiljk človeškega mesa so že navajeni in zato od njih ne pričakujemo znakov dobrodošlice. Trikrat zapiska sirena, še poslednjič zahrumi vijak in na cilju smo. Stroji se ustavijo, v nenadni tišini bi slišali tudi miš.

Molčimo. Julot odpre pipec in si v višini kolena razpara hlačni rob. Koleno mora odpreti šele na mostu, nikjer ne sme biti krvavih sledi. Nadzorniki odklenejo kletko in po trije in trije prihajamo skoz vrata. Z Degajem sva v četrti vrsti, vmes je Julot. Povzpnemo se na most. Ura je dve popoldne: žgoče sonce nas zapeče v oči in po ostriženih lobanjah. Potem nas pošljejo navzdol. Ko prvi dosežejo kopno, se kolona za hip ustavi. Primem Julotovo vrečo, sam . pa si povleče kožo s kolena. Globoko si zasadi nož in z enim zamahom odreže sedem do osem centimetrov mesa. Pomoli mi rezilo in si oprta vrečo na ramo. Nenadoma pade in se odkotrlja po mostiču. Spodaj ga poberejo, vidijo rano in pokličejo bolničarje. Dva ga potem na nosilih odneseta: tako, kot je bilo v načrtu.

Na pomolu nas radovedno pričakuje pestra množica. Črnci, mulati, Indijanci, Kitajci in beli reveži (povsem verjetno nekdanji kaznjenci) z očmi preiskujejo vsakogar, ki se dotakne kopnega. Na drugi strani pa so lepo oblečeni ljudje, ženske v poletnih toaletah in fantiči s tropskimi čeladami na glavah. Tudi tu se zvedavo ozirajo po naših obrazih. Ko nas je dvesto, se konvoj premakne. Po kakšnih desetih minutah pridemo do visokih vrat, zbitih iz desk: »Kaznilnica Saint-Laurent-du-Maroni. Kapaciteta 3000 mož.« Vrata se odprejo in vstopimo v vrstah po deset in deset. »Ena, dva. Ena, dva, hodi!« Prek oken in debelih kamnov se sklanjajo jetniki in buljijo v nas.

Sredi dvorišča zaslišimo:

—    Stoj! Vreče na tla! Vi tamle, razdelite klobuke!

Vsak dobi svoj slamnik, sicer pa je bil že skrajni čas,

dva ali tri je sonce že položilo. Z Degajem se spogledava. Nadzornik z našitki je prijel za list papirja, spomniva se Julotovih besed. Pokličejo Guittouja: »Ja«. Dva ga obstopita in odpeljeta. Potem pokličejo še Suzinija in Girasola.

—    Jules Pignard!

—    Jules Pignard (Julot namreč) se je ponesrečil in so ga odnesli v ambulanto.

—    Prav.

Ti grejo na Otok. Nadzornik nadaljuje:

—    Dobro poslušajte. Vsak, ki ga pokličem, naj stopi iz vrste in s svojo vrečo odide pred rumeno barako številka 1. Takoj smo trije: Dega, Carrier in jaz. Odprejo nam vrata in stopimo v podolgovasto sobo, ki meri kakih dvajset metrov. Po obeh straneh se vleče debel kovinski drog, obenj pa so pripete viseče postelje s platnenimi odejami. Sami se lahko odločimo, kje bomo ležali. Okrog mene se ustavijo Dega, Nori Pierrot, Santori in Grandet. Pogledat grem do konca barake: na desni so tuši, na levi stranišče, tekoče vode ni. Po sredi barake je precej malo prostora, primemo se za okenske drogove in tako počakamo še druge fante. Od veselja kar plešemo, posebej še Louis Dega, Nori Pierrot in jaz: skupaj smo v baraki, to pa pomeni, da ne gremo na Otok. Julot nam je namreč povedal, da bi drugače že vsakega posebej vtaknili v samico. Veselje pa nas mine ob petih popoldne, ko je ceremonij konec in se Grandet spomni:

—    Smešno, a iz vsega konvoja niso poklicali enega samega za na Otok. Čudno. Sicer pa je tako še bolje!

Grandet je iz neke centrale speljal železno blagajno in se je ob njegovem primeru nasmejala vsa Francija.

V tropskih krajih prideta dan in noč iznenada, brez mraka ali zarje, vse leto ob istem času. Točno ob pol sedmih nastane noč. Dva ostarela kaznjenca prineseta petrolejke in jih obesita za kavlje na stropu. Tako dobimo vsaj malo svetlobe, drugače bi ostali v temi. Ob devetih že vsi spimo, dolga pot nas je zdelala. Od nikoder ne zapiha niti sapica svežega zraka. Čeprav spimo samo v spodnjicah, nas je skoraj konec od vročine. Ob meni ležita Dega in Nori Pierrot, nekaj časa se še tiho menimo, potem nas zmanjka.

Drugo jutro je še noč, ko zatrobi trobenta. Vstanemo, gremo k vodi in se oblečemo. Dobimo kavo in kruh. Na polico v zidu položimo vse, kepo kruha, skodelo in še kakšno reč. Ob devetih vstopita dva paznika, spremlja ju mlad kaznjenec v belem in brez rdečih prog. Paznika sta doma s Korzike in s kaznjenci rojaki se menita po domače. Medtem se tudi bolničar sprehodi po baraki. Ko pride do moje postelje, se ustavi:

—    Kako si, Buba? Se me ne spomniš več?

—    Ne.

—    Sierra Alžirčan sem, spoznal sem te pri Dante v Parizu.

—    A ja! Zdaj se te spomnim. Kaj te niso naložili devetindvajsetega leta? Zdaj smo 1933, pa si še zmeraj tu?

—    Ja, veš, ne gre to tako hitro. Naredil se boš bolnega. In kdo je tale?

—    Dega, moj prijatelj.

—    Vpisal vaju bom na seznam za vizito. Buba, ti imaš grižo, Degaja pa dajejo astmatični napadi. Obiščem vaju ob enajstih, med vizito, pogovoriti se moramo. — Nadaljuje svojo pot med posteljami in na ves glas sprašuje: »Je tu kdo bolan?« Potem zapiše imena fantov, ki dvignejo roke. Ko se vrne, ga spremlja ostarel in močno zagorel paznik:

—    Metulj, predstavljam ti svojega šefa, nadzornega bolničarja Bartilonija. Gospod Bartiloni, to sta prijatelja,

o katerih sem vam pripovedoval.

—    Ze v redu, Sierra, med vizito bomo vse uredili. Računajte name.

Ob enajstih nas pridejo iskat. Devet nas je, bolnikov. Peš odidemo skoz kamp in se ustavimo pred sveže pleskano barako z velikim rdečim križem. V čakalnici je približno šestdeset ljudi. Na vsakem koncu sta po dva nadzornika. Pri vratih se pojavi Sierra v beli medicinski halji. »Vi, vi in vi, stopite naprej!« pravi in že smo v ordinaciji. Najprej opravi s tremi starci. jSpanca na mah spoznam: Fernandez, v kavarni Madrid v Parizu je ubil tri Argentince. Ko se zmenita, ga Sierra spusti v prostor, ki gleda na čakalnico, potem pohiti k meni:

—    Buba, dovoli, da te objamem. Tako sem vesel, da ti lahko napravim uslugo. Tebi in tvojemu prijatelju. Čakaj, da se spomnim, Buba. Ti si obsojen na dosmrtno, Dega pa na petnajst let. Denar imata?

—    Ja.

—    Dajta mi torej vsak petsto frankov in jutri vaju spravim v ambulanto, tebe zaradi griže. Dega, ponoči udari po vratih ... ne, bolje bo, če kdo drug pokliče stražarja in zahteva bolničarja, češ da se Dega duši. Za ostalo poskrbim jaz. Metulj, prosim te le le eno: če jo pobrišeš, me pravočasno obvesti, pridem te pogledat. Ce plačata vsak sto frankov na teden, vaju bojo pustili v ambulanti cel mesec. A treba bo hitro ukrepati.

Fernandez se vrne v ordinacijo in pred našimi očmi izroči Sierri petsto frankov. Tudi sam odidem na stranišče, in ko se vrnem, mu ne dam samo tisoč, ampak tisoč petsto. Sierra mi petsto vrne. Prav.

—    Denar, ki si mi ga dal, je za paznika. Jaz zase nočem ničesar. Saj sva prijatelja, ne?

Naslednjega dne se z Degajem in Fernandezom znajdemo v veliki ambulantni celici. Degaja so pripeljali sredi noči. Dežurni je človek kakšnih petintrideset let, imenujejo ga Chatal. Sierra ga je takoj opozoril na nas. Ko se bo prikazal doktor, mu bo dal izvid blata, iz katerega bo očitno, da sem čisto gnil od ameb. Za Degaja bo deset minut pred vizito sežgal kepo žvepla in mu ga dal vdihavati. Fernandez ima grozno debelo lice: na notranji strani se je zbodel in kakšno uro na vso moč napihoval usta. Tako zvesto je počel vse to, da mu zdaj oteklina zapira oko. Celica je v prvem nadstropju, po vsem poslopju pa je okoli sedemdeset bolnikov. Večinoma imajo grižo. Ko bolničarja vprašam po Julotu, mi odgovori:

—    V poslopju na drugi strani je. Naj mu kaj sporočim?

—    Ja. Povej mu, da sta tukaj Dega in Metulj in naj pride k oknu.

Bolničar pride in odide, kadar se mu zdi. Samo potrkati mu je treba po vratih in odpre mu Arabec, kaznjenec, ki je za pomožnega nadzornika in ključarja. Ob vratih sedijo trije pazniki s puškami ob kolenu. Namesto drogov so na oknih vzidane železniške tračnice in vprašam se, če se ta reč sploh da prežagati. Potem sedem k oknu.

Med obema poslopjema je majhen vrt z lepim cvetjem. Julot se prikaže s tablico v rokah, nanjo pa je napisal s kredo: BRAVO. Čez eno uro mi bolničar prinese tudi njegovo pismo. Pravi mi: »Poskusil bom priti v vašo sobo. Če mi ne uspe, pridite vi k meni. Recite samo, da imate v celici sovražnike. Torej so tudi vas internirali? Korajžo, fantje, jih bomo že še imeli!« Z Julotom sva si precej blizu, posebej še zaradi tistega v Caenu, ko so naju oba vtaknili pod zemljo. Julot je bil nekdaj specalist za lesen kij, zato se ga je tudi oprijel vzdevek Fant s kladivom. Sredi belega dne se je pripeljal pred draguljarno, ko so bili pod steklom v izložbi najlepši dragulji. Z ogromnim kijem v roki se je pognal prek pločnika, z močnim zamahom razbil steklo in zbasal v vrečo čimveč bisernih ogrlic, nato pa skočil v avto, ki ga je čakal s prižganim motorjem, in že ga ni bilo več. Potem ko mu je uspelo v Lyonu, Angersu, Toursu, Le Hav-ru, se je nekega popoldneva spravil na eno velikih pariških draguljarn in jo oplenil za kakšen milijon. Nikdar mi ni razložil, zakaj in kako so ga dobili. Obsojen je bil na dvajset let in po štirih je zbežal. Ko se je spet prikazal v Parizu, so ga prijeli: iskal je namreč tipa, ki je skrival denar in ga ni hotel vrniti njegovi sestri, pa ga je nameraval ubiti. Tip ga je slučajno zagledal v bližini svoje hiše in obvestil je ■ policijo. Lop po Julotu, in z nami se je moral vrniti na robijo.

Tako je že teden dni, kar sva v ambulanti. Včeraj sem dal Chatalu dvesto frankov za najino vzdrževanje. Delava si ugled in s tobakom zalagava vse tiste,* ki ga nimajo. Pred nekaj dnevi se je Dega spoprijateljil z nekim Marsej-čanom, Caroro, ki ima že kakšnih šestdeset let. Star kaznjenec je in večkrat na dan svetuje Degaju, naj ne poskuša zbežati, če v vasi vejo za njegov denar (v časopisih, ki pridejo iz Francije, zvejo za vse večje primere), hekdanji kaznjenci bi ga ubili in mu ukradli plan. Dega mi pove vse,

o čemer se meni s starim Caroro. Zaman ga skušam prepričati, da je stari mečkač, če v dvajsetih letih ni pobegnil, Dega me ne posluša. Stari je s svojim šveflanjem napravil nanj vtis in s težavo ga bom spravil k pameti.

Sierro sem v sporočilu prosil, naj mi pošlje Galganija. Ne traja dolgo, že naslednjega dne premestijo fanta v eno izmed sob z nezamreženimi okni. Kako naj mu vrnem plan? Chatalu povem, da moram nujno govoriti z Galganijem.

Chatal si gotovo misli, da pripravljam beg. Obljubi mi, da bom lahko dobil Galganija naslednjega dne točno opoldne, ko se bo zamenjala straža. Ustavil se bo na verandi in lahko bova govorila. Chatal noče plačila za uslugo, Galganija pa mi res pripelje točno ob dvanajstih. Brez mešetarjenja mu v roke pomolim plan. Fant se zjoka pred mojimi očmi in potem odide. Cez dva dni mi je poslal neko revijo in v njej pet bankovcev po tisoč frankov, zraven pa samo eno besedo: Hvala.

Revijo mi je prinesel Chatal in je denar gotovo videl. Niti besede ne reče in tudi denarja noče. Rečem mu:

—    Odšla bova. Bi rad z nama?

—    Ne, Metulj, z drugim sem zmenjen. Zbežati bom poskusil šele čez kakšnih pet mesecev, ko bo moj kompa-njon prost. Lahko se bova bolje pripravila in manj tvegala. Razumem te, interniran si in se ti mudi. A težko bo zbežati od tu, okna so okovana. Name ne računaj, nočem riskirati in izgubiti tako dobrega mesta. Tu bom v miru počakal na prijatelja.

—    V redu, Chatal. V življenju je treba biti odkrit. Nikdar več te ne spomnim na to.

—    A kljub temu ti bom še nosil sporočila in druge

reči.

—    Hvala, Chatal.

Ponoči so se slišali rafali iz mitraljeza. Zjutraj smo zvedeli, da je zbežal Fant s kladivom. Bog mu pomagaj, bil nam je dober prijatelj! Verjetno se mu je ponudila priložnost, pa jo je izkoristil. Ko bi mu vsaj uspelo!

Petnajst let pozneje, leta 1948, sem na Haitiju z nekim venezuelskim milijonarjem sklepal pogodbo, da bi začeli v Casinu hazardne igre. Neke noči sem se v družbi čednih deklet opijal s šampanjcem in proti jutru sem se zapletel v pogovor. Dekle je bilo črno ko saje, vzgojena pa ko pro-vincialka iz dobre francoske družine:

—    Moja stara mama, ki je duhovnica vaudouja,1 živi z nekim starim Francozom. Zbežal je iz Cayenne in že dvajset let živi z njo. Kar naprej pije, ime pa mu je Jules Marteau.2

1    Vaudou: Kult, ki so ga črnci iz Afrike prinesli v Ameriko. (Op. prev.)

2    Marteau: (fr.) kladivo. (Op. prev.)

Na mah se streznim:

—    Punca, brž me odpelji k svoji stari.

V haitskem narečju dekle pokliče taksi in pove neki naslov. Z vso brzino švignemo mimo razsvetljenega nočnega lokala: »Stop!« Stopim k pultu in kupim steklenico Per-noda, dve steklenici šampanjca in dve steklenici originalnega ruma. — »Gremo!« Kmalu smo ob morju in potem najdemo čedno belo hišico z rdečimi opekami. Morska voda sega skoraj do stopnic. Dekle udari po vratih, potem še enkrat in prikaže se velika črnka s popolnoma belimi lasmi. Oblečena je v kamižolo, ki je sega do gležnjev. Zenski se pogovorita v svojem narečju, potem mi starejša reče: »Vstopite, naša hiša je vaša.« Karbidovka ob steni osvetljuje čedno in snažno sobo, polno ptičev in rib.

—    Bi radi videli Julota? Počakajte, takoj pride. Jules, Jules! Nekdo bi te rad videl.

Pižama z modrimi progami me je takoj spomnila kaznilnice. Stari je prišel po stopnicah bos.

—    No, torej, Snežna kepa, kdo me je prišel obiskat ob tej pozni uri? Metulj! Ne, saj ni mogoče! Objame me okrog ramen in reče:

—    Daj sem luč, Snežna, da mu vidim faco, prijatelju. Ja, pa si res ti, bula! Pravi ti! Neskončno dobrodošel! Pločevinasta škatla, pa tista denarna revščina, ki jo imam, pa vnukinja moje žene, vse je tvoje. Daj, govori!

Popili smo Pernod, šampanjec in rum. Od časa do časa je Julot tudi zapel.    *

—    Pa smo jih, ha! prijatelj moj! Vidiš, ni je čez pustolovščino. Jaz sem šel čez Kolumbijo, Panamo, Kostariko in Jamajko in potem sem pred kakimi dvajsetimi leti prišel v te kraje in srečen sem s Snežno, ki je najboljša vseh žensk, kar jih moški lahko sreča. Kdaj odpotuješ? Sf prišel za dolgo?

—    Za en teden.

—    In po kaj?

—    S predsednikom Casina sem sklenil neko pogodbo.

—    Dragi moj, rad bi, da bi ostal vse življenje ob meni sredi te revščine. A pazi se, če si prišel v stik s predsednikom, se nikar preveč ne zanašaj nanj, dal te bo umoriti, če bo videl, da ti je business stekel.

—    Hvala za nasvet.

—    Zdaj pa še ti, Snežna. Pripravi nam svoj vaudoujski ples in ne tistega za turiste! Tistega pravega hočem za svojega prijatelja!

O famoznem vaudoujskem plesu, ki »ni za turiste«, vam bom še povedal ob drugi priložnosti.

Julot je torej pobegnil; Dega, Fernandez in jaz pa še zmeraj čakamo. Od časa do časa se čisto nedolžno ozrem po mreži na oknu. To so prave tračnice, ni kaj. Ostanejo torej samo še vrata. Noč in dan jih stražijo trije oboroženi pazniki. Potem ko je ušel Julot, so straže okrepili, patrulj je čedalje več, doktor pa tudi ni več tako prijazen kot nekdaj. Chatal pride le dvakrat na dan in prinese injekcije in termometer. Tako mine že drugi teden in spet plačam dvesto frankov. Dega čveka o vsem, razen o begu. Včeraj je videl moj bisturij in vprašal:

—    Ga imaš še zmeraj? Zakaj?

Slabe volje mu odgovorim:

—    Rad bi obema rešil kožo, tebi in sebi.

Fernandez ni Spanec, ampak Argentinec. Kot človek

je kar v redu, pravi avanturist, a tudi nanj je napravil vtis stari Carora s svojim čvekanjem. Nekega dne sem ga slišal, ko je rekel Degaju:

—    Povem ti, na Otokih ni take svinjarije kot tu in tudi ne take vročine. V teh barakah dobiš kot nič grižo, saj ti je treba samo do sekreta, pa si že poln mikrobov.

V baraki je vsaj sedemdeset mož in vsak dan je kakšnega konec od griže. Zanimivo je, da umrejo vsi ob popoldanski ali večerni oseki: nobeden še ni umrl zjutraj. Zakaj? Cudo narave.

Ponoči sem se pogovarjal z Degajem. Povedal sem mu, da je arabski ključar ponoči nepreviden: pride v celico in s hudih bolnikov povleče rjuho. Lahko bi ga potolkel in se preoblekel v njegove cunje (na sebi imam le dolgo srajco in sandale), potem pa odšel ven, iznenadil stražarje in jim iz rok izpulil orožje. Potisnil bi jih v celico in za njimi zaklenil vrata. Potem bi čez zid skočil v Maroni in se prepustil vodnemu toku. Tako, naprej bi že videl. Z denarjem bi lahko kupil barko in živeža, potem pa na široko morje. Oba kategorično zavrneta moj predlog in ga celo skritizirata. Čutim, da se ju že polašča malodušje, in sem zelo razočaran, medtem pa minevajo dnevi.

Še dva dni, pa bojo trije tedni, kar smo tu. V najboljšem primeru nam ostane še deset ali petnajst dni, potem bo treba poskusiti srečo. Danes je znamenit dan: 21. november 1933. V celico stopi Joanes Clousiot, fant, ki so ga poskušali zaklati v Saint-Martinu med britjem. Oči ima zaprte in je skoraj slep, pod vekami ima polno gnoja. Kakor hitro se Chatal umakne, stopim k njemu. Na hitro mi pove, da so drugi interniranci pred kakšnimi štirinajstimi dnevi odpotovali na Otok, da pa so nanj pozabili; pred tremi dnevi ga je na to opozoril eden izmed odgovornih. V oči si je vtaknil ricinusovega zrnja in na pol slep je zdaj lahko tu. Vsega je že sit, pripravljen je na čisto vse, tudi ubijal bi, samo da bi šel. V planu ima tri tisoč frankov. Ko mu s toplo vodo sperejo oči, se mu pogled zbistri. Razložim mu svoj načrt in zdi se mu dober, a pove mi, da moramo priti iz celice vsaj trije, če hočemo presenetiti paznike. Lahko bi celo razstavili posteljne noge in jih z njimi pobili na tla. Po njegovem tudi mušketon ne pride v poštev, ker nam ne bi verjeli, da bomo streljali: potem bi takoj priklicali pomoč iz drugega paviljona, do katerega je samo slabih dvajset metrov. Od tam je tudi zbežal Julot.

*

■ .*

.

Tretji zvezek PRVI POBEG

Beg iz ambulante

Proti večeru sem stopil k Degaju in potem še k Fer-landezu. Degaju načrt ni všeč in pove mi, da raje plača jgromno vsoto denarja, samo da ga rešijo internacije. Ne rem, kaj naj mu odgovorim, zato takoj pošljem njegov predlog Sierri. Chatal prinese odgovor še istega večera: »Nikomur ne plačuj, zaporni nalog je prišel iz Francije in lihče te ne more spraviti od tu. Direktor kaznilnice nima lič pri tem. Če pa ste ambulante siti, naj vas pustijo ven Dotem, ko bo ladja Mana odplula na Otok.«

Preden nas transportirajo na otok, nas bojo za kakšen ;eden premestili v manjšo celico. Morda bo od tam laže pobegniti kot iz ambulante. Sicer pa mi bo Sierra v kratkem Doslal nekega osvobojenega kaznjenca, ki mi bo pomagal pripraviti čoln. Fant se imenuje Jezus in je iz Toulona. Pred dvema letoma je organiziral pobeg doktorja Bougrata. Moral bom na rentgensko slikanje v posebnem paviljonu za ambulanto. Osvobojenci lahko pridejo vanj' s ponarejeno lapotnico. Sierra mi še svetuje, naj prej umaknem plan, ailo bi neprijetno, če bi doktor slučajno pogledal niže od pljuč. Sierri se zahvalim za pomoč in ga prosim, naj me Chatal čimprej seznani z Jezusom.

Naslednjega dne gresta Dega in Fernandez iz ambu-ante. Mana je zgodaj zjutraj odplula in upata, da bosta .aže pobegnila iz kampa. Želim jima srečno pot, jaz namreč zaupam svojemu načrtu.

Jezusa sem videl. Ostarel bivši kaznjenec, suh kot trlica, sagorel, in z dvema strahotnima brazgotinama na obrazu. Levo oko se mu neprestano solzi. Umazan gobec, umazan pogled. Ne kaže zaupanja, sicer pa se bom tudi sam še prepričal.

—    Pripravim ti lahko barko za štiri, največ za pet ljudi. In v njem sod vode, nekaj hrane, kave in tobaka. Dobiš tudi tri indijanska vesla, nekaj praznih vreč za moko, s šivanko in Cvirnom boš sešil jadra, potem ti dam še kompas, sekiro, nož in pet litrov tafie,[8] vse skupaj za dva tisoč petsto frankov, prav? Luna se konča čez tri dni. Če si za to, te bom čakal ob reki vsako noč od enajstih do treh zjutraj. Čez teden dni ob prvem luninem krajcu neham čakati. Čoln bo skrit pod ambulantnim obzidjem. Od daleč se ga ne da videti, vidiš ga šele iz vode.

Ne zaupam mu ravno najbolj, a vseeno prikimam.

—    Denar imaš? me še enkrat vpraša Jezus.

—    Sierra ti ga bo dal.

Jezus odide. Rok si ne stisneva in to tudi nekaj pomeni.

Ob treh popoldne odnese Chatal Sierri denar, dva tisoč petsto frankov. Pri sebi si mislim: »S tem denarjem se igram, ker je pač Galganijev. Tale reč je hudimano riski-rana. Upam vsaj, da teh dva tisoč petsto frankov ne bo utopil v tafii.«

Clousiot je vesel, zaupa sebi, meni in načrtu. Moti ga le arabski ključar, bikec, ki pogleda vsako noč v celico. In čimprej bova morala najti koga, ki bi bežal z nama.

V    celici je neki Korzičan iz niških krogov, ime mu je Biaggi.

V    kaznilnici je že od leta 1929, svojo drugo žrtev je ubil med preiskavo in ga imajo zdaj pod stalno kontrolo. Naj ga vprašava, če hoče z nama? V tem se nama približa mlad fant s čednim, skoraj ženskim obrazom. Piše se Maturette in bil je obsojen na smrt, potem pa zaradi svoje mladosti po-miloščen; pri sedemnajstih letih je ubil nekega šoferja taksija. Bila sta dva, stara šestnajst in sedemnajst let, v šoferjevi glavi pa je bila ena krogla. Med procesom nista valila krivde drug na drugega, ampak sta jo priznala vsak zase. Zaradi takšnih mane na sodišču sta postala všeč vsem v kaznilnici.

Tako se nama je torej približal Maturette, pomehkuženi fant, in naju z ženskim glasom poprosil ognja. Dam mu štiri cigarete in povrh še škatlo vžigalic. S koketnim nasmehom se zahvali in odide. Nenadoma se Clousiot spomni:

—    Buba, stvar je rešena! Bikca bomo imeli kot na

• vrvici!

—    Kako?

—    Cisto enostavno. Maturettu bova naročila, naj bikca zrajca. Veš, Arabci takoj padejo na mlado meso. Mulca se bo še kako razveselil. Potem naj se Maturette dela, da noče, da bi ga vsi videli, pa bo Arabec prihajal ob taki uri, kot se bomo zmenili.

—    Prav.

Maturette me sprejme s prikupnim nasmehom. Predstavlja si, da me je osvojil že s prvim pogledom, pa mu povem:

—    Motiš se, ne gre za to, a vseeno pridi na stranišče. Ce komu ponoviš besede, ki ti jih povem, si mrtev človek.

— Razložim mu Clousiotov predlog. — Koliko? Kot tovariško uslugo? Bi morda rad šel z nama?

—    Ce me le vzameta s seboj!

Prav, prav. Stisneva si roke.

S Clousiotom še malo pokramljava, potem takoj za-spiva. Zvečer je Maturette ob oknu. Arabca ni treba poklicati, sam pride k njemu in že se začneta meniti. Ob desetih je Maturette v postelji. Midva s Clousiotom že od devetih naprej čakava in napenjava ušesa. Beduin stopi skoz vrata, se dvakrat sprehodi po celici in pod neko posteljo najde mrtveca. Udari po vratih in potem na nosilih odnesejo truplo. Mrtvec nam bo še prav prišel, Arabcu vsaj ne bo težko najti izgovorov in bo lahko prihajal v sobo, kadar bo hotel. Maturette se drži najinega nasveta in se naslednjega dne odloči za uro pred polnočjo. Ključar se prikaže točno ob enajstih, gre do fantove postelje, ga pocuka za prst na nogi in odide v stranišče. Maturette pride za njim. Cez četrt ure se ključar vrne in Maturette gre brez besed v posteljo. Drugega dne ima zmenek točno ob dvanajstih. Vse gre ko po maslu, beduin vstopi takrat, ko to želi Maturette.

27. novembra 1933. Ob štirih popoldne že čakam na Sierro ali na njegovo sporočilo, posteljne noge so pripravljene za udar. Bolničar Chatal pride praznih rok: »Frangois Sierra mi je povedal, da te Jezus čaka na zgovorjenem kraju. Srečno.« Ob osmih zvečer Maturette pokliče Arabca:

— Pridi po polnoči, takrat bova imela več časa...

Arabec prikima. Točno opolnoči smo pripravljeni. Ključar ima četrt ure zamude, potem pohiti do Maturettove postelje, ga potegne za palec in nadaljuje proti stranišču. Maturette gre za njim. Sklonim se pod posteljo in primem za železo, ki mi zažvenketa v rokah, Clousiot pa je bolj previden in ne dela hrupa. Potem se skrijem za vrata, Clousiot pa počaka pred straniščem. Čez kakšnih dvajset minut je v trenutku vsega konec. Arabec pride ven in od presenečenja se mu zatakne v grlu:

—. Kaj počneš tu med vrati in tako pozno? Marš v posteljo!

V    naslednjem hipu ga zadene v glavo udarec, s kakršnim ponavadi pobijamo zajce. Brž se preoblečem v njegove cunje, obujem njegove čevlje. Preden ga zvlečemo pod posteljo, ga še zadnjič udarim po tilniku. Dovolj ima.

V    celici je osemdeset mož, a nobeden se ni premaknil. Stečem k vratom in potrkam, tik za mano sta Clousiot in Maturette. Nadzornik odpre vrata in s krepelcem zamahnem po njegovi buči: paf! Njegovemu tovarišu iz rok pade puška, verjetno je spal. Še preden bi prišel k sebi, ga pobijem na tla. Moja dva nista zakričala, Clousiotov pa je rekel »ah« in se spustil na pod. Dva obležita na klopi, tretji se je po dolgem zleknil pod njo. Zadržimo sapo, zazdelo se nam je namreč, da so vsi slišali tisti »ah«. Bil je dovolj glasen, a živa duša se ne premakne. Paznike pustimo na tleh, poberemo puške in se hitro spustimo po slabo razsvetljenem stopnišču. Clousiot je prvi pri vratih, potem deklič Maturette in jaz. Na dvorišču ni nikogar. Clousiot ima mušketon,[9] jaz pa sem v levi roki obdržal tudi kovinski drog. Povsod okrog nas je noč, prava tinta. Poženemo se proti zidu ob reki, ki ga od daleč sploh nismo razločili. Spodaj se ustavimo in držim jima ravbarske. Najprej spleza na vrh Clousiot in potegne za sabo še naju. Nato skočimo v temo na drugi strani. Clousiot je imel smolo in je vtaknil nogo v luknjo. Pravi, da je zlomljena. Res bo, ne more vstati. Zdaj smo prostih rok, mušketone smo pustili onkraj zidu. Maturetta pustim ob Clousiotu, sam pa stečem do vogla. Da ne bi zgrešil, se z roko dotikam zidu. Nenadoma ga je konec, a v temi ga sploh ne opazim in v hipu sem na gobcu. Ob reki zaslišim glas:

—    Ste vi?

—    Ja. Jezus?

—    Ja.

Jezus prižge šibico, opazim ga, stopim v vodo in se mu približam. Dva sta.

—    Kdo je ta?

—    Metulj.

—    Jezus, morali bomo še nazaj. Moj prijatelj si je pod zidom zlomil nogo.

—    Potem primi tole lopato in pritisni nanjo.

Tri vesla se pogreznejo v vodo in čoln v hipu napravi tistih sto metrov, ki nas ločijo od Clousiota in Maturetta. Še zmeraj je temno ko v rogu. Pokličem:

—    Clousiot!

—    Tiho bodi, zaboga! reče Jezus. Bula, napravi iskro z vžigalnikom.

Fanta nas opazita in Clousiot mi zažvižga po lyonsko; žvižga med zobmi se od daleč sploh ne sliši, morda le kot bi sikala kača. Bula stopi potem ven, prime Clousiota v naročje in ga položi v čoln. Potem skočita na krov še Maturette in Bula. Pet nas je in voda sega skoraj do roba.

—    Ne premaknite se, če mi prej ne poveste. Metulj, nehaj veslati, lopato daj na kolena. Daj, Bula! reče Jezus in tok nas povleče v noč.    *

Ko smo kakšen kilometer od kaznilnice, jo komaj opazimo, vsa naselbina premore en sam ubog električni generator. Vodni tok je naravnost blazno hiter. Bula je potegnil veslo k sebi, Jezus pa ga drži ob nogi, z njim lovi ravnotežje in krmari. Potem spregovori:

—    Zdaj smo lahko glasni, tudi prižgemo lahko. Mislim, da je šlo vse v redu. Si prepričan, da niste nikogar ubili?

—    Ne najbolj.

—    Zaboga, Jezus! Obrnil si me, lisjak! reče Bula. Rekel si mi, da bo navaden beg brez hecov, tole pa so robijaši, kot razumem.

—    Drži, Bula. Ne bi mi hotel pomagati, če bi ti že prej povedal, a nekoga sem pač potreboval. Mir daj, če nas dobiio. iaz odeovariam.

—    Tako bi bilo vsaj fair, Jezus. Dal si mi sto frankov, a za ta denar ne grem prodajat glave. Če so koga samo ranili, riskirava robijo.

—    Bula, podarim vama tisoč frankov, rečem.

—    Potem O. K. Tako je pravilno. Veš, tu v vasi črkujemo od lakote, da je kaj. Slabše se ti godi, če si svoboden, kot če te imajo notri. V luknji imaš vsaj papo vsak dan in obleko.

—    Ti, se obrne h Clousiotu, a te zelo boli?

—    No, no, odgovori Clousiot. Kaj naj naredimo z mojo nogo, Metulj?

—    Videli bomo. Do kam nas pelješ, Jezus?

—    Skril vas bom v majhen zaliv, trideset kilometrov od morja. Tam ostanete teden dni, medtem pa se bo polegla gonja paznikov in lovcev na glave. Izgledati mora, da ste še to noč pustili Maroni in odšli na morje. Najbolj nevarni so lovci na ljudi, vozijo se v majhnih čolnih brez motorja. Če niso daleč od vas, se lahko izdate z eno samo besedo, iskro ali kašljem. Pazniki imajo motorne čolne in z njimi ne morejo v zaliv, ker bi nasedli.

Noč postane svetlejša. Okrog štirih zjutraj končno najdemo kraj, ki ga je poznal samo Jezus. Začne se prava džungla. Čoln vozi prek nizkega grmičja, ki se spet dvigne in za nami napravi gosto varovalno zaveso. Voda je plitva in sam Bog ve, če ne bomo kje nasedli. Kakšno uro se že dajemo z džunglo in odrivamo zoprne veje, ko nenadoma zavijemo v nekakšen kanal in se ustavimo. Breg je pokrit s travo, nad nami pa se dvigajo ogromna drevesa in s svojim listjem zakrivajo dan, čeprav je že šest zjutraj. Pod veličastnimi krošnjami slišimo glasove tisočerih živali, za katere še nikoli nismo slišali.

—    Tu boste počakali teden dni. Potem se vrnem in vam prinesem hrane, reče Jezus. Stopi k nekemu grmu in izpod njega privleče majčkeno pirogo[10] in dvoje vesel. Ob plimi se bo vrnil v Saint-Laurent.

Zdaj moramo poskrbeti za Clousiota, ki še zmeraj čepi v travi. Oblečen je še v kaznjensko srajčko in tudi bos. S sekiro nasekamo suhih vej in Bula prime Clousiotovo nogo. Fanta mora krepko boleti, saj mu po licu tečejo debele sra-

ge. »Stoj! Takole me boli manj, verjetno je kost na pravem mestu.« Iz čolna prinesemo svežo konopljo in z njo povežemo deščice okoli noge. Clousiot si oddahne in potem se z Maturettom preoblečeta. Jezus je od izgnancev kupil štiri komplete hlač, srajc in volnenih bluz. Jaz ostanem v beduinovih cunjah. Potem se spravimo na rum, to bo danes že druga steklenica. Greje nas. Komarji so hudičevo zoprni in žrtvovati moramo zavojček tobaka. Damo ga v bučo in ga stisnemo, potem pa se s tem nikotinskim sokom namažemo po obrazu, rokah in nogah. Bluze so volnene in nas dobro branijo pred vlago.

—    Sla bova. Kaj bo z obljubljenim tisočakom? reče Bula.

Umaknem se za grm in mu prinesem denar.

—    Živio! Vsaj en teden ne hodite stran, reče Jezus. Potem se vrneva in vam prineseva hrano. Medtem napravite jadro, pospravite po čolnu, vsako stvar dajte na svoje mesto. Pritrdite tečaje za krmilo. Če se v tednu dni ne vrneva, pomeni, da so naju v vasi aretirali. Po tleh ste zbili paznika, gotovo so vsi na nogah!

Nenadoma se Clousiot spomni, da mušketona ni pustil pred zidom. Zagnal ga je na drugo stran, a ni vedel, da je takoj za zidom reka. Verjetno je padel v vodo. Jezusu se • zdi ta šala odlična: lovci na glave bojo prepričani, da smo oboroženi, in se nam jih ne bo treba bati. Sami imajo le revolverje in mačete, pušk se bojijo. Zbogom, zbogom. Nerodno bi bilo, če bi nas odkrili in bi morali zbežati iz čolna. Brez vode bi morali nazaj do džungle in se nato prebijati s kompasom proti severu. Po dveh, treh dneh bi naleteli na kamp smrti »Charvein«. V takem primeru bi bilo najbolje koga podkupiti, da bi obvestil Jezusa, kje se skrivamo. Nekdanja robijaša skočita v pirogo in čez nekaj minut ju že ni več.

Interesantno, kako se začne dan v džungli! Sonce pride le do zgornjih vej in spodaj se počutimo kot pod arkadami. Zdaj smo sami, naposled sami. Bruhnemo v smeh, do zdaj je šlo kot po maslu! Zoprno je le, da si je Clousiot poškodoval nogo. Prepričan je, da bo zdaj bolje, ko jo ima med deščicami. Kaj ko bi napravili malo kave? Takoj zakurimo in črna mešanica se nam zdi čudovita. V zadnjih dveh dneh smo porabili toliko energije, da se nam sploh ne ljubi

pogledati čolna in reči, ki sta jih prinesla Bula in Jezus. To pride pozneje na vrsto. Zdaj smo vendar svobodni, svobodni, svobodni! V kaznilnico smo prišli točno pred sedemintridesetimi dnevi. Če nas ne dobijo, potem moja dosmrtna ječa ni bila pretirano dolga! »Gospod predsednik, koliko traja dosmrtna robija v Franciji?« In zakrohočem se. Maturette tudi, ki ima dosmrtno. Clousiot reče:

— Fanta, ne praznujta še zmage. Kolumbija je daleč, tale barka iz žganega hloda pa tudi ni najbolj v redu.

Kaj naj rečem? Pravici na ljubo, tudi sam sem bil do zadnjega prepričan, da je ta reč le piroga, s katero nas bo Jezus odpeljal do pravega čolna. Kmalu mi je bilo vse jasno in raje sem počakal, da sama ugotovita isto. Jezus se je delal, kot da je vse lepo in prav, in nisem hotel pokazati, da se ne spoznam na čolne, s katerimi ponavadi bežijo iz kaznilnice.

Ves prvi dan smo se pogovarjali in spoznavali skrivnosti džungle. Opice in neke majhne veveričje sorte nad našimi glavami preobračajo kozolce, k vodi pa se je pripodil pravcati trop bakvirov, malih divjih prašičkov. Vsaj dva tisoč jih je bilo. Preganjali so se po zalivu in ruvali viseče korenine. Nenadoma se je iz vode prikazal kajman in zgrabil enega izmed prašičkov. Pujs se začne dreti ko izgubljen in ostali mu prihitijo na pomoč. Spravijo se na kajmana in ga poskušajo ugrizniti v gobec. Zverina maha z repom in vsakokrat kak bakvir odleti po zraku. Enega je konec in se obrne s trebuhom navzgor, potem pa ga ostali brž požrejo. Voda v zalivu v hipu pordi od krvi. Vse skupaj je trajalo kakšnih dvajset minut, potem je kajman ušel v vodo in ga nismo več videli.

Ponoči smo se krepko naspali in zjutraj smo si skuhali kave. Slekel sem bluzo in se zdrgnil z velikim kosom marsejske žajfe, ki sem ga našel v čolnu. Maturette naju potem s Clousiotom obrije z bisturijem, sam nima brade. Potem primem za bluzo, da bi jo oblekel. Uh! Iz rokava pade ogromen pajek temne vijoličaste barve. Kosmat je, z dolgimi tipalkami, na koncu so prave platinaste kroglice. Tehta vsaj petsto gramov in z gnusom ga pohodim.

Iz čolna smo znesli vse reči, tudi leseni sod. Voda je čisto vijoličasta, gotovo je Jezus vlil vanjo preveč hiper-mangana, da se ne bi skvarila. V dobro zamašenih stekle-

nicah so šibice in krpa za drgnjenje. Kompas je bolj enostavne sorte, tak, kot ga imajo v šolah: kaže samo sever, jug, vzhod in zahod. Jambor ima slaba dva metra in pol. Na vrhu pribijemo ozko zanko, s katero bomo uravnavali jadro, ki smo ga v obliki trapeza sešili iz žakljevine. Pri jadranju pa si bomo pomagali še z majhnim trikotnim prečnim jadrom.

Ko stopim v čoln, se zgrozim: dno ni najbolj čvrsto, vzdolbina za jambor je precej objedena in izrabljena. Ko se lotim krmilnih tečajev, se vijaki pogrezajo kot v maslo. Črviv les! O ta Jezus prasec, v smrt nas pošilja s tem čolnom! Tovarišema bi najraje vso reč zamolčal, a ne smem. Kaj potlej? Če se Jezus vrne, ga bom prisilil, da nam najde nov čoln. Vzel mu bom orožje in ga sam z nožem in sekiro za pasom pospremil v vas. Riskiral bom, ja, a še zmeraj manj, kot če bi se v tej krsti odpravili na morje. Hrana je v redu, velika steklenica olja in nekaj škatel manioko ve moke. S tem pridemo daleč.

Zjutraj smo doživeli nekaj interesantnega. Skupina sivih opic se je stepla s črnimi kosmktimi opicami. Maturette je med pretepom fasal v glavo krepko vejo in ima zdaj kot oreh debelo buško.

Tu smo že pet dni in štiri noči. Ponoči je lilo ko iz ' škafa. Skrili smo se pod liste divjih bananovcev. Curki so prali njihovo gladko površino, a mi smo ostali popolnoma suhi. Med kavo se spet spomnim Jezusa. Svinja! Vedel je, da nimamo pojma o čolnih in nam je prodal črvivega. Da bi prihranil petsto ali tisoč frankov, je pripravljen poslati v gotovo smrt tri ljudi. Čedalje bolj sem prepričan, da mu stisnem vrat, ko se vrne. Seveda nam bo dal prej nov čoln!

Šoje vreščijo in izzivajo ta naš mali prostor, pa prosim Maturetta, naj vzame mačeto in gre pogledat. Čez p£t minut se vrne in mi pomaha, naj grem za njim. Kakšnih sto petdeset metrov od čolna zagledam čudovitega fazana, dvakrat večjega od normalnega petelina. Ujet je v droben laso in visi prek veje. S kratkim zamahom mu presekam vrat. Ko se vsaj ne bi tako neznosno drl! Potežkam ga, vsaj pet kil. Ostroge ima, ko petelini. Pojedli ga bomo. Potem se spomnimo zanke, gotovo jo je dal kdo tja in morda ni edina? Vrnemo se na kraj, kjer je Maturette našel laso, in najdemo zanimivo reč: kakšnih deset metrov od zaliva

se vleče prava zapornica iz listja in ovijajočih se lian, visoka četrt metra. Zapornica teče vzporedno ob vodi, od časa do časa pa je prekinjena. V nekakšnih vratcih je skrit laso, za vejo in še nekam pa ga veže medeninasta žica. Ja, ptič zadene ob zapreko in išče izhod. Potem smukne skoz vratca, s taco zadene ob žico in sproži vejo. Šele lastnik zanke ga reši mučnega lasa.

V hipu postanemo vznemirjeni. Zapornica ni stara, torej jo nekdo stalno vzdržuje. Lastnik nas lahko odkrije. Podnevi ne bomo smeli kuriti; še sreča, če se nam lovci na glave ne približajo ponoči. Odslej naprej bomo morali stražiti. Čoln skrijemo pod veje, opremo pa pod listje.

Naslednjega dne sem na vrsti za stražo. Ponoči smo pojedli fazana ali petelina, kaj vem kaj. Juha nam je še kako prijala in meso, čeprav samo kuhano, nam je krepko teknilo. Vsak je pojedel dva kosa. Tako, zdaj sem na straži, a nenadoma mi pogled obstane na velikih črnih mravljah, ki prenašajo ogromne tovore listja in jih odlagajo na mravljišču. V sekundi pozabim, da sem na straži. Mravlje so zelo visoke, dolge pa kakšen centimeter in pol. Kmalu odkrijem, odkod prinašajo vse te velikanske liste. Prava organizacija. Mravlje, ki režejo in pripravljajo tovor: bananov list razcefrajo, ga neverjetno spretno sesekljajo na enake delce in koščke pomečejo po tleh. Spodaj spet mravlje, a drugačne. Ob čeljusti imajo sivo progo. Stojijo v nekakšnem polkrogu in nadzorujejo delavke, ki prihajajo z desne in odhajajo po levi na mravljišče. Od časa do časa v vsem tem tempu pride tudi do zastoja in potem morajo intervenirati mravlje-policaji. Razumeti pa nisem mogel, kaj je zagrešila tista mravlja, ki so jo potegnili iz vrste in sta ji mravlji-žandarja presekala glavo na dvoje. Potem so ustavili dve delavki, morali sta odložiti svoj tovor. Izgrebli sta drobno jamo, pokopali vse tri mravljine dele, glavo, trup in zadek, nato pa jamo prekrili s prstjo.

Golobji otok

Tako zavzeto sem buljil v tla, posebej še, ker me je zanimalo, če nadzorujejo delavke prav do vhoda v mravljišče, da sem bil hudirjevo presenečen, ko sem za sabo zaslišal:

—    Ne premakni se, ali pa te ustrelim. Obrni se. Možak je do pasu gol, v kratkih hlačah iz kakija, na

nogah ima škornje iz rdečega usnja. V rokah drži dvocevko. Srednje postave je, čokat in ožgan od sonca. Plešast je, prek oči in nosa ima vtetovirano modro masko, sredi čela pa vtetoviranega ščurka.

—    Si oborožen?

—    Ne.

—4 Si sam?

—    Ne.

—    Koliko vas je?

—    Trije.

—    Odpelji me k njima.

—    Ne morem. Imata puško in nočem, da bi te ubila, preden poveš, kaj hočeš.

—    Aha! Miruj torej in povej mi vso stvar. Vi trije ste torej ušli iz ambulante?

—    Ja.

—    Kdo je Metulj?

—    Jaz.

—    No, lahko si čestitaš, v vasi si napravil pravo revolucijo, ko si pobegnil! Polovico bivših robijašev so aretirali in odgnali na žandarmerijo.

Stopi naprej, povesi puškino cev in mi stisne roko:

—    Jaz sem Bretonec z masko, si že slišal zame?

—    Ne, a jasno mi je, da nisi lovec na glave.

—    Prav imaš, hokojem[11] nastavljam zan^e. Verjetno mi je enega snedel tiger, če to niste bili vi.

—    Ja, mi.

—    Hočeš kave?

V bisagi, ki jo nosi na hrbtu, ima termovko. Najprej natoči meni, potem še sebi.    ,

—    Pojdiva zdaj k mojima prijateljema, mu pravim.

Vsi štirje sedemo. Nasmehne se, s puško sem ga dobro

nategnil!

—    Seveda sem ti verjel, saj noben lovec ni hotel za vami. Vsi mislijo, da ste zbežali s puško.

Pove nam, da je v Gvajani že dvajset let in pet let od tega svoboden. Star je petinštirideset let. Zaradi bedaste maske, ki si jo je dal vtetovirati, ga življenje v Franciji več ne zanima. Obožuje pa džunglo in živi izključno od nje: kačje kože, malo tigri, zbiranje metuljev, predvsem pa lov na živega hokoja, ptiča, ki smo ga pojedli. Prodaja ga po dvesto do dvesto petdeset frankov. Ponudim se, da mu plačam, pa užaljen zamahne z roko.

—    Tale divji ptič je petelin pragozda. Razumljivo, še svoj živ dan ni videl kure, petelina in človeka. No, kakšnega ulovim, ga odnesem v vas in prodam. Zelo ga iščejo lastniki kurnikov. Tako. Ne da bi mu postrigel perutnice ali sploh kaj, ga postaviš zvečer, ko pade noč, v kokošnjak, in ko zjutraj odpreš vrata, stoji na sredi in se obnaša, kot da bi prešteval kokoši in peteline, ki odhajajo na prosto. Potem gre za njimi, kavsa zrnje in se pozorno obrača na vse strani. To vam je pes čuvaj, da ga ni boljšega. Zvečer se postavi k vratom in kar razumeti ne moreš, kako ve, če manjka kakšna kura, enostavno ve in jo gre iskat. Pa naj bo kura ali petelin, privede jih domov in jih z udarci kljuna pouči, kdaj da je pravi čas za vrnitev. Ubija podgane, kače, hrčke, pajke, stonoge, in kakor hitro se na nebu prikaže kakšna roparica, svojo čredo pošlje v gosto travo, sam pa se postavi v bran. Nikdar več ga ne spraviš iz kurnika.

In tega čudežnega ptiča smo mi pojedli kakor najbolj navadnega petelina!

Maskirani Bretonec nam še pove, da so Jezusa, Bulo in kakšnih trideset drugih svobodnjakov zaprli na žandarme-riji v Saint-Laurentu, da bi prepoznali koga, ki se je zadnje čase največ motal okoli poslopja, odkoder smo ušli. Arabec je v temnici, izoliran od drugih. Obtožen je sodelovanja. Udarca, ki sta ga pobila na tla, sploh ni bilo opaziti, pazniki pa imajo samo rahle otekline na glavi. »Mene niso motili, saj vejo, da se nikoli ne ukvarjam s kaznjenci.« Pove nam še, da je Jezus velika prašiča. Ko mu omenim čoln, ga hoče takoj videti.

—    Toda saj vas je poslal v smrt, mrha! V nobenem primeru ne bi ta piroga vzdržala več kot uro na morski gladini. Prvi večji val bi jo dvignil in treščil v dvoje. Nikar ne pojdite proč v temle, bil bi samomor!

—    Kaj naj potlej storimo?

—    Imaš denar?

—    Ja.

—    Povedal ti bom, kaj naj storiš, pa tudi pomagal ti bom, to si zaslužiš. Pomagal ti bom, ker hočem, da zmagate. Ti in tvoja prijatelja. Za nobeno ceno ne smete v bližino vasi, po barko bo treba na Golobji otok. Tam živi okrog dvesto gobavcev. Paznikov nimajo in noben zdrav človek ne gre tja, še zdravnik ne. Vsako jutro ob osmih pripeljejo v čolnu svežo hrano za štiindvajset ur. Bolničar iz ambulante da škatlo z zdravili dvema bolničarjema, ki sta tudi sama gobava in se brigata za ostale. Na otok ne odide nihče, ne stražar ne lovec na glave ne duhovnik. Gobavci živijo v slamnatih kolibah, ki so si jih sami izdelali. Imajo tudi prostor, kjer se dobijo skupaj. Redijo kokoši in race, z njimi si boljšajo obroke, ki jih dobijo v čolnu. Uradno ne morejo ničesar prodati izven otoka, na skrivaj pa trgujejo s Saint-Laurentom, Saint-Jeanom in s Kitajci iz Nizozemske Gvajane, ki živijo v Albini. Vsi so precej nevarni tipi. Redko se pobijajo med sabo, dosti grdih reči pa zagrešijo, če skrivaj zapustijo otok. Včasih se pridejo nazaj na otok samo skrit, da jih ne bi dobili. Za takšne ekskurzije pokradejo čolne po sosednih vaseh. V teh krajih je največji zločin, če imaš svoj čoln. Stražarji streljajo na vsako pi-rbgo, ki gre ali pride z Golobjega otoka. Zato gobavci čolne potopijo in jih obtežijo s kamenjem. Ko jih potrebujejo, splavajo na dno, zmečejo proč kamne in čoln se dvigne na površje. Vsega imaš dovolj na otoku, vseh ras in z vseh koncev Francije. Torej s tole pirogo se lahkct voziš samo po Maroniju, pa še tu je ne napolni do vrha! Za na morje potrebuješ drugačno barko in še najboljšo dobiš na Golobjem otoku.

—    Kako priti do tja?

—    Sam ga ne boš našel, lahko bi se zmotil.,»Po reki vas bom pospremil, dokler ga ne zagledamo. Vrnili se bomo nazaj po reki, od ustja do gobavcev je sto petdeset kilometrov, od Saint-Laurenta pa petdeset. Pripeljal vas bom čim bliže, potem se bom spravil na svojo pirogo, ki jo bomo vlekli za sabo. Na otoku pa se znajdi, kakor veš in znaš.

—    Zakaj pa nočeš z nami?

—    Hudirja, reče Bretonec, samo enkrat sem pomolil nogo na mostič, kjer kaznilniška uprava uradno izkrcuje tovor.

Bilo je sredi belega dne, in kar sem videl, mi je zadostovalo. Oprosti, Buba, a nikdar v življenju več ne stopim na njihov otok. Sicer pa ne bi bil zmožen premagovati odpora, ne bi mogel govoriti ali karkoli početi z njimi. Prej bi ti škodil, kot koristil.

—    Kdaj gremo?

—    Ko pade noč.

—    Koliko je zdaj, Bretonec?

—    Tri.

—    Prav, za hip se uležem.

—    Ne, naložiti bo treba na pirogo in stvari urediti.

—    Kje pa! Odšel bom s prazno in se potem vrnil po Clousiota, ki bo pazil na stvari.

—    To je nemogoče, nikoli več ne bi našel tega kraja!

Se podnevi ne! Podnevi pa sploh ne smeš biti na reki. Lovijo vas, reka je še zmeraj nevarna!

Spusti se večer. Bretonec odide po svojo pirogo in privežemo jo za čoln. Bretonec se polasti krmilnega vesla, Clousiot sedi ob njem, sredi čolna je Maturette, jaz spredaj. Težko se izvlečemo iz zaliva, in ko nas potegne rečni tok, se začenja že noč. Veliko rdeče rjavo sonce zažiga horizont na morju. Tisoč sonc iz enega samega velikega umetnega ognja se bori med seboj, da bi bili močnejši, bolj rdeči od rdečega, bolj rjavi od rjavega in še bolj pestri, kjer se barve mešajo. Dvajset kilometrov pred sabo prav jasno vidimo veličastni tok, posut s srebrnorožnatimi zrnci, ki hiti v morje.

—    Oseke je konec, reče Bretonec, čez kakšno uro se bo že čutila plima. Izkoristili jo bomo in se povzpeli po Maroniju, pomagala nam bo in brez naporov bomo kmalu pri gobavcih.

V hipu se znoči.

—    Naprej! reče Bretonec. Močno veslaj, čimprej moramo na sredo reke. Nehajte kaditi!

Z lopatami zajemamo vodo in še kar hitro se prebijemo prek toka. Cof, čof, čof, z Bretoncem veslava lepo ' v taktu, z enakomernimi gibi. Maturette stori, kar pač more. Cim bliže smo sredini reke, bolj čutimo plimo, ki nas žene. Vsake pol ure čutimo spremembo, plima narašča in nas vleče zmeraj hitreje. Cez šest ur smo že precej blizu otoka, debela packa je skoraj sredi reke, morda malo na

desno. »Tamle,« reče potihoma Bretonec. Noč ni najbolj temna, a iz daljave bi nas težko opazili, nad vodo je gosta megla. Bližamo se. Ko že jasno razločimo skale na otoku, skoči Bretonec na svojo pirogo, jo brž odveže in samo zamrmra:

—    Srečno, fantje!

—    Hvala.

—    Ni za kaj.

Ker za krmilom ni več Bretonca, čoln povprek odnese naravnost proti otoku. Poskušam ga izravnati in obrniti, a ne uspe mi in v trenutku nas zažene v goščavo ob bregu. Če breg ne bi bil posut z vejami in listjem, pač pa bi bil kamnit, bi pirogo popolnoma razbili in raztresli naokrog ves živež in opremo, z blazno silo smo treščili vanj, pa čeprav sem bremzal z veslom. Maturette skoči v vodo, povleče čoln in že smo pod debelo plastjo listja. Se parkrat povleče in potem čoln priveže. Napravimo požirek ruma, nato se povzpnem na breg. Fanta ostaneta v čolnu.

S kompasom v roki se odpravim na pot, še prej pa polomim nekaj vej in na različnih mestih privežem koščke Žakljev za moko, ki sem jih narezal že v čolnu. Pred sabo zagledam luč in nenadoma razločim glasove. Tri kolibe.. Stopim naprej, ne vem še, kako naj se predstavim. Morda bi bilo najbolje, če me sami odkrijejo. Prižgem cigareto. Takoj ko zasveti šibica, se zakadi proti meni lajajoč cucek in me skuša ugrizniti v nogo. Ko vsaj ne bil gobav ta pre-klemani cucek, pomislim. Sicer pa sem idiot, psi vendar ne staknejo gobavosti!

—    Kdo gre? Kdo je? Si ti, Marcel?

—    Tujec sem, ubežnik.

—    Po kaj si prišel? Da bi nas okradel? Misliš? da imamo preveč?

—    Ne, pomoč potrebujem.

—    Zastonj ali proti plačilu?

—    Drži gobec, Sova!

Iz kolib se prismukajo štiri postave.

—    Počasi pridi naprej, prijatelj, stavim, da si ti tisti s puško. Če jo imaš pri sebi, jo položi na tla, tu se nimaš česa bati.

—    Ja, jaz sem, a puške ni z menoj.

Stopim naprej in sem že čisto ob njih, a v temi ne razločim obrazov. Storasto jim pomolim roko, a nihče se je ne dotakne. Cez hip mi je že jasno, da teh kretenj tu ne poznajo: nočejo me okužiti.

—    Stopimo v hišo, pravi Sova. Na mizi je svetilka na olje, vso kolibo osvetljuje.

—    Sedi.

Usedem se na slamnat stol brez naslonjala. Sova prižge še tri luči na olje in eno postavi predme na mizo. Dim, ki se kadi iz stenja, pomočenega v kokosovo olje, je naravnost ogaben. Usedem se, a ostali stojijo. Pet jih je, obrazov še zmeraj ne razločim. Meni sveti luč naravnost v obraz in to je bil tudi njihov namen. Potem se oglasi tisti glas, ki je prej dejal Sovi, naj zapre gobec:    /

—    Jegulja, pojdi vprašat v dvorano, če naj ga pripeljemo tja. Takoj se vrni z odgovorom, posebej še, če se Svetnik strinja. Fant, z nobeno pijačo ti tu ne moremo postreči, razen če hočeš kakšno jajce.

Predme položi polno košaro jajc.

—    Ne, hvala.

Nekdo se usede na moji desni, čisto blizu, in tedaj zagledam prvi gobav obraz. Pošastno! Posilim se, da ne bi pogledal vstran ali kakorkoli drugače izrazil svojega občutka. Nos je do pike objeden, kost in meso, luknja sredi obraza. Prav sem povedal: nista dve luknji, pač pa ena sama, velika kot kovanec za dva franka. Spodnja ustnica je na desni razjedena in vidijo se trije dolgi in rumeni zobje, izpodkopani, ki se na golo priklepajo na kost zgornje čeljusti. Eno samo uho ima. Na mizo položi obvezano roko, desnico. S prstoma, ki sta mu ostala na levi, drži debelo in dolgo cigaro, ki si jo je prav gotovo zvil sam iz nezrelega tobakovega listja, cigara je namreč zelenkasta. Veko ima samo še na levem očesu, na desnem je ni več, proti čelu pa se širi globoka rana in se zgubi sredi zaraščenih sivih las.

—    Pomagali ti bomo, vraga! Da postaneš tak kot jaz, potrebuješ časa, tega pa tudi nočem, mi reče z grozno hripavim glasom.

—    Hvala.

—    Pravijo mi Korajžni Jean, drugače pa sem iz predmestja. Lepši sem bil, bolj zdrav in močnejši kot ti, ko

sem prišel na robijo. Poglej, kaj je nastalo iz mene v desetih letih!

—    Te sploh kaj zdravijo?

—    Ne. Dosti boljši sem, kar si špricam šolmugrino olje. Poglej.

Obrne glavo in pokaže levo lice. Na tej strani se suši, še reče.

Polasti se me grozen občutek usmiljenja in napravim kretnjo, da bi se dotaknil njegovega levega lica, v znak prijateljstva. Skoči nazaj in reče:

—    Hvala, a bolnikov se nikar ne dotikaj, nikoli ne jej in ne pij iz njihovih posod.

Pa sem le videl obraz gobavca, ki je imel toliko korajže, da se je pustil pogledati.

—    Kje imate tipa? — Na pragu pred hišo se je prikazala senca človečka, malo večjega od pritlikavca. — Svetnik in drugi ga hočejo videti. Pripelji ga v center.

—    Gremo, reče Korajžni Jean in vstane. Odidemo v noč, štirje ali pet spredaj, jaz stopam ob Jeanu, ostali zadaj. Cez tri minute pridemo na nekakšno ploščad in obsijejo nas lunini žarki. To je vrh otoka, čisto raven. Na sredi je hiša. Dvoje oken je osvetljenih. Pred vrati nas pričakuje kakšnih dvajset mož. Ko se jim približamo, se razmaknejo . in nas spustijo naprej. Dvorana je štirikotna, deset metrov dolga in približno štiri široka. Okoli nekakšnega kamina, kjer je zakurjeno z drvmi, stojijo štirje ogromni kamni enake velikosti. Prostor razsvetljujeta dve veliki petrolejki. Na dvignjenem stolu sedi mož belega obraza, starosti ne kaže, za njim je na klopi še pet ali šest mož. Oči ima črne, reče mi:

—    Jaz sem Svetnik Korzičan, ti pa si prav gotovo Metulj. ...»

—    Ja.

—    Novice se po kaznilnici širijo tako hitro, kakor ukrepaš. Kam si spravil mušketon?

—    Padel je v vodo.

—    Kje?

—    Za ambulantnim obzidjem. Točno tam, kjer smo skočili.

—    Potem se ga lahko še dobi?

—    Po mojem ja, tam ni globoko.

—    Kako pa to veš?

—    Ko smo ranjenega prijatelja odnesli v čoln, smo morali stopiti v vodo.

—    Kaj mu je?

—    Nogo je zlomil.

—    In kaj ste potem storili?

—    Z nasekanimi vejami sem mu jo nekako povezal.

—    Ga boli?

—    Ja.

—    Kje je zdaj?

—    V pirogi.

—    Rekel si, da si prišel po pomoč. Kakšno pomoč?

—    Coln.

—    Hočeš torej, da ti dam čoln?

—    Ja, denar imam, plačal bom.

—    Prav. Prodam ti svojega, odličen je in še čisto nov, prejšnji teden sem ga sunil v Albini. Sicer pa ni čoln, ampak pravi transatlantik. Manjka mu le ena stvar, gredelj. A v dveh urah ti napravimo novega. Ima pa vse potrebno: celotno krmilo, štirimetrski jambor iz okovanega lesa in popolnoma novo jadro iz lanenega platna. Koliko mi daš zanj?

—    Raje mi povej svojo ceno, ne vem, kakšno vrednost imajo stvari pri vas.

—    Ce lahko plačaš, tri tisoč frankov, če ne, potem pojdi jutri zvečer po mušketon in v zameno ti dam čoln.

—    Ne, rajši plačam.

—    Tako, kupčija je sklenjena. Bolha, nalij kavo!

Bolha, škrat, ki je prišel pome, odide k plošči ob zidu,

pod katero je ogenj, in vzame novo, čisto skodelo, iz steklenice zlije vanjo kavo in jo postavi nad ogenj. Cez hip povleče skodelo stran in nalije v lončke, ki so na kamnu. Svetnik se nagne in jih pomoli možem za sabo.

—    Brez strahu pij, tale posoda je samo za potnike. Noben bolnik še ni pil iz nje, mi reče Bolha.

Primem in pijem, potem lonec odložim na koleno. Tedaj opazim, da je ob roč zalepljen nekakšen prst. Pripravim se, da bi vprašal, pa me Bolha prehiti:

—    Glej, je že spet šel en prst! Kam zlomka je le padel?

—    Tamle, rečem in pokažem na lonec. Odlepi ga in zažene v ogenj, potem mi vrne posodo in reče:

—    Lahko piješ, jaz imam suho gobavost. Trgam se na koščke, a ne trohnim in nisem kužen.

Dotakne se me smrad pečenega mesa. To bo njegov prst, pomislim.

—    Pri nas boš moral ostati vse do večera, mi reče Svetnik, ko se bo začela oseka. Obvestil boš prijatelja. Ranjenca boš nesel v kolibo, čoln boš izpraznil in potem na dno z njim! Pomagati vam ne more nihče, saj razumeš.

Brž stečem k prijateljema, primem Clousiota in ga odnesem v kolibo. Cez eno uro ni več v čolnu ničesar, vse naše reči so lepo zložene na tleh. Bolha prosi, naj mu podarim pirogo in eno izmed vesel. Seveda mu jo dam in odide jo potopit. Noč je minila hitro. Vsi trije se v kolibi pokrijemo z novimi koci, ki nam jih je poslal Svetnik zavite v pak papir. Maturettu in Clousiotu podrobno povem o vsem, kar sem doživel na otoku in tudi o sklenjeni kupčiji s Svetnikom. Clousiot potem blekne neumnost, ne da bi prej pomislil:

—    Beg nas torej stane šest tisoč petsto frankov. Dal ti bom polovico, Metulj, se pravi, svojih tri tisoč.

—    Nismo tu, da bi se šli armenske kupčije! Dokler bom kaj imel, bom plačeval, potem bomo že videli.

Noben gobavec ni prišel v kolibo. Naredi se dan in prikaže se Svetnik:

—    Dobro jutro. Mirne duše lahko pridete ven, tu vas ne bo nihče motil. Vrh otoka stražari na kokosu eden izmed naših. Na reki ni videti nobenega čolna iz kaznilnice. Dokler tamle plahuta bela cunja, je na obzorju čist zrak. Ce pa bi se kdo približal otoku, se bo fant spustil in prišel povedat. Sami si lahko naberete papaye in jih pojeste, če hočete. ,

—    In kaj je z gredljem, Svetnik? vprašam jaz.

—    Naredili ga bomo iz deske, ki je v vratih ambulante. To je trd les, dva kosa bosta zadosti. Coln smo že dvignili iz vode, izkoristili smo noč. Pridi ga pogledat.

Greva. Čudovit čoln zagledam, pet metrov dolg, popolnoma nov, z dvema klopema in luknjo za jambor. Precej je težak in z Maturettom ga s težavo preobrneva. Jadro in vrvi so popolnoma nove. Ob robu so obroči, s katerimi bomo pritrdili tovor in sod za vodo. Spravimo se k delu in opoldne ima čoln tudi že gredelj, močno smo ga pritrdili z vijaki in štirimi kavlji, ki sem jih prinesel s seboj.

V krogu stojijo okoli nas gobavci in nas molče opazujejo. Svetnik nas opozarja, kako naj delamo, in ubogamo ga. Svetnik nima na obrazu nobene rane, izgleda še kar normalen, a med govorjenjem opazimo, da se mu premika samo levo lice. To je suha gobavost, mi pove. Vse telo in desno roko ima paralizirano, pričakuje pa, da se mu v kratkem posuši tudi desna noga. Desno oko bolšči, kot bi bilo iz stekla, in se ne premakne, z njim sicer vidi, a samo v eno smer. Gobavcev ne bom imenoval s pravimi imeni; tisti, ki so jih ljubili ali vsaj poznali, prav gotovo niso nikdar zvedeli, na kakšen strahoten način so se živi razkrojili.

Medtem ko delamo, se zgovarjava le midva s Svetnikom, ostali so tiho. Ko pa sem prijel nekaj vratnih tečajev, ki so jih odtrgali s pohištva v ambulantni sobi, da bi okrepili gredelj, se je vendarle oglasil nekdo:

—    Pusti jih na tleh, ničesar ne prijemaj. Urezal sem se, ko sem jih pulil, in nisem še očistil krvi. — Gobavec je vse skupaj polil z rumom in dvakrat zažgal. — Zdaj jih lahko vzameš.

Potem se Svetnik obrne k enemu izmed svojih in mu reče:

—    Ti si šel že večkrat z otoka, daj, razloži Metulju, kako naj dela. Nihče med njimi še ni nikoli zbežal.

■— Zgodaj zvečer bo oseka, reče gobavec. Začne se že ob pol treh. Ko se okoli šestih naredi noč, imaš pred sabo močan tok. Prej ko v treh urah boš imel samo še kakih sto kilometrov do izliva v morje. Ko se boš moral zaustaviti, bo ura devet. Tedaj se dobro priveži ob kakšno drevo in počakaj šest ur, da mine plima. A nikar še ne hodi ob treh, kajti tok se ne umakne dovolj hitro. Sele ob pol petih zjutraj se poženi na sredo reke. V eni uri in pol se napravi dan in medtem imaš lahko za sabo že petdeset kilometrov. Od te ure in pol je odvisna vsa vaša bodočnost. Ob šestih se napravi dan in tedaj moraš na morje. Nič hudega, če te v tistem zagledajo pazniki, za tabo ne morejo, ker bi ravno ob rečnem izlivu zadeli ob plimo. Oni ne morejo čeznjo, ti pa ji za las uideš. Kilometer prednosti, ki ga moraš imeti pred pazniki, ti reši življenje! Tu je eno samo jadro, kaj si imel na pirogi?

—    Glavno in prečno jadro.

—    Coln je dovolj obtežen, da lahkho drži dvoje prečnih jader. Prvo naj gre v obliki trikotnika od kljuna do spodnjega dela jambora, drugo pa naj se napne zgoraj in bo držalo smer. Vsa jadra dvigni naravnost proti valovom, kajti morje je v zalivu zmeraj razburkano. Tvoja prijatelja naj ležeta po dnu, čoln bo tako bolj stabilen, sam pa dobro drži za krmilo. Vrvi za jadro ne priveži k svoji nogi, vtakni jo skoz obroč, ki je v ta namen pritrjen v čolnu, in samo enkrat si jo ovij okrog zapestja. Če vidiš, da bo veter preusmeril velik val in da te bo vrglo v vodo, če se boš obrnil, vse skupaj spusti in suh boš in čoln bo našel ravnotežje. Ce bi se kaj takega slučajno zgodilo, nikar ne nehaj, pusti, naj jadro plahuta kot noro in pojdi naprej s polnim vetrom. Samo v mirnih vodah boš utegnil spustiti jadro, ga potegniti na krov in nadaljevati pot, ko ga znova dvigneš. Pot poznaš?

—    Ne. Vem samo to, da sta Venezuela in Kolumbija severozahodno.

—    Tako je, a vseeno se pobrigaj, da te kje drugje ne vrže na obalo. Nizozemska Gvajana, ki nam je nasproti, vrača ubežnike, Angleška Gvajana tudi. Trinidad te ne pošlje nazaj, a v štirinajstih dneh moraš proč. V Venezueli te za kakšno leto ali dve vprežejo in gradiš ceste, potem te vrnejo.

Silno pozorno ga poslušam. Pove mi, da se kdaj pa kdaj odpravi na pot, da pa ga zaradi gobavosti takoj pošljejo nazaj. Plizna pa, da še svoj živ dan ni prišel dalje od Angleške Gvajane, Georgetowna. Bolezen se mu vidi le na nogah, nobenega prsta nima več. Bos je. Svetnik zahteva, naj vse podrobnosti ponovim. Ne zmotim se niti za besedo. Potem Korajžni Jean vpraša:

—    Koliko časa mora pluti proti odprtemu?

—    Najprej tri dni severoseverovzhod, mu brž odvrnem. Ce računamo na razne odklone, dobim tako ravno sever-sever. Četrtega dne bom pikiral severozahodno in tako zadel direkt zahod.

—    Bravo, pravi gobavec. Jaz sem se zadnjikrat peljal severovzhodno samo dva dni in sem zato pristal v Angleški Gvajani. Ce greš tri dni proti severu, te bo odgnalo severno od Trinidada ali Barbadosa, za sabo boš pustil Venezuelo in prišel naravnost na Curagao ali v Kolumbijo.

—    Svetnik, za koliko si prodal čoln? nenadoma vpraša Jean.

—    Tri tisoč, pravi Svetnik. Predrago?

—    Ne, ne rečem zato. Samo da bi vedel, nič več. Boš lahko plačal, Metulj?

—    Ja.

—    Pa ti bo ostalo še kaj denarja?

—    Ne, to je vse, kar imamo. Tri tisoč, ki jih nosi moj prijatelj Clousiot;

—    Svetnik, dam ti svoj revolver, reče Korajžni Jean. Pomagati jim hočem, tipom. Za koliko ga vzameš?

—    Tisoč, tudi jaz bi jim rad pomagal.

—    Hvala za vse, pravi Maturette in pogleda Jeana.

—    Hvala, reče Clousiot. In mene v tem trenutku postane sram, pa rečem:

—    Ne, tega res ne morem sprejeti od tebe, ni razloga za to.

—    O, pa je razlog, mi reče. Tri tisoč frankov je veliko denarja, a vseeno zgubi pri tej ceni Svetnik vsaj dva tisoč, dal vam je vendar odličen čoln. Ni razloga, da bi vam tudi jaz ne pomagal.

Tedaj se zgodi nekaj ganljivega: Sova položi na tla svoj klobuk in gobavci zmečejo vanj bankovce in kovance. Od povsod se prikažejo pokvečeni ljudje in vsak vrže kaj malega v klobuk. Postane me neznosno sram, vendar pa jim ne morem povedati, da imam še denar! Kaj naj storim, moj Bog, kako podlo se obnašam ob tako plemenitem dejanju! »Prosim vas, ne počenjajte tega!« zakričim na ves glas. Neki timbuktujski črnec, popolnoma pohabljen — dva štrclja ima namesto rok, prsta nobenega — nam reče: »Denar nam ne služi za življenje. Ne sramuj se, sprejmi ga. Potreben nam je le pri igri in za poljubljanje gobavk, ki sem pa tja pridejo iz Albine.« Te besede me pomirijo, ničesar jim ne povem o svojem denarju.

Skuhali so nam dvesto jajc. Prinesejo jih v škatli, označeni z rdečim križem, v kateri so zjutraj dobili dnevno dozo zdravil. Prinesejo tudi dvoje živih želv, prevrnjenih na hrbet, vsaka ima vsaj trideset kilogramov, pa nekaj toba-kovih listov, dve steklenici s šibicami, vrečo riža, ki ga je vsaj petdeset kil, dve vreči oglja, primus iz ambulantne sobe in veliko steklenico bencina. Vsa ta uboga druščina je do kraja vznemirjena, vsi nam hočejo pomagati, da bi uspeli. Kakor da bi bežali oni in ne mi! Čoln smo povlekli tja, kjer smo pristali. Prešteli so denar iz klobuka: osemsto deset frankov. Svetniku dolgujem torej samo še tisoč dvesto frankov. Clousiot mi da svoj plan in odprem ga pred očmi vseh. V njem je bankovec za tisoč in štirje bankovci po petsto. Svetniku dam tisoč petsto frankov, vrne mi tristo in reče:

—    Na, vzemi tudi ta revolver, podarim ti ga. Igrali ste na vse ali nič in škoda bi bilo, če bi izgubili igro samo zaradi ene napake. Upam, da ga ne boš potreboval.

Ne vem, kako naj se mu sploh zahvalim, njemu in potem še drugim! Bolničar je pripravil škatlo z vato, alkoholom, jodom, aspirini, obvezami, škarjami in levkoplastom. Neki gobavec nam prinese lepo ostružene in fine deščice in dvoje popolnoma novih povojev Velpeau z originalnim ovitkom. Čisto enostavno mi jih da, z njimi naj zamenjam Clousiotov ovoj.

Okrog pete ure začne deževati. Oglasi se Korajžni Jean:

—    Sreča je na vaši strani. Ne boste tvegali, da bi vas videli, če odidete takoj, s tem pridobite pol ure. Ko boste ob pol petih zjutraj dvignili sidro, boste bliže rečnemu izlivu.

—    Kako pa bom vedel za ure? ga vprašam.

—    Zanesi se na plimo in oseko.

Čoln spustimo v vodo. Kakšna razlika, če ga primerjam s pirogo! Kljub vsej teži je vsaj štirideset centimetrov nad vodo. Jambor je na dnu povit v jadro, kasneje ga bomo dvignili. Krmilo je pripravljeno, na svoj sedež pa sefn položil še blazino iz lian. Z odejami smo napravili na dnu nekakšno gnezdece za Clousiota, ki svojega povoja na nogi ni hotel zamenjati. Leži ob mojih nogah, med krmilom in sodom z vodo. Maturette se spravi na dno spredaj. Ze prvi trenutek me prevzame občutek varnosti, ki ga prej v pirogi sploh nisem poznal.

Se zmeraj dežuje. Spustiti se moramo po sredini reke, morda nekoliko levo ob nizozemski obali. Jean reče:

—    Adijo, zdaj pa hitro od tu!

—    Srečno! reče Svetnik in nas z močno brco odrine od brega.

—    Hvala, Svetnik, hvala, Jean, vsem tisočkrat hvala!

In v trenutku izginemo, z neverjetno naglico nas odnese,

saj se je oseka začela že pred dvema urama in pol.

Še zmeraj dežuje, deset metrov ne vidimo pred seboj.

V spodnjem delu toka sta še dva majhna otoka, zato Maturette spredaj napenja oči, da bi se še pravočasno izognili skalam. Spustila se je noč. Na poti nas še nekaj časa spremlja veliko drevo in sreča, da je počasnejše od nas. Za hip nas s svojimi vejami zmede, a brž se ga otresemo. Drvimo vsaj trideset na uro. Kadimo in pijemo. Gobavci so nam dali šest polnih kjantaric ruma. Interesantno, a nihče od nas ne govori o pošastnih ranah, ki smo jih videli na gobavcih, menimo se le o njihovi dobroti, plemenitosti, poštenosti in o sreči, da smo srečali Bretonca z masko, ki nas je spremil do Golobjega otoka. Čedalje močneje dežuje, zmočeni smo prav do kosti, a naše suknje so tako dobre, da celo mokre grejejo. Sicer pa nas sploh ne zebe. Edinole roka, ki drži za krmilo, je otrpnila v dežju.

—    Zdaj gremo že več kot štirideset na uro, pravi Maturette. Pred koliko časa, misliš, da smo odšli?

—    Takoj ti povem, mu odgovori Clousiot. Še trenutek. Odšli smo točno pred tremi urami in petnajstimi minutami.

—    Si nor? Kako veš?

—    Ko smo se spustili, sem začel šteti po tristo sekund in vsakokrat sem odtrgal košček papirja. Devetintrideset jih imam. Ce pomnožiš vsakega s petimi minutami, to nanese tri ure in četrt. Ce se ne motim, se čez petnajst ali dvajset minut ne bomo več spuščali, ampak se bomo dvignili tja, odkoder smo prišli.

Krmilo potisnem v desno, da bi se poševno približal bregu Nizozemske Gvajane. Preden treščimo ob džunglo, se tok umiri. Ne spuščamo se, niti se ne dvigamo. Še zmeraj dežuje. Nehamo kaditi in samo še šepečemo. »Primi za veslo in potisni.« Tudi sam zaveslam, krmilo sem stisnil pod desno koleno. Nalahno se dotaknemo zelenja, povlečemo za veje in se skrijemo spodaj. Pod gostimi vejami se je takoj napravila tema. Na reki je vse sivo, megleno. Ce ne bi bilo plime in oseke, sploh ne bi mogel ločiti, kje je morje in kje reka.

Plima bo trajala šest ur, in ko se bo začela oseka, bo treba počakati do odhoda še uro in pol. Zelo sem razburjen, a vseeno bom moral zaspati. Ko bomo enkrat na morju, bo konec, očesa ne bomo več zatisnili, zdaj pa imam pred sabo polnih sedem ur. Zleknem se med sodom in jamborom, Maturette pregrne čez odejo in mi napravi nekakšno streho. Potem zaspim. Nobena stvar ne zmoti trdnega sna, ne sanje ne dež ne nerodna lega. Spim in še spim, dokler me ne zbudi Maturette:

—    Buba, mislim, da je čas. Ze dolgo, kar se je začela oseka.

Coln je obrnjen proti morju, voda pod mojimi prsti pa teče neskončno hitro. Dež je ponehal, sveti nam luna. Sto metrov pred seboj jasno razločimo rečni tok, ki odnaša velike trave in drevesna debla. Poskušam ugotoviti, kje naj bi se končala reka in začelo morje. Zdaj je vse v redu, v zatišju smo. Kako pa bo sredi reke, piha veter? Močan? Coln potegnemo izpod rastlinja, še zmeraj je privezan ob debelo korenino. Sele ko pogledam v nebo, razločim mejo med rečnim tokom in morjem. Spustili smo se precej niže, kot smo pričakovali, do izliva gotovo ni več deset kilometrov. Srknemo lep požirek ruma. Odločimo se, da takoj dvignemo jambor. Ja, odlično se drži v luknji. K vrhu povlečemo jadro, obe prečni jadri pa sta pripravljeni, da ju na moj ukaz dvigne Maturette. Vsa tri jadr$ so privezana ob jambor z vrvico; s svojega mesta ob krmilu jo bom odvezal in v platno se bo ujel veter. Močno se bo treba odriniti od brega, rečni tok nas mora povleči. Z Maturet-tom primeva za vesla, on je spredaj pri kljunu, jaz na krmi.

—    Pozor! Naprej!... Z božjo pomočjo!    ,

—    Z božjo pomočjo, ponovi Clousiot.

—    Le tebi se zaupam, o Bog! reče Maturette.

Coln je odvezan in z vesli zamahneva po vodi. V trenutku se ločimo od obale in nismo še dvajset metrov od nje, ko smo jih s tokom napravili že sto. Nenadoma nas veter potisne na sredo reke.

—    Dvigni prečno jadro in pazi na vrvi!

Ko zapiha, je čoln podoben konjičku, najprej se zmede, nato pobezla. Seveda, pozneje je, kot smo računali, nenadoma postane reka svetla kot sredi belega dne. V razdalji kakšnih dveh kilometrov razločimo na desni francosko obalo, na levi pa nizozemsko, ki je oddaljena manj kot kilometer.

—    Zaboga milega! Uro smo kiksnili, reče Clousiot. Misliš, da bo še čas, da pridemo ven?

—    Ne vem.

—    Poglej te visoke valove in spenjene grebene! Se bo oseka kmalu začela?

—    Mislim, da ne. Okrog nas se stvari spuščajo.

—    Zamudili bomo, na morje ne bomo mogli, reče Maturette.

—    Drži gobec in miruj ob prečnem jadru. Ti tudi zapri, Clousiot!

Svish ... svish . .. Streli iz karabinke so namenjeni nam. Drugega sem slišal prav dobro. To niso pazniki, streli prihajajo s strani Nizozemske Gvajane. Ko dvignem jadro, se platno tako napne, da me vrv, ki jo imam pritrjeno za žapestje, odnese vstran. Coln se nagne vsaj za petinštirideset stopinj. Zajamem čim več vetra, kar sploh ni težko, saj ga je preveč. Svish, svish, svish, potem nič več. Odneslo nas je v bližino francoske obale, zato je streljanje ponehalo.

Drvimo z naravnost blazno hitrostjo, veter se na vso moč zaganja v jadra. V tem norem ritmu že vidim, kako nas vrže ob francoski breg, V daljavi se na produ že zbirajo ljudje. Nalahko, prav nalahko poskušam obrniti čoln. Najprej z vrvjo uravnam glavno jadro, potem še obe prečni. Čoln se obrne, potem spustim vrv in s polnim vetrom nas odnese iz rečnega toka v morje. Uh! Pa je! Čez deset minut nam hoče prvi morski val prekrižati pot, a zlahka splavamo čezenj. Čuit-čuit, ki ga je delal čoln vzdolž reke, se zdaj spremeni v tak-i-tak-i-tak. Visoke valove preskakujemo kot za šalo, kot deček, ki skače čez kozla. Tak-i-tak, čoln se dviga in spušča enakomerno, brez tresenja. Samo tak se sliši, ko čoln premaga val in se spusti v vodo.

—    Hura! Hura! Uspeli smo! na ves glas zavpije Clousiot.

In v dokaz naše zmage nad naravnimi elementi nam ljubi Bog pošlje svetel sončni vzhod. Valovi so enakomerni in čedalje manjši, voda je grozno umazana od blata. Pred nami je sever in morje se nam zdi črno; pozneje se nam bo zdelo modro. Kompasa mi sploh ni treba pogledati, nad desno ramo imam vendar sonce. Coln je nekoliko nagnjen in v čisto ravni črti ga nese veter. Vrv sem pustil sproščeno in jadro je ravno dovolj napeto. Velika pustolovščina se začenja.

Clousiot bi rad vstal in Maturette mu pride pomagat. Nasloni se ob sod z vodo in gleda proti meni. Zvije cigareto, prižge in mi jo da. Potem vsi trije kadimo.

—    Daj mi tafio, reče Clousiot. Zalijmo odhod na morje!

Maturette krepko nalije v troje kovinskih kozarcev in trknemo. Spogledamo se. Njuna obraza žarita od sreče, moj verjetno tudi. Potem se oglasi Clousiot:

—    Kapitan, kam ste namenjeni, prosim vas?

—    V Kolumbijo, če je Bog za to.

—    Bog bo za to, zaboga! reče Clousiot.

Sonce se dvigne in kmalu smo suhi. Bolniška srajca se je spremenila v pravi burnus.[12] Pod zmočeno kapuco imam glavo popolnoma svežo, sončarice že ne bom dobil! Morje je opalnomodre barve. Valovi so visoki tudi tri metre in zelo dolgi. Veter se drži dobro in čimbolj se oddaljujemo od zelenkaste gmote na obzorju, bolj se nam odkrivajo skrivnosti njenih detajlov. Se zmeraj se oziram nazaj, ko nenadoma zadenem ob močan val. To me takoj spravi k pameti in spomni odgovornosti, ki jo imam do tovarišev in sebe.

—    Skuhal bom riža, se odloči Maturette-

—    Jaz bom držal pečico, reče Clousiot, ti pa daj lonec.

Posoda z bencinom je dobro pritrjena ob kljunu in tu

je prepovedano kaditi. Riž z mastjo diši prav lepo. Pojemo ga še čisto toplega, pomešanega z dvema konservama sardin. Potem pride na vrsto dobra kava. »Še požirek,ruma?« Hvala, preveč je vroče. Sicer pa sploh nisem pivec, predan pijači! Clousiot pogosto zvije cigareto in mi jo prižge. Prvi obed na krovu je minil čisto v redu. Po položaju sonca pač moramo verjeti, da je ura deset dopoldne. Za seboj imamo samo pet ur odprtega morja, pa vendar čutimo, da je pod nami hudičevo globoko. Valovi so zdaj nižji in čoln jih reže, ne da bi zadeval vanje. Čudovit dan je. Zares, podnevi mi sploh ni potreben kompas. Od časa do časa s kazalcem ugotovim, kje je sonce, in se potem ravnam po njem, čisto preprosto. A od premočne svetlobe imam oči utrujene. Kakšna škoda, da sem si pozabil priskrbeti črna očala! Na lepem mi Clousiot reče:

—    Kakšno vražjo srečo sem imel, da sem te srečal v ambulanti!

—    Ne samo ti, tudi jaz sem imel s tabo srečo! — Spomnim se Degaja, Fernandeza... Samo ja bi rekla, pa bi bila zdaj tu!

—    Ni rečeno, odgovori Clousiot. Komplikacije bi imel z Arabcem. Ne bi bil na mestu, kadar bi hotel...

—    Ja, Maturette je opravil od sile koristno delo in čestitam si, da sem ga vzel s seboj. Zvest je, korajžen in spreten.

—    Hvala, reče Maturette, in hvala vama, da sta mi zaupala, čeprav sem mlad in to, kar sem. Potrudil se bom, da bi bil zmeraj na ravni.

Potem se spomnim:

—    In Frangois Sierra, tako bi si želel, da bi bil tudi on tu, pa Galgani...

—    Reči so se zaobrnile, Metulj, človek sploh ne bi verjel. Ce bi bil Jezus pošten in bi nam dal v redu čoln, bi jih lahko počakali v skrivališču. Jezus bi jim tedaj pomagal uiti, mi pa bi jih odpeljali. Sicer pa te poznajo in dobro vejo, da se pač ni dalo, če jih nisi prišel iskat.

—    Pa še tole, Maturette. Kako si sploh prišel v našo sobo v ambulanti?

—    Nisem vedel, da sem interniran. Na vizito sem šel, ker me je bolelo grlo in sem se hotel sprehoditi. Ko me je doktor zagledal, je vprašal: »V kartoteki vidim, da greš na Otok. Zakaj?« — »Ne vem, doktor. Kaj pomeni interniran?«

— »Prav, nič. Pojdi v ambulanto.« Pa sem prišel noter, to je vse.

—    Hotel ti je napraviti kompliment, reče Clousiot.

—    Pa zvedi, zakaj je storil to, starina. Gotovo si zdaj pravi: »Moj fantek z ministrantskim gobcem torej le ni tak pocar, če jo je popihal!«

Neumnosti govorimo. »Kdo ve, če bomo srečali Julota, Fanta s kladivom? Zdaj bo že daleč, če še zmeraj ne tiči kje v džungli.« Clousiot nadaljuje: »Preden sem šel, sem pod blazino pustil sporočilo: Odšel neznano kam.« Potem pa v smeh.

Pet dni jadramo in še nič se ni zgodilo. Podnevi me vodi sonce in njegov vzhod-zahod, ponoči potrebujem kompas. Šesto jutro nas pozdravi sonce, morje se na mah umiri in leteče ribice se pripodijo mimo nas. Na smrt sem utrujen. Maturette mi je ponoči polagal na obraz zmočeno krpo, a vseeno me je zmanjkalo. Clousiot me je spekel s cigareto, pa sem skočil pokonci. Danes je mirno in plujemo samo s trikotnim prečnim jadrom. Kot ubit zaspim in pred soncem me zakrijejo z razpetim jadrom. Nenadoma me Maturette strese:

—    Poldne bo ali eno, Buba, veter postaja vse bolj svež in na obzorju, odkoder prihaja veter, je vse črno.

Predramim se in sedem na svoje mesto. Malo prečno jadro nas žene prav pošteno. Zadaj na vzhodu je vse črno, veter je zmeraj hladnejši. Prečno jadro zadostuje, glavno privežemo ob jambor.

—    Dobro se držite, nevihto bomo imeli.

Padati začnejo debele kaplje. Z vrtoglavo hitrostjo se približa črnina, samo četrt ure je potrebovala od obzorja do nas. Pa smo tam! Veter se z nezaslišano močjo pripodi nad naš čoln. Valovi se kot v nekakšni nenadni vznesenosti dvignejo okrog nas, s penečimi se grebeni, sonca ni več, dež škropi kot blazen, ničesar več ne vidimo, valovi pa tolčejo ob čoln in brizgajo v nas. To je nevihta, moja prva nevihta, z vsemi fanfarami razbesnele narave, z bliskom in gromom, z dežjem in valovi in zavijanjem vetra!

Nosi nas kakor slamico, dvigamo se v neskončne višave in spet padamo v globoka brezna. Spodaj se ustrašimo, da ne pridemo več na površje, a vendar se barka tvzpne, premaga val in gre naprej, naprej. Z obema rokama stiskam krmilo in si mislim, da je še najbolje, če se jim upiram, valovom. Ko pred seboj zagledam belo peno, obrnem, pa sem verjetno prehiter in val zajamem v celoti. V čolnu nastane poplava. Vsaj petinsedemdeset centimetrov vode. Potem se zgodi nekaj neverjetnega. Z nervozno kretnjo nehote postavim čoln postrani, kar je zelo nevarno, saj se čoln nagne, še malo, pa bi se prevrnili! In ravno v tem vsa voda izteče.

—    Bravo! zavpije Clousiot. Spoznaš se na te reči, ni kaj, Metulj! Hitro si ga izpraznil.

—    Ja, si ga videl, kako je šel!

Ce bi samo vedela, da bi se zaradi moje neizkušenosti skoraj prevrnili sredi odprtega morja! Ne, toku valovanja se ne bom več upiral! Nič več se ne bom trudil držati smeri, pač pa bom poskušal obdržati čoln čimbolj v ravnotežju. Prepustim se valovom, z njimi se pohlevno spuščam in spet dvigam. To je hudičevo pametno, kar sem odkril! Zdaj je devetdeset odstotkov manj nevarnosti. Dež preneha, a veter se še zmeraj besno zaletava. Toda zdaj se vsaj lahko oziram naprej in nazaj. Za mano je popolnoma jasno, spredaj je temno in mi smo ravno v sredini.

Okrog petih je vsega konec. Sonce znova posije, veter se umiri, valovi postanejo nižji, dvignem jadro in zadovoljni nadaljujemo pot. S posodami sta fanta izpraznila čoln in na dan privlečemo odeje, na jamboru se bojo hitro posušile. Pripravimo si riž, moko, olje in dvakrat kavo, pa še krepak požirek ruma. Sonce se spušča in sinje morje spreminja v nepozaben prizor na slikarjevem platnu: nebo postane čisto rdeče zlato, sonce, ki je že skoraj v morju, pa s svojimi velikimi rumenimi jeziki oblizuje nebo in tistih nekaj belih oblakov nad vodo: nemirni valovi so v daljavi modri, potem zeleni, njihovi grebeni pa se prelivajo iz rdečega v rožnato in rumeno, kakršna je pač barva sončnega žarka, ki se jih dotakne.

Polasti se me čudovit mir in potem še občutek, da lahko zaupam samemu sebi. Dobro sem se izvlekel, kratkotrajna nevihta mi ni škodila, naučil pa sem se, kako drugič ravnati v takem primeru. Z nočjo se bom spoprijel popolnoma brez skrbi.

—    Torej si ga videl, kako je izpraznil čoln, Clousiot!

—    Ce ne bi napravil tega, fant, in bi prišel še en tak val, bi pikirali! Sila si!

—    Si se vsega tega naučil v mornarici? vpraša Maturette.

—    Ja. Vidiš, pa so le prišle prav lekcije iz vojne mornarice.

Bogsigavedi koliko smo se pri tem vetru in valovanju odmaknili od prvotne smeri! Obrnil bom proti severozahodu, tako popravimo napako. V trenutku pade noč, sonce je izginilo in poslalo še zadnjo iskro svojega ognja, tokrat vijoličasto.

Potem še šest dni jadramo brez sitnosti, če ne upoštevam tistih nekaj dežnih kapelj, ki niso nikdar trajale več ko tri ure in niso dosegle večnosti prve nevihte. Deset dopoldne. Danes ni niti sapice v zraku, morje je popolnoma mirno. Skoraj štiri ure sem spal, in ko sem se zbudil, so me strašansko pekle ustnice in nos. Na desni roki mi tudi manjka koža, rane so žive. Maturette in Clousiot imata enake težave. Dvakrat na dan se po obrazu in rokah namažemo z oljem, a to ne zadostuje, tropsko sonce ga brž posuši.

Kakor kaže sonce, bo zdaj verjetno dve popoldne. Po kosilu si napravimo z jadrom senco, kajti od nikoder ni vetra. Maturette je opral posodo in potem so se pripodile ribe. Primem za mačeto in rečem fantu, naj natrosi v vodo še nekaj zrn riža; začel je že kliti, ker ga je preplavila voda. Ribe se zbirajo na površju, kjer Maturette posipa riž, in ena je pomolila glavo visoko iznad vode. Krepko zavihtim in v hipu obleži desetkilska riba s trebuhom navzgor. Očistimo jo in skuhamo v slani vodi. Zvečer smo jo pojedli z maniokovo moko.

Danes je že enajsti dan, kar smo odpluli na morje. Ves ta čas smo odkrili le en sam čoln daleč na obzorju. Prime me, da bi vedel, kje smo, vraga! Na odprtem morju, a koliko je še do Trinadada, na primer? Mi o volku,' volk iz ... V daljavi zagledamo temno piko, ki je vsak hip večja. Coln ali prekoceanska barka? K nam ni namenjena, kot vse kaže. Zdaj že jasno razločimo, da je ladja velika. Približuje se nam, res, a gotovo bo šla mimo. Ker ni vetra, obvisi naše jadro bedno ob jamboru; kako le bi nas opazili? *Potem zapiska sirena, enkrat, dvakrat, trikrat, ladja spremeni smer in odpluje naravnost proti nam.

—    Da le ne bi prišla preblizu, reče Clousiot.

—    Ničesar se nam ni treba bati, morje je mirno.

Petrolejska ladja. Cim bliže prihaja, bolj jasno razločimo ljudi na palubi. Gotovo se sprašujejo, kaj vraga počnemo v tej orehovi lupini sredi odprtega morja! Počasi se nam bližajo in jasno vidimo častnike in druge člane posadke, kuharja, potem zagledamo ženske v pisanih oblekah in moške v barvastih srajcah. To so potniki. A zazdi se mi čudno: potniki na petrolejski ladji? Skoraj se nas dotaknejo in kapitan nas ogovori v angleščini.

—    Where are you coming from, odkod prihajate?

—    French Guyane, iz Francoske Gvajane.

—    Govorite francosko? vpraša neka dama.

—    Ja, gospa.

—    Kaj počnete sredi morja?

—    Plujemo v smer, za katero se je Bog odločil.

Gospa spregovori s kapitanom in potem reče:

—    Kapitan želi, da se povzpnete sem gor, vaš čolnič bo tudi potegnil na krov.

—    Recite mu, da se mu najlepše zahvaljujemo, da pa smo čisto v redu v svojem čolnu.

—    Zakaj nočete, da bi vam pomagali?

—    Ubežniki smo in ne gremo v vašo smer.

—    Kam ste namenjeni?

—    Na Martinique in še dalje. Kje smo zdaj?

—    Na odprtem.

—    Kod naj gremo, da zadenemo Antile?

—    Znate brati z angleške morske karte?

—    Ja.

Hip kasneje po vrvi spustijo angleški zemljevid, nekaj škatel cigaret, nekaj hlebcev kruha in pečeno kračo.

—    Oglejte si jo!

—    Antile bomo dosegli, če držim jugojugozahod, ja?

—    Tako je.

—    Koliko milj približno?

—    V dveh dneh pridete, odgovori kapitan.

—    Zbogom, vsem lepa hvala!

—    Prvi častnik vam čestita za korajžo na morju!

—    Hvala in zbogom!

Tanker se polagoma oddalji. Coln umaknem, ker se ustrašim, da bi nas ladijski vrtinec potegnil pod vijak. Tedaj mi neki mornar prav na sredo čolna zažene svojo mornarsko kapo. In pokrit s to kapo z zlatim našitkom in sidrom čez dva dni brez komplikacij priplujem na Tri-nidad.

Na kopno so nas opozorili ptiči, še preden smo ga zagledali. Ob pol osmih zjutraj so začeli letati okoli nas. »Pa smo prišli, fant! Tu smo! Za nami je prva polovica bega, uspešna! Živela svoboda!« Kričimo in se smejemo, res smo veseli. Po obrazih smo namazani s kakavovim oljem, podaril nam ga je kapitan, da bi pozdravili opekline. Okrog devetih zagledamo kopno. Svež, a ne premočen veter nas pošteno potegne po precej umirjeni morski gladini. Šele okrog štirih popoldne razločimo detajle dolgega otoka, ob bregu se vlečejo kupi belih hiš, vrh otoka pa je prepoln kokosovih dreves. Ni nam še najbolj jasno, če imamo pred sabo otok ali polotok in če so hiše naseljene. Cela ura je še minila, preden smo se prepričali, da so res ljudje tekli proti obali. V pičlih dvajsetih minutah se jih je zbralo ogromno, vsa vas se je natepla na obalo, da bi nas sprejela. Pozneje smo zvedeli, da se ta kraj imenuje San Fernando.

Tristo metrov od brega vržem sidro, takoj se zatakne ob dno. Tako se bomo prepričali, kaj mislijo ljudje na obali, čoln pa se ne bo razbil, če je dno pokrito s koralami. Spustimo jadra in čakamo. V čolnu se pripelje belec s tropsko čelado, veslata dva črnca.

—    Dobrodošli na Trinidadu, reče belec v čisti francoščini. Črnca se zarežita in na široko odpreta svoja usta.

—    Hvala, gospod, lepo besedo ste rekli. Je dno koralno ali peščeno?

—    Peščeno. Brez nevarnosti se lahko približate plaži.

Sidro povlečem v čoln in polagoma nas valovi pri-zibajo do brega. Komaj se ga dotaknemo, že se V vodo spusti kakšnih deset mož in na mah dvignejo čoln na suho. Gledajo in se nas s prijaznimi kretnjami dotikajo, vabijo nas tudi črnke, Indijanke in Azijke. Vsakdo bi nas rad povabil na svoj dom, mi v francoščini razloži belec. Maturette zajame pest peska, ga nese k ustom in začne poljubljati. Pravi delirij. Belcu sem povedal, kako je s Clousiotom in takoj ga prenesejo v njegovo hišo, ki je takoj ob plaži. Pove nam, da lahko vse pustimo do naslednjega dne v čolnu, ker se nihče ne bo dotaknil naših stvari. Vsi me kličejo »captain« in kar smejim se ob takšnem krstu. Z vseh strani slišim: »Good captain, long ride on small boat!«[13]

Spusti se noč in čoln potegnejo nekoliko vstran ter ga privežejo ob precej večjega. Potem odideva z Angležem na njegov dom. Pravzaprav je to nekakšen bungalov, kakršne vidiš povsod po angleških pokrajinah: nekaj lesenih stopnic in kovinski zastor v vratih. Anglež naju povabi, naj vstopiva. Takoj zagledam Clousiota in njegovo zlomljeno nogo na stolu: fant se ravno širokousti dvema ženskama.

—    Moja žena in hčerka, reče gospod. Sin študira v Angliji.

—    Bodite dobrodošli v naši hiši, reče gospa po francosko.

—    Sedita, gospoda, se oglasi dekle in nama ponudi vrbova fotelja.

—    Hvala lepa, a zaradi nas se ne dajte preveč motiti.

—    Zakaj? Dobro vemo, odkod prihajate, popolnoma mirni ste lahko, saj vam pravim: dobrodošli v tej hiši!

Gospod je advokat in se imenuje Master Bowen, pisarno ima v štirideset kilometrov oddaljeni prestolnici Trinidada, v mestu Port of Spain. Postrežejo nam s čajem in mlekom, toastom, maslom in marmelado. Takšen je bil naš prvi večer svobodnih ljudi, nikdar ne bom pozabil. Nobene besede o naši preteklosti, nobenega indiskretnega vprašanja! Samo: koliko dni smo prebili na morju in kako smo se znašli sredi valov; če Clousiota zelo boli in če želimo, da obvestijo policijo takoj naslednjega dne ali naj počakajo še en dan; če imamo žive starše, žene, otroke. Ce bi jim radi pisali, bojo že oni oddali pisma na pošto. Kaj naj še rečem? Izreden sprejem, najprej ljudje na plaži in zdaj družina Bowen, polna nepopisne pozornosti do treh ubežnikov!

Master Bowen telefonira zdravniku in pove nam, da bomo bolnika peljali na kliniko naslednjega dne popoldne. Zdravnik ga bo dal pod rentgen in videl, kaj se še da ukreniti. Potem pokliče Master Bowen Port of Spain in zahteva komandanta vojske Salvation Army.i Ta mu obljubi, da bo rezerviral hotelsko sobo, naj pridemo, kadar hočemo, čoln pa naj prihranimo, če je dober, ker ga bomo še potrebovali. Zanima ga, če smo kaznjenci ali izgnanci, odvetnik mu odgovori, da kaznjenci. Očitno je ta detajl Bowenu zelo všeč.

—    Bi se radi skopali in obrili? vpraša dekle. Nikar ne odklonite, tu niste nikomur napoti. V kopalnici boste našli obleko, ki vam bo prav, upam vsaj.

Odidem v kopalnico, se umijem, obrijem in lepo počesan se vrnem v sivih hlačah, beli srajci, na nogah pa imam bele nogavice in teniške čevlje.

Neki Indijec potrka na vrata in da Maturettu zavoj, ki ga drži pod pazduho. Pove, da zame ni bilo težko najti obleke, ker sem približno doktorjeve velikosti, da pa v advokatovi družini ni nihče tako majhne postave kot Maturette in je zato doktor poslal oblačilo zanj. Prikloni se, kakor to napravijo muslimani, in odide. Kaj naj še rečem ob taki dobroti? Ne morem popisati občutka, ki ga imam v prsih. Clousiot je legel prvi v posteljo in zaspal, mi pa smo se še nekaj časa menili o vseh mogočih rečeh. Obe šarmantni dami je najbolj vznemirjalo vprašanje, kaj nameravamo storiti, da bi začeli novo življenje. Nič o preteklosti, samo o sedanjosti in prihodnosti! Master Bowen je obžaloval, da Trinidad ne dovoli ubežnikom živeti na otoku. Dejal je, da je že večkrat vložil prošnjo, da pa mu niso nikdar ugodili.

Tudi dekle govori zelo čisto francoščino, popolnoma brez akcenta in brez napak v izgovorjavi. Plavolasa je, polna rjavih peg po obrazu, stara kakšnih osemhajst, dvajset let, nisem je upal vprašati.

—    Zelo ste še mladi in življenje je pred vami, je rekla. Ne vem, kaj ste storili, da so vas obsodili in tudi nočem vedeti. A bili ste korajžni, da ste se v tako majhnem čolnu spustili na odprto morje in napravili tako dolgo in nfevarno pot: lep dokaz, da ste si pripravljeni za vsako ceno izbojevati svobodo in to je čudovito.

Spali smo do osmih zjutraj, in ko smo vstali, smo našli pogrnjeno mizo. Gospe nam sproščeno povejo, da se je Master Bowen odpeljal v Port of Spain in da se bo vrnil šele popoldne. Pozanimal se bo, kako naj uredi naše stvari.

Človeka, ki odide z doma in pusti v njem troje pobeglih kaznjencev, res ne srečaš vsak dan! Kot bi nam hotel reči: »Cisto normalni ljudje ste. Presodite, če vam po dva-naj stih urah, kar se poznamo, zaupam in vas pustim v hiši ob svoji ženi in hčerki! A iz pogovora sem čutil, da zaslužite moje zaupanje in da se ne boste niti s kretnjo, besedo ali dejanjem pregrešili zoper gostoljubje...« Takšen dokaz plemenitosti me je globoko presunil.

Nisem intelektualec in ne morem ti, bralec — če bo knjiga sploh kdaj imela bralce ■— dovolj intenzivno in z dovolj močnim zanosom prikazati imenitnega občutka, ki sem ga imel, ko sem začutil lastno dostojanstvo, ali še bolje, rehabilitacijo, novo življenje. Ves ta namišljeni krst, kopel očiščenja in vzpon mojega telesa iznad blata, kamor sem zagazil, in občutek, da nenadoma stojim pred resnično odgovornostjo, so iz mene napravili novega človega. Človeka, ki ga je vse dotlej hromil kompleks kaznjenca, ki neprestano sliši rožljanje verig in čuti na sebi sovražne oči, pa čeprav svoboden. Vse, kar sem videl, čutil in pretrpel, vse, kar je iz mene delalo pokvarjenega, hudobnega in nevarnega človeka, na videz mirnega in ubogljivega, v uporu pa strašno divjega, vse to je ko v pravljici — izginilo. Hvala ti, Master Bowen, odvetnik Njenega veličanstva, hvala, da si v tako kratkem času napravil iz mene novega človeka!

Plavolaska ima tako modre oči kot morje naokoli, sedla sva pod palme. Rdeče, rumene in vijoličaste ovijalke cvetijo in vrtu okoli hiše prinašajo dih poezije, ki je skoraj potreben v tem trenutku:

— Gospod Henri (gospod! Koliko časa mi že nihče ni rekel te besede!), kakor vam je že očka dejal včeraj, vlada pri naših oblasteh nekakšno krivično nerazumevanje do priseljencev in zato ne boste mogli ostati pri nas. Na razpolago vam dajo samo štirinajst dni, da se odpočijete, nato morate stran. Zjutraj sem si šla ogledat vaš čoln, majčken je in droben za dolgo pot, ki je pred vami. Upam pa, da vas bojo kje drugje sprejele bolj gostoljubne in razumevajoče oblasti, medtem ko vsi angleški otoki ukrepajo enako. In če boste kdaj trpeli, nikar ne zamerite našim ljudem! Oni niso odgovorni, ukaze pošiljajo iz Anglije ljudje, ki vas ne poznajo. Naslov očkove pisarne je: 101, Queen Street, Port of Spain, Trinidad. Ce boste le mogli, nam nekoč pišite, kako ste potovali.

Od samega vznemirjenja ne najdem odgovora. Približa se nama gospa Bowen. Zelo lepa ženska štiridesetih let, svetlo kostanjevih las in zelenkastih oči. Oblečena je v enostavno belo haljo s pasom, obuta pa v svetlo zelene sandale.

—    Gospod, verjetno že veste, da pride moj mož šele ob petih. Dobil bo dovoljenje in vas s svojim avtom odpeljal v glavno mesto, ne bo vas spremljala policija. Poskušal bo tudi urediti, da vam prve noči ne bi bilo treba prespati na policijski postaji v Port of Spain. Vašega prijatelja z zlomljeno nogo bojo takoj odpeljali na kliniko, ki jo vodi eden naših dobrih znancev, vidva pa bosta odšla v hotel Salvation Army.

Na vrtu se nam pridruži še Maturette, pogledat je šel čoln, okrog katerega se nabirajo radovedneži. Ničesar se niso dotaknili, pod krmilom pa so odkrili velik sveženj in nekdo ga je prosil, če si ga sme vzeti za spomin. Maturette mu je odgovoril: »Captain, captainin Indijec je razumel, da je treba vprašati kapitana.

—    Zakaj pa ne bi želv spustili, me je vprašal.

—    Kaj imate želve? se je oglasila deklica. Pojdimo jih pogledat!

Pohiteli smo k čolnu. Med potjo me je očarljiva Indijka kar tako prijela za roko. »Good afternoon,« popoldanski dober dan nam želijo ljudje, ki jih srečujemo. Iz čolna privlečem obe želvi.

—    Kaj naj storim z njima? Naj ju vržem v morje ali bi jih morda vi radi postavili.na vrt?

—    Bazen za hišo je napolnjen z morsko vodo. Dala ju bom noter, kot spomin na vas.    *

—    Tako bo še najbolje, ja. Ljudem razdelim skoraj vse, kar je v čolnu, obdržim le kompas, tobak, sod za vodo, nož, mačeto, sekiro, odeje in revolver, ki ga skrijem na dno

— nihče ga ni videl.

Ob petih pride Master Bowen:    '

—    Gospodje, vse je urejeno. Sam vas odpeljem v Port of Spain. Najprej bomo bolnika odložili na kliniki, potem odidemo v hotel.

Clousiota namestimo na zadnja sedeža in ravno se zahvaljujem deklici, ko pride njena mati s kovčkom v roki in mi reče:

—    Dajte, sprejmite nekaj malega od mojega moža, darilo prihaja od srca.

Naj kaj rečem ob taki človeški dobroti?

—    Hvala, hvala lepa.

In z avtom se odpeljemo, volan je na desni strani. Ob tri četrt na šest pridemo na kliniko, Saint George piše na tabli. Bolničarja na nosilih odneseta Clousiota. Neki Indijec že sedi poleg njegove postelje. Vstopi doktor, stisne Bowenu roko, potem še nam. Francosko ne zna, a razloži nam, da bojo lepo poskrbeli za Clousiota in da ga lahko obiščemo, kadar želimo. Potem nas Bowen odpelje in ogledamo si razsvetljeno mesto, polno koles in avtomobilov. Od začudenja zijamo. Belci, črnci, rumenokožci, Indijci, kuliji, vsi se srečujejo na pločnikih tega lesenega mesta, ki se imenuje Port of Spain. Hotel Salvation Army, ki je razen pritličja ves iz lesa, leži sredi lepo razsvetljenega trga, kjer sem prebral Fish Market, Ribji trg. Sprejme nas kapitan z vsem svojim štabom, ženskami in moškimi. Slabo zna francosko, ostali naju ogovarjajo v angleščini, pa jih ne razumeva. A obrazi so tako nasmejani in oči tako prijazne, da zlahka razumeva, da govorijo lepe besede.

Odpeljejo naju v drugo nadstropje v sobo s tremi posteljami — tretja je za Clousiota — poleg katere je še kopalnica z brisačami in milom. Ko nam razkažejo sobo, kapitan reče:

—    Če bi želela jesti, pridita na skupno večerjo ob sedmih, se pravi, čez pol ure.

—    Ne, nisva lačna.

—    Če bi se rada sprehodila po mestu, imata tu dva antilska dolarja in lahko si privoščita kavo, čaj ali sladoled. Pazita pa, da se ne zgubita! Ko bosta hotela nazaj, samo vprašajta: »Salvation Army, please?«

Čez deset minut sva že na cesti, hodiva po pločniku, se s komolci dotikava ljudi, nihče naju ne gleda, nihče naju ne pazi, globoko zadihava in uživava prve korake na prostosti. Pa še zaupanje, da naju pustijo sama po dovolj velikem mestu, naju navdaja s prijetnimi občutki. Ne samo, da tako postajava samozavestna, čutiva tudi, da nikakor ne smeva zlorabiti njihovega zaupanja. Počasi se vlečeva vzdolž ulic, morava se zadevati ob ljudi, morava se zbližati z množico, če hočeva postati del nje same. Stopiva v bar in naročiva dvakrat pivo. Nič takega ni, če rečeš: »Two beers, please,« ja, čisto normalno se sliši. Pa vendar se nama zdi fantastično, ko nama potem reče Indijka z zlato školjko v

nosu: »Halj a dollar, sir.«[14] Nasmeh njenih bisernih zob, njene velike črno vijoličaste oči, nekoliko obrobljene v kotičkih, gagatno črni lasje, ki ji padajo prek ramen, napol odpeta bluza, ki da pričakovati lepoto njenih prsi: vse te plehke malenkosti, ki se zdijo ljudem tako navadne, nama pomenijo fantastično pravljico. Pomisli no, Buba, saj ne more biti res, kako bi se sploh lahko v tako kratkem času iz živega mrtveca, kaznjenca na dosmrtni robiji spremenil v svobodnega človeka!

Plačal je Maturette, ostane mu še pol dolarja. Pivo je božansko sveže in Maturette predlaga:

—    Bi še eno?

Zazdi se mi, da bi bilo bolje, če ne bi delala druge runde.

—    Glej si ga no, ni še minila ura, kar si na pravi svobodi, pa bi se že rad napil!

—    Oh! Prosim te, Buba, ne pretiravaj! Popiti dve flaši piva še ne pomeni, da bi bil rad trd!

—    Morda imaš prav, a mislim, da se ne smeva spraviti na užitke, ki se nama v tem trenutku ponujajo. Polagoma jih morava okušati, ne vse naenkrat. Sploh pa tale denar ni najin.

—    Ja, res je. Prav imaš. Naučila se bova sprejemati ' svobodo po pipeti, to bo bolj na ravni.

Odideva in spustiva se vzdolž Watters Streeta, ki je glavni bulvar v mestu. Tako sva navdušena nad tramvaji in vpreženimi osli, nad avtomobili in svetlobnimi napisi kinov in nočnih lokalov, pa ob vabljivih pogledih nasmejanih črnih in rumenih deklet, da se sploh ne zaveva, kdaj sva prišla do pristanišča. Zagledava osvetljene ladje, turistične barke s čarobnimi imeni: Panama, Los Angeles, Boston, Quebec. Tu so tovorne ladje Hamburg, Amsterdam, London in vso pot vzdolž obale se vrstijo drug za drugim bari, kabareti, restavracije. Povsod je polno žensk in moških, ki pojejo, pijejo in se na ves glas prerekajo. Na mah me zgrabi nepremagljiva želja, da bi se pomešal s temi ljudmi, morda nekoliko vulgarnimi, a tako polnimi življenja. Na neki barski terasi izzivajo mimoidoče same specialitete v ledu, ostrige, morski ježki, raki, morske školjke, klapa-

vice, skratka prava razstava morskih sadežev. Privabljajo naju pogrnjene mize z rdeče-belo kariranimi prti, veliko jih je že zasedenih. Dekleta svetlo rjave polti s čudovitimi profili, mulatke brez značilnih črnskih potez, kot ulite v pisanih oprijemajočih se bluzah z globokimi dekolteji, še posebej prigovarjajo: daj, privošči si vse to! Stopim k eni izmed deklet in vprašam: »French money good?«[15] in ji pomolim bankovec za tisoč frankov. »Yes, I change for you.«[16]

— »O. K.« Prime denar in odide v lokal, natrpan z vsemogočimi ljudmi. Vrne se. »Come here«[17] in me odpelje k blagajni, kjer zagledam kitajski obraz.

—    Vi, Francoz?

—    Ja.

—    Menjati tisoč frankov?

—    Ja.

—    Vse v antilske dolarje?

—    Ja.

—    Potni list?

—    Nimam.

—    Mornarsko karto?

—    Nimam.

—    Imigracijske dokumente?

—    Nimam.

—    Prav.

Dekletu reče nekaj besed, dekle pogleda med gosti in odide k mornarskemu tipu, ki ima prav tako kapo kot jaz, z zlatim našitkom in sidrom. Pripelje ga k blagajni. Kitajec mu reče:

—    Osebno!

—    Tukaj.

In hladno napiše Kitajec potrdilo za zmenjanih tisoč frankov na ime neznanega mornarja, ki se podpiše, potem pa ga dekle prime pod roko in odpelje. Fant še ne ve, kaj se dogaja, jaz pa imam dvestopetdeset antilskih dolarjev, od tega petdeset bankovcev po en dolar ali dva. Dekletu dam dolar, potem pa z Maturettom odideva na odprto teraso in si za mizo privoščiva pravo orgijo morskih dobrot z imenitnim belim vinom,

Četrti zvezek

PRVI POBEG (Nadaljevanje)

Trinidad

Prve noči na prostosti, ki sem jo preživel v angleškem mestu, se spominjam, kot bi bila včeraj. Šla sva povsod, pijana od luči in toplote v telesu, in se vseskozi dotikala srečnih iij nasmejanih ljudi. Bar je bil poln mornarjev in tropskih deklet, ki so čakala, da jih oskubijo. A v sebi nimajo ta dekleta nič umazanega, sploh se jih ne da primerjati z ženskami, ki jih srečaš po beznicah Pariza, Le Havra ali Marseilla. Popolnoma drugačne so, res. Namesto preveč napacanih obrazov, zaznamovanih s pregreho in z vročičnimi očmi prevarantk, najdeš tu dekleta vseh barv in narodnosti, od Kitajke do afriške črnke, od dekleta svetlo čokoladne barve z gladkimi lasmi do Indijk ali Javank, katerih starši so se ljubili med kakavovci in sladkornim . trsom, pa dekleta najnižjih indijskih slojev, križana s kitajsko raso in z zlato školjko v nosu, pa Laponko z latinskim profilom in bakrenim obrazom, z dvema ogromnima in sijočima biseroma namesto oči, z dolgimi trepalnicami in s pošteno razpetim oprsjem, ki govori v svoji govorici: »Oglej si te perfektne prsi,« vsa ta dekleta z raznobarvnim cvetjem v laseh so pravi simbol ljubezni, ki razvnema slast po seksu, kjer pa ni nič grdega in komercialnega: sploh ne občutiš, da opravljajo svoj posel, zares uživajo in zaveš se>, da jim denar ne pomeni bistva v življenju.

Kot vešči, ki zadevata ob luč, kolovrativa z Maturettom iz bara v bar. Sredi močno osvetljenega trga na neki cerkvi ali templju zagledam grozeče veliko uro. Dve. Dve po polnoči! Brž nazaj v hotel. Grdo sva izrabila svoj položaj. Kapitan Salvation Army si bo pač mislil svoje. Torej hitro domov! Ustavim taksi in odpeljeva se, dva dolarja. Plačam in osramočena se vrneva v hotel. V veži naju vljudno sprejme ženska v vojaški uniformi, plavolaska petindvaj-

setih, največ tridesetih let. Nič ni začudena, da sva tako pozna. Po nekaj angleških besedah, za katere uganeva, da so prijazne in ljubke, nama da ključ in zaželi lahko noč.

V kovčku najdem pižamo, potem leževa v posteljo. Preden ugasnem, mi Maturette reče:

—    Pa vseeno bi se lahko zahvalila ljubemu Bogu, da nama je v tako kratkem času dal toliko reči. Kaj praviš, Buba?

—    Zahvali se mu še v mojem imenu, ta tvoj ljubi Bog je velik frajer. In prav si rekel, strašansko je bil velikodušen z nami. Lahko noč.

A zaspati ne morem. Moje telo je vstalo od mrtvih, vrnil sem se s pokopališča, kjer sem bil zakopan, zdaj pa to nenehno vzburjanje in večerna kopel, ko sem se spet pojavil živ med živimi. V kalejdoskopu za zaprtimi vekami se druga za drugo vrstijo podobe, reči in najrazličnejši občutki, a popolnoma brez vrstnega reda. Podoživljanje je polno preciznosti, a brez zveze: porotno sodišče, la Con-ciergerie, potem gobavci, pa Saint-Martin-de-Re, Tri-bouillard, Jezus, vihar... Pomislil bi, da se hočejo v nekakšnem mamljivem plesu vsi dogodki zadnjega leta predstaviti galeriji mojega spominjanja. Zaman poskušam prepoditi podobe, zaman se trudim. In najbolj smešno, slike so pomešane s kriki prašičkov, hokojev, z zavijanjem vetra in valov, vse pa je odeto v glasbo godal z eno struno, ki so jo maloprej igrali Indijci pod barskimi reflektorji.

Pred svitom sem končno zaspal. Okrog desetih potrka na vrata Master Bowen, ves nasmejan.

—    Dobro jutro, prijatelja. Še zmeraj v postelji? Pozno sta se vrnila. Sta se imela dobro?

—    Dober dan. Vrnila sva se pozno, ja, morate nama oprostiti.

—    Dajta no dajta! Čisto normalno, če pomislim, kaj vse sta doživela. Pošteno si je treba privoščiti prvo svobodno noč. Prišel sem, da vaju pospremim na policijsko postajo. Uradno morata izjaviti, da ste prišli skrivaj v našo deželo. Po tej kratki formalnosti bomo obiskali vajinega prijatelja. Zjutraj so mu slikali zlomljeno nogo, kmalu bomo zvedeli za izvid.

Hitro se urediva in odideva v vežo, kjer čakata Bowen in kapitan.

—    Dober dan, prijatelja, reče v slabi francoščini kapitan.

—    Zdravo, ste vsi v redu?

Neka ženska s činom podčastnika Salvation Army naju vpraša:

—    Vama je Port of Spain všeč?

—    Oh da, gospa! Zelo nama je všeč.

Popijemo skodelico kave in peš odidemo na policijsko postajo, ki je samo kakšnih dvesto metrov oddaljena od hotela. Policisti pozdravljajo in si naju ogledujejo, a ne preveč radovedno. Srečamo še nekaj ebenovinasto črnih stražarjev v kaki uniformah in že smo v mogočni, strogo urejeni pisarni. Izza mize vstane oficir petdesetih let, poln našitkov in medalj. Oblečen je v kratke hlače in kaki srajco, okrog vratu ima kravato. Ogovori nas v francoščini:

—    Dober dan. Sedita. Preden dam uradno zapisati vajine izjave, bi se še malo pogovorili. Koliko sta stara?

—    Šestindvajset in devetnajst let.

—    Zakaj so vaju obsodili?

—    Zaradi uboja.

—    In kakšna je kazen?

—    Dosmrtno prisilno.

—    Potemtakem ne gre za uboj, pač pa za umor!

—    Ne, gospod, v mojem primeru gre samo za uboj.

—    Pri meni pa je bil kriv umor, reče Maturette. Pri sedemnajstih.

—    Pri sedemnajstih letih človek ve, kaj počne, reče oficir. Ce bi vam v Angliji krivdo dokazali, bi vas obesili. No, sicer pa angleške oblasti niso dolžne presojati francoske pravice. Seveda ne soglašamo, da obsojence pošiljajo v Francosko Gvajano. Dobro vemo, da je taka kazen nečloveška in nevredna civiliziranega naroda, kakršna je Francija. A žal ne boste mogli ostati na Trinidadu ali na kateremkoli drugem angleškem otoku. Absolutno nemogoče. Zato vaju prosim za fair igro. Ne iščite izgovora, ne izmislite si bolezni ali česa drugega, da bi odlašali z odhodom. Popolnoma svobodni boste, Port of Spain vam bo na razpolago štirinajst dni. Največ osemnajst. Kot sem poučen, imate dober čoln. Dal ga bom prepeljati v pristanišče, potrebnih bo nekaj popravil. A to bojo opravili možje iz Kraljeve mornarice. Pred odhodom vam bomo priskrbeli hrano za na pot, dober kompas in morsko karto. Upam, da vas južnoameriške države sprejmejo. Nikar pa ne pojdite v Venezuelo, prijeli bi vas in morali bi popravljati ceste, dokler vas ne bi vrnili francoskim oblastem. Saj ni treba, da bi človeka za večno pokopala ena sama velika napaka. Mlada sta in zdrava, zdita se mi simpatična in upam, da se ne bosta pustila pohoditi. Preveč sta že trpela, trdno voljo pa sta tudi dokazala, ko sta prišla do Trinidada. Vesel sem, da vam tudi sam pomagam. Vrnili se boste v normalno življenje in postali dobri in odgovorni ljudje. Srečno. Ce bi se našel še kak problem, telefonirajta na tole številko, odgovorili bojo v francoščini.

S prstom se dotakne zvonca in iskat naju pride moški

v civilu. V sosednji sobi uradniki ropotajo s pisalnimi stroji in možak zapiše najine izjave.

—    Zakaj ste prišli na Trinidad?

—    Potrebni smo bili kratkega počitka.

—    Odkod prihajate?

—    Iz Francoske Gvajane.

—    Zbežali ste. Ste tedaj storili kakšen zločin, ste koga ranili ali ubili?

—    Nikogar do smrti.

—    Kako veste?

—    Preden smo odpluli, so nam povedali.

—    Povejta svojo starost in kakšno kazen vama je izrekla francoska administracija ... Gospoda, v naši deželi lahko ostanete petnajst do osemnajst dni in se medtem spočijete. Popolnoma ste svobodni. Ce odidete v drug hotel, nas obvestite. Jaz sem narednik Willy. Na listu sta dve telefonski številki, prva je uradna, druga moja domača. Ce me potrebujete ali karkoli drugega, samo pokličite. Vem, da nismo zaupali slabim ljudem in da se boste izkazali pošteno.

Mr. Bowen naju spremi na kliniko. Clousiot se nas zelo razveseli. O pretekli noči mu ne zineva besede, poveva le, da smo prosti in da se lahko potikamo, kjer nas mika. Začuden naju vpraša:

—    Pa brez spremstva?

—    Kajpada!

—    Pa so res štoserji, tile rostbifi!*

Bowen potem pripelje doktorja, ki takoj vpraša Clou-siota:

—    Kdo vam je naravnal nogo in jo ovil z deščicami?

—    Jaz. Nekdo mi je samo pomagal.

—    Dobro sta naredila, zaceljene piščali sploh ne bo treba lomiti. Zagipsali jo bomo in okrepili s kovinskimi prečkami, potem boste lahko stopili na nogo. Bi še radi ostali pri nas, ali boste odšli s prijateljema?

—    Raje z njima.

—    Prav, dobite se jutri zjutraj.

Od zahvaljevanja nas je skoraj konec. Mr. Bowen in doktor se umakneta, mi pa opoldanski čas preživimo skupaj. Predstavljajte si, kako smo bili veseli naslednjega dne. Spet vsi skupaj. Okno je odprto na stežaj, delajo pa tudi ventilatorji. Drug drugemu si čestitamo, dobre volje smo, v novih oblekah izgledamo prav imenitno. Ko vidim, da se začne v pogovor spet mešati preteklost, ju prekinem:

—    Pozabimo na preteklost, fantje, in raje pomislimo na zdaj in jutri. Kam bomo šli? V Kolumbijo? Panamo? Kostariko? Z Bowenom se bo treba posvetovati.

Pokličem njegov urad, a ga ni več. Pokličem njegovo domačo številko in oglasi se njegova hči. Po prijaznem uvodu mi reče:

—    Gospod Henri, poleg hotela boste na Fish Marketu našli avtobus, ki pelje do San Fernanda. Zakaj ne bi preživeli popoldneva skupaj? Pridite, čakam vas.

In vsi trije se obrnemo proti San Fernandu. Clousiot je naravnost čudovit v svojem rjavkastem polvojaškem oblačilu.

V hiši, kjer so nas takoj lepo sprejeli, nas vse prevzame ginjenost. Kot bi dekle in njena mati razumeli naše občutke, nam v en glas rečeta:    ,*

—    Pa ste spet doma, dragi prijatelji. Sedite in sprostite se.

In nič več nas ne ogovarjata z »gospodom«, kličeta nas kar po imenih.

—    Henri, mi hočete dati sladkor... Andre (Maturettu je ime Andrš), boste še pudinga?

Gospa in gospodična Bowen: upam, da vama bo Bog poplačal vso dobroto in da bo vajino plemenito srce v življenju deležno same sreče!

Še se menimo, potem po mizi razgrnemo zemljevid. Razdalje so ogromne: tisoč dvesto kilometrov do prvega kolumbijskega pristanišča Santa Marte, dva tisoč sto kilometrov do Paname, dva tisoč petsto do Kostarike. Kmalu se vrne domov Master Bowen:

—    Telefoniral sem na več konzulatov in zvedel lepo novico: za nekaj dni se lahko ustavite na Caragaou. Kolumbija med svojimi zakoni sploh ne predvideva takega primera. Kolikor je konzul poučen, ni še noben ubežnik prišel v Kolumbijo z morske strani. V Panami in drugje ravno tako.

—    Poznam kraj, kjer bi bili popolnoma na varnem, reče Margaret, hči gospoda Bowena. A zelo je daleč, vsaj tri tisoč kilometrov od tu.

—    In kje je to? jo vpraša oče.

—    Britanski Honduras. Guverner je moj boter.

Pogledam prijatelja in jima rečem:

—    Naš cilj je Britanski Honduras.

Dežela je v angleški posesti, na jugu se dotika republike Hondurasa, na severu pa Mehike.

Potem skupaj napravimo načrt za našo pot. Prva etapa: Trinidad—Curagao, tisoč kilometrov. Druga etapa: Curagao—katerikoli otok sredi morja. In naposled: Britanski Honduras.

Ker pač nikdar ne veš, kaj se ti utegne pripetiti na morju, se odločimo, da popotnici, ki smo jo dobili od policije, dodamo še posebno škatlo s konserviranim mesom, zelenjavo, marmelado, ribami... Margaret nam pove, da nam bo Super Market »Salvattori« z veseljem podaril kolekcijo konzerv.

—    Če odklonijo, vam jih kupiva midve z mamo.

—    To pa ne, gospodična.

—    Molčite no, Henri!

—    Poslušajte, tega ne smeta storiti. Denar imamo sami in ne bi bilo fair, če bi izkoriščali vašo naklonjenost. Hrano si lahko kupimo sami.

Čoln že počiva v pristanišču Port of Spain, nanj pazi vojna mornarica. Odpeljemo se od Bowenovih in jim obljubimo, da se pred odhodom še pridemo poslovit. Vsak večer se prav religiozno odpravimo v mesto. Clousiot sede na klop sredi najbolj živahnega trga, potem pa se z Matu-rettom menjava in mu delava družbo. V Trinidadu smo zdaj že deseti dan. Clousiot hodi še kar dobro, zahvaliti se mora železu pod gipsom. V pristanišče se vozimo s tramvajem, večkrat tudi popoldne, obvezno pa vsak večer. V nekaterih barih so se nas že zapomnili in nas sprejeli za svoje. Stražniki nas pozdravljajo in mimoidoči vejo, kdo smo in kaj smo. A nikoli se nihče ne zmoti in ne namigne na našo preteklost. Opazili smo še nekaj: v barih, kjer nas poznajo, nam za hrano in pijačo računajo manj kot mornarjem. Enako je z dekleti. Ponavadi sedejo za mizo k mornarjem, oficirjem in turistom in ne odmaknejo ust od kozarca, samo da čimveč konsumira njihov kavalir. Nikoli ne bojo šle plesat, če jim prej ne ponudiš pijače. A z nami se obnašajo drugače, sedejo k mizi in lep čas jim moraš prigovarjati, da sprejmejo drink.[18] In če že privolijo, potem ne pijejo iz tistega famoznega miniaturnega kozarčka, temveč naročijo pivo ali pravi viski s sodo. Počutimo se čudovito, saj nam tako najlepše pokažejo, da poznajo naš položaj in da so na naši strani.

Coln so v pristanišču prepleskali in rob zvišali za kakšnih deset centimetrov. Okrepili so tudi gredelj. Sicer pa čoln ni bil kdove kako poškodovan. Jambor so zamenjali z večjim, a precej lažjim. Vreče za moko, ki so nam doslej služile kot prečno jadro, so pometali stran in pripeli močna platnena jadra. Kapitan vojne marnarice mi je izročil kompas z vetrovnico in mi razložil, kako se da sredi morja ugotoviti približen položaj ladje. Pluti moramo proti severozahodu, če hočemo ujeti Curacao.

Kapitan mi je predstavil tudi nekega mornafiškega častnika, komandanta šolske ladje Tarpon. Vprašal me je, če bi hotel naslednjega dne na kratek potep po morju. Povabila ne razumem najbolje, a vseeno obljubim. Drugega dne ob osmih sva z Maturettom v pristanišču. Z nekim mornarjem se povzpneva v čoln, potem se takoj odrinemo od pomola. Po dveh urah križarjenja se nam približa vojna ladja. Na palubi so zvrščeni mornarji in častniki, vsi v belih uniformah. Ladja gre tik mimo nas in s krova zaslišimo glasen »Hura!«, posadka se obrne in dvakrat zapored dvigne zastavo. Takšen je uraden pozdrav, njegove vsebine ne poznam. Potem se vrnemo v pristanišče. Vojna ladja je že zasidrana ob razkladališču. Mornar pokaže, naj mu slediva in povzpnemo se na krov. Tu najdemo kapitana. V pozdrav zaslišiva zategel žvižg piščali, potem naju predstavijo častnikom in potem še učencem in podčastnikom, ki stojijo v ravni vrsti. Komandant jim v angleščini pojasni, kako junaško smo se v majhnem čolnu izkazali na odprtem morju in da zaslužimo vso čast in spoštovanje, ker nas čaka še daljša in nevarnejša pot. Mornarji imajo potem voljno. Zahvaliva se, neki častnik pa nama podari troje dežnih plaščev z veliko zadrgo in kapuco. Na morju nam bojo prišli hudičevo prav.

Dva dni pred odhodom pride Master Bowen in nas v imenu policijskega superintendanta prosi, da bi s seboj odpeljali na morje tudi tri izgnance, ki so jih prijeli pred tednom dni. Pravijo, da so le trije, njihovi spremljevalci pa da so odšli naprej proti Venezueli. Stvar mi ni prav nič všeč, a tu so ravnali z nami preveč lepo, da bi lahko zdaj odklonil. Seveda jih hočem najprej videti. Odpeljem se k superintendantu, oficirju z našitki, s katerim sem se srečal prvi dan. Narednik Willy je za tolmača.

—    Kako ste kaj?

—    Hvala, v redu. Prosil bi vas za veliko uslugo.

—    Z veseljem, če je le mogoče.

—    V zaporu imamo tri izgnance, Francoze. Nekaj tednov so se skrivaj potikali po otoku. Trdijo, da so jih tovariši pustili tu, sami pa odšli naprej. Mislim, da so svoj čoln potopili, ker bi radi dobili boljšega. A pravijo, da sploh ne znajo jadrati. Moral jih bom spraviti od tod in žal bi mi bilo, če bi jih bil prisiljen oddati komisarju prve francoske ladje, ki bi se ustavila v pristanišču.

—    Gospod, storil bom tudi nemogoče, a prej bi še govoril z njimi. Razumeti morate, da je precej nevarno dobiti na krov tri neznance.

—    Razumem. Willy, ukažite, naj spustijo Francoze na dvorišče.

Rad bi bil z njimi sam, narednika prosim, naj se umakne.

—    Ste izgnanci?

—    Ne. Z robi j e.

—    Zakaj ste lagali, da ste izgnanci?

—    Mislili smo si, da imajo rajši človeka, ki je grešil po malem in ne na debelo. Zmotili smo se. In kdo si ti?

—    Tudi z robije.

—    Ne poznamo te.

—    Iz zadnjega konvoja sem. Kaj pa vi?

—    Mene so pripeljali leta 1929.

—    Jaz sem prišel leta 1927, reče tretji.

—    Tako torej. Poklicati me je dal šef policije in me prosil, naj vas vkrcam v svoj čoln. Mi smo že trije. Ker se

vi ne spoznate na jadra, vas bo prisiljen oddati na prvo francosko ladjo, če vas ne sprejmem jaz. Kaj pravite?

—    Pošten razlog imamo, da nočemo več na morje. Takole naredimo: vkrcaj tudi nas tri in nas potem odloži na drugem koncu otoka, sam pa nadaljuješ po morju.

—    Tega ne bom storil.

—    Zakaj?

—    Dobri so bili z menoj, nočem se jim oddolžiti s svinjarijo.

—    Glej ga, ali ne boš dal prednosti nam?

—    Zakaj?

—    Sam si povedal, da si tudi z robije.

—    Ja, to že! Ampak med kaznjenci so tudi razlike. Med nami je morda več razlike kot med mano in rostbifi! Odvisno pač, kako gledaš na stvar.

—    Boš torej pustil, da nas vrnejo?

—    Ne, a spustil vas ne bom pred Curagaom.

—    Mene že ne spravite na morje, dosti je bilo fenkrat, reče eden izmed njih.

—    Predlagam, da si prej ogledate čoln. Gotovo je bila vaša lupina večkrat polna slanega, kaj?

—    Prav, pa si ga oglejmo, odgovorita druga dva.

—    Tako. Nadzornika bom prosil, naj vaju pusti do pristanišča.

Narednik Willy nima nič proti. Ob čolnu postanejo vsi trije bolj samozavestni.

Cez dva dni odplujemo. Šest nas je. Ne vem, kako se je zvedelo, a ducat barskih lepotic se je prišel poslovit od nas, pa družina Bowen in kapitan Salvation Army. Ko me eno izmed deklet poljubi, Margaret nasmejana vzklikne:

—    Henri, pa se ja niste tako hitro zaročili? To pa ne bi bilo resno!

—    Na svidenje. Pravzaprav zbogom! Nikoli vas ne pozabimo.

In ob štirih popoldne nas vlačilec potegne iz pristanišča. Hitro smo prišli na odprto, še prej pa smo si obrisali vlažne oči in do zadnjega gledali na obalo, kjer so nam mahali z belimi robci. Potem nas je vlačilec spustil z vrvi in s polnimi jadri smo se zarezali v prve valove. Še dosti jih bo treba premagati, preden bomo na cilju!

Dva noža sta na krovu, enega imam jaz, drugega Maturette.

Sekira je ob Clousiotu, mačeta tudi. Dobro vemo, da nihče od onih treh ni oborožen. Za varnost smo ukrenili vse potrebno; če eden spi, sta ostala dva budna. Pod večer se nam še enkrat približa šolska ladja, nas kakšne pol ure spremlja, potem zatrobi v pozdrav in izgine.

—    Kako ti je ime?

—    Leblond.

—    Iz katerega konvoja?

—    Iz leta sedemindvajset.

—    In kazen.

—    Dvajset let.

—    In ti?

—    Kargueret. Konvoj devetindvajset, petnajst let. Bretonec sem.

—    Bretonec si, pa ne znaš delati s čolni?

—    Ne.

—    Pišem se Dufils, iz Angersa sem. Dosmrtno sem staknil zaradi ene same idiotske besede na sodišču, drugače bi jih v najslabšem primeru dobil samo deset. Iz konvoja devetindvajset sem.

—    In kakšna je bila tista beseda?

—    Tako torej, ženo sem ubil z likalnikom. Med procesom me je eden izmed porotnikov vprašal, zakaj sem jo ravno z likalnikom. Sam ne vem zakaj, a prijelo me je, pa sem mu odgovoril, da zato, ker se je preveč gubala. In zaradi te idiotarije so mi jih naložili, je zatrdil moj branilec.

—    Odkod ste zbežali?

—    Iz gozdnega delovišča, ki ga imenujejo Slap, osemdeset kilometrov proč od Saint-Laurenta. Ni bilo težko oditi, saj smo imeli kar dosti prostega časa. Pet nas je odšlo, nič lažjega kot to.

—    Kako? Pet? In kje sta še dva?

Molk, zadrega. Clousiot reče:

—    Fant, tu smo sami dedci, in ker smo pač skupaj, moramo vedeti. Govori.

—    Vse vam povem, začne Bretonec. Res, odšlo nas je pet. Dva sta bila iz Cannesa in sta govorila, da sta ribiča. Nič nista plačala, rekla sta, da je njuno delo na krovu več vredno. Med potjo pa se je izkazalo, da sta peka in da nimata pojma o jadranju. Vsaj dvajsetkrat je malo manjkalo, pa bi se obrnili. Obalo smo direkt drgnili, najprej ob Nizozemski Gvajani, potem ob angleški in nazadnje pri Trini-dadu. Med Georgetownom in Trinidadom sem ubil tistega, ki je hotel biti kapitan. Tip je zaslužil smrt, lagal je samo zato, da bi potoval zastonj. Njegov prijatelj je tudi mislil, da ga ubijem, pa se je iz strahu kar sam pognal v vodo in pustil krmilo. Potem pa, znajdi se, če se moreš! Nekajkrat smo pošteno zajeli vodo, potem prileteli ob skalo in po naključju ostali živi. Svojo moško besedo dam, da je čista resnica, kar sem povedal.

—    Ja, res je, potrdita njegova kompanjona. Vsi trije smo bili za to. Kaj pa ti praviš, Metulj?

—    Nisem na pravem mestu, da bi sodil.

—    Toda kaj bi storil, če bi bil v naši koži, vztraja Bretonec.

—    Za premisliti je. Če bi hotel biti pravičen, bi se moral vživeti v tisti trenutek. Drugače resnice ni mogoče najti.

—    Jaz bi ga kratko in malo ubil, taka laž več ljudi lahko stane življenje.

—    Prav. Nehajmo s tem. Zdi se mi, da so se vam hlače tako tresle, da vas še zdaj ni popolnoma minilo. Na morju pa ste zato, ker so vas prisilili, kaj?

—    Ja, tako je, odgovorijo vsi v en glas.

—    Tu, v tem čolnu le do panike ne sme priti. Za nobeno ceno! Tega si ne sme nihče privoščiti. Kdor se boji, naj tišči svoj gobec. Coln je dober, izkazal se je že. Zdaj nas je več v njem, a je tudi deset centimetrov višji. To zadostuje.

Kadimo in pijemo kavo. Pred odhodom smo se prav izdatno najedli, zato se odločimo, da ne zaužijemo ničesar več do naslednjega jutra.

9. december 1933. Tako, že dvainštirideset dni je, kar smo zbežali iz zamrežene celice v saintlaurentski ambulanti. Clousiot je naš računar in nas sproti obvešča o datumih. Zdaj sem še bogatejši kot na začetku poti. Na Tri-nidadu sem si kupil trpežno ročno uro, ki drži vodo, pa tudi kompas v dvojni neprodušni škatli, ki je zelo precizen in ima vetrovnico. Clousiot in Maturette imata mornarske kape, sam pa sem si kupil še celuloidna črna očala.

Ce ne štejem delfinov, ob katere smo trčili dvakrat zapored, so trije dnevi minili brez sitnosti. Hladen pot smo potili, ko se je začela s čolnom poigravati ekipa osmih delfinov. Po dolžini so se spravili pod čoln in spredaj priplavali na površje. Kdaj pa kdaj smo se jih tudi dotaknili. A igrajo se še precej nevarnejše igrice, trije se na primer spravijo v trikotnik, eden spredaj in dva postrani, in nenadoma se z blazno hitrostjo poženejo proti nam. V trenutku, ko bi se pravzaprav že dotaknili naše konice, se pogreznejo v vodo in izplavajo pod gredljem. Veter je močan in ne gremo počasi, a delfini so dosti hitrejši. Njihova igra traja ure in ure, prava blaznost! Najmanjša napaka v njihovih računih, pa je po nas! Naši trije sopotniki niso črhnili besede. Ko bi vsaj kdo fotografiral njihove bebaste face!

Četrto noč se je razbesnel vihar. Nekaj pošastnega, valovi so se zaletavali počez in podolgem, zdaj globoki zdaj kratki, človek bi kar poblaznel. Nihče ni odprl ust, le Clousiot mi je sem pa tja vrgel: »Zdaj ga daj, udari po njem, bravo!« ali pa: »Pazi, eden prihaja od zadaj!« Kdaj pa kdaj so nas valovi zalili z vseh strani, besneči in beli od pene. Ravnal sem se po njihovi brzini in pazil, kje je treba udariti. Pa vseeno se mi je včasih prikradel kak pljusk od zadaj, se razbil in potem razlil po čolnu. Fantje so kot nori zajemali vodo in jo metali ven, a ni in ni je bilo konec. Na srečo je bil čoln dovolj visok in se nam ni bilo treba bati, da bi se potopili. To ljudsko rajanje je trajalo skoraj vso noč tja do zore, več ko sedem ur. Dan se je napravil šele okrog osmih.

Ko se je nevihta pomirila, smo navdušeno pozdravili novo jutranje sonce. Najprej je bila na vrsti kava. Topla bela kava Nestle in mornarski keksi, sicer trdi ko rog, a ko smo jih raztopili, so bili prima. Nočni boj z nevihto me je zdelal, ne morem več. Veter je še zmeraj močan, valovi pa visoki in svojeglavi! Rad bi spal, naj bo, kar če, si mislim in prosim Maturetta, naj me zamenja. Ne ležim še deset minut, ko nas nenadoma strese. Coln je zaneslo postrani in v hipu je poln vode. Vse plava: škatle, odeje, pečica... Voda mi sega do pasu, a vseeno se prebijem do krmila. Ravno je še čas, da se izognem razbitemu pljusku, ki pikira na nas. Krepko povlečem in mu pokažem hrbet. Namesto, da bi se val položil v čoln, nas silovito odžene naprej, vsaj deset metrov.

Fantje hitijo in praznijo čoln. Maturette ima velik lonec, z enim samim zamahom odlije petnajst litrov vode. Nikomur ne pade na misel, da bi pazil na stvari, čimprej se je treba znebiti vode. Čoln je preveč težak in silno težko se upira močnim sunkom. Priznati moram, da so se naši novi tovariši kar lepo odrezali. Bretoncu je najprej odneslo škatlo, pa se je brž odločil, da napravi čoln lažji in odrinil je sod s pitno vodo v morje. Čez dve uri je že vse suho, a zgubili smo odeje, nož, pečico, vrečo oglja, posodo z bencinom in sod z vodo — no, vsaj ta je odšel namenoma!

Popoldne bi si rad preoblekel hlače, pa ni nič. Val je odnesel tudi kovček in vse tri dežne plašče. Čisto na dnu sta ostali še dve flaši ruma. Tobaka ni več, ali pa je zmočen, listi so izginili z nepropustno pločevinasto škatlo vred. Rečem jim:

— Fantje, najprej pošteno dozo ruma! Potem pa poglejmo v rezervno škatlo, morda še nismo čisto na koncu. Sadni sokovi, prav, a s pijačo bomo varčni. Tudi krekerji so tu. Izpraznite škatlo in napravite ognjišče. Konzerve naj grejo na dno čolna, z deskami pa zakurite. Nikar se več ne bojte, nevarnost je mimo. Potrudimo se in obvladajmo položaj! Odslej naprej ne sme nihče več reči, da je žejen, lačen ali da bi kadil. Razumeli?

—    Ja, Buba. Razumeli smo.

Lepo smo se odrezali in božja previdnost je pomirila vetrove. V miru si pripravimo juho iz nasoljene konservi-rane govedine in vanjo namakamo mornarsko pecivo. Tako, dovolj bo do jutri. Seveda zaključimo s čajem. V zaboju smo našli še štiriindvajset škatlic cigaret, v vsaki jih je osem. Fantje se odločijo, da imam jaz še največ pravice do kajenja, saj moram ostati ves čas buden. Da ne bi bil kdo nevoščljiv, mi jih ne prižiga več Clousiot, ampak si jih sam. Ravno zaradi takšnih malenkosti se še najprej razumemo izvrstno.

Zdaj bo že šesti dan, kar smo odšli, pa še nisem zatisnil očesa. Nocoj je morje mirno, uležem se in s stisnjenimi pestmi zaspim za celih pet ur. Zbudim se zvečer ob desetih in še zmeraj je vse mirno. Fantje so že pojedli in v skledi najdem nekakšno polento iz koruzne moke, ki je zelo dobra, zraven pa še nekaj prekajenih klobasic. Čudovito. Caj je skoraj hladen, a kaj bi to! Prižgem si cigareto in počakam, da bi se veter blagovolil upreti v naša jadra.

Ponoči se nam ponudi čudovit razgled na nebo. Zvezda severnica je neskončno svetla in samo še neka zvezda na jugu jo nese. Čisto jasno vidimo tudi veliki in mali voz. Najmanjšega oblačka ni nad nami, mesec pa se je že povzpel med zvezde. Bretonec drgeta od mraza. Med viharjem je izgubil suknjič in je zdaj skoraj nag. Posodim mu svoj plašč. In že je tu sedmi dan.

—    Fantje, do Curagaoa ne more biti več daleč. Zdi se mi, da smo šli malce preveč proti severu. Držal bom zahod, nizozemskih Antilov ne smemo zgrešiti. Zdaj gre zares, skoraj smo že brez sladke vode, rezerve pa bo tu tudi kmalu konec.

—    Zaupamo ti, Metulj, reče Bretonec.

—    Ja, ponovijo fantje. Stori, kakor češ.

—    Hvala.

Mislim, da sem jim čisto prav povedal. Veter se je pustil čakati vso noč in šele zjutraj okrog štirih je zapihala močnejša sapa. Premaknemo se. Veter začne resno šele dopoldne in potem drži celih šestintrideset ur. Valovi so nizki, čoln sploh ne buta vanje. Lepa vožnja.

Curagao

Galebi. V temi jih najprej zaslišimo in šele nato vidimo. Sedejo na jambor, odletijo in se spet vrnejo. Ta živžav traja več ko tri ure, potem se zdani in posije radostno sonce. A nikjer ni nobenega znaka, da bi se bližali kopnu. Odkod vraga prihajajo galebi? Ves dan se zaman oziramo okoli sebe. Nikjer nič. Polna luna se dvigne v trenutku, ko leže sonce, in v teh tropskih krajih je tako svetla, da mi je že kar napoti. Črnih očal nimam več, odneslo jih je s tistim famoznim pljuskom. Okrog osmih zvečer opazimo daleč daleč na obzorju temno črto, ki jo osvetljuje lunin dan.

—    Zemlja! zakričim.

—    Ja, pa bo res!

Vsi se strinjajo, da temna packa v daljavi predstavlja zemljo in celo noč potem buljimo vanjo. Iz ure v uro postaja jasnejša. Bližamo se ji, hitro, žene nas močan veter in dolgi, enakomerni valovi zadevajo v čoln. Na nebu ni oblačka. Crna gmota pred nami ni posebno velika in nikakor se ne da ugotoviti, če je obala skalnata ali peščena. Mesec se začne spuščati in potem ne vidim ničesar več. Morda le nekakšno svetlobno verigo ob morski gladini, ki je čedalje večja. Ko smo samo še kak kilometer daleč, spustim sidro. Veter je močan, čoln se sunkoma obrne počez in valovi ga začnejo neusmiljeno premetavati. Sploh se ne da umiriti in hudičevo slabo se počutimo. Seveda so jadr^ spuščena in zvita. V tem neprijetnem, a še kar varnem položaju bi lahko počakali do jutra, vendar pa iznenada popusti sidro. Dvignemo prečno jadro, obrnem krmilo. Nič. Sidro ne povleče. Fantje povlečejo vrv na krov. Sidra ni, pustili smo ga na dnu. Čeprav se trudim kot nor, nas valovi takoj pritisnejo v bližino skalovja. Naposled se odločim in dvignem jadro, naj bo, kar če. Uspelo mi je. Tresk! .V hipu se znajdemo med dvema pečinama, čoln pa v trskah. Od samega presenečenja nihče ne zavpije, naslednji val nas vrže iz vode, povalja po pesku, obtolče, a ostanemo živi. Edino Clousiota in njegov gips je zdelalo huje kot ostale. Po vsem telesu je krvav, po rokah, po obrazu, jaz pa imam samo nekaj bušk in prask po kolenu, gležnju in rokah. In še iz nosa mi priteče kri, gotovo sem se podrgnil tudi ob kakšno skalo.

Naj bo, kar če, živi smo in valovi ne morejo več do nas! Ko se zdani, so naše obleke že suhe in vrnemo se k razbitinam čolna. Srečo imam, takoj namreč najdem kompas, ki se je držal nekdanje klopi. Nikjer ni žive duše. Lučke, ki smo jih videli z morja, še zmeraj svetijo. Pozneje smo zvedeli, da je ta kraj zelo nevaren in da se ga ribiči izogibajo. Potem odidemo med kaktusi, kajti povsod so sami ogromni kaktusi in osli. Naposled pridemo do nekakšnega vodnjaka. Blazno smo že utrujeni, saj se nenehoma menjavamo in po dva in dva nosimo Clousiota na rokah. Okoli vodnjaka so razmetane kosti, verjetno ostanki oslov in koz. Vodnjak je suh, mlinska kolesa, ki so ga svoj čas poganjala, pa se vrtijo v prazno. Nikjer ni nikogar, oslov in koz seveda ne štejem.

Kmalu pridemo do nizke hiše, vrata so odprta in nas vabijo, naj vstopimo. Pokličemo: »He-ej! He-ej!« Nikogar. Na kaminu leži platnena torba, zavozlana s kratko vrvico, primem jo in odprem. Vrvica se strga in zagledam cel kup forintov, holandskega denarja. Potemtakem smo na nizozemskem ozemlju: Bonaire, Curagao ali Aruba... Torbo postavim nazaj na kamin in se ničesar več ne dotaknem. Poiščemo vodo in zajamemo z leseno šeflo. V hiši še zmeraj ni nikogar, zunaj tudi ne. Potem odidemo. Čedalje teže nosimo Clousiota, ko se nenadoma pred nami pojavi star ford.

—    Francozi?

—    Ja, gospod.

—    Stopite v avto.

Trije sedejo zadaj in na kolena jim položim Clousiota. Midva z Maturettom sva ob šoferju.

—    Brodolom, kaj?

—    Ja.

—    Je kdo utonil?

—    Ne.

—    Odkod prihajate?

—    S Trinidada.

—    Pa prej?

—    Iz Francoske Gvajane.

—    Ste kaznjenci ali izgnanci?

—    Kazni enci.

—    Jaz sem doktor Naal, lastnik teh krajev. To je polotok, prilepljen ob Curagao, imenuje se Otok oslov. Tu se pasejo koze in osli in objedajo kaktuse z dolgim trnjem. Kmetje so te bodice krstili za »gospodične s Curagaoa«.

—    Za otoška dekleta to ni ravno kompliment! se nasmehnem.

Gospod z zajetnim trebuhom se glasno zakrohoče. Ford je kmalu upehan, njegova astmatična govorica pa nenadoma utihne. Pokažem na osle in rečem:

—    Ce je voz crknil, bojo pa oni potegnili!

—    V prtljažniku imam oslovsko vprego, a treba je uloviti dva osla. To ni lahek posel.

Možak dvigne pokrov od motorja in očisti dovod do svečk. Preden sede nazaj za volan, se vznemirjen ozre okrog sebe. Pot se kmalu še poslabša in spet moramo iz avta. Čez čas se ustavimo pred nizkim poslopjem. Debeli gospod pokliče in prikaže se črnec precej svetle polti:

—    Ya master, ya master.

Potem se gospodar obrne k nam:

—    Fantu sem ukazal, naj vam dela družbo, dokler se ne vrnem. Če ste žejni, vam bo postregel s pijačo. Stopite iz avta.

Skobacamo se ven in posedemo po travi v senco. Kakor ■ hitro izgine ford za ovinkom, nas črnec ogovori v papia-mentu, antilskem narečju, kjer so pomešane angleške, holandske, francoske in španske besede. Pove nam, da je odšel njegov gospodar doktor Naal na policijo, ker se nas zelo boji in mu je ukazal, naj bo tudi sam previden, ker da smo pobegli tatovi. In ubogi mulat ne ve in ne ve, kako bi se nam prikupil. Pripravi nam kavo, preveč svetlo, a v tej vročini se nam prileže. Čez kakšno uro prihrumi pred hišo kamion v stilu velikanske marice. Ven poskače šest policistov v uniformah, kakršne imajo ponavadi Nemci. Hip nato pripelje še manjši kabriolet in v njem so trije gospodje. Seveda je tu tudi doktor Naal.

Droben mož s sveže obrito duhovniško glavo mi reče:

—    Jaz sem šef varnostne službe otoka Curagao. V imenu tukajšnjih zakonov sem vas prisiljen aretirati. Ste na otoku napravili že kakšen prekršek? Kaj? In kdo od vas?

—    Gospod, pobegli kaznjenci smo. Prihajamo s Trini-dada in šele pred nekaj urami smo ob obalnih pečinah

razbili svoj čoln. Jaz sem kapitan te male skupine in zagotavljam vam, da ni nihče napravil najmanjšega prekrška.

Komisar se obrne k zavaljenemu doktorju Naalu in potem govorita v holandščini. Nenadoma se prikaže pred hišo neznanec, pripeljal se je s kolesom. Stopi k doktorju Naalu in komisarju in jima začne razburjeno pripovedovati.

—    Gospod Naal, zakaj ste mu dejali, da smo tatovi?

—    Še preden sem vas srečal, me je obvestil, da vas je skrit za drevesom opazoval, ko ste vdrli v njegovo hišo in potem spet odšli. Moj uslužbenec je, ukvarja se z osli.

—    In samo zato, ker smo stopili v hišo, smo tatovi? Neumnosti govorite, gospod. Popili smo malo vode, to vendar ni tatvina!

—    Kaj pa torba s forinti?

—    Odprl sem jo, res, strgal sem celo vrvico. A storil nisem ničesar drugega. Pogledal sem denar, da bi vedel, v kateri deželi smo se znašli. Skrbno sem zložil denar nazaj in postavil torbo na svoje mesto sredi kamina.

Komisar mi pogleda v oči, se obrne k človeku s kolesom in ga precej osorno pokliče. Doktor Naal dvigne roko, da bi govoril, a na kratko, čisto po nemško ga komisar zavrne. Možaka posadi v svoj avto, pokliče še dva policista in sede za volan. Naal in njegov prijatelj ostaneta z nami.

—    Nekaj vam moram razložiti, mi pravi. Kolesar je dejal, da je torba izginila in naj vas pregledajo. Komisar je posumil, da laže, pa ga je takoj zaslišal. Če niste nič krivi, mi je iskreno žal. Za nesporazum nisem kriv jaz.

Prej ko v četrt ure se avto vrne in komisar mi reče:

—    Govorili ste resnico, ja, tale podlež je lagal. Kaznovan bo, ker vam je hotel škodovati.

In kolesarja zbašejo v kamion. Potem posedejo na klopi tudi moji tovariši, mene pa komisar potegne za roko:

—    Peljite se v mojem avtu, poleg šoferja je še prostor.

Prehitimo kamion in kmalu izgine za nami. Potem se

peljemo po dobro asfaltiranih cestah in hitro smo v mestu. Hiše v holandskem stilu. Povsod vlada red, ljudje se vozijo s kolesi. Na stotine jih je, samih kolesarjev. Pridemo do policijske postaje. V veliki sobi policisti v belih uniformah čečkajo po papirju, potem me odpeljejo v dvorano s klimatskim zračenjem. Tu je čudovito sveže. V fotelju sedi

velik in močan plavolas štiridesetletnik. Vstane in začne po holandsko. Komisar nam takoj razloži v francoščini:

—    Predstavljam vam prvega komandanta policije na Curacaou. Gospod komandant, pripeljal sem vam šefa grupe, ki smo jo prijeli, Francoz je.

—    Prav, komisar. Kot brodolomci ste dobrodošli na Curagaou, gospod. Kako vam je ime?

—    Henri.

—    Tako torej, Henri, prestati ste morali precej neprijeten incident s tisto blagajno in izkazali ste se kot poštenjak. Odpeljali vas bojo v posebno sobo, da si odpočijete. Vaš primer bom posredoval guvernerju, on bo odločil. S komisarjem bova intervenirala v vašo korist.

Ponudi mi roko in grem. Na dvorišču se mi začne opravičevati doktor Naal in mi tudi sam obljubi, da bo interveniral. Dve uri pozneje nas zaprejo v veliko štirioglato sobo s kakšnim ducatom postelj in dolgo leseno mizo v sredini. Skoz zamreženo okno pokličem policaja, da bi mi za dolarje s Trinidada kupil tobaka, papirja in šibic. Denarja noče, njegovega odgovora pa ne razumemo.

—    Izgleda, da je črnuh navajen na »daj-dam«, reče Clousiot.

Odidem k vratom, da bi potrkal, pa se sama odprejo. ' Zagledam človečka v stilu kulija in v sivi zaporniški obleki s številko na prsih. »Denar, cigarete,« zamrmra skoz zobe. »Ne. Tobak, šibice in papir,« ga popravim. Čez nekaj minut se vrne s kadilnim priborom in zvrhanim loncem tople čokolade ali kakava. Navdušeno se spravimo nanj in v hipu čokolade ni več.

Popoldne pridejo pome in odpeljejo me spet v pisarno policijskega komandanta.

—    Guverner mi je ukazal, naj vas pustim svobodne na jetniškem dvorišču. Recite prijateljem, naj ne poskušajo pobegniti, posledice bi bilo hude za vse skupaj. Kot kapitan smete vsak dan v mesto, za dve uri dopoldne in dve popoldne. Tako boste prosti od desetih do poldneva in potem od treh do petih zvečer. Denar imate?

—    Ja. Angleško in francosko valuto.

—    Policist v civilu vas bo spremljal, kamorkoli boste želeli.

—    In kaj boste storili z nami?

—    Mislim, da vas bomo vsakega posebej vkrcali na razne petrolejske ladje. Curagao ima eno najmočnejših rafinerij na svetu, sem prihaja petrolej iz Venezuele. Vsak dan pride in odide iz naših pristanišč kakšnih dvajset ali petindvajset ladij. Z vsega sveta. To bi bila za vas še najbolj ugodna rešitev, brez problemov bi se izkrcali v tuji državi.

—    Kateri na primer? Panama, Kostarika, Guatemala, Nikaragua, Mehika, Kanada, Kuba, Združene države in dežele z angleško oblastjo?

—    Tja ni mogoče, Evropa tudi odpade. Ne vznemirjajte se, zaupajte nam in pustite, da vas postavimo na prag novega življenja.

—    Hvala, komandant.

Vse skupaj potem zvesto ponovim prijateljem. Oglasi se Clousiot, on je najbolj pokvarjen v naši bandi:

—    Kaj misliš, Metulj?

—    Ne vem še. Bojim se pa, da nas hočejo z lepimi besedami zaslepiti. Da ne bi pobegnili.

—    Bojim se, da imaš prav, odgovori Clousiot.

Bretoncu je predlog čudovito všeč in razveseli se ga

tudi tip z likalnikom:

—    Nič več v čoln, nič več pustolovščin, to je zdaj gotovo! Tovorne ladje nas bojo odpeljale odtod in rešeni bomo.

Leroux mu prikima.

—    In ti, Maturette?

Fantič dvajsetih let, pocar, ki ga je slučajno zaneslo med kaznjence, fantič s čednim in nežnim obrazom ima glavo na pravem mestu:

—    Kaj res mislite, da bojo ti policaji s trdimi buticami šli in nam vsakemu posebej napravili po eno osebno! Jaz že ne verjamem. V najslabšem primeru bojo pogledali skoz prste in nas pretihotapili na krov kakšnega tankerja. To pa bi bilo tudi vse. Cimprej se nas hočejo otresti, bojijo pa se slabe vesti. Tako torej! Tej štoriji ne verjamem.

V mesto odidem bolj redko, včasih zjutraj, da nakupim stvari. 2e teden dni smo tu, pa se še nič ni zgodilo. Postajamo nervozni. Potem nekega popoldneva zagledamo tri duhovnike, ki v spremstvu policajev obiskujejo celice in skupinske sobe. Za lep čas se ustavijo v sosedni celici, kjer imajo črnca, obtoženega posilstva. Morda obiščejo tudi nas, pa se vrnemo v sobo in sedemo po posteljah. In res se čez čas pojavijo vsi trije, spremljajo pa jih doktor Naal, policijski komandant in možak v belem, ki je po uniformi sodeč mornariški častnik.

—    Monseigneur, tu so Francozi, je dejal v francoščini policijski komandant. Njihovo vedenje je naravnost vzorno.

—    Čestitam vam, otroci moji. Sedimo za mizo, laže se bomo pomenili.

Takoj se presedemo k mizi. Izpred vrat na dvorišču prinesejo tudi pručico in jo postavijo pod mizo. Tako bo videl škof hkrati vse omizje.

—    Možje so skoraj vsi katoliki. Kdo morda ni?

Nihče ne dvigne roke. Mislim, da me je župnik v Conciergerie domala krstil in se imam lahko potemtakem za katoličana.

—    Prijatelji, tudi sam sem potomec Francozov, moje ime je Irenee de Bruyne. Moji predniki so bili protestantski hugenoti in so se zatekli na Holandsko v času, ko jih je na smrt preganjala Katarina Medičejka. Torej imam v sebi francosko kri, jaz, škof otoka Curagao! V mestu je sicer več protestantov kot katolikov, a kristjani so vsi zelo verni in pobožni. In kako je z vami?

—    Čakamo, da nas drugega za drugim vkrcajo na tovorne ladje.

—    Koliko jih je že odšlo po tej poti?

—    Še nobeden.

—    Hm! Kaj pravite o tem, komandant? Odgovorite mi, prosim, v francoščini, zelo dobro jo govorite.

—    Monseigneur, tako je torej s stvarjo. Guverner jim je dejansko želel pomagati, a priznati moram, da jih še noben kapitan ni hotel sprejeti, posebej še, ker nimajo potnih listov.    »

—    Tu bi morali začeti. Ali ne bi mogel guverner v tem izjemnem primeru izdati posebnih dokumentov?

—    Ne vem. Kaj takega mi še ni omenil.

—    Otroci moji, pojutrišnjem bom bral mašo za vas. Bi se hoteli jutri popoldne spovedati? Z vsakim posebej se bom pogovoril in vam pomagal, da vam dobri Bog odpusti grehe. Mi jih boste poslali v katedralo jutri ob treh, komandant, bo šlo?

—    Da.

—    Želel bi, da pridejo s taksijem ali pa s posebnim vozilom.

—    Sam jih bom pospremil, Monseigneur, je dejal doktor Naal.

—    Hvala, sin moj. Vam, otroci moji, ne morem obljubiti prav ničesar. Povem vam le tole iskreno besedo: od tega trenutka dalje vam bom poskušal biti čimbolj koristen.

Ker vidimo, da mu Naal poljubi prstan in potem tudi Bretonec, drug za drugim pokleknemo in se z ustnicami dotaknemo škofovega prstana. Potem ga pospremimo do avtomobila.

Naslednjega dne se pridemo spovedat v katedralo. Jaz sem zadnji na vrsti.

—    Torej, otrok moj, začni pri največjem grehu.

—    Oče, najprej vam moram povedati, da nisem krščen. A župnik v nekem francoskem zaporu mi je dejal, da smo vsi, krščeni ali ne, otroci enega in istega Boga.

—    Prav je imel. Zdaj pa stopiva iz spovednice, tako boš laže govoril.

V detajlih mu opišem svoje življenje. Skof me potrpežljivo in pozorno posluša, z nobeno besedo me ne zmoti. Prijel me je za roko in večkrat mi pogleda v oči. Če mi gre beseda težko z jezika, tudi sam povesi oči in tako pomaga, da se sprostim. V njegovih očeh je nekaj otroško čistega, njegova bistra duša pa je gotovo polna dobrote. Takšne so vendar poteze na njegovem obrazu! Se zmeraj me drži za roko in potem mi z blagim glasom odgovori:

—    Bog naloži včasih svojim otrokom bremena in morajo poslej prenašati vso človeško hudobijo. A žrtev, ki jo je izbral Bog, se naposled vrne močnejša in plemenitejša kot kdajkoli prej. Vidiš, sin moj, če ne bi bil prisiljen prestajati vseh teh grozot, se nikdar ne bi povzpel tako visoko in nikdar se ne bi tako zelo približal božji resnici. Se bolje ti povem: ljudje, sistem in kolesje te strašne mašine, ki te je uničevala, pa vsi tisti, ki so te zavestno mučili in ti škodili, vsi so ti nehote napravili ogromno uslugo, večje ne bi mogli. Iz tebe so napravili novega človeka, boljšega od tistega prejšnjega! Če danes veš, kaj je čast, kaj dobrota in usmiljenje, če imaš dovolj energije, da premagaš ovire in postaneš izjemen človek, vse to dolguješ ravno njim! Tiste ideje o maščevanju in kazni se ne morejo obdržati v človeku, kakršen si ti. Ti si vendar rojen za rešitelja ljudi, ne pa za mrkega in potrpežljivega maščevalca! Bog je bil milostljiv in ti je dejal: »Pomagaj si in pomagal ti bom.« Pomagal ti je, vrh vsega pa ti je dal še priložnost, da rešiš druge in jih odpelješ v svobodo. Predvsem pa si nekaj zapomni, vsi ti tvoji grehi niti niso tako zelo hudi! Veliko ljudi poznam, ki jih družba še kako upošteva, pa so krivi dosti hujših grehov kot ti. Toda v kazni človeške pravičnosti niso imeli priložnosti, da bi se povzpeli tako visoko.

•— Hvala, oče. Za vse življenje ste mi storili ogromno uslugo, tega vam ne pozabim. — In poljubim mu roko.

—    Odšel boš, sin moj, in se srečal še z mnogimi nevarnostmi. Pred odhodom bi te krstil, ja?

—    Oče, pustite me za zdaj takšnega, kot sem. Papa me je vzgojil brez vere. A zlato srce ima. Ko je umrla mama, me je imel ravno tako rad, če ne bolj. Z dejanji in besedami mi jo je nadomeščal. Zdi se mi, da bi ga na neki način ogoljufal, če bi se dal zdajle krstiti. Pustite mi čas, oče, da postanem res svoboden in se vključim v normalno življenje. Tedaj mu morda v pismu na neboleč način sporočim, da sem pustil njegovo filozofijo in se dal krstiti.

—    Razumem te, sin moj, in prepričan sem, da je Bog s tabo. Bodi blagoslovljen, naj te Bog varuje.

—    Res neverjetno, kako se Monseigneur Irenee de Bruyne ogreje v svojih pridigah, mi reče doktor Naal.

—    Res je, gospod. In kaj nameravate zdaj?

—    Prosil bom guvernerja, naj ukaže carinski službi, da mi dajo prednost na prvi dražbi čolnov in ladij, uplenjenih tihotapcem. Šli boste z mano, skupaj bova izbirala. Kar zadeva hrane in oblek, ne bo težav.

Odkar je imel škof pridigo, se neprestano vrstfjo obiski, predvsem na večer okrog šestih. Ljudje bi nas radi spoznali. Usedejo se okoli mize in vsakdo pusti na postelji kakšno malenkost. Popoldne okrog dveh pridejo ponavadi sestre usmiljenke s svojo predstojnico. Zelo dobro govorijo francosko. V njihovih cekarjih je zmeraj kaj dobrega, odlično znajo kuhati. Predstojnica je precej mlada, nima jih še štirideset. Lase ima skrite pod belo avbo, a njene oči so modre in obrvi svetle. Doma je iz ugledne holandske družine, mi je namignil doktor Naal, in pisala je tudi že v domovino, naj najdejo kak način, da nam ne bo več treba samim na morje. Lepe trenutke preživimo skupaj in večkrat sem ji že moral pripovedovati o našem begu. Včasih sem moral zgodbo ponoviti tudi njenim spremljevalkam, ki razumejo francosko. In če pozabim na kak detajl, me prijazno opozori: »Henri, ne tako hitro. Preskočili ste dogodek s hokojem.. . Zakaj ste danes pozabili na mravlje? Mravlje so od sile važne, saj vas je zaradi njih presenetil Bretonec z masko!« O vsem pripovedujem, o vsem. Počutim se čudovito, saj se mi zdi, kot bi nekakšna pravljična luč osvetlila žalostno pot razkroja, ki sem jo hodil.

Čoln sem videl. Fantastičen osemmetrski čoln z močnim gredljem, visokim jamborom in širokimi jadri. Zgrajen še posebej za tihotapske namene. Kompletno je opremljen, na njem so še carinski pečati. Gospod na dražbi je začel s šest tisoč forinti, kar znaša približno tisoč dolarjev, in pri tem je ostalo; čoln smo kupili za šest tisočakov.

V petih dneh smo nared. Čoln je nanovo prepleskan, na dnu je polno živeža in zdi se nam, da nas je obdaroval sam kralj. V nepremočljivo platno je zavitih šest kovčkov z oblekami in čevlji; vse skupaj takoj obesimo pod krov.

Zapor v Rio Hachi

Ko se začne dan, se pripravimo. Poslovimo se od doktorja in od nun, potem se odlepimo od pomola. V hipu nas zgrabi veter in jadranje se začne. Pojavi se še vroče sonce in potem je pred nami popolnoma nerazburljiv dan. Vendar pa bom moral krepko paziti, kajti čoln ima preveč jader in ni dovolj obtežen. Zato tudi doseže veliko brzino. Ne morem se sicer pritoževati, a sem pa tja je muhast in nerazpoložen. Naša smer je zahod. Zdaj je vse domenjeno: fantje, ki so se nam pridružili v Trinidadu, se bojo na skrivaj izkrcali ob kolumbijski obali. Sicer pravijo, da mi zaupajo, a nič več nočejo slišati, da bi nadaljevali po morju. Posebej še, ker smo v zaporu brali meteorološka poročila iz časopisov in smo zvedeli, da se lahko nadejamo slabega vremena in celo uraganov.

Fantje imajo pravico, da se odločijo po svoje, izkrcal jih bom na zapuščenem, neobljudenem polotoku z imenom

Guajira. Mi trije, Clousiot, Maturette in jaz, bomo odpluli naprej proti Britanskemu Hondurasu. Vreme je imenitno, noč svetla in jasna. Počasi se bližamo kolumbijski obali, potem vržem sidro in začnem meriti, kdaj bojo lahko izstopili. A žal je morje povsod pregloboko in približati se moramo nevarnim skalam. Stisnemo si roke, potem skočijo v vodo in počasi odracajo proti kopnemu, s kovčki nad glavo. Radovedno, pa tudi nekoliko žalostno gledamo za njimi, vso pot so se lepo obnašali in zmeraj so bili na mestu. Skoraj škoda, da jih ni več. A še preden stopijo na suho, veter poneha. Drek! Ko nas vsaj ne bi opazili iz vasi, na karti piše, da je tu Rio Hacha! To je tudi prvo pristanišče s policijsko oblastjo. Upajmo, da se ne bomo srečali. A zdi se mi, da nas je odneslo precej dlje, kot smo hoteli, sicer ne bi še videli svetilnika!

Čakamo, čakamo ... Fantje so nam na obali še enkrat pomahali z robcem, potem jih je zmanjkalo. Vetra hočemo, zaboga! Vetra, da se odcepimo od te kolumbijske zemlje, ki je en sam ogromen vprašaj! Morda res ne vračajo pobeglih robijašev, a kaj! Vseeno bi bilo varneje v Britanskem Hondurasu. Sele ob treh popoldne zapiha in odmaknemo se od brega. Jadro se napne morda celo preveč in tako plujemo kakšni dve uri. Nenadoma se prikaže pred nami velikanska izvidniška ladja. Možje na krovu dvignejo puške in ustrelijo v zrak, kar pomeni, naj se ustavimo. Krmilo obrnem proti odprtemu morju, čimprej je treba iz teritorialnih voda! Zaman. Čez poldrugo uro nas ladja dohiti. Mornarji uperijo v nas puške in predamo se, kaj hočemo.

Vsi ti policaji ali vojaki, ali kar že so, imajo silno čudne obraze, oblečeni so v umazane hlače, ki so svojčas bile bele, njihovi volneni površniki tudi še niso bili oprani in imajo velike luknje. Vsi so bosi. Edino komandant je oblečen bolje in malce manj umazan. Če so že slabo oblečeni, pa so zato oboroženi do zob: z dobro vzdrževanimi vojaškimi puškami, ob pasu imajo polne nabojnice, v nožnicah pa se jim svetijo ogromna bodala, ki jih imajo takoj pri roki. Tisti, ki ga kličejo komandant, ima tipičen obraz me-stiškega morilca. Ob pasu z naboji mu visi velik revolver. Govorijo samo špansko in čisto nič jih ne razumemo. Njihove kretnje, pogledi in barva njihovega glasu pa nas prepričajo, da nas nimajo za prijatelje.

Iz pristanišča nas odženejo skoz vas, ki je pravzaprav Rio Hacha. Sest jih je, bedakov, in za nami so še trije z uperjenimi puškami. Kakšen sprejem!

Priženejo nas do jetniškega dvorišča, okoli katerega je nizko obzidje. Obstopi nas kakšnih dvajset neobritih in zamazanih zapornikov, ki so vsi zelo neprijazni. »Vamos, varno.« Hitro nam postane jasno, da smo nezaželeni. »Gremo, gremo,« kričijo vsevprek. Lahko reči! Clousiot hodi sicer že bolje, a še zmeraj se opira na drog pod gipsom in je precej počasen. Komandant, ki je ostal nekje zadaj, nas dohiti. Pod pazduho ima kompas in dežni plašč, v ustih pa melje naše kekse s čokolado. Takoj nam postane jasno, da nas bojo oskubili prav do kosti. Nismo se zmotili. Zaprejo nas med štiri zajebane stene z enim samim zamreženim oknom. Po tleh so deske z nekakšnimi lesenimi podstavki: postelje!

—    Francozi, Francozi, zaslišimo skoz okno, potem ko so policaji izginili za voglom.

—    Kaj bi rad?

—    Francoz, slaba, zelo slaba!

—    Kaj, slaba?

—    Policija.

—    Policija?

—    Ja, biti zelo slaba.

In tipa že ni več. Potem se spusti noč in sredi celice prižgejo brlivko. Neprestano brenčijo okrog nas komarji in nam sedajo na nos.

—    Pa smo v dreku! Drago nas bo stalo izkrcavanje onih treh.

—    Kaj češ, saj nismo vedeli. Predvsem pa se zahvalimo vetru, ki ga ni bilo.

—    Preveč si se jim približal, reče Clousiot.

—    Zapri. Zdaj ni čas, da bi drug drugega obtoževali, stisniti moramo komolce. Se bolj moramo držati skupaj kot ponavadi.

—    Prav imaš, Buba, oprosti. Saj vem, da ni kriv nihče.

O! Kaj ne bi bilo krivično, če bi se po vseh teh naporih

naša pustolovščina končala v tem bednem mestu! Preiskali nas še niso. V žepu imam plan in brž ga spravim na svoje mesto. Clousiot tudi. Kako prav, da ga nisva vrgla stran! Sicer pa je to odlična denarnica, ne prepušča vode in ne zavzame dosti prostora. Po moji uri je osem zvečer. Vsakemu prinesejo za slabo pest sladkorja in tri kepe riža, kuhanega v vodi in s soljo. »Buenas noches!« »To bo pomenilo lahko noč,« meni Maturette. Zjutraj nam v lesenih posodah postrežejo z imenitno kavo in potem se prikaže komandant. Prosim ga, če bi smel po svoje reči v čoln, pa ne razume, ali pa se samo dela. Čimbolj ga gledam, bolj me njegov gobec spominja na krvavega gusarja. V levi roki ima v usnje zavito flaško. Odmaši jo, poskusi, pljune na tla in jo da še meni. Prva prijazna kretnja! Nagnem k ustom in naredim požirek. Še sreča, da ni prišlo dosti v želodec, to je pravi ogenj z okusom po gorilnem špiritu. Hitro požrem slino in mestic se zakrohoče, ko zakašljam. Prekleti črni križanec z indijansko krvjo!

Ob desetih pride nekaj civilov v belih oblekah in kravatah. Šest ali deset jih je, odidejo v poslopje, ki je verjetno ravnateljstvo zapora. Pokličejo nas. Možje sedijo v polkrogu, na steni pa zagledam velikansko platno belo oblečenega in zelo okrašenega oficirja: »Presidente Alfonso Lopez, predsednik Kolomubije.« Clousiotu takoj v francoščini povejo, naj sede, midva z Maturettom stojiva. Suhec z orlovskim nosom in bifokalnimi stekli, ki je v sredini, me začne zasliševati. Tolmač počaka in potem pojasni:

—    Gospod, ki vas je prišel zaslišat, je sodnik mesta Rio Hacha, ostali pa so njegovi ugledni prijatelji. Jaz sem tolmač, prišel sem s Haitija in tu nadzorujem elektrifikacij-ska dela. Zdi se mi, da nekaj gospodov razume francoščino, čeprav tega ne povejo. Morda razume kaj. malega tudi sodnik.

Ob tem uvodu postane sodnik nestrpen in začne spraševati v španščini. Mož s Haitija hiti in prevaja.

—    Francozi torej?

—    Ja.    .»

—    Odkod prihajate?

—    S Curagaoa.

—    In prej?

—    Trinidad.

—    In še prej?

—    Martinique.

—    Lažete. Naš konzul na Curagaou je bil že pred kakšnim tednom opozorjen, naj nadzorujemo obalne kraje, ker se bo šest francoskih robijašev poskušalo izkrcati pri nas.

—    No prav. Mi smo.

—    Cayenero torej?

—    Ja.

—    Ce so vas v tako plemeniti deželi, kakršna je Francija, kaznovali in poslali v tako oddaljene kraje, pomeni, da ste zelo nevarni zločinci?

—    Morda.

—    Tatovi ali morilci?

—    Ubijalci.

—    Matadorji skratka, to je isto. Matadorji.. . Kje so ostali trije?

—    Ostali so na Curagaou.

—    Spet lažete. Sest kilometrov odtod ste jih izkrcali. Tisti kraj se imenuje Castillette. Na srečo smo jih prijeli in bojo tu že čez nekaj ur. Ste čoln ukradli?

—    Ne, podaril nam ga je škof s Curagaoa.

—    Prav. V zaporu ostanete, dokler se guverner ne odloči, kaj bo z vami. Ker pa ste poskušali izkrcati tri svoje ljudi na kolumbijskem ozemlju in ste nato odšli spet na morje, obsojam vas kot kapitana na tri mesece zapora, vaša tovariša pa vsakega na en mesec. Lepo se obnašajte, če nočete telesnih kazni: povem vam, da so naši policaji precej grobi ljudje. Bi radi še kaj vprašali?

—    Rad bi dobil le svoje reči in hrano, ki je ostala v čolnu.

—    Vašo opremo je v celoti zaplenila carinska služba. Vsak dobi samo hlače, srajco, jopič in par čevljev. Na ostalo ne računajte, pri tem vam ne morem pomagati, tak je zakon.

Odidemo na dvorišče. Na sodnika navali gruča ubogih zapornikov domačinov: »Doktor, doktor!« Nečimrno odide mimo njih in s svojimi prijatelji izgine za voglom.

Ob enih popoldne se s kamionom pripeljejo naši trije znanci. Spremlja jih kakšnih osem oboroženih tipov. Fantje so do amena zbegani, poskačejo z voza in se nam pridružijo na dvorišču.

—    Blazno napako smo napravili, reče Bretonec. Ni opravičila, Metulj, vem. Če me hočeš ubiti, me kar daj, ne bom se branil. Saj nismo možje, pedri smo! To smo napravili iz strahu pred morjem, a po vtisu, ki sem ga dobil

o Kolumbiji in Kolumbijcih, se mi zdi morje samo enostavna rigolada, če ga primerjam s temi božjastnimi norci! So vas stisnili, ker ni bilo vetra?

—    Ja, Bretonec. Nikogar ne bom ubil, napako sva naredila oba. O pravem času bi moral reči ne, pa se ne bi nič zgodilo.

—    Preveč si dober, Buba.

—    Ne, poskušam biti pošten. — Povem jim o zaslišanju. — Morda pa nas bo guverner spustil na svobodo!

—    Ha! Kako je že dejal tisti: upajmo, od upanja se da živeti...

Po mojem oblast tega nemogočega in neciviliziranega kraja sploh ne more odločati o našem primeru. Na višjem mestu se bojo pogovarjali, če naj ostanemo v Kolumbiji ali naj nas vrnejo Franciji ali pa spustijo na morje. Bil bi hudič, če bi se ti ljudje odločili za Francijo! Saj nismo na njihovem teritoriju zagrešili nič hudega!

Ze teden dni je, kar smo prišli, pa se ni še nič spremenilo. Vendar pa se pripravljajo, da bi nas dobro zastražene prepeljali v večje mesto, ki se nahaja kakšnih dvesto kilometrov daleč in se imenuje Santa Marta. Policaji, ki me še zmeraj s svojimi bivoljimi obrazi spominjajo na pirate, so od vraga! Včeraj sem jo že spet skupil s puškinim kopitom, ko sem zahteval nazaj svoje milo. Še zmeraj smo v tej zatohli celici. Polno je komarjev, a zdaj je na srečo nekoliko bolj čisto, ker Maturette in Bretonec celico vsak dan poribata. Vendar pa me že daje obup, zgubljam samozavest. Tale kolumbijska rasa je mešanica Indijancev in črncev, Indijancev in Špancev, ki so bili v starih časih tu gospodarji, zdaj pa sem zaradi njih že čisto obupan. Neki zapornik iz teh krajev mi je posodil star časopis iz Santa Marte. Na prvi strani takoj zagledam naših šest obrazov, spddaj pa sliko policijskega komandanta z velikim klobukom in s cigaro v gobcu. Še bolj spodaj je fotografija desetorice oboroženih policajev. Takoj mi je jasno, da so o vsej stvari napisali roman in glavno vlogo pripisali sebi. Človek bi pomislil, da se je Kolumbija rešila grozne nevarnosti, ko so nas aretirali. Pa vendar je fotografija zločincev že na prvi pogled privlačnejša od policajev. Mi, banditje, imamo vsaj obraze poštenjakov, medtem ko so policaji, pardon! Naj začnem pri komandantu: že ta te vrže vznak! Kaj naj storim? Naučim se nekaj španskih besed: zbežati, fugerse; ujetnik, prešo; ubiti, matar; veriga, cadena; lisice, esposas; moški, hombre; ženska, mujer.

Beg iz Rio Hache

Na dvorišču srečam tipa, ki ga imajo kar naprej vklenjenega, in kmalu postaneva prijatelja. Kadiva isto smotko, dolgo, drobno in zelo močno, a vsaj kadiva. Kot sem uspel razumeti, je tihotapil med Venezuelo in otokom Aruba. Obtožili so ga, da je ubil nekega obalnega stražarja in zdaj čaka na obsodbo. Včasih je neverjetno miren, včasih pa se ga poloti neverjetna nervoza. Opazil sem, da se umiri šele, če začne žvečiti. Nekoč mi je ponudil pol svojega lista in takoj mi je postalo jasno. Jezik, ustno nebo in ustnice so postale popolnoma neobčutljive. To je koka. Tip ima petintrideset let, kosmatih rok je in tudi po prsih je ves poraščen s črnimi, nakodranimi dlakami. Gotovo je zelo močan. Njegovi podplati so tako oroženeli, da sploh ne rani kože, ko si puli iz nog črepinje in šage.

— Fuga, ti in jaz, mu rečem nekega večera. Od tistega prevajalca s Haitija sem dobil pred kratkim francosko-španski besednjak in zdaj kar gre. Razumel me je, tip, z roko mi pokaže, da bi jo čisto rad pobrisal, pa kaj, ko ima lisice! Ameriškega kova so. Gotovo jih odpira ploščat ključ. Iz kratke žice mi napravi Bretonec nekakšen vitrih in potem lahko lisice odpiram, kadar se mi zazdi. Ponoči je sam zaprt v calabozu, celici s precej debelimi rešetkami. Treba bo torej prežagati en sam drog, Antoniov; Kolumbijcu je namreč ime Antonio. V naši celici so prečke precej drobnejše. »Kako dobiti sacette, žago?« ■— »Plata, denar.« — »Cuanto, koliko?« — »Sto pesov.« — »Koliko dolarjev?« — »Deset.« Dam mu deset dolarjev in za ta denar dobi dve žagi. Na dvorišču mu s pomočjo peska na tleh razložim, da mora zmeraj sproti zamašiti luknjo, ki jo napravi žaga, in naj za to uporablja riževo testo. Preden se vrne v celico, mu odprem eno stran lisic. Ce bi ga slučajno pregledali, mora samo pritisniti skupaj in ključavnica se zatakne. V treh dneh je pripravljen. Pove mi, da je dela samo še za pičlo

minuto, po bo drog zletel po tleh. Z golo roko ga bo frcnil in potem prišel pome.

Pogosto dežuje, pa mi pravi, da bo prišel primera noche de Iluvia, prvo deževno noč. Ponoči se je ulilo ko iz škafa. Prijatelji vejo za moj načrt, a nočejo z mano. Prepričani so, da je predaleč do cilja, ki sem si ga zastavil. Rad bi prišel do roba kolumbijskega polotoka na mejo z Venezuelo. Na karti, ki se je znašla v celici, piše, da se ta kraj imenuje »Guajira« in da je precej sporno, komu da pripada, Kolumbiji ali Venezueli. Kolumbijec mi pove, da je to la tierra de los indios, ozemlje Indijancev, in da ni nikjer nobene policije, ne kolumbijske ne venezuelske. Včasih grejo tam čez tudi tihotapci. Seveda je zelo nevarno, ker Indijanci Guajira ne prenesejo, da bi se jim približal civiliziran človek. V notranjosti dežele so še bolj nevarni. Ob obali je precej indijanskih ribičev, ki so prišli v stik z bolj civiliziranimi plemeni, in skupaj trgujejo z vasicama Castillette in La Vela. Ne bo šel tja, mi reče Antonio. Nekoč se je moral zasilno izkrcati s čolnom, polnim pretihotapljenega blaga, spopadli so se z domačini in jih nekaj pobili. Pripeljal me bo v bližino njihovega ozemlja, potem pa bom sam nadaljeval. Menda ni treba omeniti, da sva se krepko utrudila, preden sva se sporazumela, kajti on uporablja besede, ki jih sploh ni v • besednjaku. Tako torej, nocoj lije ko iz škafa. Pripravljen čakam ob oknu. Z ležišča smo odtrgali debelo desko in samo pritisniti bo treba na okenski drog, pa bo odletel; to smo namreč pred dvema dnevoma že poskusili. *

— Listo, pripravljen.

Pred oknom se prikaže Antonio. Maturette in Bretonec mi pomagata pritisniti in v hipu so rešetke na tleh. Dvignejo me in porinejo skoz odprtino, še prej pa me v pozdrav plosknejo po zadnjici. Na dvorišču sva. Dež lije v ctirkih in pločevinasta streha bobni pod udarci. Antonio me prime za roko in odvleče do zidu. Kot za hec ga preskočiva, nima več ko dva metra. Sicer se na robu porežem po roki, a kaj mi mar, na pot morava! Antonio je vražji fant, v tem nalivu ne videva tri metre predse, pa vendar najde pot. Ube-reva jo naravnost skoz vas, potem nadaljujeva med gozdom in obalo. Pozno ponoči zagledava v daljavi luč. Napraviti morava velik ovinek, še sreča, da gozd ni preveč zaraščen, in vrneva se na staro pot. In tako potem vse do jutranjega

svita. Ko sva bila še v zaporu, mi je dal Antonio list koke. Zdaj ga žvečim tudi sam in zjutraj sploh ne čutim utrujenosti. Je to zasluga kokaina? Prav gotovo. Ko se že popolnoma zdani, sva še zmeraj na poti. Od časa do časa Antonio leže na tla, prisloni uho k mokri zemlji in posluša. Potem spet naprej.

Interesantno, kako hodi Antonio. Ne teče in ne koraka, pač pa enakomerno poskakuje in maha z rokami, kot bi veslal po zraku. Verjetno je kaj zaslišal, nenadoma me povleče za rokav in hajd v goščavo! Dež še ni nehal. In res po poti pripelje traktor, potem pa še valjar.

Pol enajstih je. Dež je ponehal in posijalo je sonce. Ko sva se kakšen kilometer sprehodila po travi, sva stopila v džunglo. Pod okriljem debelih in gostih dreves in vseh vrst pragozdnega zelenja se počutim varnega, pa vendar mi Antonio ne dovoli ne kaditi ne govoriti. Brez prestanka žvečiva debele liste, ki jih ima v žepu vsaj dvajset. Ko se v senci potihoma reži, se mu svetijo ogromni čekani. Vse polno je komarjev, zato je Antonio zgrizel cigaro in sva si z nikotinom prepojeno slino namazala po obrazu in rokah. Potem sva mirna. Sedem zvečer. Spustila se je že noč, a mesec je preveč svetel. S prstom se dotakne devete številke na uri in reče: »Iluvia, dež.« Torej bo ob devetih deževalo? In res: dvajset minut čez deveto imava dež in odpraviva se na pot. Da bi ga dohajal, sem se tudi sam naučil poskakovati in veslati z rokami. Čudovito, hitreje grem, kot če bi hitro hodil, pa vseeno ne tečem! Ponoči sva se morala trikrat umakniti v goščavo, da sva spustila mimo kak avto, kamion ali oslovsko vprego. Prežvečenim listom se moram zahvaliti, da ob zori sploh nisem utrujen. Ob osmih dež poneha in spet stara pesem: kakšen kilometer odideva po travi in se skri-jeva v pragozdu. Neprijetno je le, da po kokainu ne morem zaspati. Kar sva zbežala, še nisva zatisnila očesa. Antoniove zenice so tako razširjene, da šarenice ni več videti. Z mojimi očmi je verjetno enako.

Devet zvečer. Spet dež. Pomislil bi, da dež čaka na uro. Pozneje sem zvedel, da v tropskih krajih pada dež z luninim krajcem vsak dan ob isti uri. Ponoči sva kmalu zaslišala glasove, potem pa opazila tudi luči. »Castillette,« pravi Antonio. Fant je od hudiča, v hipu me prime za roko in povleče nazaj v gozd, potem se dve uri vlačiva med trnjem in naposled sva spet na stari poti. Potem hodiva vso noč in še del jutra. Sonce nama je posušilo obleke, tri dni sva bila namreč v mokrem in tri dni tudi nisva ničesar vtaknila v usta, če ne štejem koščka sladkorja. Po Antoniovem obrazu sodeč se nama na poti sploh ni več bati hudobnih ljudi. Brezskrbno poskakuje in že nekaj ur ni prislonil ušesa k tlom. Tik ob morju si odreže palico. Potem pustiva cesto za sabo in nadaljujeva po vlažnem pesku. Antonio se nenado-mo ustavi in si ogleda polmetrsko sled v pesku, ki prihaja iz vode. Odideva za njo, in ko je proga še širša, zabode Antonio palico v pesek. Ko jo potegne ven, je na lesu rumena lepljiva tekočina, podobna jajčnemu rumenjaku. Z rokama izgrebeva luknjo in pred sabo zagledava jajca. Želvina jajca. Tristo, štiristo, kaj jaz vem koliko! Lupine nimajo, pokriva jih samo čvrsta opna. Antonio sleče srajco in vsaj kakšnih sto komadov jih zavije vanjo. Vrneva se v džunglo. V miru si privoščiva obed in Antonio mi pove, da je užiten samo rumenjak. S svojimi volčjimi zobmi na mah raztrga opno, izlije beljak in posesa rumenjak. Tako se jih nažreva, da bi najrajši počila, potem se zlekneva po tleh in suknjiče zvijeva pod glavo. Antonio mi reče:

— Manana tu sigues solo dos dias mas. De manana en adelante no hay policias.[19]

Ob desetih zvečer še zadnja obmejna postojanka. Najprej zaslišiva pasje lajanje, potem vidiva v majhni koči tudi luč. Antonio se vsem preprekam mojstrsko izogne. Pravzaprav je najina pot navadna steza, ki pa jo Verjetno dosti uporabljajo, trava je vsa shojena. Kakšnih petdeset centimetrov je široka in gre ob gozdu, dva metra nad morjem. Sem pa tja najdeva na tleh sledove konjskih in oslovskih kopit. Antonio sede na debelo korenino in mi pokaže, naj tudi sam sedem. Izza oblaka posije sonce. Po moji’ uri je enajst, sonce kaže poldne: palica, zapičena navpično v zemljo, ne meče nobene sence, torej je poldne; kazalec pomaknem za eno uro naprej. Antonio privleče na dan liste koke, ostalo mu jih je samo še sedem. Meni da štiri, sam obdrži tri. Umaknem se za drevo in se vrnem s sto petdesetimi dolarji iz Trinidada in šestdesetimi forinti. Začudeno me pogleda, se dotakne bankovcev in ne more razumeti, kako da so tako novi in suhi, ko me pa nikoli ni videl, da bi jih sušil. Zahvali se mi in z bankovci v roki na dolgo premišljuje. Naposled vzame pet kosov po pet forintov, se pravi, trideset, in mi ostalo vrne. Čeprav vztrajam, ne popusti in ne vzame niti ficka več. Nekaj se je v njem spremenilo. Odločen je bil, da se na tem mestu ločiva, zdaj pa se zdi, da bi me najraje spremljal še kak dan. Potem, potem bo šel nazaj, me prepriča s kretnjami. Prav, pa pojdiva! Se prej použijeva nekaj rumenjakov in si nažgeva cigaro: več kot pol ure sva neprestano drgnila kamen ob kamen, da bi se pokadilo.

Tri ure sva že hodila, ko se je nenadoma pojavil pred nama človek na konju. Na glavi je imel ogromen slamnik, na nogah pa škornje. Zeleno srajco je imel zatlačeno v kratke usnjene hlače, prek ramen mu je visel obledel suknjič vojaškega kroja. Oborožen je bil z lepo karabinko, ob pasu pa je imel velik revolver.

—    Caramba! Antonio, hijo mio, sine!

Antonio mi ni rekel nič, a očitno je že oddaleč vedel, kdo nama prihaja nasproti. Možak stopi s konja, tipičen štiridesetletnik, veseljak, in z Antoniom se prijateljsko potrepljata po ramenih. Pozneje sem videl, da se v teh krajih tako objemajo.

—    In tale?

—    Compafiero de fuga, skupaj beživa, Francoz.

—    Kam greš?

—    K indijanskim ribičem.

—    Prek indijanskega ozemlja hoče v Venezuelo in od tam nazaj na Arubo ali Curaeao.

—    Indijanci Guajira biti slabi, mi pravi možak. Orožja nimaš, toma, vzemi!

Iz usnjene nožnice potegne bodalo z gladkim roženim ročajem in mi ga da. Sedemo na rob steze. Odvežem si obuvalo, noge so krvave in otekle. Antonio in jezdec se neučakano pogovarjata, povsem očitno je, da jima moj načrt z Guajiri ni všeč. Antonio mi pokaže, naj zajaham konja: čevlje naj vržem prek ramen in bos počakam, da se rane posušijo. Antonio mi stisne roko, možak skoči na konja in še preden se zavem, v galopu odjezdiva v enem sedlu. Potem sva hitela ves dan in vso noč. Od

časa do časa sva se ustavila, pomolil mi je flašo janeževca in srknil sem. Ob zori je ustavil konja. Posije sonce. Možak mi da kos trdega sira in nekaj keksov, šest listov koke, podari mi tudi posebno vrečo, ki bo držala vodo in v kateri bom imel reči lepo spravljene. Potreplja me po rami, kakor je bil napravil z Antoniom, potem zajaha konja in odpeketa.

Indijanci

Ob enih popoldne se ustavim. Pragozd je za mano, daleč naokoli ni več nobenega drevesa. Sonce žge in srebrnkasto morje se leskeče. Potem grem naprej, še zmeraj bos in s čevlji prek ramen. Ko si že želim, da bi legel, se mi zazdi, da vidim v daljavi kakšnih pet ali šest dreves, morda tudi pečin, nekoliko stran od obale. Poskušam preceniti razdaljo: deset kilometrov, morda več. Prepognem list kokaina, ga vtaknem v usta in se s hitrim korakom poženem naprej. Cez eno uro spoznam, kaj so tiste reči, ki sem jih videl. Kolibe s slamnatimi ali listnatimi strehami. Iznad njih se dviga dim. Kmalu zagledam ljudi. Potem mi pridejo na uho glasovi z morja. Štirje čolni se naglo približajo obali in ven poskače kakšnih dvanajst ljudi. Domačini so zbrani v gručah in se , ozirajo proti meni. Jasno že razločim, da so ženske in moški vsi popolnoma goli in da jim le neka malenkost zakriva spol. Korak za korakom se jim približujem. Trije možje so prislonjeni na lok, v rokah držijo puščice. Ne premaknejo se: nobene kretnje, ne sovražne ne prijazne. Tedaj v bližini zalaja pes in se zakadi proti meni. Ugrizne me nad gležnjem in odnese kos hlačnice ... Ko se me hoče znova lotiti, prileti od nekje puščica in se mu zasadi v zadek (pozneje sem zvedel, da je prišla puščica iz nekakšnega pihalnika), potem pa odlaja v prvo hišo. Sam odšepam naprej, hudič pasji me je prav pošteno ugriznil! Zdaj me loči od ljudi samo še deset metrov. Nihče se ne premakne, nihče ne odpre ust, otroci so se skrili za matere. Njihova telesa so gola, bakrenaste barve, mišičasta, skratka fantastična. Zenske imajo pokončne, krepke in čvrste prsi z ogromnimi bradavicami, le neka starejša ženska ima debele in povešene dojke.

Eden med njimi je po svojem videzu tako imeniten, tako finih potez in tako plemenite rase, da se nemudoma

obrnem in odkorakam k njemu. Brez loka je in brez puščic. Moje postave je, lase ima lepo ostrižene nad očmi, črne, skoraj vijoličaste barve, za katerimi se skrivajo ušesa. Oči ima kovinsko sive. Njegovo golo telo je gladko, po prsih, rokah in nogah sploh ni kosmat, pač pa ima mišico ob mišici. Bos je. Ustavim se tri metre pred njim. Tudi sam napravi dva koraka naprej in me pogleda naravnost v oči. Ta preizkušnja traja dve minuti. Na njegovem obrazu ne trzne en sam živec, izgleda kot bakren kip z zastrtimi očmi. Potem se nasmehne in se dotakne moje rame. Pristopijo še drugi in vsak se me dotakne, neko mlado indijansko dekle pa me prime za roko in odpelje v senco prve kolibe. Z ranjene noge mi odstrani hlačnico. Ljudje so zbrani v krogu okoli naju in nekdo mi ponudi že prižgano cigaro, vzamem jo in potegnem. Vsi se zasmejejo, kako kadim: oni, ženske in moški, namreč kadijo z ognjem v ustih. Noga ne krvavi več, a približno za polovico stosujskega kovanca mesa mi je odnesel pes. Dekle mi populi kocine, potem rano izmije z morsko vodo. Pritisne in prikaže se kri, a ni zadovoljna, zato rano z ostrim kovinskim predmetom razširi. Zberem vse svoje moči, da se ne bi premaknil, kajti vsi me gledajo. Pomagati ji hoče še neka druga mlada Indijanka, a grobo jo odrine. Ljudje se zasmejejo. Seveda, prijateljici je pokazala, da pripadam izključno samo njej. Potem mi nad kolenom odreže obe hlačnici. Na kamnitem podstavku ima že pripravljene morske alge in položi mi jih na rano, potem pa obveže s hlačnico. S svojim delom je zadovoljna in zamahne mi, naj vstanem.

Potem slečem površnik in spodaj pod vratom zagleda vtetoviranega metulja. Dobro ga pogleda in potem mi prek vratu potegne še srajco, da bi ga videla bolje. Približajo se domačini in se radovedno sklonijo nadme: na desni strani prsi imam vtetoviranega nekega moža iz Calvija, na levi žensko glavo; nad želodcem tigrov gobec, ob hrbtenici velikega križanega mornarja, prek ledij pa je upodobljen pravi lov na tigra, z lovci, palmami, sloni in tigri. Ko opazijo zadnji detajl, možje pošljejo žene stran in se sami poglobijo v podobe. Lep čas me tipajo in preiskujejo. Potem povejo svoje mnenje, najprej poglavar, potem ostali. V tem trenutku me dokončno sprejmejo v svojo sredino. Zenske so me tako že sprejele takoj, ko se je poglavar nasmehnil in se dotaknil moje rame.

Stopimo v največjo kolibo in v hipu se zmedem. Koliba je namreč iz opečnato rdeče ilovice, okrogla je in ima osem vrat. V kotu je nekakšen podporni steber, ob katerega so pritrjene viseče mrežnice z volnenimi odejami vseh barv. Na sredini je rjava kamnita plošča, okoli pa je še nekaj kamnitih stolčkov. Po stenah so obešene dvocevke in vojaška sablja, največ pa je seveda lokov, velikih in majhnih. Opazim tudi velik želvin oklep, kamor bi se lahko zavalil odrasel moški, kamin iz lepo zloženih kamnov učinkuje kot homogena celota, pa čeprav napravljen brez cementa. Na mizi je na pol prerezana buča in v njej za nekaj prgišč biserov. Iz lesene čaše mi ponudijo imeniten sadni sok sladkokislega okusa, potem pa mi na bananinem listu prinesejo veliko, na žerjavici pečeno ribo, ki ima vsaj dve kili. Povabljen sem torej na kosilo in mirno se spravim nad ribo. Potem me ženska prime za roko in me odpelje na obalo, kjer si moram z morsko vodo oprati usta in roke. Vrneva se do kolibe, sedeva drug poleg drugega med domačine, roko mi položi na nogo in začne se pogovor s kretnjami in obrazno mimiko.

Poglavar vstane, iz koče prinese bel kamen in začne z njim risati po mizi. Najprej gole Indijance in vas, potem morje. Desno od indijanske vasi nariše hiše z okni in moške in ženske, oblečene. Moški imajo v rokah pu^ko ali gorjačo. Na levi je tudi vas, možje s klobuki in neprijaznimi obrazi imajo puške, ženske so oblečene. Ko si dobro ogledam podobe, poglavar opazi, da je nekaj pozabil: poti, ki peljeta od indijanske vasi do zaselkov na levi in desni. Potem nariše nad vasjo na venezuelski strani krog, ki pomeni sonce, na levi, na kolumbijski strani pa je sonce prerezano z vijugasto črto, ki naj pomeni obzorje. Brez dvoma: na eni strani sonce vzhaja, na drugi zahaja. Mladi poglavar ponosno pogleda svoj izdelek, potem si ga drug za drugim ogledajo ostali. Ko se prepriča, da sem dobro razumel, prime kredo in s črtami zasenči obe vasi, le indijanska ostane svetla. Takoj razumem, prebivalci iz sosednih vasi so hudobni, z njimi noče imeti nobenega opravka, poštena je le njegova vas. Meni vendar tega sploh ne bi bilo treba pripovedovati!

Z mokro krpo obriše mizo. Ko je suha, mi pomoli košček krede in jaz sem na vrsti s svojo zgodbo v slikah. Z mojo je precej več komplikacij! Narišem moža z vklenjenimi rokami, ob njem stojita dva druga, ga zasledujeta in streljata za njim. Trikrat narišem isti prizor, samo da narašča razdalja med mano in zasledovalci, naposled se policaja ustavita in sam nadaljujem proti njihovi vasi, kjer narišem Indijance in psa, spredaj pa poglavarja z iztegnjenima rokama.

Moja risba verjetno niti ni bila tako slaba. Možje so se na dolgo posvetovali in potem je poglavar iztegnil roko, tako kot sem narisal. Razumeli so.

Še isto noč me je Indijanka odpeljala v svojo kočo, kjer je živelo deset ljudi, štirje moški in šest žensk. Ob drog je privezala čudovito mrežasto posteljo iz pisane volne, ki bi na njej lahko spala dva. Ulegel sem se vanjo, po dolgem. Dekle je legla v svojo mrežo, a počez. Premaknil sem se na stran in potem je prišla in legla k meni. Dotaknila se je mojega telesa, oči, ust in povlekla s svojimi dolgimi, finimi prsti, ki pa so bili vsi hrapavi in polni krvavih odrgnin. Ko se potapljajo v morje po biserne školjke, se ob ostrih koralah porežejo. Tudi sam jo pobožam po obrazu. Prime me za roko, začudena, ker je moja tako mehka in brez rože-vine. Cez čas vstaneva in odideva v poglavarjevo kolibo. Razkažejo mi puške kalibra 12 in 16 iz Saint-Etienna. Poglavar ima za polnih šest škatel svinčenih nabojev.

Dekle je srednje velikosti, oči ima kot poglavar kovinsko sive barve in njen profil je silno izrazit. Lase ima spletene do bokov, po sredi ji teče nekakšna proga. Prsi ima naravnost fantastične, pokončne in hruškaste. Dolge bradavice so še temnejše od njene bakrene polti. Če jo poljubim, me ugrizne, poljubljati sploh ne zna. Hitro jo naučim, kako se to dela v civilizaciji. Če kam greva, noče hoditi ob meni, kje pa, ampak teče za mano. Ena izmed kolib je prazna, a zelo slabo ohranjena. Zenske ji pridejo pomagat in v kratkem času prekrijejo streho s kokosovim listjem, stene pa obmečejo z rdečo ilovico. Indijanci imajo vse vrste kovinskih rezil: nože, bodala, mačete, sekire, motike, vile. Posodo imajo iz bakra, aluminija, tu in tam najdem škropilnice, ponve, pa brusne kamne, peči in lesene ali železne sode. Postelje so pretirano velike, iz čiste volne,

odeje so resaste in okrašene z risbami vseh mogočih barv, vijoličaste, krvavo rdeče, kovinsko modre, voščeno črne in kanarčje rumene. Koliba je že skoraj gotova in vanjo začne prinašati vse mogoče stvari, ki jih je dobila v dar: železen trinožnik, ki bo kuhalnik, pa mrežnico, na kateri bi lahko počez spali štirje odrasli, kozarce, pločevinaste lonce, ponve ... res, samo oslovske vprege se je še manjkalo!

Vseh štirinajst dni, kar sem prišel, se božava in ljubkujeva, a grozno se mi je uprla, da bi šla do konca. Meni ni jasno, najprej me vznemiri, potem pa se v pravem trenutku umakne. Nikdar si ne nadene niti koščka blaga, razen morda, če si ovije ozek pas okoli svoje fine postave, da bi skrila spol, medtem ko ima zadnjico golo. Brez ceremonij sva se preselila v kolibo. Troje vrat je, glavna in dvoje stranskih. Pa niso postavljene kar tjavdan: jaz na primer prihajam in odhajam pri severnih, ona pri južnih. Jaz ne smem uporabljati njenih, ona ne mojih. Skoz glavna vrata prihajajo prijatelji, midva smeva skoznje samo v družbi obiskovalcev.

Sele ko sva se namestila v kolibi, je bila moja. Ne bom se spuščal v detajle, a bila je vroča in z intuicijo prežeta ljubica, obme se je privila kot najbolj divja liana. V naj-večji tajnosti jo češem in ji spletam lase in tedaj je ne- • skončno srečna. Vsej tej neizrekljivi sreči, ki se ji kaže na obrazu, pa se vriva bojazen, da bi naju zasačili. Kmalu razumem, da pri njih moški ne sme česati svoje žene, ji božati rok z votličem in ji na tak način poljubljati ust in prsi.

Tako sva torej v hiši, Lali in jaz, njej je namreč ime Lali. Nekaj me je presenetilo. Nikoli ne uporablja železnih ali aluminijastih loncev in ponev, nikoli ne pije iz kozarca, jedi pripravlja zmeraj le v posodah, ki so jih napravili sami iz pečene gline.    ■*

S kanglo škropilnico si umivam roke. Stranišče je v morju.

Večkrat opazujem starejše ženske, ki odpirajo ostrige in v njih iščejo bisere. Vsaka mlada iskalka biserov ima svojo torbo. Dragulje, ki jih najdejo v školjkah, si razdelijo takole: en del gre poglavarju, ki predstavlja skupnost, en del dobi krmar čolna, en del in pol dekle, ki se potaplja, in naposled pol dela dobi starka, ki školjke odpira. Če iskalka ostrig živi pri svoji družini, da bisere stricu, očetovemu

bratu. Prav tako nisem mogel nikdar razumeti, kako da ravno stric prvi vstopi k mladoporočencema. Najprej prime njeno roko in jo položi njemu okoli pasu, potem njegovo desnico da njej. Nazadnje se s kazalcem dotakne njenega popka. Po tem obredu stric odide.

Iskalcev biserov še nisem videl na delu, kajti v čoln me ne povabijo nikoli. Kar precej daleč grejo od obale, kakšnih petsto metrov. Včasih se Lali vrne vsa popraskana po stegnih in rebrih, včasih jo odrgnejo korale prav do krvi. Potem stisne morske alge in z njimi natre rane. Nikoli ne storim ničesar sam od sebe, zmeraj počakam, da me oni povabijo. Nikoli ne stopim v poglavarjevo hišo, če me sam ne popelje za roko. Lali že nekaj časa sumi, da se tri mlade Indijanke njenih let kdaj pa kdaj po travi priplazijo pred vrata najine kolibe in da poskušajo videti ali slišati, kaj počneva, kadar sva sama.

Včeraj sem videl Indijanca, ki svojo vas povezuje s prvo kolumbijsko naselbino La Velo, dva kilometra od meje. Indijanec ima dva osla in je oborožen z winchestrsko karabinko repetirko, drugače pa je nag. Niti besede ne zna špansko. A kako potem zamenjuje? S pomočjo slovarja spravim iz sebe: agujas, igle. Potrebujem še moder in rdeč tuš ter nekaj sukanca, poglavar me namreč že nekaj časa priganja, da bi ga tetoviral. Indijanec, ki hodi čez mejo, je majhen in mršav. Prek prsi do ramen se mu vleče ogabna, kot prst široka brazgotina. Bisere Indijanci spravljajo v škatlo za cigare, razdeljena je na več predalčkov in primerna za različne velikosti. Kadar odide Indijanec iz vasi, smem tudi jaz z njim na kratek sprehod. Poglavar si je na silno preprost način zagotovil, da se še vrnem v vas: posodil mi je dvocevko in šest nabojev, ve pa, da nikamor ne bi odnesel stvari, ki niso moje. Osla nista natovorjena, pa jih zajaševa. Ves dan potujeva po poti, kjer sem tudi sam prišel. Tri ali štiri kilometre od meje pokaževa morju hrbet in izgubiva se v notranjost.

Okrog petih prideva do potoka, ob katerem stoji kakšnih pet indijanskih hiš. Ljudje naju pridejo pogledat in Indijanec se dolgo pogovarja z njimi. Slednjič se nama približa možak s tipičnim indijanskim nosom, očmi, lasmi in obraznimi potezami, ki pa ga barva izdaja, da ni pravi Indijanec. Bledega obraza je in rdečih oči, pravi albin. Oblečen je v kaki hlače. V trenutku mi postane jasno, da Indijanec iz moje vasi nikoli ne gre dlje od tu. Belopolti domačin mi reče:

—    Buenos dias. Tu eres el matador que se fue con Antonio? Ti si torej matador, ki je zbežal z Antoniom? Antonio es compadre mio de sangre, z Antoniom sva si po krvi sorodnika.

»Krvno sorodstvo« napravita moža takole: zvežeta si roke drugo ob drugo, se z nožem sprehodita po koži, vsak svojo roko premaže s tovariševo krvjo in jo poliže.

—    Que quieres, kaj bi rad?

—    Agujas, tinta china roja y azul. Nada mas. Igle, moder in rdeč tuš, nič drugega.

—    Tu lo tendras de aqui a un cuarto de luna, do prvega luninega krajca dobiš vse.

Bolje govori špansko kot jaz in kar zdi se mi, da se fant znajde v stiku s civiliziranimi ljudmi in da zna zagrizeno braniti koristi svojih. Pred odhodom mi da ogrlico iz kolumbijskih srebrnikov. To je za Lali, mi reče.

—    Vuelva a verme, še kdaj me pridi obiskat, in da ne bi ostalo samo pri besedah, mi posodi lok s puščico.

Potem odidem in nisem še na pol poti do doma, ko zagledam Lali in eno njenih mlajših sester, ki ima dvanajst, morda trinajst let. Lali jih ima gotovo šestnajst ali osemnajst. Kot nora se zažene vame, me oprasne po prsih in ugrizne v vrat, ker si zakrivam obraz. Vse svoje sile moram napeti, da bi jo obvladal. Potem se mahoma umiri. Sestro posadim na osla, z Lali pa odideva peš. Med potjo sem ubil sovo. Ustrelil sem kar tako, ne da bi vedel, kakšna žival je pred nami, v temi sem videl samo par svetlečih se oči. Lali bi jo rada odnesla s seboj in priveževa jo ob sedlo. Ob zori se vrnemo. Tako sem utrujen, da se moram osvežit? z vodo. Lali najprej umije mene, potem sestri sname trak okoli pasu in umije še njo, sama pride zadnja na vrsto.

Počakam ju ob kipečem lončku vode, popili jo bomo z limono in sladkorjem. In ko prideta, se zgodi nekaj nenavadnega, šele pozneje sem razumel. Lali pritisne sestro med moja kolena, prime moje roke in jih ovije sestri okoli ramen. Takoj opazim, da deklica med nogami nima traku in da nosi ogrlico, ki sem jo dal Lali. Kaj naj storim? Kako naj se izvlečem iz tega mučnega položaja? Čisto narahlo deklico odrinem, jo primem in odnesem v visečo posteljo. Snamem ji ogrlico in jo vrnem Lali. Potem leževa tudi midva, Lali ob sestro, jaz ob Lali. Pozneje sem razumel: Lali je bila prepričana, da sem se je naveličal in da bi rad odšel iz vasi, pa je mislila, da bi me morda njena sestra znala obdržati. Ko se zjutraj zbudim, mi s svojo dlanjo pokriva oči. Pozno je že, vsaj enajst. Deklice ni več v postelji, Lali pa me gleda z zaljubljenimi očmi in me narahlo ugrizne v kotiček ustnic. Srečna je, razumela je, da jo ljubim in da nisem odšel, ker me ona ne bi znala obdržati pri sebi.

Pred hišo čepi Indijanec, ki ponavadi krmari Lalin čoln. Čaka jo. Nasmehne se in z ljubko mimiko zatisne oči. Jasno, Lali še spi. Sedem k njemu na tla in začne mi govoriti o rečeh, ki jih ne razumem. Grozno je mišičast, mlad in močan kot atlet. Dolgo si ogleduje moje tetovirane podobe, potem pa pokaže, naj tudi njega porišem. Pokimam mu z glavo, a Indijanec očitno razume, kot da ne znam. Potem pride Lali. Po vsem telesu je namazana z oljem. Poskuša mi razložiti, da je v tem oblačnem vremenu voda gotovo zelo mrzla, a meni vseeno ni všeč mast na njeni koži. Pripoveduje mi z na pol resnim, na pol razposajenim obrazom, in to mi je tako všeč, da se naredim, kot da ne bi razumel. Ko mi že večkrat ponovi isto stvar, se naposled našobi in povsem jasno jo razumem: »Ali si ti bedak, ali pa sem jaz torpe, trda, pa ti ne znam razložiti, zakaj sem se natrla z oljem!«

Mimo kolibe pride poglavar, v roki ima-lok in puščice. Dve Indijanki neseta ogromnega zelenega martinčka, ki ima vsaj pet ali šest kil. Poglavar ga je ustrelil in prišel me je povabit, naj pridem čez čas na kosilo. Lali mu še nekaj pove, potem se me Indijanec dotakne za ramo in s prstom pokaže na morje. Tako torej: če hočem, grem lahko z njima v čoln. Prav, pa pojdimo vsi trije. Lali in njen stalni spremljevalec takoj odneseta lahni čolnič iz plutovine v vodo. Zanimivo, kako se spravimo na morje: najprej stopi Indijanec na krmo, Lali pa stoji do prsi v vodi in zadržuje čoln v ravnotežju. Sele ko sem jaz v čolnu in ko Indijanec zamahne z veslom, skoči v čoln tudi ona. Valovi so podobni valjarjem in sicer zmeraj večjim in močnejšim, čim dlje smo od obale. Kakšnih petsto ali šeststo metrov daleč zagledamo dva čolna, ki lovita. Lali si svojo kito priveže na glavo s petimi rdečimi usnjenimi trakovi, potem vzame velik nož in se spusti za petnajstkilskim jeklenim drogom, ki je sidro in ki ga je poslal na dno Indijanec. A čoln ne ostane miren, ves čas ga zibajo valovi.

Več ko tri ure se Lali kar naprej potaplja in vrača na površje. Dna ni mogoče videti, a če sodim po času, ko ga dekle doseže, bo morje tu globoko kakšnih petnajst ali osemnajst metrov. Vsakokrat ko pride po zrak, prinese v torbi ostrige in Indijanec jih strese v čoln. A niti za hip ne sede v čoln. Ko se hoče oddahniti, se nasloni na rob in počaka pet, deset minut. Potem smo se odpeljali še na dva kraja, a Lali se vseeno ni povzpela v čoln. Drugje je bilo več ostrig in tudi večje so bile. Naposled smo se obrnili in valovi so nas takoj prislonili k bregu. Čaka nas že stara Indijanka, sama odnese školjke na suho, a Lali ji ne dovoli, da bi jih odprla. Sama brž zareže z nožem in odpre jih vsaj trideset, preden najde biser. Mislim, da ni treba posebej povedati, da sem jih pojedel najmanj dva ducata. Na dnu mora biti voda hladna, meso je zelo sveže. Lali narahlo izvleče biser, debel kot sivi grah. Gotovo je večje sorte, takšnega še nisem videl. In kako se sveti! Neprestano se mu spreminja barva, a ni kričeča. Lali prime biser in ga vtakne v usta, potem ga nekaj trenutkov drži pod jezikom, ga izpljune in da meni. S celo serijo kretenj z rokami in čeljustjo mi hoče dopovedati, naj ga z zobmi zdrobim in požrem. Nočem, a njena ponovna prošnja je tako lepa, da se ji vdam. Biser zdrobim in ga pogoltnem. Odpre še pet ali šest ostrig in mi jih da v usta, hoče, da pride ves biser v moje telo. Potem leževa v pesek in kot punčka mi odpre usta, da bi videla, če je še kaj ostalo med zobmi. Oba Indijanca se lotita posla, midva z Lali pa čez nekaj časa odideva.

2e mesec dni sem tu. Ne morem se zmotiti, vsako jutro na list papirja zabeležim dan in datum. Rdeč, modčr in vijoličast tuš sem dobil že pred časom, igle tudi. Pri poglavarju sem odkril tri žiletke znamke. Sulliguen. Nikoli jih ne uporablja, saj Indijanci sploh nimajo brade, včasih si z njimi ostriže lase. Poglavarju je ime Zato. Tetoviral sem ga. Napravil sem mu Indijanca s čelado in pisanim perjem. Navdušen je, a razložil mi je, da ne smem tetovirati nikogar, preden njemu ne končam velike risbe na prsih. Rad bi prav tako tigrovo glavo, kot jo imam jaz, z velikimi čekani. Nasmehnem se, ne znam dovolj, da bi narisal tak gobec! Lali mi je po vsem telesu populila kocine. Kakor hitro zagleda dlačico, jo povleče, nato pa po koži podrgne z morsko algo, ki jo je zdrobljeno pomešala s pepelom. Tako poganjajo kocine počasneje, se mi zdi.

Ta indijanska skupnost se imenuje Guajira. Živijo ob obali in v notranjosti vse do vznožja gora. Po gorah živijo še druga plemena, na primer Motiloni. Cez nekaj let sem imel še opravka z njimi. Kakor sem že povedal, imajo Gua-jiri nekakšen indirekten stik s civilizacijo, ko trgujejo in zamenjujejo. Bisere nosijo tistemu belemu Indijancu, včasih pa prodajajo tudi žive želve, ki tehtajo tudi po sto petdeset kil. Sicer pa v teh krajih nikoli ne dosežejo takšne teže in velikosti kot v Orinoku in Maroniju: le-te tehtajo tudi štiristo kil in je njihov oklep kdaj pa kdaj dva metra dolg in meter širok. Ce želvo prevrneš na hrbet, se ne more več postaviti na noge. Videl sem že, ko so jih žive odnesli, potem ko so cele tri mesece ležale na hrbtu brez vode in hrane. Debeli zelenci pa so odlična jed. Njihovo belo, nežno meso je čudovito, dobra pa so tudi njihova jajca, če jih spečeš v razgretem pesku. Le njihova zunanjost je malce odbijajoča.

Kadar se Lali vrne z morja, prinese domov svoj delež in mi ga da. Biserov ne sortiram, enostavno jih vse skupaj pomečem v lesen kozarec, velike, srednje in majhne. V prazni vžigalični škatli sem shranil posebej le dva rožnata bisera, tri črne in sedem kovinsko sivih, blazno so lepi. Imam tudi precej nenavaden biser, v njem se prepletajo tri barve, včasih prevlada ta, včasih spet druga: črna, kovinsko rjava in srebrna z rožnatim odsevom. In zaradi biserov in tistih nekaj želv Indijancem ne primanjkuje ničesar. Imajo na kupe reči, ki jih sploh ne uporabljajo, vendar v vsej vasi nisem mogel dobiti enega samega ogledala. Z nekega polomljenega čolna, ki je verjetno doživel brodolom, sem odtrgal tenko ploščo kakšnih štiridesetih centimetrov, ki je bila po eni strani poniklana, in lahko sem se obril.

Moja politika v vasi je enostavna: nikoli ne napravim kaj takega, kar bi zmanjšalo poglavarjev vpliv in ugled, še bolj pa pazim na starega Indijanca, ki živi kakšne štiri kilometre v notranjostvdežele sam med kačami, kozami in ovcami. To je čarovnik plemena Guajira. Ker upoštevam druge, me nihče ne gleda postrani in nihče ni ljubosumen. Po dveh mesecih me zares sprejmejo za svojega. Čarovnik ima tudi dvajset kokoši, ker pa v obeh vaseh, ki ju poznam, še nisem videl nobene koze, kokoši ali ovce, si predstavljam, da so domače živali čarovnikov privilegij. Vsako jutro odide k njemu Indijanka, ki je ta dan na vrsti, in mu v pleteni košari na glavi odnese ribe in sveže nalovljene školjke. Prav tako dobi čarovnik koruzno gibanico, ki jo še istega jutra spečejo na kamnitem ognjišču. Včasih, ne zmeraj, se dekle vrne z jajci in sesirjenim mlekom. Kadar me hoče čarovnik videti, mi pošlje tri jajca in gladek lesen nož. Lali me pospremi do polovice poti, potem me počaka v senci velikih kaktusov. Ko sem prvič odhajal, mi je dala nož v roko in pokazala, naj nadaljujem pot v smeri njene roke.

Stari Indijanec živi v odbijajoči umazaniji, nad sabo ima razpet šotor iz posušenih kravjih kož, kosmata stran je obrnjena navznoter. V sredini so trije kamni in ogenj, ki očitno gori večno. Starec ne spi v viseči mrežnici, pač pa v nekakšni postelji iz košatih vej, ki je kak meter nad zemljo. Šotor je precej velik, gotovo ima dvajset kvadratnih metrov. Sten ni, samo nekaj vej na strani, odkoder piha veter. Videl sem dve kači, prva je imela tri metre in je bila široka kot roka, druga pa je bila dolga dober meter in je imela rjav V sredi glave. »Hudirjevo dosti hrane si morata privoščiti v obliki piščancev in jajc!« pomislim. Nimam pojma, kako je mogoče v takem šotoru imeti hkrati koze, ovce, kokoši in tudi osla. Stari si me temeljito ogleda, nato moram sleči hlače, ki mi jih je Lali skrajšala, in popolnoma nag sedem na kamen ob ognjišču. Indijanec vrže med plamene nekaj zelenih listov, grozno zakadijo ves prostor in dišijo po mentolu. Od tega zraka me je skoraj konec, a še zakaš-ljam ne, raje počakam deset minut in vse je opravljeno. Čarovnik sežge hlače in mi da dvoje trakov, kakršne si domačini ovijejo okrog pasu in med nogami. Prvi j e'iz ovčje kože, drugi iz kačje in je mehak ko rokavica. Okrog roke mi navije zapestnico, pleteno iz kozje, ovčje in kačje kože. Široka je slabih deset centimetrov, zapnem pa si jo z drobnim kožnatim jermenom, ki ga lahko zategnem ali popustim.

Na levem gležnju ima čarovnik gnojen čir, ki bi ga komaj pokril s kovancem za dva suj a. Mušic kar mrgoli. Od časa do časa jih prepodi, a če jih je le preveč, rano posuje s pepelom. Čarovnik me je torej tudi priznal za svojega, odidem pa lahko potem, ko mi da lesen nož, manjši od tistega, ki ga pošlje kot vabilo. Lali mi je kasneje razložila, da moram vraču poslati mali nož, če bi ga rad obiskal, in vrnil mi bo velikega, če me bo voljan sprejeti. Na starčevem obrazu in vratu sem opazil nič koliko gub in brazgotin, v njegovih ustih pa je samo še pet zob, trije spodaj in dva zgoraj. Njegove oči, mandeljnasto poševne kot pri vseh Indijancih, pokrivajo tako težke veke, da nastaneta pravcati kepi, če zamiži. Obrvi in trepalnic nima, a njegovi črni, še kar močni lasje mu padajo prek ramen. Prek čela mu sega tipični indijanski frufru.

Potem grem in počutim se zoprno, takole z nago ritjo v zraku! Sam sebi se zdim smešen. Sicer pa, take reči se godijo na begu! Iz Indijancev se ne smem norčevati, svoboda je vredna tudi teh nekaj neprijetnosti. Lali pogleda trak, ki ga imam prek spolovila, na ves glas se nasmeje s svojimi prečudovitimi bisernatimi zobmi. Ogleda si zapestnico in še hlačke iz kačjega usnja, potem od blizu posmrka, da bi videla, če sem dal skoz tudi obred s kadilom. Povem naj še, da imajo Indijanci močno razvit voh.

Navadil sem se že tega življenja in zdaj bom moral paziti, da grem čimprej odtod, ker bi se konec koncev lahko zgodilo, da ne bi več hotel stran. Lali me kar naprej opazuje, rada bi, da bi se še bolj aktivno udeležil življenja v njihovi skupnosti. Videla je, ko sem lovil ribe in ve, da dobro veslam in da obvladam mali, pripravni čolnič. Odtod pa ni več daleč do želje^j^a bi jaz krmaril njen čoln. A meni ni do tega. Lali se izmed vseh deklet v vasi najbolje potaplja, v njenem čolnu je zmeraj največ ostrig. In zelo velikih, kar pomeni, da jih išče globlje kot druge. Vem pa tudi, da je mladenič, ki vozi njen čoln, poglavarjev brat. Ce bi torej z Lali odšel jaz, bi mu napravil krivico, tega pa nočem. Ko me vidi zamišljenega, Lali spet odide po svojo sestro. Le-ta pride vsa razigrana in vstopi skoz moja vrata. To pomeni nekaj važnega. Skupaj sta prišli do glavnih vrat, ki gledajo na morje, potem se je Lali obrnila in vstopila pri svojih vratih, Zoraima, njena sestra, pa je vstopila skoz moja. Zoraimine prsi so komajda tako velike kot mandarine, njeni lasje niso dolgi. Ostriženi so ob tilniku, frufru ji sega pod obrvi, skoraj do vek. Zmeraj, ko Lali odide ponjo, se obe skopata, in ko vstopita, snameta z bokov trakec in ga položita na posteljo. Mlajša zmeraj odide žalostna, ker je ne vzamem. Zadnjič, ko smo ležali vsi trije, se je Lali dvignila s sredine in me pustila tik ob golem Zoraiminem telesu.

Lalin družabnik pri lovu si je poškodoval koleno: staknil je precej globoko in grdo rano. Možje so ga odnesli k vraču in vrnil se je z obližem iz bele ilovice. Danes sem odšel torej že navsezgodaj z Lali na morje. Od kopnega sva se odrinila odlično, kot bi bil jaz rojen Indijanec. Odpeljal sem jo nekoliko dlje kot ponavadi. Presrečna je, da sva skupaj. Preden skoči, se natre z oljem. Verjetno je voda na dnu precej mrzla, saj je vse črno, kot vidim. Tik ob čolnu zagledam tri plavuti morskega psa in jo opozorim, a ona se ne vznemirja. Ura je deset in sonce krepko sije. Torbo si ovije okrog leve roke, nož potisne v nožnico ob pasu in skoči. A pri tem sploh ne odrine čolna, kot bi napravil normalen človek. Z neverjetno naglico izgine proti temnemu dnu. Njen prvi skok je bil verjetno izvidniški, kajti na površje se vrne s precej prazno torbo. Potem mi šine v glavo odlična ideja. V čolnu je velik klobčič usnjenih jermenov. Torbo zaprem, in ko se Lali spusti na dno, se klobčič odvije. Razumela je, kar sem hotel, na površje se je vrnila brez torbe. Ko se je nadihala, mi je pokazala, naj povlečem torbo v čoln. Povlečem, vlečem, a nenadoma se ustavi, gotovo ob kakšni korali. Lali skoči v vodo in se takoj vrne. Torba je skoraj do vrha napolnjena. Samo osemkrat je še skočila v petnajst metrov globoko vodo, pa je bil čoln poln. Ko se še sama potegne na krov, manjkata samo dva prsta do roba, pa bi se čoln potopil. Ko povlečeva sidro, se že nevarno zamajeva, ostrig je skoraj preveč. Zato odvežem vrv in sidro pripnem ob veslo. Do kopnega prideva potem hitro in brez sitnosti.

Starka in njen Indijanec naju že pričakujeta na mestu, kjer ponavadi odpirata ostrige. Zadovoljna sta, lep plen sva prinesla. Lali fantu razloži, kako sem napravil: privezal torbo in jo potegnil na površje, ko je.bila polna. Indijanec pogleda od blizu in natančno preišče vozel. Odveže ga in potem napravi novega, za prvič čisto dobrega. Pogleda me in je zelo ponosen.

Stara je med ostrigami našla kar trinajst biserov. Lali nikoli ne ostane z njima, tokrat pa počaka do zadnje školjke, da bi dobila svoj del. Medtem pojem vsaj tri ducate ostrig, Lali pa pet ali šest. Stara odbere bisere, vsi so približno enake velikosti, kot grah na prjmer. Tri da na stran za poglavarja, tri zame, dva ostaneta njej, pet pa jih dobi Lali. Lali se skloni na tla in mi jih da, jaz pa jih podarim ranjenemu Indijancu. Noče jih, pa mu razklenem pest in za biseri spet stisnem. Sprejme. Njegova žena in hči nas od daleč opazujeta in kmalu iz molka preideta v smeh. Približata se in skupaj odnesemo ranjenega Indijanca v kolibo.

Tako se je ponavljalo celih štirinajst dni, svoje bisere sem zmeraj dal Indijancu. Včeraj sem obdržal enega izmed šestih, in ko sem prišel domov, sem prisilil Lali, naj ga poje. Ponorela je od veselja in vse popoldne je prepevala. Kdaj pa kdaj obiščem tudi tistega bledoličnega Indijanca. Pove mi, da mu je ime Zorrillo, kar pomeni po špansko Mali lisjak. Pove mi tudi, da ga je poglavar vprašal, zakaj mu ne vtetoviram tigrovega gobca, a jaz ne znam dobro risati, mu odgovorim. S pomočjo besednjaka ga prosim, naj mi priskrbi štirioglato zrcalo v velikosti mojih prsi, prozoren papir, droben čopič, stekleničko tinte in nekaj karbon papirja, če pa tega ne dobi, bo zadostoval tudi debel svinčnik. Prinese naj tudi obleko in tri kaki srajce, pusti pa naj jih kar pri sebi. Zvem tudi, da je policija poizvedovala o Antoniu in meni. Odgevpril jim je, da sem odšel prek gorovja v Venezuelo, Antonia pa da je pičila kača in je umrl. Slišal je tudi, da so Francozi zaprti v Santa Marti.

V Zorrillovi hiši najdem vse tiste raznotere reči kot pri poglavarju: cel kup glinastih loncev z risbami, ki so tako všeč Indijancem, in keramike, mojstrskih oblik, barv in slik; čudovite viseče postelje iz čiste volne, nekatere bele, druge pa pisanih barv in z resicami; strojene kože martinčkov, kač in bivolov; pletene košare iz belih in pisanih lian. Vse te predmete so izdelali Indijanci iste rase kot pleme, kjer živim jaz, le da ti živijo pod drevjem in v džungli, petindvajset dni hoda od tu. Iz teh krajev tudi prihajajo vsi tisti listi kokaina, Zorrillo mi jih je dal dvajset. Ko bom postal malodušen, bom prežvečil list, pa bom dober. Prosim ga še, če bi mi lahko priskrbel nekaj časopisov in revij v španščini, saj sem se v dveh mesecih iz slovarja naučil že lep kup besed. O Antoniu nima novic, ve pa, da je spet prišlo do spopada med obalnimi stražarji in tihotapsko bando. Ubitih je bilo pet stražarjev in en tihotapec, a ladje niso zajeli. V vasi še nikdar nisem videl kaplje alkohola,

če ne omenim tistega sadnega zvarka. Na mizi zagledam steklenico janeževca in prosim ga, naj mi jo da. Lahko ga pijem pri njem, mi reče, a s seboj steklenice ne smem vzeti. To je bilo od njega zelo lepo in pametno.

Od Zorrilla odidem na oslu, sam se bo naslednjega dne vrnil v vas. Odnesem le vrečko pisanih bonbonov v finih papirčkih in šestdeset škatel cigaret. Lali me s sestro pričaka kakšne tri kilometre iz vasi in potem gresta čisto mirno ob meni. Sem pa tja se Lali ustavi in me normalno poljubi na usta. Ko smo doma, stopim najprej k poglavarju in mu podarim bonbone in cigarete. Sedemo na prag in gledamo k morju. Pijemo prekvašeni sok, ki je v velikih lončenih vrčih ostal svež. Sedim med Lali in njeno sestro, obe sta mi roke položili na kolena. Ližeta bonbone. Vrečka je odprta in vsi se jih spoštljivo poslužujejo, žene in otroci. Poglavar potisne Zoraimino glavo proti moji in mi tako razloži, da bi bila tudi ona rada moja žena. Lali govori s kretnjami, z rokami si objame prsi in pokaže na Zoraimine, kar naj bi pomenilo, da sestre ne maram zaradi preveč drobnih prsi. Skomignem z rameni in vsi se zasmejejo. Zoraima je zelo nesrečna. Stisnem jo k sebi, jo pobožam po prsih in v trenutku se ji od sreče zjasni obraz. Pokadim nekaj cigaret, tudi Indijanci poskusijo, a jih brž pomečejo proč. Pri- ' žgejo svoje cigare in jih vtaknejo z ognjem v usta. Potem primem Lali za roko in se lepo poslovim od družbe. Lali odide za mano, sledi ji Zoraima. Na žerjavici spečemo veliko ribo, mm! Zraven sem dal tudi morskega* raka, dve kili težkega, in z užitkom smo ga pojedli.

Kmalu sem dobil zrcalo, papir za prerisavanje, karbon, pa tubo lepila, za katero nisem prosil, pa mi bo vseeno prišla prav, dobil sem tudi nekaj srednje trdih svinčnikov, tinto in čopič. Potem ogledalo obesim in sedem predenj: z vsemi detajli in v pravi velikosti se mi prikaže tigrova glava. Lali in Zoraima me radovedno opazujeta. S čopičem začnem vleči po črtah, a ker črnilo teče navzdol, se zatečem k lepilu. Zmešam ga in potem je vse v redu. Trikrat po eno uro se usedem pred ogledalo in že imam precizen odtis tigrove glave.

Lali je odšla po poglavarja, Zoraima pa me prime za roko in jo ponese k svojim prsim. Tako žalostna izgleda in zaljubljena, s tako željnimi očmi po ljubezni, da si jo v hipu

vzamem, ne da bi prav dobro vedel, kaj počenjam, kar na tleh sredi kolibe. Nekoliko je zaječala, a njeno od ljubezni vznemirjeno telo se še bolj privije k meni in me noče izpustiti. Polagoma se ji izmuznem in se odidem kopat v morje, saj sem ves blaten od ilovnatih tal, ona pride za mano in skupaj se kopava. Božam jo po hrbtu, ona me boža po nogah in rokah. Vrneva se v hišo. Lali sedi na mestu, kjer sva ležala midva, in takoj razume. Vstane, me objame okrog vratu in nežno poljubi, potem prime sestro in jo pošlje skoz moja vrata, sama pa odide skoz svoja. Od zunaj zaslišim udarce, stopim ven in vidim Lali, Zoraimo in še dve drugi ženski, ki poskušajo z nekim železom napraviti luknjo v zidu. Razumem: še četrta vrata. Da stena ne bi popokala, glino omočijo. Vrata so v hipu zgotovljena in Zoraima ostanke znosi ven. Odslej naprej bo morala zmeraj hoditi pri svojih vratih, nič več pri mojih.

S poglavarjem so prišli še trije možje in njegov brat, ki ima grdo brazgotino na nogi. Pogleda podobo v ogledalu in potem sebe. Navdušen je nad tako uspešnim odtisom tigrove glave, a ni mu jasno, kaj bom z vsem tem. Ko se tinta na ogledalu posuši, ga odnesem na mizo, prekrijem s prozornim papirjem in začnem kopirati. Delo mi gre hitro od rok, zelo enostavno je. Svinčnik zvesto sledi potezam na steklu in prej ko v pol ure radovednim obrazom okrog sebe pokažem kopijo, ki je vsaj tako dovršena kot original. Drug za drugim vzamejo Indijanci list v roke in počasi primerjajo tigra na mojih prsih s papirnatim. Potem rečem Lali, naj leže prek mize. Z ovlaženo krpo grem čez njen trebuh, potem položim nanj karbon papir in naposled list z risbo. S svinčnikom zarišem nekaj črt in domačini skorajda ponorijo od navdušenja, ko vidijo na njenem trebuhu detajl z risbe. In tedaj šele je poglavar razumel, da je ves moj trud namenjen njemu.

Bitja, ki ne poznajo hinavstva in jih ne vzgaja civilizacija, zmeraj reagirajo naravno, tako kot zaznavajo stvari. Takoj so zadovoljni ali ne, takoj žalostni ali veseli, radovedni ali brezbrižni. Premoč tako čistih Indijancev, kot so Guajiri, je presenetljivo očitna. V vsem nas prekašajo: če nekoga sprejmejo za svojega, je le-temu na razpolago vse njihovo imetje, če pa so sami deležni najmanjše pozornosti, jih ta stvar presune globoko v srce. Odločil sem se, da bom z britvijo najprej izrisal glavne poteze in šele kasneje premazal s tušem. Ze naslednjega dne se lotim dela.

Poglavar se mirno uleže vzdolž mize. Tigrovo podobo sem s finega papirja prenesel na bolj trpežen bel papir in zdaj jo začnem z ostro konico svinčnika prerisavati na kožo, na kateri se je že posušila bela ilovnata masa. Odtis je odličen, mora se še posušiti. Poglavar leži nepremično in zadržuje dih, samo da ne bi pokvaril tigrovih obrisov, ki mu jih sem pa tja pokažem v ogledalu. Potem vrežem z britvico, nalahno priteče kri, obrišem jo. Potem prek finih rdečih niti namažem s tušem. Slabo se prime le na tistih mestih, kjer sem zarezal pregloboko, a v glavnem risba uspe odlično. Cez teden dni ima Zato lepo odprt tigrov gobec z rožnatim jezikom, belimi čekani, črnim nosom, očmi in mustačami. Zadovoljen sem s svojim delom: poglavarjev tiger je boljši od mojega, njegove barve so bolj žive. Ko se kraste odluščijo, zabodem z iglo še na nekaj mestih. Poglavar Zato je tako zadovoljen, da je takoj pri Zorrillu naročil šest ogledal, za vsako kolibo po eno in zase dve.

Bežijo dnevi, tedni, meseci. Tu je april, štiri mesece sem že pri Guajirih. Odličnega zdravja sem, močan, bose noge pa so se privadile dolgih poti in sploh se več ne utrudim med lovom na kuščarje. Pozabil pa sem omeniti, da sem po prvem obisku pri čarovniku prosil Zorrilla za jodovo tinkturo, peroksid, vato, obveze ter nekaj tablet kinina in sal-varzana. V ambulanti sem namreč videl nekega kaznjenca s takšnim čirom, kot ga ima čarovnik. Bolftičar Chatal je zdrobil pilulo salvarzana in mu prah stresel na rano. Zorrillo mi je sam od sebe prinesel tudi neko pomado. Potem sem takoj poslal čarovniku leseni pipec in z velikim nožem je odgovoril, naj kar pridem. Težko je bilo in dolgo, preden sem ga prepričal, naj se pusti zdraviti. Nekajkrat sem ga obiskal in čir se je skrčil na polovico, potem pa je starec nadaljeval sam in lepega dne sem dobil od njega nož: pridem naj pa pogledat, ker je popolnoma ozdravel. In nihče ni nikoli zvedel, da sem čarovnijo napravil jaz!

Niti za trenutek nisem sam. Kadar je Lali na morju, je Zoraima z menoj, če pa gre Zoraima iskat ostrige, mi Lali dela družbo.

Zato je dobil sina. Ko je njegova žena začutila bolečine, je odšla na obalo in se skrila za veliko skalo, druga

Zatova žena pa ji je prinesla košaro s keksi, sladko vodo in papelonom[20] v dvekilskem stožcu. Rodila je verjetno okrog štirih popoldne, kajti pred mrakom smo zaslišali njeno kričanje: bližala se je vasi in otroka dvigala nad glavo. Zato je takoj vedel, da je sin. Mislim, da hčerke ne bi vzdigovala v zrak in tudi ne bi tako radostno kričala. Prišla bi tiho, poklapano. Lali mi vse to razloži z rokami. Indijanka se bliža, dvigne otroka visoko v zrak in se ustavi. Zato pomoli roke proti njej, jo pokliče, a se sam ne gane. Zena gre naprej, zakriči in se znova ustavi. Tako se vse skupaj ponovi v zadnjih tridesetih metrih vsaj petkrat ali šestkrat. Zato se še zmeraj ne gane s praga svoje kolibe. Okrog njega je vse polno ljudi. Indijanka se ustavi pet korakov pred vrati, dvigne otroka in zavpije. Tedaj stopi Zato iz hiše, prime otroka in ga tudi sam dvigne visoko v zrak, obrne se proti vzhodu in trikrat močno krikne. Potem otroka pritisne k prsim, mu da glavico pod svojo pazduho in ga zakrije z levo roko. Ritensko se umakne v kolibo. Indijanci grejo za njim, žena pa vstopi zadnja. Potem so pili tisti prekvašeni sok.

Ze drugega dne začnejo navsezgodaj zalivati tla pred poglavarjevo kolibo in to počnejo kakšen teden, potem se zberejo možje in žene in s petami poskakujejo po tleh. Tako napravijo precej velik krog odlično steptane rdeče ilovnate zemlje. Potem postavijo ogromen šotor iz volovske kože in takoj mi postane jasno, da se pripravljajo na veliko praznovanje. Pod kožami napolnijo s svojo najljubšo pijačo vsaj dvajset velikih vrčev iz pečene gline. Kamni so postavljeni, naokoli pa se iz dneva v dan veča kup vsakovrstnega lesa, drv, ki jih je že pred časom z morja naneslo na obalo. Vmes je tudi dosti debelih drevesnih debel, za katere pa nihče ne ve, od kod so in od kdaj. Iznad kamnov štrli dvoje lesenih vil, to bo velikanski raženj. Malo vstran so štiri na hrbet prevrnjene želve, več kot trideset ogromnih martinčkov, živih in med seboj povezanih, da ne bi ušli, pa dve ovci. Vsa ta zaloga čaka na žrtveni obred: pojedli jo bomo. Med drugim sem tudi videl vsaj dva tisoč želvinih jajc.

Nekega jutra pride potem v vas kakšnih petnajst jezdecev, samih Indijancev z ogrlicami okrog vratu, z velikimi slamniki, s trakovi okoli pasu, z brezrokavniki iz obrnjene ovčje kože in vsi imajo gole noge in zadnjice. Vsak ima ob pasu imenitno bodalo, dva sta oborožena z lovsko dvocevko, njihov glavar pa ima karabinko repetirko, fantastičen usnjen površnik z rokavi, ob pasu pa še polno nabojev. Imajo majhne, iskre konjiče, same sivce. Zadaj na sedlu imajo snope suhe trave. Ze od zelo daleč so se najavili s streljanjem, a ker so galopirali, so bili v trenutku sredi naše vasi. Njihov poglavar je starejši Indijanec in precej spominja na našega poglavarja in njegovega brata. Ko skoči iz sedla, odide najprej k Zatu in drug drugega se dotakneta za ramo. Stopi v hišo in se hip zatem vrne z otrokom v naročju. Najprej ga pokaže možem v sedlih, nato pa stori kot Zato: obrne ga proti vzhodu, kjer vzhaja sonce, ga skrije pod pazduho, potem pa odide v hišo. Jezdeci razjahajo in nekoliko stran od kolib nakrmijo konje s senom, ki so ga prinesli s seboj. Proti poldnevu se v ogromnem vozu z vpreženimi štirimi konji pripeljejo še njihove žene. Vajeti ima Zor-rillo, na vozu pa je najmanj dvajset mladih deklet in sedem ali osem otrok, samih fantkov.

Preden se je pripeljal Zorrillo, so me predstavili poglavarju in njegovim jezdecem. Zato mi pokaže, da ima na nogi zvit mezinec, ki sega prek sosednjega prsta. Njegov brat ima ravno tak prst in stari poglavar, ki je razjahal, tudi. Potem mi na roki pokaže črno piko, nekakšno lepotno znamenje. Vsi trije imajo enako. Tako, stari glavar je torej tudi njegov brat. Vsi zelo občudujejo Zatove umetnije na koži, posebno jim je všeč tigrov gobec. Indijanke, ki so prišle kasneje, so po obrazu in telesu porisane z najrazličnejšimi podobami. Lali sem pa tja kateri izmed njih podari obesek iz koral ali školjk in jim ga da okoli vratu. Nenadoma opazim med njimi dekle, ki je neverjetno lepo in precej večje postave kot druge. Po profilu spominja na Italijanko, sicer pa se mi zdi ko kameja. Njeni lasje so temno-vijoličasti, oči žadasto zelene, trepalnice in obrvi pa silno dolge. Lase nosi po indijansko, s frufrujem in prečo, pokrivajo ji ušesa, odrezani pa so pri tilniku. Njene prsi so ko klesane iz marmorja, kajti bliža se čas, ko bo rodila.

Lali mi jo predstavi in potem skupaj odidemo domov. Ob Zoraimi je še neko drugo indijansko dekle, ki nosi nekakšne čopiče in lončke. Poslikati morajo Indijanke iz naše vasi, že razumem. Čudovito lepe reči imata Lali in Zoraima na koži, dekle je pravi mojster v slikanju. Čopiči so iz drobnih palic in z volno na koncu, namakajo pa jih v barve, ki so jih prinesli s seboj. Naposled vzamem tudi sam svoj čopič in ga pritisnem ob Lalin popek. Narišem rastlino. Dvoje stebel se vzpne proti prsim, tu postavim rožnate cvetne liste, ob bradavicah pa premažem z rumeno. Kakor na pol odprta cvetlica s pestičem. Potem jo hočejo tudi druga dekleta, ki sva jih povabila domov. Vprašati moram Zorrilla. Ja, lahko jih poslikam, kakor mi drago, če so le one za to. Česa vsega nisem napravil potem! V dveh urah sem s čopičem porisal prsi vseh Indijank, kar vrstile so se pri vratih. Zoraima je hotela prav takšno rožo kot Lali. Medtem so možje na ražnju spekli oba koštruna, med žerjavico pa so pripravili želvino meso, rdeče in že na pogled okusno kot kakšna govedina.

Med pojedino sem sedel ob Zatu in njegovem očetu. Možje jejo na eni strani, ženske na drugi, nekaj deklet nam streže. Pozno ponoči se praznik konča z nekakšnim plesom. Eden izmed Indijancev nam zaigra na leseno piščal, ki proizvaja precej rezke tone, melodija je monotona, vmes pa taplja po bobnih iz ovčje kože. Večina Indijancev je natre-skanih, a neprijetnosti ni. Čarovnik je prijahal na oslu. Vsi začudeno zrejo v rožnato brazgotino, ki je namesto čira, vsi so namreč poznali njegovo rano. Kakšno presenečenje! Edino midva z Zorrillom veva, za kakšno čarovnijo gre. Zorrillo mi tudi pove, da je poglavar, ki nas je obiskal, Zatov oče in da se imenuje Justo, kar pomeni pravičen. On namreč sodi, če pride do sporov v plemenu ali med različnimi plemeni, ki spadajo h Guajirom. Če pa pride do nesporazuma s kakšno drugo indijansko raso, kakor so Iapuji, pa sedejo in se pomenijo, če naj bo vojna, ali pa bojo reči uredili po mirni poti. Če Indijanec ubije Indijanca iz drugega plemena, se ponavadi izognejo vojni in mora ubijalec izplačati žrtev. Včasih doseže cena tudi dvesto volovskih glav, kajti v teh goratih predelih imajo prebivalci obilo goveje živine. A žal je nikoli ne cepijo proti kugi in epidemije pomorijo velike črede. Po eni strani je to kar prav, mi reče Zorrillo, živine bi bilo drugače preveč. Uradno je ne morejo izvažati v Kolumbijo ali Venezuelo, a v gorah na debelo tihotapijo s čredami, mi še reče Zorrillo.

Poglavar Justo me potem povabi, naj pridem v njegovo vas, kjer je kakšnih dvesto kolib. Pridem naj z Lali in Zo-raimo, dal nam bo lastno hišo in vse, kar potrebujemo. Na pot naj vzamem samo pribor za tetoviranje, tudi sam bi imel rad tigra. Z zapestja potegne usnjeno manšeto in mi jo podari. Zorrillo mi razloži, da je to precej važna gesta, pomeni namreč, da je moj prijatelj in da bo pred vsako mojo željo nemočen, da bi jo odklonil. Vpraša me, če bi rad konja, in rečem mu, da bi ga kar imel, če bi bilo v bližini kaj trave. Odgovori mi, da bi ga lahko Lali in Zoraima nakrmili, če bi ga gnali nekaj kilometrov iz vasi, kjer je trava visoka in sočna. Zahvalim se mu za konja, kmalu mi ga pošlje, mi še obljubi.

Zorrillo se je ob tej priliki zadržal dolgo in čas sem izkoristil za pogovor. Povem mu, da mu zaupam in da gotovo ne bo nikomur povedal, da nameravam oditi v Kolumbijo ali Venezuelo. Skuša mi dopovedati, kakšne nevarnosti vse pretijo prvih trideset kilometrov ob meji. Po mnenju tihotapcev je venezuelska stran še nevarnejša od kolumbijske. Morda me bo celo sam pospremil kos poti po Kolumbiji in sicer nekako do Santa Marte. V tej smeri sem že hodil, najbolje, če se torej odločim za Kolumbijo. Svetuje mi, naj si kupim še kakšen besednjak in špansko vadnico, v kateri se bom seznanil s standardnimi frazami. Po njegovem bi bilo fantastično, če bi se naučil jecljati: ljudje bi postali nervozni in bi sami dokončali stavek, ki bi ga jaz začel, pri tem pa ne bi preveč pazili na akcent in izgovorjavo. Domenjena sva, prinesel mi bo knjige in čimbolj precizno karto, poskušal pa bo tudi zamenjati moje bisere za kolumbijsko valuto. Zorrillo mi še razloži, da ne bojo imeli Indijanci nič proti, če sam želim drugam. Jasno, žal jim bo, a razumeli bojo, da je normalno, če se želim vrniti krsvojim. Neprijetno bo z Zoraimo, še bolj z Lali. Obe, posebno Lali, bi me bili zmožni pobiti s strelom v glavo. Potem zvem še za stvar, ki je nisem prav nič pričakoval: Zoraima je noseča. Ničesar nisem opazil, zato pogledam še bolj debelo.

Praznika je konec, ljudi ni več, šotor je podrt, vse je skratka tako ko prej, vsaj na videz. Kmalu sem dobil konja, fantastičnega sivca z dolgim repom, ki se skorajda dotika tal, in s čudovito platinasto sivo grivo. Lali in Zoraima še malo nista zadovoljni in čarovnik me je dal poklicati. Povedal mi je, da sta ga vprašali, če lahko brez nevarnosti dasta konju zdrobljenega stekla, da bi poginil. Odsvetoval jima je, ker da sem jaz pod okriljem ne vem katerega indijanskega svetnika in da bi se tedaj steklo preselilo v njun želodec. Čarovnik misli, da zdaj ni več nevarnosti za konja, da pa ni nič gotovo. Paziti moram. In nevarnost zame? Ne, kje pa, mi odgovori. Če vidita, da se resno pripravljam za na pot, lahko storita le eno, predvsem Lali: strel iz puške! Ali naj ju poskušam prepričati, naj mi pustita oditi, češ da se bom nekega dne vrnil? Ne, še najbolje je molčati.

Čarovnik je dal istega dne pripeljati tudi Zorrilla, bil nama je za tolmača. Stvari so preveč resne, da ne bi poskrbel za varnost, je sklenil Zorrillo in se vrnil domov po popolnoma drugi poti kot jaz. V vasi nihče ne ve, da sva bila oba hkrati pri čarovniku.

Zdaj je minilo pol leta in grozno se mi že mudi, da bi šel. Ko se nekega dne vrnem domov, najdem Lali in Zorai-mo sklonjeni nad zemljevidom. Poskušata razumeti, kaj vendar pomenijo vse te čirečare. Najbolj ju vznemirja kvadrat s puščicami, ki kaže strani neba. Blazno sta zmedeni, a čutita, da ima ta papir precejšnjo veljavo v našem življenju.

Zoraimin trebuh je iz dneva v dan večji. Lali je malce ljubosumna in zato se moram ljubiti z njo ob katerikoli uri dneva ali noči in na kateremkoli kraju. Zoraima tudi zahteva ljubezen, a na srečo samo ponoči. Obiskat sem šel Justa, Zatovega očeta. Lali in Zoraima sta bili z menoj. Se dobro, da sem shranil risbo in sem mu lahko takoj odtisnil tigrov gobec na prsih. Cez šest dni sem končal s tetoviranjem, kajti prva krasta se je odluščila kaj kmalu, stari jo je namreč opral z vodo, kamor je kanil nekaj živega apna. Justo je zadovoljen in večkrat na dan se pogleda v zrcalu. Nekega dne je prišel tudi Zorrillo in dovolil sem mu, da staremu pove za moj načrt. Pa tudi konja bi rad zamenjal. Sivcev, ki jih imajo Guajiri, v Kolumbiji ni, Justo pa ima tri konje z rjavkasto dlako, kakršni so tudi kolumbijski. Poglavar takoj pošlje po vse tri rjavce in izberem si najbolj mirnega, potem mi ga osedla, pritrdi stremena in kovinsko uzdo. Indijanci namreč sploh ne uporabljajo sedel, njihove žvale pa so koščene. Ko sem opremljen čisto po kolumbijsko, mi Justo pomoli v roko uzdo iz kostanjevo rjavega usnja, po-

tem pa pred mojimi očmi odšteje Zorrillu devetintrideset zlatnikov po sto pesov. Zorrillo jih bo shranil in mi jih dal pred odhodom. Poglavar bi mi dal rad še svojo manchestrsko karabino repetirko, a jaz je nočem in Zorrillo prikima, meje vendar ne morem prestopiti obrožen s puško. Potem dobim še dve puščici, kot palec dolgi, oviti z volno in čez še z usnjem. Zorrillo mi razloži, da sta to zastrupljeni puščici, in sicer z zelo redkim, a grozno močnim strupom.

Zorrillo z zastrupljenimi puščicami še ni imel opravka. Shraniti jih mora, dokler ne odpotujem. Sam ne vem, kako naj se izkažem dovolj hvaležnega za tako radodarnost. Potem mi poglavar pove, da je od Zorrilla zvedel za del mojega življenja, da pa je verjetno tisti del, ki ga ne pozna, ravno tako bogat, kajti jaz da sem kompleten človek. Tako se je tudi prvič seznanil z belim človekom in videl, da niso tako hudobni, kot je mislil. Odslej jih bo imel rad in poskušal bo najti še kakšnega belca, ki bo podoben meni.

—    Dobro premisli, mi pravi, preden odideš v svet, kjer imaš veliko sovražnikov. Tu imaš same prijatelje.

Pove mi še, da bosta z Zatom zmeraj skrbela za Lali in Zoraimo in da bo imel Zoraimin otrok častno mesto v plemenu, če bo deček, razumljivo.

—    Ne bi rad, da greš. Ostani in dam ti lepotico, ki si . jo spoznal med praznovanjem. Ona te ljubi. Živiš lahko tu ob meni, imel boš veliko kolibo in veliko krav in volov.

Potem se vrnem v vas. Med potjo Lali ust ni odprla, skupaj sva jahala na rjavcu, ki mi ga je dal Justo. Sedlo jo je odrgnilo po stegnih, a vso pot ni črhnila besede. Zoraima sedi na konju z nekim drugim Indijancem. Zorrillo se je vrnil domov po svoji poti. Ponoči je precej hladno in Lali ogrnem s površnikom iz ovčjega usnja, ki sem ga dobil od Justa. Še zmeraj ne reče nič, še premakne se ne. Brezrokavnik sprejme, a to je tudi vse. Čeprav divja konj ko blazen, se me ne drži okrog pasu. Ko se vrneva v vas, grem najprej pozdravit Zata, ona pa odjaha do kolibe. Konja priveže in mu porine snop trave pred gobec, a uzde in sedla mu ne sname. Pri Zatu ostanem kakšno uro, potem se vrnem domov.

Kadar so žalostni, postanejo Indijanci in posebej še Indijanke čisto tihi, obraz se jim zapre in nobena mišica jim ga ne zgane, oči so otožne, a zajokajo nikoli. Sem pa tja

stokajo, jokajo ne. Ko sem se premaknil, sem se zadel Zo-raiminega trebuha in od bolečin je zatulila. Da se ne bi ponovilo, vstanem in se uležem v drugo posteljo. Mrežnica je zelo nizko in takoj začutim, da se je nekdo dotaknil vrvi. Naredim se, ko da spim. Lali sede na lesen štor in se zazre vame. Hip kasneje začutim tudi bližino Zoraime: ponavadi se nadišavi s sokom pomarančnih cvetov, ki ga kupi od neke Indijanke, ki se od časa do časa pojavi v vasi. Zjutraj sta še zmeraj na istem mestu. Sonce je že precej visoko, ura je osem. Odpeljem ju do obale in ležem v pesek. Lali in Zoraima sedita. Zoraimo pobožam po prsih in potem še po trebuhu, a hladna ostane ko marmor. Potem položim v pesek ob sebi tudi Lali, poljubim jo, ona pa stisne ustnice. Prišel jo je iskat poglavarjev brat, da bi šla po ostrige, in ko je videl njen obraz, mu je bilo takoj jasno. Odšel je. Meni je res težko pri srcu in ne vem, kaj naj še storim. Neprestano ju božam in poljubljam in dokazujem, da ju ljubim. Iz njunih ust ne pride beseda. Res mi je hudo, ko vidim toliko bolečine. Le kaj bo z njima, ko me ne bo več tu? Lali hoče potem izsiliti, da bi se ljubil z njo. Z nekakšnim obupom v očeh se mi da. Čemu vse to? Verjetno je razlog en sam. Tudi ona bi rada zanosila.

Zjutraj sem prvič videl, da je ljubosumna na Zoraimo. Ležala sva na obali, dobro zakrita s peskom, in božal sem jo po prsih, po trebuhu, povsod, ona pa me je grizla v uho. Prišla je Lali, prijela sestro za roko in jo položila najprej na njen napeti trebuh, potem pa še na svojega, gladkega in ravnega. Zoraima je vstala, kot bi hotela reči: saj res, in ji prepustila svoj prostor ob meni.

Vsak dan dobim hrano, a Zoraima in Lali nočeta jesti. Zdaj bo že tretji dan, pa še ničesar nista zaužili. Osedlal sem konja in skoraj bi tedaj zagrešil prvo hudo napako v vseh teh petih mesecih: nenajavljen sem odšel k čarovniku. Med potjo sem se tega spomnil in potem sem se kakšnih dvesto metrov potikal okoli šotora, dokler me ni opazil in poklical k sebi. Potrudil sem se in mu poskušal razložiti, da Lali in Zoraima nočeta več jesti. Čarovnik mi da nekakšen oreh, ki naj ga vržem med pitno vodo. Vrnem se v vas in vržem oreh v glinen vrč. Večkrat sta šli pit, a jedli nista. Lali nič več ne išče biserov. Danes je po štirih dneh popolnega posta napravila pravo blaznost. Brez čolna je odplavala več kot dvesto metrov od obale in se vrnila s tridesetimi ostrigami, ki naj jih vse pojem. Poloti se me tih obup in tako se razburim, da tudi sam ne morem jesti. To traja celih šest dni. Lali je zbolela in ima mrzlico. Ves ta čas je zaužila le nekaj limon, ničesar drugega. Zoraima je enkrat na dan in sicer opoldne. Ne vem več, kaj naj storim. Sedel sem k Lali. Na tleh ima prepognjeno mrežnico in nepremično strmi v strop. Pogledam jo, potem pogledam Zoraimo in njen napeti trebuh in sam ne vem točno, zakaj začnem jokati. Zaradi sebe, zaradi njiju? Kako naj vem! Jokam in debele solze mi spolzijo prek lica. Najprej jih zagleda Zoraima in začne stokati, potem se obrne še Lali in me vidi vsega objokanega. Z vsemi zbranimi močmi se vzpne na posteljo in mi sede med noge. Poljubi me in poboža. Zoraima mi položi roko na ramo in Lali začne govoriti, Zoraima pa ji odgovarja, kot bi ji nekaj očitala. Lali vzame kot pest velik kos sladkorja, ga stopi v vodi in v dveh požirkih popije. Potem obe odideta pred hišo, in ko pridem za njima, je konj osedlan. Odidem še po ovčji površnik, ki bo za Zoraimo, Lali pa sedlo prekrije s prepognjeno mrežnico. Zoraima se usede spredaj, skoraj na konjev vrat, jaz v sredino, Lali za menoj. Tako sem ves iz sebe, da se pozabim posloviti in še poglavarju ne rečem adijo.

Konja sem pognal po poti k čarovniku, a Lali povleče za brzdo. »Zorrillo,-« mi reče. Prav, pa k Zorrillu! Vso pot se me tesno drži okrog pasu in večkrat me nežno ugrizne v vrat. Jaz se z levo roko ukvarjam z uzdo, v desno pa božam Zoraimo. V vas pridemo ravno v tistem, ko se je Zorrillo že vrnil iz Kolumbije z natovorjenim konjem in tremi osli. Stopimo v hišo. Najprej govori Lali, potem Zoraima. In Zorrillo mi razloži:

Dokler nisem zajokal, je Lali mislila, da sem belec, ki se le malo zmeni zanjo. Da bom odpotoval, je vedela, a da sem sicer hudoben ko kača, ker ji tega nisem nikoli povedal ali vsaj namignil. Povedala mu je tudi, da je globoko razočarana, ker je zmeraj mislila, da je zmožna napraviti moža srečnega. Srečen mož pa žene ne zapusti in zato je bila prepričana, da nima več razloga za življenje. Zoraima je povedala nekaj podobnega, vrh vsega pa se je še bala, da bo njen sin ravno tak kot njegov oče: molčeč in hudoben mož, ki bo od svojih žena, ki bi dale zanj življenje, zahteval najhujše reči in ga ne bi mogle razumeti. Cemu zdaj bežim od nje, kot bi bila pes, ki me je ugriznil prvega dne, ko sem prišel v vas?

Vprašam jo:

•— Lali, kaj bi storila, če bi zbolel tvoj oče?

—    Skozi trnje bi odšla in ga ozdravila.

—    Kaj bi storila, če bi te kdo gonil ko zver in bi te hotel ubiti? Kaj bi storila takrat, ko bi se lahko branila?

•— Povsod bi iskala sovražnika in ga zakopala tako globoko, da se ne bi mogel niti premakniti.

—    In kaj bi storila potem, ko bi opravila svoje dolžnosti in bi te doma čakali dve čudoviti ženi?

—    Na konju bi se vrnila k njima.

—    In tako bom napravil tudi jaz.

—    Kaj pa, če bom takrat že stara in grda?

—    Vrnil se bom dosti prej.

—    Vem, iz oči ti je pritekla voda, nikdar ne bi tega mogel napraviti zanalašč. Kadar hočeš, lahko odideš, a to se mora zgoditi sredi belega dne in vsi te morajo videti. Ne smeš uiti ko tat, odjahal boš ob istem času, kot si prišel in moraš biti oblečen. Povedal boš tudi, kdo naj pazi na naju. Zato je poglavar, nekdo drug mora noč in dan skrbeti za naju. Vsi naj vejo, da ostane hiša še zmeraj tvoja in da vanjo ne sme vstopiti nihče razen tvojega sina, če je res človek v Zoraiminem trebuhu. In tedaj, ko boš odhajal, mora priti Zorrillo v našo vas. Prevedel nam bo tvoje besede.

Prespali smo pri Zorrillu. Noč je bila neverjetno lepa in nežna. Šepetali sta in žuboreli, moji deklici, ki ju je ustvarila narava, in njuna usta so zvenela od ljubezni, da sem bil do blaznosti vznemirjen. Počasi smo se na konju vrnili v vas, kajti paziti smo morali na Zoraimo. Odšel bom teden dni po prvi luni, Lali bi mi še prej rada z gotovostjo povedala, če je noseča ali ne. Med zadnjo luno ni bilo krvi, a boji se, da se je vendarle zmotila. Ce pa v nekaj dneh še zmeraj ne bo krvi, pomeni, da je res zanosila. Zorrillo mi bo pripravil reči, ki jih bom oblekel, a šele po tistem, ko bom govoril kot Guajiro, se pravi, nag. Na večer pred odhodom bomo vsi trije odšli k čarovniku. Povedal bo, ali naj moja vrata v hiši zazidajo ali naj ostanejo odprta. Ko smo se počasi vračali domov, nas sploh ni dajala žalost. Raje me pustita oditi, kot pa da bi jima ušel in bi se potem

vsa vas smejala. Ko bo Zoraima rodila otroka, bo spet lovila ostrige in jih hranila zame. Lali pa se bo potapljala še več ko doslej in ji ne bo dolgčas. Zal mi je, da se nisem naučil več ko tistih ducat guajirskih besed, toliko stvari bi jima lahko povedal, pa se s tolmačem ne da. Doma smo. Najprej moram k Zatu in mu dopovedati, da se opravičujem za prejšnji dan, ko sem se pozabil posloviti. Zato je ravno tako velikodušen kot njegov brat. Preden sem sploh kaj rekel, mi je dal roko okoli vratu in dejal: »Uilu, tiho bodi.« Prvi krajec bo spet čez dvanajst dni, in če prištejem še tistih osem dni, ko bom čakal na Lali, bom nekako čez dvajset dni odpotoval.

Ko spet pogledam na zemljevid in spremenim nekaj detajlov v načrtu, se spomnim Justovih besed. Bom sploh še kje srečnejši kot tu, kjer me imajo vsi radi? Ali ne bom sam kriv, če se vrnem v civilizacijo? Prihodnost bo odgovorila na to vprašanje.

Zadnji trije tedni so minili ko v zanosu. Lali se je prepričala, da je noseča in da me bosta počakala vsaj dva otroka, če ne trije. Trije? Povedala mi je, da je imela njena mati dvakrat dvojčke. Odšli smo k čarovniku. Ne, vrat ne smemo zazidati. Morda bi jih samo prekrili z dvema vejama, posteljo pa moramo obesiti čisto pod strop. Odslej morata ■ Lali in Zoraima zmeraj spati skupaj, saj sta le eno. Potem sedem pred ogenj, vanj natrosi nekaj zelenih vejic in nas polnih deset minut obdaja z dimom. Odšli smo domov in počakali Zorrilla, ki je prišel še istega večera. Pred kolibo smo zakurili in se vso noč zgovarjali okrog ognja. Vsakemu izmed Indijancev sem s pomočjo tolmača privoščil kakšno lepo besedo, pa tudi sam sem jih bil deležen veliko. Pred zoro sem se z Lali in Zoraimo umaknil na samo in ves dan smo se ljubili. Zoraima se vzpne name, da bi me močneje čutila v sebi, in tudi Lali se privije s svojim spolom, ki ji utripa ko srce. Popoldne odidem. Posloviti se moram in Zorrillo prevaja:

—    Zato, veliki poglavar velikega plemena, ki me je sprejelo in obdarilo s svojim bogastvom, moram te prositi, da mi dovoliš, da vas za precej luninih krajcev zapustim.

—    Zakaj bi rad zapustil svoje prijatelje?

—    Moram nazaj v svoje kraje in kaznovati tiste, ki so me gnali ko zver. Tebi pa se moram zahvaliti, da sem našel

tu pri vas varno zavetje in srečo, hrano, plemenite prijatelje in ženi, ki sta v moje srce preselili sonce. A vse to ne sme spremeniti človeka v žival, ki preživi vse svoje življenje v toplem varnem brlogu, če se ustraši trpljenja in težkih bojev. Postavil se bom sovražnikom po robu, vrniti se moram k očetu, čaka me. A svojo dušo puščam tu, v Zoraimi in Lali in njunih otrokih, sadovih naše zveze. Moja hiša je zdaj njuna in njunih otrok. Ce bi kdo to pozabil, pričakujem, da ga boš spomnil, Zato! Poleg tebe in tvoje moči pa naj za mojo družino noč in dan skrbi mož, ki mu je ime Usli. Vse sem vas ljubil in vse vas bom ljubil. Cimprej se bom poskušal vrniti, a če bi me slučajno doletela smrt, ko bom opravljal svoje dolžnosti, se bo moja misel vrnila k Lali, Zoraimi, mojim otrokom in k vam, Indijanci Guajira, ki ste moja družina.

Z Lali in Zoraimo stopim v kolibo. Oblečem se, srajco, kaki hlače, nogavice in visoke čevlje.

Dolgo časa sem obračal glavo in si poskušal kos za kosom vtisniti v spomin to idilično indijansko vasico, kjer sem preživel celih šest mesecev. Guajirov se bojijo povsod, Indijanci in belci, a jaz sem našel pri njih zavetje pred hudobnimi ljudmi. In našel sem tudi ljubezen, mir, naklonjenost in srečo. Zbogom, Guajiri, divji Indijanci s kolum-bijsko-venezuelskega polotoka! Vaše ozemlje je veliko in še sreča, da se v vaše življenje ne vmešavata sosedna civilizirana svetova. Vsa preproščina vašega življenja in boja zanj me je naučila važne stvari: bolje divjak kot pa sodni uradnik z diplomo v žepu.

Zbogom, Lali, Zoraima, divja cvetova, otroka narave, ki ne poznata hinavščine in hudobije! Ko sem odhajal, sta mi s preprosto kretnjo napolnili malo platneno vrečko z vsemi biseri, ki so bili v kolibi. Vrnil se bom, brez dvoma, seveda. Kdaj? Kako? Ne vem, a obljubim vama.

Pozno popoldne se Zorrillo vzpne na konja. Na glavi imam slamnik, konja pa peljem za uzdo. Domačini si brez izjeme z levico zakrivajo obraz, desnico pa molijo predse. Nočejo, da bi jih zapustil, hudo jim je in radi bi me zadržali ob sebi, pomenijo njihove kretnje. Lali in Zoraima me spremljata kakšnih sto metrov. Mislil sem, da me bosta poljubili, pa sta se nenadoma obrnili in tuleč zbežali nazaj v kolibo. Za mano se nista več ozrli.

Peti zvezek NAZAJ V CIVILIZACIJO

Zapor v Santa Marti

Oditi z ozemlja Guajirov pač ni težko in brez sitnosti prideva mimo obmejnih postaj v La Veli. Na konju bi lahko napravil v dveh dneh vso tisto pot, po kateri sva se tako dolgo vlekla z Antoniom. A niso nevarne samo obmejne postaje, nevarnosti je nič koliko vse do vasi Rio Hacha, odkoder sem pobegnil, in to je nekakšen pas sto dvajsetih kilometrov.

Zorrillo mi je stal ob strani, ko sem se v neki gostilni, kjer prodajajo jedačo in pijačo, prvič poskusil v konverzaciji in sicer z nekim kolumbijskim državljanom. Nisem se odrezal slabo. Zorrillo ima prav, če močno jecljaš, prav spretno zakriješ akcent in čudno govorico.

Odšla sva proti Santa Marti. Zorrillo me bo pustil na pol poti in se potem sam vrnil v svojo vas.

Zorrillo je odšel. Zmenila sva se tudi, da bo odpeljal mojega konja. Ce si s konjem na cesti, pomeni, da si nekje doma, da živiš v točno določeni vasi, in potem te kaj hitro lahko zbegajo z zoprnimi vprašanji: »Poznate tega in tega gospoda? Kako je že ime županu? Kako je z gospo X? Kdo je zdaj lastnik fonde?

Ja, bolje bo, če nadaljujem peš, na kamionu £Li pa z avtobusom. Iz San te Marte se bom tako ali tako odpeljal z vlakom. Ljudje morajo misliti, da sem forastero, tujec v teh krajih, ki dela bogve kje in kaj.

Zorrillo mi je tudi zamenjal tri zlatnike po sto pesov in jih imam zdaj tisoč. Dober delavec zasluži na dan osem do deset pesov, torej se bom imel s čim preživljati ves ta čas. Skočil sem na kamion, ki je bil namenjen v Santa Marto, pomembno trgovsko pristanišče. Ko me je zapustil Zorrillo, sem bil od cilja oddaljen samo še kakšnih sto dvajset kilo-

metrov. Kamion pa gre iskat koze ali kozliče, kaj jaz vem kaj.

Vsakih šest ali deset kilometrov je ob cesti krčma. Šofer izstopi in me povabi. Povabi me on, a jaz plačam. In vsakokrat spije pet, šest kozarčkov nekega močnega žganja.

Jaz se samo delam, da pijem. Po petdesetih kilometrih je že trd ko aksa. Tako hudo, da v hipu zgreši glavno cesto in zavije na stransko. Kamion se začne nenadoma pogrezati v blato in ustaviva se. Kolumbijec se ne sekira kdove kako, od zadaj se vzpne na kamion, meni pa reče, naj ležem v kabino. Kaj hočem? Do Santa Marte je še kakšnih štirideset kilometrov in še zmeraj se mi bolj splača s tem počasnim kamionom, kot pa da bi šel peš in na cesti riskiral vprašanja.

Tako se torej proti jutru odločim za spanje. Ura je že približno sedem, ko se nenadoma prikaže voz z dvema vpreženima konjema. Ustavi se, kamion mu je napoti. Zbudijo šoferja, mene namreč, kajti spal sem za volanom. Jec-ljaje poskušam pokazati na spečega moža, ki se nato predrami in se prvi hip sploh ne zave, kaj se dogaja.

Ko pride k sebi, se pomeni z voznikom voza. Kamiona ni mogoče spraviti iz blata, do osi je pogreznjen vanj, ni kaj. Na vozu sta dve sestri usmiljenki v črnem in tri majhne deklice. Po daljšem pregovarjanju se moža domenita: posekati bo treba del gozda in potem bo lahko voz odšel mimo teh nesrečnih dvajsetih korakov, z enim kolesom po poti, z drugim po izsekanem gozdu.

Moža primeta za mačete in posekata vse, kar jima pride pod roko, jaz pa na kolovoz znosim nekaj dreves, da bi bila manjša razlika med obema ploskvama. Poskrbel sem tudi za voz, ki bi se mimogrede lahko zapeljal v blato. V dveh urah je obvoz dokončan. Nuni se mi zahvalita, potem pa vprašata, kam me vodi pot.

—    Santa Marta, jima odgovorim.

—    Ampak tole ni prava pot, nazaj boste morali. Kar z nami pojdite, odložili vas bomo osem kilometrov pred Santa Marto.

Ne morem odkloniti, ne bi bilo normalno. Rad bi jima sicer povedal, da bom ostal s šoferjem in mu pomagal, a * potreboval bi toliko dolgih besed! Odločim se za lažjo, krajšo pot: »Gracias, gracias.«

In že sem zadaj na vozu v družbi treh malih deklic; nuni sedita na klopi ob vozniku.

Kmalu prevozimo tistih pet ali šest kilometrov, ki jih je napravil kamion, in zavijemo na glavno cesto. Peljemo se precej hitro in proti poldnevu se ustavimo pred majhno gostilno, da bi prigriznili. Deklice in voznik sedejo za eno mizo, nuni in jaz za sosedno. Zelo sta mladi sestri usmiljenki, petindvajset let imata, največ trideset. Njuna obraza sta popolnoma bleda. Prva je Španka, druga je z Irskega. Cez čas me Irka vpraša:

—    Niste iz teh krajev, kaj?

—    Pač, iz Baranquille.

—    Ne, Kolumbijec že ne morete biti, vaši lasje so preveč svetli, polt pa imate temno samo od sonca. Odkod prihajate?

—    Iz Rio Hache.

—    Kaj ste počeli tam?

—    Električar.

—    Ah! Pri Elektro družbi imam prijatelja, ime mu je Perez, Španec je. Ga poznate?

—    Da.

—    O, lepo!

Po kosilu si oditeta umit roke in Irka se vrne sama k mizi. Pogleda me, potem pa francosko:

—    Ne bom vas izdala, a moja sopotnica trdi, da je videla vašo sliko v časopisu. Francoz ste, tisti, ki je ušel iz zapora v Rio Hachi, ni res?    *

No, ta bi bila pa res dobra, če bi ji še naprej lagal!

—    Ja, sestra. Prosim vas, nikar me ne prijavite. Nisem tako hudoben, kot pišejo. Ljubim Boga in ga spoštujem.

Španka se vrne k mizi in Irka ji reče: »Da.« Španka ji nekaj odgovori, a tako hitro, da nisem razumel. Nekoliko zamišljeno potem vstaneta in spet odideta na stranišče. Pet minut ju ni nazaj, medtem pa delajo moji možgani z blazno hitrostjo. Naj ju počakam? Naj takoj zbežim? Sicer pa je vseeno: če me nameravata ovaditi, me bojo prej ali slej dobili. V okolici ni dovolj velike selve, džungle, poti, ki peljejo v mesta, pa takoj zasedejo policisti. Prepustil se bom torej usodi, doslej se ni slabo izkazala.

Nasmejani se vrneta k meni in Irka me vpraša za ime.

—    Enrique.

—    Prav, Enrique, z nami boste odšli v samostan, osem kilometrov pred Santa Marto. V najini družbi se vam ni treba bati ničesar. Nikar ne govorite, naj vas imajo ljudje za delavca v samostanu.

Sestri plačata račun tudi zame, potem kupim še ducat cigaretnih škatel in vžigalnik s kamenčkom. Odpeljemo se. Ves čas me pustita pri miru in hvaležen sem jima. Tako vsaj voznik ne sliši moje obupne izgovorjave. Pod večer se ustavimo pred ogromno gostilno. Pred vrati stoji avtobus. »Rio Hacha—Santa Marta.« Od sile prav bi mi prišel. Stopim k sestri Irki in ji povem svojo željo.

—    To bi bilo zelo nevarno, mi reče, kajti pred Santa Marto sta vsaj še dve policijski postaji, kjer od potnikov zahtevajo cedulo, osebno izkaznico, na vozu pa do tega ne bo prišlo.

Lepo se ji zahvalim in tedaj izgine še zadnji občutek tesnobe, ki me je žrl vse dotlej. Res se me drži sreča, sester usmiljenk ne bi srečal, pa če bi si jih še tako želel! In res pridemo v mraku do prve alcabale, policijske kontrole. Avtobus, ki je prihajal iz Santa Marte in je bil namenjen v Rio Hacho, so policaji krepko preiskali. Ulegel sem se na hrbet, si poveznil slamnik prek oči in se delal, da spim. Osemletna deklica mi je naslonila glavo na ramo, spala je. Vozač je svojo koreto ustavil pred policijsko postajo tik za avtobusom.

—    Como estan por aqui? Kako ste kaj? vpraša Španka.

—    Muy bien, Hermana. Zelo v redu, sestra.

—    Me alegro, vamonos, muchanos. To mi je všeč, pojdimo, otroci.

In mirno se odpeljemo naprej.

Ob desetih zvečer pridemo do močno razsvetljene kontrole. Po cesti prihajajo z obeh strani kolone avtomobilov. Šoferji odpirajo prtljažnike in policaji vtikajo nos vanje. Neka ženska mora stopiti iz avtobusa, a še zmeraj brska po torbici. Verjetno nima cedule, odpeljejo jo na postajo. Prav nerodna reč! Vozila odhajajo počasi, in ker čakajo na obeh straneh cestišča, ne moremo prehitevati. Vdam se v usodo in čakam. Se že kar vidim, kako me zgrabijo in odpeljejo skoz vrata. V avtobusu, ki je pred nami, se gnete ljudi, na strehi pa je vse polno ogromnih kovčkov in Žakljev. Štirje policaji naženejo potnike ven, a avtobus ima vrata samo spredaj. Zenske držijo v naročju otroke. Drug za drugim se potem spet vračajo v avtobus.

—    Cedula! Cedula!

Vsak povleče iz žepa karton s fotografijo in ga pokaže.

Zorrillo mi ni tega nikoli omenil. Ce bi vedel, bi si vsaj poskušal priskrbeti ponarejeno. Če pridem srečno mimo te kontrole, si mislim, plačam kakršnokoli vsoto, a cedulo bom imel, še preden odpotujem iz Santa Marte v Baranquillo, ki je zelo važno mesto na atlantski obali: dvesto petdeset tisoč prebivalcev, pravi uvod v besednjak.

Moj Bog, kako dolga je operacija s tem avtobusom! Irka se obrne k meni:

—    Kar mirni bodite, Enrique.

Ze v naslednjem hipu bi jo najraje povlekel za jezik, vozač jo je prav gotovo slišal.

Potem je na vrsti naš voz in ustavimo se pod vročo lučjo. Odločim se, da bom sedel. Če bi ležal, bi izgledalo, kot da se skrivam. S hrbtom sem naslonjen na ograjo in gledam sestrama v hrbet. Vidijo me lahko samo iz profila, slamnik pa si potisnem globoko na čelo. Seveda ne pretirano globoko.

—    Como estan todos por aqui? Kako ste kaj tu? ponovi sestra Španka.

—    Muy bien, Hermanas. Y como viajan tan tarde? Zelo v redu, sestri. Zakaj potujete tako pozno?

—    Por una urgencia, por eso no me detengo. Somos muy apuradas. Nujno je, zato nas nikar ne 'zadržujte. Zelo se nam mudi.

—    Vayanse con Dios, Hermanas. Pojdita z Bogom, sestri.

—    Gracias, hijos. Que Dios les protege. Hvala, otroka moja. Bog vaju obvaruj.    r

—    Amen, odgovorita policaja.

In v miru se odpeljemo mimo, nihče ne zahteva ničesar. Vznemirljivi trenutki, ki smo jih preživeli, so prav gotovo vplivali na želodec obeh sester usmiljenk, kajti sto metrov za postajo data ustaviti voz, izstopita in se za nekaj hipov izgubita med drevjem. Potem nadaljujemo pot. Prižgem si cigareto in tako sem ganjen, da Irki nemudoma rečem:

—    Hvala, sestra.

• — Ni za kaj, a tako naju je bilo strah, da nama je skoraj razgnalo želodec.

Okrog polnoči smo pred samostanom. Veliko obzidje, velika vhodna vrata. Vozač je koreto pustil na dvorišču in konje spravil v hlev, deklice pa so odšle skoz vrata. Na ploščadi pred vhodom se vname vroča razprava med obema sestrama in vratarko. Irka mi pove, da vratarka noče prebuditi predstojnice in je prositi za dovoljenje, da bi smel prespati v samostanu. In tedaj mi je zmanjkalo odločnosti! Mahoma bi moral izkoristiti priložnost in oditi proti Santa Marti, do katere sem imel samo še osem kilometrov.

Ta napaka me je v kratkem veljala sedem let robije.

Ko so naposled le zbudili predstojnico, sem dobil sobo v drugem nadstropju. Z okna imam razgled na vse mesto. Jasno vidim luči in svetilnik v pristanišču in ravnokar se je od pomola odlepila velika ladja.

Zaspim in sonce je že visoko, ko potrka na vrata. Grozne reči sem sanjal. Lali si je pred mojimi očmi razparala trebuh in ven po koščkih vlekla najinega otroka.

Na hitro se umijem in obrijem. Spustim se dol in v pritličju srečam irsko sestro. Ljubko se mi nasmehne:

—    Dobro jutro, Henri. Ste dobro spali?

—    Ja, sestra.

—    Pridite, prosim vas, v pisarno naše prečastite. Rada bi vas videla.

Predstojnica sedi za mizo. Vame se zazre izredno strog obraz ženske, ki jih ima vsaj petdeset na grbi, in sicer s silno neljubeznivimi očmi.

—    Senor, sabe usted hablar espanol? Gospod, ali govorite špansko?

—    Muy poco. Zelo malo.

—    Bueno, la Hermana va servir de interprete. Prav, sestra nama bo prevajala.

—    Francoz ste, so mi povedali.

—    Da, mati.

—    Ušli ste iz zapora v Rio Hachi?

—    Ja.

—    Koliko časa je tega?

—    Vsaj sedem mesecev.

—    In kaj ste delali medtem?

—    Bil sem pri Indijancih.

—    Kaj? Vi, pa da bi bili z Guajiri! To je nemogoče. Divjaki niso še nikogar pustili v svojo bližino. Pomislite, še noben misijonar ni uspel! Tega odgovora ne sprejmem. Kje ste bili? Povejte po pravici.

—    Mati, bil sem z Indijanci in za to imam tudi dokaz.

—    Kakšen?

—    Bisere.

Izpod suknjiča povlečem vrečko, ki je bila pripeta na hrbtni strani, in jo pomolim predstojnici. Odpre jo in prinese na dan polno pest biserov.

—    Koliko jih je?

—    Ne vem, morda kakšnih petsto, šeststo. Približno.

—    To ni dokaz. Lahko ste jih ukradli kje drugje.

—    Mati, da bo vaša vest mirna, sem pripravljen počakati tu toliko časa, da se pozanimate, če je bila kje prijavljena tatvina biserov. Samo če želite. Denarja imam in si lahko plačam penzion. Obljubim vam, da se ne premaknem iz sobe, dokler mi vi ne dovolite.

Zazre se mi v oči. Sam pri sebi pomislim, da zdaj gospe gotovo roji po glavi: »In kaj, če pobegneš? Pobegnil si iz ječe, od tu je še laže.«

—    Pustil vam bom vrečko z biseri, to je vse moje imetje. Vem, da je v dobrih rokah.

—    Prav, to je torej urejeno. Ne, ni vam treba ostati ves čas v sobi. Zjutraj in popoldne lahko oditete na vrt, medtem ko so dekleta v kapeli. Hranili se boste v kuhinji z osebjem.    *

Po pogovoru kljub vsemu nisem nič bolj miren. Ko sem se hotel vrniti v svojo sobo, me je Irka odpeljala v kuhinjo. Velika skodela bele kave in dva kosa svežega črnega kruha z maslom. Sestra ves čas ne reče nič, molče stoji ob meni in ne sede. Zaskrbljena je videti v obraz. Rfečem ji:

—    Hvala vam, sestra, za vse, kar ste storili zame.

—    Storila bi še več, če bi mogla, prijatelj Henri.

In po teh besedah odide iz kuhinje.

Z okna gledam na mesto, pristanišče, morje. Dežela je zelo pridno obdelana. A ne morem in ne morem se znebiti občutka, da mi preti nevarnost. Naposled se odločim, da že naslednjo noč uidem. Biseri naj se grejo solit, obdrži naj jih za samostan ali zase, prečastita! Ne zaupam ji kdove kako, sicer se pa gotovo ne motim. Kako le, da ne govori francosko, pa je vendar iz Katalonije in vrh vsega še izobražena predstojnica samostana! Sklep: ponoči grem.

Ja, popoldne se bom sprehodil po dvorišču in pogledal, kje bo šlo najlaže prek zida. Ob enih potrka na vrata:

—    Pridite na kosilo, Henri.

—    Ja, takoj. Hvala.

Komaj pa se usedem za mizo in se lotim mesa in kuhanega krompirja, se na stežaj odprejo vrata in v kuhinjo prikorakajo štirje policaji z naperjenimi puškami in njihov vodja z revolverjem v roki.

—    No te mueve, o te mato! Ne gani se, ali pa si mrtev!

Natakne mi lisice. Irka na ves glas zavrešči in se onesvesti. Prestrežeta jo sestri iz kuhinje.

—    Vamos, gremo! pravi vodja. Odideva v mojo sobo. Pretaknejo jo počez in podolgem in takoj najdejo tistih sedemintrideset zlatnikov, na srečo pa ne opazijo etuija s puščicami. Gotovo so mislili, da sta svinčnika. Z neprikritim zadovoljstvom si vtakne oficir zlatnike v žep. Gremo! Na dvorišču je nekakšno vozilo.

Sest nas je, pet policajev in jaz, zbašemo se v furgon, potem pa nas z vso hitrostjo odpelje strašno črn šofer v policijski uniformi. Z mano je konec in ne upiram se, le dostojanstvo poskušam ohraniti. Milosti in pardona ne bom zahteval od nikogar! Bodi mož in misli si, da ne smeš nikdar zgubiti upanja! mi brni po glavi. In ko me vržejo iz avta, sem trdno odločen, da bom mož in ne cunja, in to mi uspe tako dobro, da oficir takoj pove:

—    Tale Francoz je od hudirja, nič ne izgleda, da bi bil prizadet, ker smo ga dobili.

Odpelje me v svojo pisarno. Slamnik potegnem z glave, stola mi ne ponudijo, pa vseeno se usedem in culo položim pred noge.

—    Tu sabes hablar espanol? Govoriš špansko?

—    Non.

—    Llame el zapatero, pokliči čevljarja. — In čez nekaj trenutkov se prikaže dedec v modrem predpasniku in s čevljarskim kladivom v rokah.

—    Ti si Francoz, ki je pred enim letom pobegnil iz Rio Hache?

—    Ne.

—    Lažeš.

—    Ne, ne lažem. Nisem tisti, ki je ušel iz Rio Hache pred enim letom.

—    Snemite mu lisice. Sleci suknjič in srajco.

Možak vzame v roke papir in gleda. Zabeležene so vse

tetovirane risbe.

—    Na levi roki ti manjka palec. Ja? Potem si to ti.

—    Ne, to nisem jaz, kajti ušel nisem pred enim letom, pač pa pred sedmimi meseci.

—    To je eno in isto.

—    Zate že, zame ne.

—    Ze vidim, ti si tip morilca. Pa bodi Francoz ali Kolumbijec, vsi matadores, morilci, ste enaki. Ne da se vas ukrotiti. Jaz sem šele drugi komandant v tej ječi. Ne vem še, kaj bomo storili s tabo. Za zdaj te bom preselil k tvojim bivšim tovarišem?

—    Kakšni tovariši?

—    Francozi, ki si jih pripeljal v Kolumbijo.

Policaji me odpeljejo v celico, ki gleda na dvorišče. Vseh pet najdem skupaj. Objamemo se.

—    Mislili smo, da si se za zmeraj rešil, prijatelj, reče Clousiot. Maturette zajoka kot otrok. Vsi skupaj so pobiti od žalosti. A to mi da moč, ko jih spet srečam, prijatelje!

• — Pripoveduj, zahtevajo.

—    Pozneje. In vi?

—    Ze tri mesece smo tu.

—    Delajo lepo z vami?

—    Ni da bi se pritožil, pohvalil pa tudi ne. Čakamo, da nas prepeljejo v Baranquillo, povsem verjetno nas bojo tam predali Francozom.

—    Aj! Banda prašičja! In beg in podobno?

—    Komaj si noter, pa bi že spet rad ven!

—    No, zaboga! Kaj si misliš, da se bom kar tako odpovedal hecu! Je straža zelo močna?

—    Čez dan ni sile, a ponoči nas pazi posebna ekipa.

—    Koliko?

—    Trije.

—    In tvoja noga?

—    Gre, tudi šepati sem nehal.

—    Vas imajo ves čas zaprte?

—    Ne, na dvorišču se sprehajamo dve uri dopoldne in tri popoldne.

—    Kakšni pa so drugi kolumbijski zaporniki?

—    Med njimi najdeš precej nevarne tipe, se mi zdi, tako tatove kot morilce.

Popoldne sem se ravno zgovarjal na dvorišču s Clou-siotom, ko so me poklicali. Odpeljali so me v isto pisarno kot dopoldne. Poleg oficirja, ki me je že zasliševal, je komandant jetnišnice. Na častnem stolu sedi precej temen, skoraj črn človek. Po barvi sodeč je bliže črncem kot Indijancem. Kratki, nakodrani lasje izdajajo njegovo zamorsko kri. Star je približno petdeset let, oči ima črne in zlobne. Kratko pristrižene mustače mu segajo čez debele ustnice, ki kažejo na togotljiva usta. Srajco ima odpeto, brez kravate. Na levi strani ima zelen in bel trak nekakšnega odlikovanja. Čevljar je tudi prisoten.

—    Francoz, prijeli so te po sedmih mesecih, kar si zbežal. Kaj si počel medtem?

—    Bil sem pri Guajirih.

—    Ce se boš zajebaval, te dam korigirat!

—    Povedal sem resnico.

—    Nihče še ni živel pri Indijancih. Samo letos so ubili že petindvajset obalnih stražarjev.

—    Ne, ubili so jih tihotapci.

—    Kako veš?

—    Sedem mescev sem živel tam. Guajiri niso odšli nikdar s svojega ozemlja.

—    Prav, morda tudi res. Kje pa si sunil šestintrideset zlatnikov po sto pesov?

—    Moji so. Poglavar nekega gorskega plemena, ki mu je ime Justo, mi jih je podaril.

—    Kako le bi se neki Indijanec dokopal do tolikšnega bogastva in ti ga potlej dal?

—    Dajte no, šefe, raje mi povejte, če je zadnje čase kdo prijavil tatvino zlatnikov po sto pesov?

—    Ne, to je res. Za tak slučaj nisem slišal. A to ne pomeni, da se ne bomo pozanimali.

—    Kar dajte, to mi bo zelo ljubo.

—    Francoz, hudo napako si storil, ko si zbežal iz zapora v Rio Hachi, še hujša pa je ta, da si pomagal zbežati Antoniu, ki bi moral biti ustreljen, ker je ubil več obalnih stražarjev. Zdaj tudi vemo, da te zahteva Francija, ker moraš odslužiti svojo kazen, dosmrtno. Nevaren matador si. Ne

bom riskiral, da bi tudi odtod zbežal. Vtaknil te bom v posebno luknjo in počakal boš na odhod v Baranquillo. Zlatnike ti bomo vrnili, če se izkaže, da niso ukradeni.

Spustimo se in po petindvajsetih stopnicah pridemo do slabo razsvetljenega hodnika. Na levi in desni so kletke, odprejo eno in me potisnejo vanjo. Ko se vrata za mano zaprejo, se z lepljivih tal vzdigne do mojega nosu gniloben smrad. Z vseh strani slišim glasove. Vsaka izmed zamreženih lukenj ima po enega ali več jetnikov.

—    Frances, Frances! Que a hecho? Por que esta aqui? Kaj si napravil? Zakaj si tu? Ali veš, da so to celice smrti?

—    Molčite! Naj pove! zavpije neki glas.

—    Ja, Francoz sem. Sem so me vrgli, ker sem zbežal iz ječe v Rio Hachi.

Odlično razumejo moje žlobudranje v španščini.

—    Zapomni si tole, Francoz, poslušaj. Na dnu je deska. Na njej se spi. Na desni imaš škatlo z vodo. Pazi nanjo, vsako jutro je dobiš nekaj kapelj, za več ne moreš prositi. Na levi je škaf, sekret. Pokrij ga z jopičem, tu ga ne potrebuješ, preveč je vroče. Če škaf zapreš, bo manj smrdelo. Mi smo jih že vsi pokrili.

Pritisnem se ob mrežo in poskušam razločiti obraze: le dva zagledam, prilepljena ob železo, noge molita iz rešetk. • Prvi je tip španskega Indijanca, kakršni so bili policaji, ki so me aretirali v Rio Hachi, drugi pa je mlad in lep črnec. Le-ta me je posvaril, da med plimo celice zalije voda. Bati se mi ni treba, ker se nikdar ne dvigne više od pasu. Nevarne pa so podgane, ki kaj rade plezajo po človeku in ga ugriznejo. Treba jih je takoj pobrcati v kot. Vprašam ga:

—    Koliko časa si že v luknji?

—    Dva meseca.

—    In drugi?    *

—    Nikoli več kot tri. Če te po treh mesecih ne odpeljejo, pomeni, da moraš v luknji umreti.

—    So tudi taki tukaj? Koliko časa že?

—    Eden, ja. Osem mesecev, a ne bo več dolgo. Ze kakšen mesec leži in ne more vstati, samo na kolena še pride. Nekega dne se bo utopil, zalilo ga bo.

—    Pa ne, da je to dežela divjakov?

•— Nikdar ti nisem rekel, da smo civilizirani. Sicer pa tvoja dežela tudi ni bogve kako civilizirana, če so te obso-

dili na dosmrtno! Tu v Kolumbiji: dvajset let ali smrt. Dosmrtne ne dobiš nikdar.

—    Daj no, povsod je enako.

—    Si jih dosti pobil?

—    Ne, enega samega.

—    Saj ni mogoče. Ne obsodijo človeka na dosmrtno, če je ubil enega samega.

—    Povem ti, da je res.

—    Pa še praviš, da tvoja dežela ni tako divjaška kot moja?

—    No, zaradi tega se vendar ne bova prepirala! Prav imaš. Policija, to ti je povsod enak drek. Kaj si pa ti naredil?

—    Ubil sem celo familijo, tri ljudi. Očeta, mater in sina.

—    Zakaj?

—    Mojega najmlajšega brata so dali svinji za krmo.

—    Je sploh mogoče? Blaznost!

—    Moj petletni bratec je vsak dan obmetaval njihovega sina s kamni in je bil otrok že ves črn po glavi.

—    Toda to še zmeraj ni vzrok.

—    To sem jim tudi jaz povedal!

—    Kako pa si zvedel?

—    Brata cele tri dni ni bilo na spregled, začel sem ga iskati in na gnoju sem našel njegovo sandalo. In to je bil gnoj iz svinjaka. Ko sem še brskal po njem, sem našel tudi okrvavljeno nogavico. Razumel sem. Zenska je priznala, potem pa so vsi trije še zmolili, preden sem jih postrelil. S prvim strelom sem razklal moškemu noge.

—    Prav si storil. In kaj bojo zdaj naredili s tabo?

—    Največ dvajset let dobim.

—    Zakaj si tu v luknji?

—    Mahnil sem nekega policaja, ki je bil z njimi v sorodu. Bil je v jetniščnici, zdaj so ga premestili. Miren sem.

Vrata na hodniku se odprejo. Paznik pripelje dva zapornika z lesenim sodom. V temi drugih paznikov z naperjenimi puškami ne vidimo, samo slutimo jih. Zapornika gresta od luknje do luknje, potegneta ven škaf W C in ga izpraznita v sod. Zrak je v hipu zastrupljen s smradom urina in dreka, začne nas dušiti. Nihče ne odpre ust. Ko prideta do mene, prvi zapornik prime za škaf in obenem spusti na tla majhen zavojček. Mahoma ga z nogo pomaknem še v večjo temo. Ko ni nikogar več na hodniku, najdem v zavoju dve škatli cigaret, vžigalnik in sporočilo v francoščini. Prižgem dve cigareti in ju vržem fantoma nasproti. Potem pokličem soseda, ki z iztegnjeno roko sprejme cigarete in jih razdeli naprej po luknjah. Naposled prižgem tudi sebi in poskusim ob svetlobi s hodnika prebrati, kaj piše na listku. Nemogoče. Iz ovojnega papirja napravim fin zvitek in ga po več poskusih prižgem. Hitro preletim vrstice:

»Korajžo, Metulj, računaj na nas. Pazi se. Jutri dobiš papir in svinčnik, pa nam piši. S tabo držimo — do smrti.«

Postane mi toplo pri srcu. Teh nekaj besed pomeni zame pravo dozo moči! Nisem sam in lahko računam na prijatelje.

Nihče ne govori, vsi namreč kadijo. Ko delim cigarete, šele ugotovim, da nas je v celicah smrti devetnajst. No, no, pa sem spet na »poti razkroja«, a tokrat do vratu! Tiste sestre usmiljenke so bile sestre samega zlodeja. A stavim, da me nista ovadili ne Irka ne Španka. Ah, kakšen osel moraš biti, da verjameš tem bledoličnim nunam! Morda pa niso one krive? Je bil vozač? Dvakrat ali trikrat smo se spozabili in govorili francosko. Je slišal? Pustimo zdaj to! Noter sem in to pot zares. Nuni, vozač ali pa prečastita predstojnica, rezultat ostane isti.

Zaklet sem tu, v tej zaribani luknji, ki se očitno dvakrat na dan napolni z vodo. Začne se taka vročina, da najprej slečem srajco, potem še hlače in čevlje. Vse skupaj obesim na mrežasta vrata.

Napravil sem dva tisoč petsto kilometrov in prišel kam? Ni kaj, zadel sem v polno! Moj Bog! Me boš zdaj zapustil, pa ves čas si bil tako velikodušen z menoj! Si se morda ujezil? Res je, dal si mi svobodo, najbolj prepričljivo, najlepšo. Postavil si me k ljudem, ki so me brez besede sprejeli za svojega. Dal mi nisi samo ene čudovite žene, temveč kar dve. In sonce in morje. In kolibo, kjer sem bil gospodar. Življenje v naravi, primitivno bivanje, a tako mirno in prijetno. Bilo je zares edinstveno darilo, živel sem svobodno življenje brez policajev, brez pravdnikov, zavistnežev in hudobnežev! In jaz tega darila nisem znal ceniti. Morje je bilo tako modro, da je bilo že kar zeleno in črno, sonce je vzhajalo in zahajalo in me navdajalo z mirom, živel sem v svetu brez denarja in sploh mi ni manjkalo ničesar, kar si želi človek, a jaz sem vse to poteptal in zavrgel. Da bi odšel? Kam? Med ljudi, ki se ne bojo obrnili proti meni, med bitja, ki se ne bojo niti potrudila, da bi spoznala, če je še kaj dobrega v meni. V svet, ki me odbija, ki odnaša vsako upanje.

V svet, ki hoče le moj poraz.

Zavriskali bojo od veselja, kifelci, tožilec, pa usrani Polein in tisti ducat porotniškega sira: kajti gotovo se bo našel kak časnikar in odposlal novico o moji aretaciji v Francijo.

Pa moji? Ko so jih obiskali žandarji in jim sporočili, da sem ušel, so bili gotovo zelo srečni, da je njihov mali, sin in brat, ušel rablju! Zdaj bojo spet trpeli.

Ni bilo prav, da sem zatajil svoje pleme. Ja, čisto lahko rečem »moje pleme«, saj so me sprejeli za svojega. Nisem storil prav, torej si lepo zaslužim, kar se mi je zgodilo. Pa vendar ... Nisem zbežal, da bi razmnoževal indijansko prebivalstvo Južne Amerike. Ljubi Bog, ti boš vendarle razumel, da moram znova zaživeti v normalno civilizirani družbi in ji dokazati, da lahko diham v njeni sredini, ne da bi ji bil nevaren. To je moja usoda — s Tvojo ali pa brez Tvoje pomoči.

Mora mi uspeti, moram dokazati, da sem in da bom normalen človek, če že ne boljši od drugih. V katerikoli skupnosti, v katerikoli deželi.

Kadim. Voda se začne dvigati. Sega mi že nekako do gležnjev.

—    Kako dolgo ostane voda v celici? pokličem črnca.

—    Odvisno, kako močna je plima. Uro, največ dve.

Okrog sebe slišim kričeče glasove zapornikov:

—    Esta Ilegando, prihaja!

Voda se dviga počasi, zelo počasi. Mestic in črnec visita na ograji. Noge molita na hodnik, z rokami objemata drogove. V vodi zaslišim šum: iz kanala priplava kot mačka debela podgana in hoče splezati na ograjo. Primem čevelj, in ko se mi približa, jo z vso silo mahnem po glavi. Potem glasno zbeži po hodniku.

—    Frances, me pokliče črnec, lov se je začel. Nisi še končal, če jih misliš vse pobiti. Skoči na ograjo in se primi droga, potem se ne gani.

Ubogam ga, a drogovi se mi zarežejo v stegna, dolgo ne morem ostati v tem položaju. Odmašim škaf-WC, primem jopič in ga položim ob drog. Tako si napravim nekakšen sedež in se naslonim nanj, takoj je bolje.

Tale invazija vode, podgan, stonog in majhnih rakovic je najstrašnejša, najbolj ogabna reč, ki lahko doleti človeka. Ko se čez dobro uro voda umakne, ostane na tleh za kakšen centimeter lepljivega blata. Obujem se, bos ne bom bredel po tej umazani godlji. Črnec mi vrže deset centimetrov dolgo deščico in mi reče, naj z njo postrgam umazanijo na hodnik. Začnem naj pri deski, kjer bom spal, potem naj pride na vrsto še vse ostalo. Dobre pol ure porabim in tla so čista. To se že kar pozna. Do naslednje plime ne bo več vode, se pravi, točno enajst ur, kajti povodenj se začne zadnjo uro. Treba je šteti tistih šest ur, ko se morje umika, in pet ur, ko se dviga. Smešni so moji domisleki v tem trenutku:

— Metulj, usojeno ti je, da se boš ukvarjal s plimo in oseko. Hočeš ali nočeš, mesec je zelo važen, zate in za tvoje življenje. S pomočjo plime in oseke si z lahkoto odšel z Maronija, gledal si na uro, ko si zapustil Trinidad in Cu-raeao. V Rio Hachi so te prijeli, ker plima ni bila dovolj močna in se nisi mogel dovolj hitro umakniti. In zdaj si spet odvisen od njene milosti!

Nekaterim, ki bojo brali te strani — če bojo kdaj sploh natisnjene — se bom morda le malo zasmilil* kaj vse sem moral prestati v teh kolumbijskih ječah. In ti ljudje so dobri. Vsi drugi, rodni bratje tistih dvanajstih sirarjev in javnega tožilca, bojo rekli: »Čisto prav mu je, lepo bi ostal v svoji celici, pa se mu ne bi nič zgodilo.« Naj vam nekaj povem, vam, dobrim, in pa sirarjem? Nisem obupal, kje pa! Se bolje vam povem: raje sem v kleti te stare kolumbijske trdnjave, ki jo je zgradila španska inkvizicija, kot pa da bi bil na Otokih zveličanja! Tu mi ostane še dovolj možnosti za beg, do kaznilnice je celih dva tisoč petsto kilometrov, pa čeprav sem zdaj v tej gnijoči luknji. Krepko se bojo morali potruditi, če me bojo hoteli po tej poti spraviti nazaj! Obžalujem samo eno: pleme Guajirov, Lali in Zoraimo, pa svobodo sredi narave, kjer ni bilo komforta in civilizacije, zato pa tudi ne policije, zaporov in takšnih kletk. Mislim,

da se moji divjaki ne bi nikdar spomnili takšnega mučenja sovražnikov. Jaz pa tem Kolumbijcem še lasu nisem skrivil!

Uležem se na desko in na dnu celice pokadim dve, tri cigarete. Ko sem črncu vrnil deščico, sem vrgel obenem tudi prižgano cigareto, ki jo je pokadil kot jaz, na skrivaj, kot bi ga bilo sram pred drugimi. Vsi ti detajli so zelo skromni, a po mojem zelo važni. Lep dokaz so, da je nam, parijam, ostalo vsaj malo olike in obzirnosti.

Tu je drugače ko v Conciergerie. Lahko sanjam in se klatim naokoli in ni mi treba z robcem zavarovati oči pred premočno lučjo.

Kdo le bi lahko obvestil policijo, da sem v samostanu? Ah, samo, da zvem, pa bo račun poravnan! Cez hip si rečem: »Strezni se, Metulj! V Franciji se boš moral maščevati, nisi prišel zato v to zgubljeno deželo, da bi ji škodoval! Tistega, ki te je izdal, bo gotovo kaznovalo življenje samo, in če se boš še kdaj vrnil v te kraje, se ne boš prišel maščevat, pač pa boš prinesel srečo Lali in Zoraimi in morda njunim otrokom, ki bojo tudi tvoji. Če se boš torej vrnil v to puščavo, boš obiskal Guajire, ki so te počastili in te sprejeli medse kot svojega. Še zmeraj sem na poti razkroja, a čeprav trenutno v ječi pod morjem, se ta del poti imenuje beg, pot k svobodi. Tega se ne da zanikati.«

Dobil sem papir, svinčnik in dve škatli cigaret. Ze tri dni sem tu. Pravzaprav bi moral reči tri noči, saj tu poznamo samo noč. Ko si prižgem cigareto »Piel Roja«, ne morem kaj, da ne bi občudoval požrtvovalnosti tukajšnjih zapornikov. Na debelo riskira Kolumbijec, ki mi prinese cigarete. Če ga dobijo, se bo prav gotovo še sam preselil v naše prostore. Te reči mu niso neznane in ni samo korajžen, če mi pomaga v tej kalvariji, ampak tudi neverjetno plemenit. Spet zažgem papir in berem: »Metulj, dobro se držiš, vemo. Bravo! Kako je s tabo? Mi smo še zmeraj na istem. Neka dobra sestra te je prišla obiskat, a ji niso pustili, da bi govorila z nami. Potem ji je neki Kolumbijec povedal, da je Francoz v celici smrti. Ona mu je odgovorila, da se še vrne. To je vse. Poljube, tvoji prijatelji.«

Ni bilo lahko napisati odgovor, a vendarle mi je uspelo: »Hvala za vse. Ja, držim se. Pišite francoskemu konzulu,

človek nikoli ne ve. Sporočila naj mi nosi le eden, zakaj bi jih bilo več kaznovanih, če se kaj zgodi. Puščic se ne dotikajte. Živio naš beg!«

Beg v Santa Marti

*

Iz te pošastne luknje sem prišel šele čez osemindvajset dni, potem ko je interveniral gospod Klausen, belgijski konzul v Santa Marti. Črnec, ki se je pisal Palacios in je prišel ven tri tedne po mojem prihodu, je namreč prosil mater, ki ga je obiskala, naj sporoči belgijskemu konzulu, da je spodaj zaprt neki Belgijec. Tega se je domislil potem, ko je neko nedeljo videl konzula, ki je prišel obiskat zapornika belgijske narodnosti.

Odpeljali so me torej v komandantovo pisarno.

—    Francoz ste, zakaj potem zahtevate belgijskega konzula?

V fotelju je sedel belo oblečen gospod petdesetih let s plavimi, skoraj belimi lasmi na svežem in rožnatem okroglem obrazu, na kolenih je imel usnjeno aktovko. Takoj torej razložim, kako je s stvarjo:

—    Samo vi pravite, da sem Francoz. Zbežal sem francoski pravici, priznam, vendar sem Belgijec.

—    Tako! Zdaj vidite, je poskočil možic z obrazom duhovnika.

—    Zakaj niste povedali?    „

—    Se malo se mi ni zdelo važno, posebej še, ker na vašem ozemlju nisem storil hujšega greha, kot da sem zbežal, kar pa je normalno za zapornika, ne?

—    Bueno, šli boste nazaj k tovarišem. Toda, Senor Consul, povem vam, da ga pri prvem poskusu bega pošljem nazaj. Odpeljite ga k brivcu, potem pa v celico z ostalimi.

—    Hvala, gospod konzul, rečem v francoščini, lepa hvala, da ste se dali motiti zaradi mene.

—    Moj Bog! Kako ste morali trpeti tam spodaj! Pojdite zdaj, hitro. Dokler se ne premisli ta zver! Kmalu se vrnem. Na svidenje.

Brivca ni bilo in vtaknili so me nazaj k prijateljem. Čuden sem moral izgledati od spredaj, saj me niso nehali spraševati:

—    Zaboga, to nisi več ti! Ni mogoče! Kako le so te napravili takega, svinje! Govori, povej nam vsaj besedo. Si slep? Kaj imaš na očeh? Zakaj ne nehaš mežikati?

—    Nisem se še navadil na svetlobo. Do zdaj sem bil v temi, zato me dnevna svetloba slepi. — Usedem se z obrazom od okna. — Tako, zdaj je že bolje.

—    Smrdiš po plesnivem, neverjetno! Po vsem telesu smrdiš!

Slekel sem se in moje reči so postavili k vratom. Po rokah, nogah in hrbtu sem bil ves popikan kot od naših stenic in ogrizen od liliputanskih rakovic, ki so priplavale s plimo. Grozen sem bil, tega mi ni bilo treba ugotoviti z ogledalom. Okrog mene je bilo pet robijašev, ki so videli že hudičevo veliko stvari, pa so zdaj utihnili, zmedeni od moje zunanjosti. Clousiot pokliče policaja:

—    Če ni brivca, je pa zato voda na dvorišču.

Počakamo naj na čas za sprehod, odgovori policaj.

Nag odidem iz celice. Clousiot nese sveže stvari, ki jih

bom oblekel. Maturette mi pomaga, da se krepko umijem z njihovo črno žajfo. Čimbolj drgnem, več je nesnage okrog mene. Potem se v petih minutah posušim na soncu in se oblečem. Pride brivec.

—    Ne na balin, mu pravim. Normalno me ostriži in obrij. Plačal bom.

—    Koliko?

—    En peso.

—    Dobro naredi, reče Clousiot, pa dobiš dva.

Skopan, obrit in ostrižen, oblečen v čiste stvari se

počutim prerojenega. Prijatelji pa še zmeraj postavljajo vprašanja:

—    Kako visoko je prišla voda? In podgane? Stonoge? In blato? In rakovice? In drek iz vseh tistih čebrov in mrtveci, ki so jih nosili ven? Naravni mrtveci ali obešeni samomorilci? Ali morda »samomorilci«, ki so jih policaji?

Vprašanj ni bilo konec in tolikšno govorjenje me je izžejalo. Na dvorišču je neki trgovec ponujal kavo. Sprehajali smo se kakšne tri ure in medtem sem spil vsaj dvanajst močnih kav, osladkanih s papelonom. To se mi je zdela najboljša pijača na svetu. Pozdravit me je prišel tudi črnec, s katerim sva bila spodaj. Šepetaje mi je razložil, kako je bilo z belgijskim konzulom in njegovo materjo.

Stisnem mu roko, zelo je ponosen, da mi je pomagal priti ven. Potem srečen odide.

Celica, kjer sem s prijatelji, se mi zdi prava palača. Clousiot ima visečo posteljo, kupil jo je za svoj denar. Zahteva, da jaz ležem vanjo. Uležem se, počez. Začuden me pogleda, potem pa mu povem, da nima pojma, kaj je to viseča mrežnica, če se uleže po dolgem.

Jedli smo, pili, spali, igrali damo in karte s španskimi kartami, govorili špansko, med sabo, s policaji in kolumbijskimi zaporniki, da bi se dobro naučili jezika. Vse to smo počeli podnevi in še malo ponoči. Grozno je, če moraš že ob devetih zvečer v posteljo. In tedaj se pripodijo detajli, vse od bega iz saintlaurentske ambulante pa do Santa Marte, pridejo in defilirajo pred mojimi očmi in zahtevajo nadaljevanje. Film se vendar ne sme ustaviti tu, vrteti se mora naprej! Vrtel se bo, obljubim. Samo, da se mi vrnejo moči, pa pridejo nove epizode, prav gotovo! Našel sem obe puščici in dva lista koke, prvi je bil že čisto suh, drugi pa še malo zelen. Žvečiti začnem zelenega in vsi me debelo pogledajo. Razložim jim, da iz teh listov delajo kokain.

—    Daj no daj!

—    Poskusi.

—    Ja, res, jezik in ustnice postanejo neobčutljivi.

—    Jih prodajajo tu?

—    Ne vem. Kako si napravil z denarjem, Clousiot, iz-gleda, da ga imaš?

—    V Rio Hachi sem menjal in od tedaj‘naprej so vsi prepričani, da ga imam.

—    Jaz imam pri komandantu šestintrideset zlatnikov po sto pesov, rečem, in vsak zlatnik je vreden tristo pesov. V kratkem bom uredil s to stvarjo.

—    Tu črkujejo od lakote, ponudi mu kupčijo. f

—    Odlična ideja.

V nedeljo sem govoril z belgijskim konzulom in tistim Belgijcem, ki so ga zaprli zaradi zlorabe, prevaral je namreč neko ameriško družbo z bananami. Konzul mi je na razpolago in nam bo pomagal. Prinesel je neke formularje in podpisal sem, da sem se rodil belgijskim staršem v Bruslju. Povedal sem mu o nunah in biserih, a kot protestant ne pozna tukajšnjih duhovnikov. Samo škofa, a zelo malo. Svetuje mi, naj zlatnikov ne zahtevam, preveč bi bilo tvegano. Ce pa ga pokličemo natanko štiriindvajset ur pred odhodom v Baranquillo:

—    Tedaj bi jih v moji navzočnosti lahko zahtevali, saj imate priče, kot sem razumel.

—    Ja.

—    Zaenkrat pa ne storite ničesar, zmožen bi vas bil vtakniti nazaj v tisto strašno luknjo ali pa celo ubiti. Sto zlatnikov po sto pesov pomeni v teh krajih pravo bogastvo. Niso vredni samo tristo pesov, kot mislite sami, pač pa vsak natanko petsto petdeset. To je torej ogromna vsota in s hudičem se ni igrati. Z biseri je drugače. Vseeno mi pustite čas, da premislim.

Črnca sem vprašal, če bi hotel morda zbežati z menoj in kako naj bi to napravila. Njegova še kar svetla koža je v hipu posivela, ko je zaslišal besedo beg.

—    Rotim te, človek, pozabi na to. Ce ti spodleti, te čaka najstrašnejša počasna smrt. Sicer pa si začetek že sam okusil. Počakaj, da prideš drugam, v Baranquillo. Tu bi bil samomor. Hočeš umreti? Potem pa bodi miren. V vsej Kolumbiji ni strašnejše ječe, v njej si bil. Zakaj bi torej tu riskiral?

—    Ja, a zid ni kdove kako visok in bi ga bilo dokaj lahko preskočiti.

—    Hombre, facil o no, name ne računaj. Ne bom šel s tabo, tudi pomagal ti ne bom. Tudi govorila ne bova o tem. Frances, nisi normalen, če boš še mislil na te reči tu, v Santa Marti!

In črnec je ves bled odšel.

Vsak dan si dopoldne in popoldne ogledujem kolumbijske zapornike, ki so noter zaradi večjih zadev, vsi imajo grozne gobce, sami klavci. A krepko jih obvladajo, vsi se namreč blazno bojijo podzemlja. Pred štirimi ali petimi dnevi je prišel ven hudičevo velik tip, za glavo višji od mene. Kličejo ga El Caiman, pravijo tudi, da je nevaren. Pogovarjava se, potem mu po treh ali štirih sprehodih rečem:

—    Caiman, quieres fugarte conmigo, bi ušla skupaj?

Pogleda me, kot bi bil jaz hudič, in reče:

—    Da bi se vrnila tja, odkoder sva prišla, če naju dobijo? Ne, hvala. Raje ubijem mater, kot pa da grem nazaj.

Potem nisem več poskusil. Nikomur več nisem rekel za beg.

Popoldne gre prek dvorišča komandant, se ustavi in me pogleda, potem reče:

—    Kako kaj?

—    Gre, a šlo bi še bolje, če bi imel svoje zlatnike.

—    Zakaj?

—    Lahko bi si plačal advokata.

—    Pojdiva.

In odpelje me v svojo pisarno. Sama sva. Ponudi mi cigaro — ni slabo —, mi jo prižge — zmeraj bolje.

—    Znaš dovolj špansko, da boš razumel in mi počasi in jasno odgovarjal?

—    Ja.

—    Prav. Rad bi torej prodal svojih šestindvajset kovancev?

—    Ne, šestintrideset jih je.

—    Ah! Ja, ja! In si s tem denarjem plačal advokata? Sicer pa samo midva veva za ta denar.

—    Ne, tu je oficir in njegovih pet mož, ki so me aretirali, pa drugi komandant, ki je imel denar pred vami in vam ga je dal. No, pa še konzul.

—    Aha! Bueno. Tako je celo bolje, če jih ve več, nama ne bo treba skrivati. Veš, napravil sem ti ogromno uslugo. Molčal sem in nisem odposlal vprašanj policijam tistih držav, ki si jih prepotoval. Nismo zvedeli, če si jih ukradel.

—    To bi morali storiti.    *

—    Ne, zate je bolje, če sem molčal.

—    Hvala vam, komandant.

—    Hočeš, da ti jih prodam?

—    Po koliko?

—    Sam si mi povedal, da so ti tri plačali ]5o tristo pesov. Za vsak zlatnik mi boš dal sto pesov, storil sem ti uslugo. Kaj praviš?

—    Ne. Zlatnike mi boš dal po deset skupaj in za vsakega ti bom dal ne samo sto, temveč kar dvesto. Tako se ti oddolžim.

—    Francoz, preveč si zvit. Jaz sem samo ubog kolumbijski oficir, nisem bogve kako pameten, a preveč zaupam. Ti si inteligenten in zvit, kot sem že rekel.

—    Kakšno pametno ponudbo bi mi rad torej napravil?

—    Jutri pripeljem sem v pisarno kupca. Videl bo zlatnike, povedal ceno, potem pa pol na pol. To ali nič. V Baranquillo te pošljem z zlatniki ali pa jih obdržim za preiskavo.

—    Ne, poslušaj moj zadnji predlog: kupec pride sem, pogleda zlatnike in vse, kar bo čez tristo petdeset pesov, je tvoje.

—    Esta bien, tu tienes mi palabra, prav, lahko se zaneseš na mojo besedo. Kam pa boš spravil tako veliko denarja?

—    Ko ga bom dobil, boš dal pripeljati belgijskega konzula. Dal mu ga bom, naj mi plača advokata.

—    Ne, nočem prič.

—    Ničesar ne tvegaš, podpisal bom, da si mi izročil šestintrideset zlatnikov. Sprejmi, in če boš fair, ti bom ponudil nov posel.

—    Kakšen?

—    Zaupaj mi. Vsaj tako je dober kot prvi, tokrat bova delila petdeset na petdeset.

—    Cual es? Kaj je, povej.

—    Jutri hitro opravi, in ko bo popoldne ob petih moj denar na varnem pri konzulu, ti bom povedal, za kaj gre.

Dolgo sva se menila. Ko se ves zadovoljen vrnem na dvorišče, prijateljev ni več, vrnili so se v celico.

—    Kako torej?

Povem jim, o čem sva govorila. Zvijamo se od smeha, pa čeprav se nam ne godi najbolje.

—    Hudirjev lisjak si! Hitro si ga. Misliš, da bo šlo?

—    Sto pesov stavim proti dvesto, da je prijel. Bo kdo?

—    Ne, tudi jaz sem prepričan, da bo šlo.

Vso noč sem premišljeval. Prva zadeva je gotova. Druga

— še preveč bo zadovoljen, ko bo dobil bisere — je tudi gotova. Ostane še tretja. Tretja... Ponudil mu bom ves denar, ki ga bom dobil, in pusti naj mi ukrasti čoln v pristanišču. Coln lahko kupim z denarjem, ki ga imam v planu. Bomo videli, če se bo uprl skušnjavi. Ali kaj tvegam pri tem? Zaradi prvih dveh poslov me še kaznovati ne more. Sicer pa bomo videli. Ne delaj računov brez krčmarja itd. Lahko bi počakal do Baranquille. Zakaj? K večjemu mestu spada večja jetnišnica, močneje zastražena in z višjim obzidjem. Vrniti bi se moral k Lali in Zoraimi: zbežim in se ustavim pri njih za nekaj let, grem potem v gore s plemenom, ki ima vole, in pridem tako v stik z Venezuelci. Ta beg mi mora za vsako ceno uspeti. Vso noč kombiniram in se trudim, kako naj se najbolj uspešno lotim tretje zadeve.

Naslednjega dne mi ni treba čakati. Ob devetih zjutraj mi sporočijo, da me pri komandantu čaka neki gospod. Policaj, ki me pripelje, počaka zunaj in znajdem se pred človekom šestdesetih let v svetlo sivi obleki s sivo kravato. Na mizi je siv cowboyski klobuk, ob kravati pa je pripet modro srebrnkast, skoraj siv biser. Možak je suh in dokaj eleganten.

—    Dober dan, gospod.

—    Govorite francosko?

—    Ja, gospod, po rodu sem iz Libanona. Slišal sem, da imate zlatnike po sto pesov, zanimajo me. Ste zadovoljni, če vam dam petsto za vsakega?

—    Ne, šeststo petdeset.

—    Slabo ste poučeni, gospod! Maksimalna cena za komad je petsto petdeset.

—    Tako torej, ker jih vzamete vse, vam jih dam po šeststo.

—    Ne, po petsto petdeset.

Sporazumeva se torej za petsto osemdeset. Kupčija je sklenjena.

-— Que han dicho, kaj ste rekli?

—    Za petsto osemdeset sva se pogodila, komandant. Popoldne bomo stvar dokončno uredili.

Možak odide. Komandant vstane in me vpraša:

—    Koliko torej dobim?

—    Dvesto petdeset za komad. Sami ste hoteli sto pesov, vidite, jaz vam dam dvakrat in pol toliko.

Komandant se nasmehne in reče:

—    Druga zadeva?

—    Počakajva še do popoldne, ko pride konzul. Ko bo odšel, ti povem.

—    Torej je res še nekaj?

—    Častna beseda.

—    Bien, ojala, ko bi le bilo res!

Ob dveh prideta konzul in mož iz Libanona. Dobim dvajset tisoč osemsto pesov, dvanajst tisoč šeststo jih dam konzulu, osem tisoč dvesto osemdeset pa jih dobi komandant. Podpišem mu tudi potrdilo, da mi je izročil šestintrideset zlatnikov po sto pesov. S komandantom ostaneva potem sama. Povem mu, kaj se mi je zgodilo pri predstojnici.

—    Koliko biserov?

—    Petsto ali šeststo.

—    Tatica je torej predstojnica. Morala bi ti jih prinesti ali pa vsaj poslati, drugače bi jih morala oddati na policiji. Naznanil jo bom.

—    Ne, obiskal jo boš in ji pustil moje pismo v francoščini. Preden pa ji boš sploh povedal za pismo, jo boš prosil, naj pošlje po sestro z Irskega.

—    Razumem. Irka naj pismo prebere v francoščini in ga prevede. V redu, takoj grem.

—    Počakaj, da ga napišem.

—    Ja, seveda! Jose, pripravi avto z dvema človekoma, zakriči skoz priprta vrata.

Sedem za komandantovo pisalno mizo in na papir z oznako zapora napišem:

»Gospa predstojnica,

V roke dobre in usmiljene seste Irke!

Ko me je Bog pripeljal k vam in sem se nadejal pomoči, do katere ima po krščanskih zakonih pravico vsak, ki ga preganjajo, sem vam zaupal vrečko z biseri, ki so moja lastnina. Hotel sem vas prepričati, da ne bom na skrivaj odšel izpod strehe, ki varuje božjo hišo. Neznani podlež se je čutil dolžnega, da me naznani policiji, ki me je potem aretirala pri vas. Upam, da podle duše, ki se je tako grdo spozabila, ni med božjimi dekleti iz vaše hiše, lagal pa bi, če bi dejal, da tej duši oproščam. Obratno, z vso gorečnostjo bom prosil, naj Bog ali kak njegov svetnik brez milosti kaznuje tistega, ki je zagrešil tako strašno grdobijo. Prosim vas, gospa predstojnica, da daste komandantu Cesariu vrečko z biseri, ki sem vam jo zaupal. Prepričan sem, da mi jo bo pobožno izročil. Tole pismo pa naj vam bo za potrdilo.

Sprejmite moje itd.

Cez uro in pol je bil policijski avto že nazaj, saj je samostan samo osem kilometrov od Santa Marte. Komandant me je dal poklicati.

—    Tako. Preštej jih, če kakšen manjka.

Preštejem. Pa ne zato, da bi vedel, če kakšen res manjka, saj jih prej še nisem štel. Rad bi vedel, koliko jih je zdaj v rokah tega rufijana: petsto dvainsedemdeset.

—    V redu?

—    Ja.

—    No falta, ne manjka nobeden?

—    Ne. Povej mi zdaj, kako je bilo.

—    Ko sem prišel do samostana, je bila predstojnica na dvorišču. Vsi trije smo stopili naprej, potem sem rekel: »Gospa, zaradi precej važne stvari, ki ste jo prav gotovo že uganili, moram v vaši prisotnosti govoriti s sestro Irko.«

—    In potem?

—    S tresočo roko je Irka prebrala predstojnici pismo. Gospa ni rekla nič. Sklonila je glavo, odprla predal pisalne mize in rekla: »Tu imate denarnico z biseri, nihče se je ni dotaknil. Bog bodi milostljiv tistemu, ki je zagrešil tako podlo dejanje. Francozu povejte, da molimo zanj.« Tako torej, Hombre! zaključi komandant zadovoljen.

—    Kdaj bova prodala bisere?

—    Manana, jutri. Ne bom te vprašal, kje si jih dobil. Zdaj vem, da si nevaren matador, vem pa tudi, da si mož beseda. Na, odnesi tole šunko, kruh in vino, pa s prijatelji proslavi današnji dan.

—    Na svidenje.

V celico prinesem dvolitrsko steklenico chiantija, približno tri kile šunke in štiri francoske hlebce kruha. Praznični obed. Šunke, kruha in vina je kmalu konec, vsi imamo odličen apetit.

—    Misliš, da bo advokat lahko kaj storil?

Zasmejem se. Ubožci, tudi oni so verjeli finti z advokatom!

—    Ne vem. Preden plačamo, bo treba vso reč dobro preštudirati.

—    Najbolje bi bilo, če plačamo samo, če uspe, reče Clousiot.

—    Ja ja, najti moramo advokata, ki bo sprejel ta predlog.

Potem ne rečem nič več. Malo me je sram.

Naslednjega dne Libanonec spet pride.

—    To je zelo komplicirano, mi reče. Bisere je treba najprej razvrstiti po velikosti, sijaju in obliki, potem pa ugotoviti, če so lepo okrogli ali baročni.

Ne samo, da je komplicirano, vrh vsega Libanonec pove, da bo pripeljal še kakšnega eventualnega kupca, ki se bo bolje spoznal na bisere. V štirih dneh končamo. Dobim trideset tisoč pesov. V zadnjem trenutku sem umaknil en rožnat in dva črna bisera, da bi jih poklonil ženi belgijskega konzula. Kot dobra trgovca sta moža brž rekla, da so ti trije biseri sami vredni pet tisoč pesov. Vseeno sem jih vzel.

Konzul se je dolgo branil, preden jih je vzel. Shranil bo tudi mojih petnajst tisoč pesov. Vsega skupaj jih imam torej sedemindvajset tisoč. Zdaj moram dobro izpeljati tretjo zadevo.

Kako naj se je lotim? Dober delavec zasluži v Kolumbiji osem do deset pesov na dan. Torej je sedemindvajset tisoč velika vsota. Železo bom koval, dokler je vroče. Komandant je do zdaj dobil triindvajset tisoč, če prištejem mojih sedemindvajset tisoč, bo imel petdeset tisoč pesov.

—    Komandant, koliko je vredna trgovina, od katere bi živel človek bolje kot vi?

—    Dobra trgovina šteje takoj petinštirideset do šestdeset tisoč pesov.

—    In koliko nese? Trikrat več, kot zaslužite vi? Štirikrat?

—    Več. Petkrat, šestkrat več.

—    In zakaj potem ne postanete trgovec?

—    Potreboval bi dvakrat toliko, kot imam.

—    Cuj, komandant, še tretjo zadevo ti bom predlagal.

—    Ne igraj se z mano.

—    Ne, resno ti pravim. Bi rad mojih sedemindvajset tisoč pesov? Samo reci, pa bojo tvoji.

—    Kako?

—    Pusti me, da odidem od tu.

—    Poslušaj, Francoz, vem, da mi ne zaupaš. Prej si imel morda prav. Zdaj pa sem tvoj prijatelj, s tvojo pomočjo sem se izvlekel iz revščine, kupim si lahko hišo in plačam otrokom šolnino. Nočem te okrasti in nočem, da te ubijejo. Tu ne morem nič storiti zate, pa če mi ponudiš zaklad. Ni šans, da bi uspel.

—    In če ti dokažem, da so?

—    Potem bova videla, a dobro premisli.

—    Imaš kakšnega prijatelja ribiča, komandant?

—    Ja.

—    Bi me ta ribič lahko spravil na morje in mi prodal svoj čoln?

—    Ne vem.

—    Koliko je približno vreden njegov čoln?

—    Dva tisoč pesov.

—    Ce dam njemu sedem tisoč in tebi dvajset, bi šlo?

—    Francoz, zame bo dovolj deset tisoč, prihrani nekaj zase.

—    Potem uredi stvari.

—    Boš šel sam?

—    Ne.

—    Koliko vas bo?

—    Samo trije.

—    Počakaj, da se pogovorim z ribičem.

Kar ne morem verjeti, kako se je tip spremenil. Kljub mesarskemu obrazu ima na dnu srca skrite čedne reči.

Na dvorišču se pogovorim s Clousiotom in Maturettom. Naredim naj, kakor hočem, mi rečeta, za mano bosta šla. Tako slepo zaupanje me napolni s samozavestjo. Krepko bom moral paziti odslej naprej, odgovoren sem za vse tri. Obvestiti pa bom moral tudi naše tri sopotnike. Ob devetih zvečer končamo turnir z dominami in tedaj je ravno še č&s, da spijem zadnjo kavo.

—    Cafetero! zakličem na hodnik in postrežejo nam s šestimi toplimi kavami.

—    Govoriti moram z vami. Tako. Zdi se mi, da se bo dalo zbežati od tu. Zal pa lahko odidemo samo trije. Razumljivo je, da bom s sabo odpeljal Clousiota in Maturetta, skupaj smo odšli iz kaznilnice. Če bi kdo rad kaj pripomnil, naj kar odkrito pove, poslušal ga bom.

—    Ne, reče Bretonec, tako je čisto prav, kakor pogledaš. Skupaj ste zbežali, zdaj pa ste zato tu, ker smo se mi trije hoteli izkrcati v Kolumbiji. Vseeno ti hvala, Metulj, da si nas vprašal za mnenje. A vso pravico imaš, da tako storiš. Naj vam Bog pomaga k uspehu, kajti če vas dobijo, vas čaka gotova smrt, in sami veste kakšna.

—    Vemo, ponovita Clousiot in Maturette.

Popoldne sem govoril s komandantom. Njegov prijatelj

se strinja. Zanima ga le, kaj bi radi imeli v čolnu.

—    Sod s petdesetimi litri sladke vode, petindvajset kil koruzne moke in šest litrov olja. To je vse.

—    Čarajo! zahrumi komandant. S tako malo reči boš odšel na morje?

—    Ja.

—    Korajžen si, Francoz.

Tako. Na vrsti je tretja operacija.

—    Verjemi mi ali ne, vse to počnem najprej za svoje otroke, potem šele zate, doda hladno komandant. Korajžen si, zaslužiš, da ti pomagam.

Vem, da je res, zahvalim se mu.

—    Kako boš napravil, da se ne bo preveč videlo, da sem ti pomagal?

—    Pazil bom, da ne boš ti odgovoren. Odšel bom tisto noč, ko bo drugi komandant na straži.

—    Povej mi svoj načrt.

—    Najprej boš jutri umaknil enega nočnega stražarja in čez tri dni še drugega. Ko bo ostal samo eden, boš nasproti vrat, ki vodijo v celico, postavil stražarnico. Prvo deževno noč bo v njej vedrila straža in skočil bom skoz zadnje okno. Kar pa se tiče reflektorja okoli obzidja, moraš ti najti način, da napraviš kratek stik. Samo za to te prosim. Sam lahko vržeš meter dolgo bakreno žico z dvema kamnoma okrog žic, ki gresta na drog z reflektorjem. Tvoj prijatelj ribič pa naj čoln priveže z verigo tako, da ne bom potem zgubljal časa, pripravljena naj so jadra in tri velika vesla.

—    V čolnu je majhen motor, reče komandant.

—    Ah! Tako je torej še bolje. Motor naj je prižgan, kakor da se ogreva, tvoj prijatelj pa naj kaj spije v prvi kavarni. Ko nas bo zagledal, naj se v črnem dežnem plašču postavi pred svoj čoln.

—    Kaj pa denar?

—    2e v naprej bom plačal sedem tisoč za tvojega prijatelja, tvojih dvajset tisoč pa bom pretrgal na dvoje. Eno polovico ti bom dal takoj, drugo pa boš dobil pri enem izmed zaprtih Francozov, povedal ti bom pri kom.

—    Mi ne zaupaš? To ni dobro.

—    Ne, da ti ne bi zaupal, lahko pa narediš napako s kratkim stikom in v takem primeru ti ne bom nič plačal. Brez kratkega stika namreč sploh ne morem oditi.

—    V redu.

Vse je urejeno. Komandant je ribiču izročil sedem tisoč pesov. 2e pet dni straži ponoči samo en policaj. Stražarnica je že postavljena in čakamo dež, ki pa ne pride. Okenski drog smo prežagali z žagami, ki nam jih je priskrbel komandant, zareze smo zamašili, vrh vsega pa je vse še lepo skrito za kletko, v kateri živi papagaj, ki se je že naučil govoriti »drek« po francosko. Počutimo se ko na žarečem oglju. Komandant je dobil svojo polovico bankovcev. Vsako noč čakamo. Dežja ni. Domenjeno je, da bo komandant uro po začetku dežja z druge strani zidu napravil kratki stik. Nič, nič, nobenega dežja v tem letnem času, neverjetno. Najmanjši oblaček, ki ga navsezgodaj zagledamo skoz rešetke, nas navda z upanjem, potem nič. Človeku bi se kar zmešalo. Že šestnajst dni je vse pripravljeno, šestnajst noči bedimo in napeto čakamo. Neko nedeljsko jutro me pride komandant sam iskat na dvorišče in me odpelje v svojo pisarno. Vrne mi zavojček s polovičkami bankovcev in še celih tri tisoč pesov.

—    Kaj je?

—    Francoz, prijatelj moj, samo še to noč imaš na razpolago. Ob šestih zjutraj vas bojo odpeljali v Baranquillo. Vračam ti samo tri tisoč pesov, ostalo je moj prijatelj porabil. Ce bo Bog hotel in bo ponoči deževalo, te bo ribič čakal. Ko boš vzel čoln, mu boš dal denar. Zaupam ti in vem, da se mi ni treba bati.

Ponoči ni deževalo.

Pobegi v Baranquilli

Ob šestih zjutraj pride narednik z dvema desetnikoma in osmimi vojaki, nataknejo nam lisice in hajd proti Baran-quilli. V treh urah in pol napravimo v vojaškem kamionu sto osemdeset kilometrov. Ob desetih smo v zaporu, imenovanem »80«, ulica Medellin, Baranquilla. Kljub vsem naporom smo navsezadnje le tu! Baranquilla je važno mesto. Prvo kolumbijsko pristanišče na Atlantiku, v notranjosti zaliva rio Magdalena. Njihova jetnišnica je tudi zelo važna: štiristo zapornikov in okrog sto paznikov. Takšna kot ponavadi vse jetnišnice v Evropi. Dvoje stražnih obzidij, več kot osem metrov visokih.

Sprejme nas štab pod poveljstvom don Gregoria, direktorja. Na obeh straneh poslopja je po dvoje dvorišč, ločenih s precej raztegnjeno kapelo, kjer berejo mašo in jo drugače uporabljajo kot govorilnico. Spravijo nas na dvorišče, kjer imajo najnevarnejše tipe. Ko so me preiskali, so našli triindvajset tisoč pesov in puščice. Kot svojo dolžnost čutim, da obvestim direktorja, da so zastrupljene, a kljub temu nas ne bojo imeli za najbolj pridne fantke.

—    Celo zastrupljene puščice imajo Francozi!

V tem baranquillskem zaporu je za nas najbolj nevarno, tu nas bojo namreč izročili francoskim oblastem. Ja, Baran-quilla, oziroma samo njena ogromna jetnišnica je postala ključno vprašanje. Treba je uiti, za vsako ceno, način sploh ni važen.

Naša celica je sredi dvorišča. Sicer pa to sploh ni celica, ampak kletka: cementna streha pritiska na debele jeklene rešetke, v kotu je voda in WC. Ostali zaporniki, kakšnih sto jih je, so v celicah, izdolbenih v vseh štirih stenah dvorišča, ki je dvajset metrov krat štirideset. Vsaka celica ima spredaj rešetke, iznad katerih se dviga nekakšna pločevinasta streha, ki ščiti pred dežjem. Sest nas je, Francozov, in samo mi smo v tej centralni kletki, noč in dan na voljo očem zapornikov in seveda paznikov. Dan preživimo na dvorišču od šestih zjutraj do šestih zvečer. Celica je odprta in lahko hodimo vanjo, če hočemo. Na dvorišču lahko govorimo, se sprehajamo in celo jemo.

Drugi dan nas odpeljejo v kapelo, kjer nas pričakuje direktor z nekaj policaji in vsaj osmimi fotoreporterji.

—    Zbežali ste iz francoske kaznilnice v Gvajani?

—    Tega nismo nikdar zanikali.

—    Zaradi česa so vas obsodili na tako hude kazni?

—    To sploh ni važno. Važno pa je, da na kolumbijskem ozemlju nismo ničesar zakrivili, da nam vaš narod ne pusti živeti novega življenja in da se gre celo lovce na glave in žandarje francoske vlade.

—    Kolumbija je prepričana, da vas ne sme sprejeti na svojem ozemlju.

—    Toda jaz in dva moja prijatelja sploh nočemo živeti v tej deželi. Aretirali so nas na odprtem morju in ne na kopnem. Na vso moč smo se poskušali oddaljiti.

—    Francozi so večinoma katoličani kot mi, Kolumbijci, se oglasi novinar nekega katoliškega lista.

—    Prav lahko, da vas krstijo za katolike, a vaše navade niso najbolj krščanske.

—    In kaj nam očitate?

—    Sodelujete s tistimi, ki nas zasledujejo. Se huje, prevzeli ste celo njihovo delo. Zaplenili ste nam čoln z vsemi stvarmi, ki so bile naša last, pravzaprav darilo katolikov s Curagaoa, ki jih tako plemenito zastopa škof Irenee de Bruy-ne. Nikakor se ne moremo sprijazniti s tem, da niste hoteli niti malo tvegati in nam pomagati pri reševanju hudih problemov, vrh vsega pa ste nam še preprečili, da bi z lastnimi sredstvi potovali naprej in se ustavili v tisti deželi, ki bi nas hotela sprejeti.

—    Nam zelo zamerite, nam, Kolumbijcem?

—    Kolumbijcem kot takim ne, zamerimo pa njihovemu policijskemu in sodnijskemu sistemu.

—    Kaj hočete reči s tem?

—    Da se da popraviti vsako napako, če se le hoče. Pustite nam, da odplujemo drugam.

—    Poskušali bomo to kako urediti.

' Ko pridemo nazaj na dvorišče, mi Maturette reče:

—    Ha, si razumel? Zdaj je konec iluzij, fant! Zdaj smo v zosu, ven ne pridemo kar tako.

—    Dragi moji prijatelji, ne vem, če smo vsi skupaj močnejši, zato vam povem, da lahko vsak napravi, kar se mu zdi. Jaz bom na vsak način izginil iz te famozne osem-desetke.

V četrtek me pokličejo v govorilnico in zagledam lepo oblečenega moškega petinštiridesetih let. Ogledam si ga. Nenavadno je podoben Louisu Degaju.

—    Si ti, Metulj?

—    Ja.

—    Jaz sem Joseph, Louis Dega je moj brat. Bral sem časopise, pa sem te prišel pogledat.

—    Hvala.

—    Si brata kdaj videl? Ga morda poznaš?

Natanko mu popišem Degajevo odisej o do tistega, ko sva se ločila v ambulanti. Pove mi, da je njegov brat zdaj na Otokih zveličanja, novico pa je sprejel v Marseillu. Obiski so dovoljeni v tej kapeli ob četrtkih in nedeljah. Pove mi, da živi v Baranquilli kakšnih dvanajst Francozov, ki so prišli s svojimi ženami iskat sreče. Sami zvodniki. V posebni mestni četrti ducat in pol prostitutk vzdržuje visoko francosko tradicijo te spretne in imenitne obrti. Zmeraj enaki tipi žensk in moških, ki po svetu vodijo svojo specialiteto, staro ko zemlja, od Kaira do Libanona, od Anglije do Avstralije, od Buenos Airesa do Caracasa, od Sajgona do Brazzavilla, in od svojega posla ne živijo slabo.

Joseph Dega mi pove še eno lepo: francoski zvodniki v Baranquilli so razburjeni. Bojijo se, da jim s svojo prisotnostjo v zaporu ne bi skalili miru in vrgli sence na njihovo cvetočo obrt. Res je, če samo eden izmed nas uide, ga bojo šli policaji naprej iskat v casetas, kjer so gospe, pa čeprav ubežnik še pomislil ne bo nanje. V takem primeru pa se lahko zgodi marsikaj: policija utegne najti ponarejene dokumente, pa neveljavne in razveljavljene dovolilnice za bivanje v Kolumbiji. In mnogo jih je, žensk in celo moških, ki bi imeli krepke neprijetnosti, če bi jih odkrili.

No, zdaj sem dobro poučen. Pove mi še, da mi je za karkoli na razpolago in da me bo obiskal vsako nedeljo in četrtek. Zahvalim se mu, korenjaku, kasneje je pokazal, da obljub ni imel samo na jeziku. Iz časopisov je tudi zvedel, da je Kolumbija ugodila zahtevi francoskih oblasti po naši ekstradiciji.

—    Takole, gospodje moji! Veliko vam imam povedati.

—    Kaj? zavpije vseh pet v zboru.

—    Najprej, da je z iluzijami končano. Naša ekstradicija je uradno potrjena. Posebna barka iz Francoske Gvajane nas bo prišla iskat in nas odpeljala nazaj v kaznilnico. Potem pa sem zvedel, da delamo hudo kri tukajšnjim zvodnikom. Tistemu ne, ki me je obiskal. Vseeno mu je, a njegovi kolegi iz ceha se bojijo, da ne bi kdo izmed nas ušel in bi imeli oni zaradi tega sitnosti.

Vsi se zakrohočejo. Mislijo, da se zafrkavam. Clousiot reče:

—    Gospod zvodnik, ali smem zbežati od tu, prosim?

—    Dovolj štosov! Ce nas obiščejo kurbe, jim povemo, naj nikar ne prihajajo. Razumeli?

—    Razumeli.

Kakor sem že povedal, je na našem dvorišču kakšnih sto kolumbijskih jetnikov. Se zdaleč niso bedaki. Med njimi so pravi, odlični tatovi, ugledni ponarejevalci, iznajdljivi sleparji, specialisti za oborožene napade, prekupčevalci z mamili in nekaj ubijalcev, posebej izvežbanih za svoj poklic, ki je že tako banalen v Ameriki. V teh krajih bogataši, politiki in pustolovci najemajo profesionalne ubijalce, ki opravijo namesto njih krvave posle.

Tu najdeš kože vseh barv. Od senegalskega črnega odtenka Afričanov do čajne barve naših martiniških kreolov, od indijansko mongolske opečnate polti z gladkimi temno vijoličastimi lasmi pa do čistih belcev. Z njimi prihajam v stik, izberem si nekaj tipov in poskušam spoznati, koliko so zmožni in če si sploh želijo zbežati. Večinoma so takšni kot jaz: bojijo se ali pa imajo pred sabo dolgo kazen, pa jih neprestano vznemirja misel na beg.

Po štirioglatem obzidju se vleče stražarska pot, ki je • ponoči krepko razsvetljena, na vsakem voglu pa je majhen stražarski stolp. Tako so noč in dan na razpolago štiri straže, jpa še ena na dvorišču pred vrati kapelice, ki pa ni oborožena. Hrane je dosti in več jetnikov prodaja kavo in sokove tukajšnjih sadov, pomaranč, ananasov in papaj, ki jih dobijo od zunaj. Od časa do časa so ti mali trgovci žrtve presenetljivo hitrih oboroženih napadov. Se preden se sploh česa zavejo, imajo prek obraza ogromno brisačo, da ne bi kričali, in nož ob rebrih ali vratu, ki bi se ob najrfianjšem gibu globoko vgreznil v meso. Žrtev je brez fičnikov, še preden bi sploh lahko rekla uf. Udarec s pestjo po tilniku ponavadi spremlja roparsko akcijo. Nikoli, pa naj se zgodi karkoli, nihče ne reče nič. Včasih trgovec pospravi, kar je prodal — kakor bi zaprl trgovino — in odide iskat tatu. Ce ga odkrije, se začne boj, zmeraj na nož.

Obiskat sta me prišla dva kolumbijska tatova in mi nekaj predlagala. Pazljivo ju poslušam. Kot vse kaže, je v mestu tudi nekaj policajev zmikavtov. Kadar pridejo na

vrsto za stražarjenje, obvestijo prijatelje in le-ti lahko potem po mili volji kradejo pred njihovimi očmi.

Obiskovalca poznata vse in pravita, da bi bila smola, če ne bi med tednom nihče izmed njih nastopil straže pred vhodom v kapelico. Jaz naj si čimprej priskrbim revolver. Tatinskega policaja ne bo treba dolgo pregovarjati, pa bo »prisiljen« potrkal na zadnja vrata kapelice, kjer straži pet, največ šest mož. Z revolverjem v roki jih prestrašimo in v hipu bomo na ulici. Samo pomešati se nam bo treba med ljudi, veliko jih je na tistem koncu.

Tak načrt mi ni najbolj všeč. Ce hočeš revolver skriti, mora biti precej majhno orožje, največ kaliber 6,35. V takem slučaju pa tvegamo, da se nas stražarji ne bojo dovolj ustrašili. Samo eden naj narobe reagira, pa bo treba ubijati. Ne, rečem. Zelja po akciji ne vznemirja samo mene, tudi moji prijatelji so nestrpni. A s to razliko, da se kakšen dan, ko so najbolj pobiti, celo sprijaznijo z mislijo, da jih bo ladja za v Gvajano našla v kletki. Odtod ni daleč do popolnega poraza. Menijo se tudi, kakšne kazni jih utegnejo čakati in kako bojo sploh ravnali z njimi.

— Vaših bedarij sploh ne morem več poslušati! Kadar se hočete pogovarjati o takšni bodočnosti, pojdite stran, nekam v kot, kjer mene ne bo. Ta vaša usodnost je možna, le če si brez moči. Ste res čisto impotentni? Je med vami kdo, ki so mu odrezali jajca? Ce je, potem mi kar povejte. Kajti nekaj vam povem, zaboga! Ce kdaj mislim na beg od tu, mislim na beg za vse. In če na vso moč napenjam možgane in kombiniram, kako naj uspe, bo to beg za vse. In to je silno nerodno, šest mož. Z mano je enostavno, povem vam. Ce bo šlo dosti časa, pa ne bomo nič storili, bom ubil kolumbijskega policaja, časa si spet prihranim. Ne bojo me vrnili več Franciji, če jim ubijem policaja. Imel bom čas in sam se bom prav lahko pripravil na beg.

Kolumbijca pripravljata drug načrt, ni slab. Na mašni dan, v nedeljo zjutraj, je kapelica zmeraj polna obiskovalcev in jetnikov. Najprej vsi skupaj poslušajo mašo, po končani službi pa ostanejo v njej tisti, ki imajo obisk. Kolumbijca mi svetujeta, naj grem v nedeljo k maši, da bom videl, kako vse skupaj teče. Tako bo laže ukrepati prihodnjo nedeljo. Predlagata tudi, naj sem vodja pobega. A odklonim to čast, obeh Kolumbijcev namreč ne poznam dovolj dobro.

Odgovarjam za štiri Francoze. Bretonec in Fant z likalnikom nočeta sodelovati. Ni problema, samo v kapelico jima ne bo treba. Ostali štirje pa bomo v nedeljo poslušali mašo. Kapela je četverokotna. V ozadju je kor, v sredini pa so na obeh straneh vrata, ki vodijo na dvorišče. Za zamreženimi glavnimi vrati je straža, kakšnih dvajset mož. Za stražarji pa so še vrata, ki se odpirajo na cesto. Ker pa je kapela nabito polna, so zamrežena vrata odprta med božjo službo, stražarji pa budno pazijo v sklenjeni vrsti. Med obiskovalci morata priti tudi dva moža z orožjem, ki jima ga bojo prinesle ženske med stegni. Verjetno bosta dva velika kalibra 38 ali 45. Enega bom dobil jaz kot vodja zarote. Ko se bo drugič zaslišal zvonček s kora, moramo vsi naenkrat napasti. Jaz naj prinesem ogromen nož direktorju don Gregoriu na vrat in mu rečem: »Da la orden de nos dejar passar, si no, te mato. Ukaži, naj nas pustijo mimo, drugače te ubijem.«

Nekdo drug bo moral napraviti enako z duhovnikom. Ostali trije bojo vsak iz svojega vogala naperili orožje v sklenjeno vrsto policajev pri glavnem vhodu v kapelico Prvi policaj, ki ne bo odvrgel orožja, bo ubit, bo ukazano. Najprej bojo zbežali fantje, ki nimajo orožja, duhovnik in direktor pa bosta nekakšen ščit zadnjemu. Ce bo šlo vse ■ normalno, bojo stražarji pometali puške na tla. Z revolverji jih bomo prisilili v kapelo, za njimi pa zaklenili najprej 'rešetke, potem še lesena vrata. Stražarnica bo prazna, saj morajo biti med mašo vsi obvezno na stražf. Kakšnih petdeset metrov od zidu nas bo čakal kamion, nanj bo prislonjena lestev, da bomo laže poskakali nanj. Kamion bo odpeljal šele tedaj, ko bo na vozu zadnji, se pravi vodja. Po končani maši se strinjam. Vse se godi tako, kot mi je opisal Fernando.

Joseph Dega v nedeljo ne bo prišel, že ve zakaj ne. Pripravil nam bo svoj taksi, da ne bo treba v kamion, in odpeljal nas bo v že vnaprej pripravljeno skrivališče. Ves teden sem hudičevo vznemirjen, ves nervozen čakam na akcijo. Fernando si je priskrbel revolver po drugi liniji. Strašno orožje je to, kaliber 45, kakršnega ima kolumbijska civilna garda. V četrtek me je obiskala ena izmed Josepho-vih deklet. Zelo je prijazna, pove mi, da bo taksi rumene

hnriro no hnmn era mncrli 'zefročiti

—    O. K. Hvala.

—    Veliko sreče.

Ljubko me poljubi na obe lici in zdi se mi, da je malce vznemirjena.

—    Entra, entra. Stopite v kapelico, da boste slišali božji glas, priganja duhovnik.

Clousiot je pripravljen. Maturettu se svetijo oči in oni tretji se tudi drži ob meni. Popolnoma miren stopim na svoje mesto. Direktor don Gregorio sedi poleg debele gospe. Desno od mene stoji ob zidu Clousiot, levo sta še oba druga, vsi pa smo napravljeni tako, da nas ne bojo prepoznali ljudje, če nam uspe priti do ceste. Ob desni podlaket sem si z debelo elastiko pripel odprt nož in rokav kaki srajce v zapestju zapel z gumbom. V trenutku povzdigovanja, ko imajo vsi sklonjene glave, kot bi nekaj iskali, bo ministrant na koru najprej zazvončkljal, potem pa še trikrat razločno udaril. Zmenjeni smo za drugi udarec. Dobro vemo, kaj moramo storiti.

Zazvoni prvič, drugič ... Vržem se na don Gregoria in mu nastavim bodalo na debeli zgubani vrat. Duhovnik zavpije:

—    Misericordia, no me mata. Milost, ne ubijte me.

Prijateljev ne vidim, samo slišim jih, ko ukažejo stražarjem, naj odvržejo puške. Vse je v redu. Don Gregoria povlečem za ovratnik prelepega suknjiča in mu rečem:

—    Sigua y no tengas miedo, no te hare dano. Z mano pojdi in nikar se ne boj, nič hudega ti ne bom storil.

Nekaj korakov vstran držijo duhovnika z britvico ob vratu. Zaslišim Fernanda:

—    Vamos, Frances, vamos a la salida. Francozi, pojdimo k izhodu.

Poln zmagoslavja in veselja zaradi uspešne akcije na-ženem vso svojo skupinico k vratom, ki vodijo na cesto, a v tistem hipu počita dva strela, oba naenkrat. Zgrudita se Fernando in še eden, ki je imel orožje. Vseeno stopim še korak ali dva naprej, a stražarji so prišli k sebi in nam s puškami stopili nasproti. Se sreča, da so vmes ženske, tako vsaj ne streljajo. A potem spet poči, dvakrat iz puške, enkrat iz revolveria. Na tla se zvali še naš tretii sopotnik, do-

tem ko je ravno še utegnil ustreliti tjavdan; ranil je neko dekle. Don Gregorio je na smrt bled, pa mi reče:

— Daj mi nož.

Dam mu ga. Brez veze bi bilo, če bi še kaj poskušali. Prej ko v pol minute se je situacija spremenila.

Kakšen teden kasneje sem zvedel, da se je upor ponesrečil zaradi nekega jetnika z drugega dvorišča, ki se je iz radovednosti udeležil maše, a zunaj kapelice. Čim se je naša akcija začela, je obvestil stražo. Policaji so skočili s šest metrov visokega zidu na dvorišče, ena skupina z ene, druga z druge strani kapelice. Skoz rešetke stranskih vrat so najprej počili tista dva, ki sta stala na klopi in grozila policajem, tretjega pa so pobili, ko je čez nekaj sekund prišel v doseg njihovih pušk. Potem se je nadaljevala prav čedna corrida. Sam sem ostal ob direktorju, ki je kričal povelja. Šestnajst, vmes tudi mi štirje Francozi, se nas je potem znašlo vklenjenih v temnici, ob kruhu in vodi.

Don Gregoria je obiskal Joseph. Direktor me da poklicati in mi pove, da nas bo Josephu na ljubo premestil na dvorišče. In res smo čez deset dni že vsi skupaj v isti kletki na dvorišču, Kolumbijci tudi. Najprej prosim za nekaj minut molka v spomin na Fernanda in njegova prijatelja, ki so bili ubiti v naši akciji. Ko me je naslednjič • obiskal Joseph, mi je povedal, da je obiskal vse zvodnike v mestu in so skupaj zbrali pet tisoč pesov, s katerimi je 'potem le prepričal don Gregoria. Ta gesta je zvodnike krepko dvignila v naših očeh.

Kaj zdaj? Se da še kaj napraviti? Prav gotovo še ne bom priznal poraza in prekrižanih rok počakal na francosko barko.

Zleknjen v skupni banji in skrit pred močnim soncem lahko nemoteno opazujem stražarje, ki se prestopaji po obzidju. Ponoči morajo vsakih deset minut drug za drugim poklicati: »Straža, pozor!« Tako se lahko poveljnik straže prepriča, da nihče ne spi. Ce stražar ne odgovori, ga drugi kliče tako dolgo, da dobi odgovor.

Mislim, da sem odkril šibko točko. Ob vsakem stražarskem stolpiču je na vrvi obešena posoda. Če se stražarju zahoče kave, pokliče cajetera, ki mu je natoči v posodo. Potem je treba vse skupaj samo še potegniti navzgor.

A stolpič na desni je precej boli nagnjen proti dvorišču kot

ostali. Če napravim ogromen kavelj in ga privežem na konec pletene vrvi, se bo z lahkoto pripel na obzidje. Cez zid moram namreč priti zelo hitro. Edini problem: kako onesposobiti stražo?

Vidim ga, stražarja, vstane in napravi nekaj korakov. Občutek imam, da mu je vročina hudo napoti in da se bori z zaspanostjo. Tole je, zaboga! Zaspati mora! Najprej bom izdelal vrv, in če najdem kavelj, ga bom uspaval in poskušal srečo. V dveh dneh je približno sedem metrov dolga vrv spletena iz močnih platnenih srajc, ki smo jih mogli dobiti, predvsem pa iz kakija. Kavlja niti ni bilo težko dobiti. Našel sem ga pod streho ob vratih celice, ki ščiti pred dežjem. Joseph Dega mi je prinesel flaško zelo močnega uspavalnega sredstva. V navodilih piše, da je treba vzeti samo deset kapljic, v flaški pa je gotovo za šest velikih žlic tekočine. Stražarja sem navadil, da je od mene sprejemal kavo. Spusti mi posodo in vrnem mu jo zmeraj s tremi kavami. Ker imajo vsi Kolumbijci radi alkohol, uspavalo pa ima malo okus po janeževcu, si priskrbim pač stekleničko janeževca.

—    Bi danes kavo na francoski način? vprašam stražarja.

—    Kako je to?

—    Z janeževcem.

—    Daj, najprej bi rad poskusil.

Več stražarjev je poskusilo mojo kavo, in če jim zdaj ponudim, mi rečejo:

—    Po francosko!

—    Kakor želiš.

In prilijem jim janeževca.

Prišel je čas za akcijo. Sobota, poldne. Grozno je vroče. Moji prijatelji vejo, da tokrat ne bo časa, da bi koga odpeljal s sabo. Ponudi pa se mi Kolumbijec z arabskim imenom Ali. Sprejmem, naj gre z mano. Tako vsaj noben Francoz ne bo imel sitnosti, če me dobijo. Po drugi strani pa ne smem imeti pri sebi vrvi in kavlja, ko bom točil kavo, stražarju bom ves čas na očeh. Vsi smo prepričani, da bo v petih minutah O. K.

Še pet minut manjka do ure. Pokličem stražarja:

—    Kako kaj?

—    Gre.

—    Bi kavo?

—    Ja, pa francosko, taka je boljša.

—    Počakaj, takoj ti prinesem.

—    Dve kavi, rečem cafeteru. V posodo sem že zlil celo stekleničko uspavalnega. Če ga s tem ne bo v trenutku konec! Vrnem se pod obzidje in stražar vidi, ko vlijem janeževec.

—    Hočeš močno?

—    Ja.

Zlijem še malo, potem pa svojo posodo položim v njegovo in potegne jo gor k sebi.

Pet minut, deset, petnajst, dvajset! Se zmeraj ni zaspal. Kje pa, namesto da bi se usedel, stopi s puško v roki po obzidju in se sprehodi. Pa vendar, saj je vse popil! Ob enih se bo straža zamenjala.

Opazujem ga, kot bi stal na žerjavici. Prav nič ne kaže, da bi bil drogiran. Ah! Opotekel se je. Sede na tla pred čuvajnico, s puško med nogami. Glava mu omahne na ramo. Moji prijatelji in kakšni trije Kolumbijci, ki so seznanjeni z vso zadevo, ga opazujejo prav tako navdušeno kot jaz.

—    Zdaj, rečem Kolumbijcu. Vrv!

Pripravi se, da jo vrže, v tem pa se stražar dvigne, spusti puško na tla, se pretegne in začne na mestu korakati. Kolumbijec se ravno še v pravem času ustavi. Še osemnajst minut manjka in straža se bo zamenjala. Potihoma začnem klicati Boga na pomoč: »Prosim te, pomagaj mi še enkrat! Rotim te, ne zapusti me!« Toda tako brez veze je, če kličem tega krščanskega Boga, ponavadi se prav malo zmeni zame, ki sem ateist.

—    No ta je pa dobra! reče Clousiot in stopi k meni. Neverjetno, ta mrha sploh ne misli zaspati!

Stražar se skloni, da bi pobral puško, tedaj pa pade ko dolg in širok po tleh, kot bi ga ubila strela. Kolumbijec zažene kavelj, a brez uspeha, kavelj pade nazaj. Potem ga zažene drugič in kavelj prime, Malo ga povleče, da bi videl, če drži dobro, in potem poskusim še sam. Ko se odženem s tal in napravim prvi korak po navpičnem zidu, zaslišim Clousiota:

—    Pazi! Izmena prihaja.

Ravno umaknem se še lahko, ne da bi me opazili. Iz nekakšnega obrambnega instinkta in tovarištva se mi v hipu približa kakih deset Kolumbijcev in pomešan se mednje. Odidemo vzdolž obzidja in za sabo pustimo obešeno vrv. Novi stražar obenem zagleda kavelj in fanta, ki se je s puško zleknil po tleh. Takoj skoči h gumbu za alarm, gotovo prepričan, da je kdo zbežal.

Zaspaneta odnesejo na nosilih. Na obzidju je vsaj dvajset policajev. Prišel je tudi don Gregorio in si ogledal vrv in kavelj. Policaji v hipu obkolijo dvorišče in pripravijo puške na strel. Začnejo klicati po imenih. Drug za drugim se jetniki vračajo v celice. A kakšno presenečenje! Nihče ne manjka. Celice potem skrbno zaklenejo.

Na vrsti je še drugo preverjanje imen, kontrola posameznih celic. Ne, nihče ni izginil. Okrog treh popoldne nas spet pustijo na dvorišče. Zvemo, da stražar smrči ko polh in da ga na noben način niso uspeli prebuditi. Moj kolumbijski sodelavec je prav tako pobit kot jaz. Tudi sam je bil do konca prepričan, da bo šlo! Ko blazen preklinja ameriško industrijo, kajti uspavalno sredstvo je bilo ameriško.

—    Kaj storiti?

—    Hombre, nadaljevati! mu rečem, nič drugega mi ne pride na misel. Fant misli, da bi nadaljevala in uspavala stražarje, jaz pa sem hotel reči, da se ne bova odpovedala begu.

—    Misliš, da se bo našel še kak stražar, ki bi rad pil najino francosko kavo? mi reče.

Čeprav je najin položaj silno tragičen, ne morem ostati resen:

—    Ja seveda, fant!

Stražar je spal tri dni in štiri noči. Ko se končno le zbudi, povsem logično pove, da sem ga gotovo jaz uspaval s kavo na francoski način. Don Gregorio me da poklicati in me sooči s stražarjem. Poveljnik straže me hoče nabosti na svojo sabljo, v hipu skočim v drugi kot sobe in se mu zarežim. Poveljnik dvigne rezilo, vmes skoči don Gregorio in udarec ga zadene naravnost v ramo. Zgrudi se na tla, ključnico ima zlomljeno. Tako glasno vpije, da se oficir ukvarja samo še z njim. Pobere ga s tal, a don Gregorio ne neha klicati na pomoč. Iz sosednih pisarn pritečejo uslužbenci v civilu, kakšnih deset jih je. Maščevati hočejo direktorja in naskočijo oficirja, oba policaja in stražarja, ki sem ga uspaval. V tej »tangani« jih je takoj nekaj lažje ranjenih. Jaz sem edini, nič mi ni. Moj primer ni več aktualen, zdaj sta v ospredju direktor in oficir. Don Gregoria so odnesli v bolnišnico, njegov namestnik pa me odpelje na dvorišče:

— S tabo bomo uredili kasneje, Frances.

Drugega dne me direktor, ves v gipsu, prosi, naj dam pismeno izjavo proti oficirju. Z užitkom podpišem vse, kar hočejo. Na zadevo z uspavalnim praškom pa popolnoma pozabijo, nič več jih ne zanima. Prednost zame.

Mine še nekaj dni in tedaj se ponudi Joseph Dega, da bo od zunaj organiziral akcijo. Povedal sem mu, da je ponoči nemogoče zbežati, ker je obzidje osvetljeno. Poskusil bo nekako pretrgati tok, se odloči. Kmalu najde rešitev: znanec električar bo obrnil stikalo v transformatorju, ki je zunaj obzidja. Jaz moram medtem podkupiti stražarje pri izhodu na cesto in pri vratih kapelice. Nisem si predstavljal, da bo tako komplicirano. Najprej sem moral prepričati don Gregoria, naj mi vrne mojih deset tisoč pesov, z izgovorom, seveda, da jih bom prek Josepha poslal domačim, dva tisoč pesov pa je bil »prisiljen« sprejeti kot darilo za ženo. Ko sem spravil na samo policaja, ki je sestavljal urnik in določal vrstni red stražarjev, sem tudi njega moral podkupiti. Vzel je tri tisoč pesov, a ni hotel intervenirati pri drugih stražarjih. Sam naj jih najdem, se z njimi domenim, njemu pa naj potem povem imena in kdaj naj začnejo stražo.

Priprave za novi beg so mi vzele več ko mesec dni. Naposled je vse pripravljeno. Ker se nam ne bo treba ukvarjati s policajem na dvorišču, bomo lahko mirno prežagali rešetke. Tri pile imam. Obvestil sem tudi Kolumbijca, ki je metal kavelj, prežagal bo rešetke na več^mestih. Domenjeno noč bo eden izmed njegovih prijateljev, ki se zadnje čase dela blaznega, s plehom tolkel po vratih in se na ves glas drl. Kolumbijec ve, da so se stražarji strinjali le s tem, če pobegneta dva Francoza, če pa bo bežal še tretji, bojo nanj streljali. Kljub temu hoče poskusiti srečo, če bomo plezali tesno drug ob drugem, mi pravi, nas v temi še prešteti ne bojo mogli. Clousiot in Maturette sta žrebala, kdo bo šel z mano. Zmagal je Clousiot.

Noč brez lune je prišla. Policaja in narednik so dobili vsak polovico obljubljenega denaria. Tokrat mi jih ni bilo treba trgati, so že bili. Druge polovice bojo odšli iskat v Barrio Chino k Degajevi ženi.

Luč ugasne. Zaženem se k rešetkam. Prej ko v desetih minutah so prežagane. Iz celice odideva v temnih hlačah in srajci. Kolumbijec se nama pridruži med potjo. Nag je, na sebi ima le črne hlačke. Skočim na rešetke, ki gledajo iz zidu, se vzpenem mimo žleba in vržem kavelj s tremi metri vrvi. Prej ko v treh minutah in brez hrupa pridemo na obzidje. Na trebuhu počakam Clousiota. Noč je popolnoma črna. Naenkrat zagledam, oziroma uganem iztegnjeno roko, primem jo in povlečem. V tem zaslišim blazen ropot. Pomeni, da je Clousiot med zidom in streho in da se je s hlačnim pasom zataknil ob pleh. Takoj neham vleči, razumljivo. Vse je tiho. Ko sem prepričan, da je vse v redu, spet povlečem Clousiota. Streha zaropota in z vsemi močmi ga potegnem navzgor.

Tedaj pa se od vsepovsod zaslišijo streli, samo v najbližji stražarnici je tiho. Zmedeni od presenečenja poskače-mo z zidu, a žal na napačni strani. Ce bi skočili na desni strani, ne bi padli celih devet metrov, pač pa samo pet. Rezultat je grozen. Clousiot si je drugič zlomil nogo, pa tudi sam ne morem vstati, poškodovane imam podplate. Kasneje sem zvedel, da sem si pri padcu zlomil obe petnici. Kolumbijec si je izpahnil samo koleno. Streli so priklicali tudi stražo na cesti. Zasledujejo nas z ogromno laterno in se nam približajo z naperjenimi puškami. Od samega besa sem zajokal. Posebej še, ker policaji sploh nočejo razumeti, da res ne morem vstati. V zapor se vrnem po kolenih in pod udarci bajonetov. Clousiot in Kolumbijec sta priskakala po eni nogi. Iz rane na glavi mi krepko teče kri, dobil sem jih s puškinim kopitom.

Streljanje je prebudilo don Gregoria, ki je na srečo to noč stražil in prespal v svoji pisarni. Ce ne bi bilo njega, bi nas pokončali z bajoneti in težkimi kopiti. Najbolj je mesaril ravno narednik, ki sem mu plačal, naj postavi dva zanesljiva stražarja. Don Gregorio je napravil konec divjanju in ljudem zagrozil z vojaškim sodiščem, če nas preveč ranijo. Njegove magične besede so jih dokončno ohromile.

Drugega dne so v ambulanti zagipsali Clousiotovo nogo, Kolumbijcu pa je naravnal koleno neki zapornik in mu prilepil obliž Velpeau. Meni so ponoči otekle noge, vse rdeče in črne so bile od krvi in podobne debelim bučam. Doktor mi jih je namakal v mlačni slani vodi in mi potem trikrat na dan polagal pijavke. Ko se dodobra napijejo krvi, se same odlepijo in dajo jih v kis, da se izpraznijo. S šestimi šivi so mi zakrpali tudi rano na glavi.

Slabo obveščen novinar je objavil članek o meni. Napisal je, da sem bil vodja upora v cerkvi, da sem »zastrupil« stražo in da sem slednjič tudi organiziral množični pobeg, seveda pa da so nam pomagali tudi od zunaj, ko so v transformatorju prekinili tok. »Upajmo, da bo čimprej prišla Francija in nas rešila svojega gangsterja številka ena,« je zaključil.

Joseph me je prišel obiskat z ženo Annie. Narednik in trije policaji so se vsak posebej oglasili pri njej zaradi denarja. Zdaj me je prišla vprašat, kaj naj stori. Treba jim je plačati, se odločim, saj so se držali navodil. Niso krivi, če nam je spodletelo.

Ze kakšen teden me vozijo po dvorišču v nekakšni samokolnici, ki jo imam za posteljo. Ležim in noge imam visoko nad seboj na mehki podlagi, ki so jo pritrdili med dve pokončni palici. V takšnem položaju me še najmanj boli. Oteklih nog, razbolelih od strjene krvi, ne morem položiti nikamor drugam, pa tudi če ležim. Takole je bolje. Čez štirinajst dni so otekline že očitno manjše in peljejo me pod rentgen. Obe petnici imam zlomljeni. Vse življenje bom ostal ploskih nog.

Današnji časopis napoveduje, da nas bo .konec meseca prišla iskat ladja s francosko stražo. Ladja Mana, piše v časopisu. 12. oktobra smo danes. Ostane nam še osemnajst dni, treba bo še zadnjič poskusiti. Toda kaj, s polomljenimi nogami?

Joseph je obupan. Povedal mi je, da so vsi Francozi in njihove žene iz Barria China pobiti od žalosti, ko so videli, kako sem se boril za svobodo, pa me bojo zdaj v nekaj dneh izročili francoskim oblastem. Moj primer je vznemiril vso kolonijo. Kar laže mi je, ko začutim, da vsi ti možje in žene držijo z mano.

Odpovedal sem se načrtu, da bi ubil kolumbijskega policaja. Prav res, ne morem se odločiti, da bi vzel življenje človeku, ki mi ni ničesar storil. Spomnim se, da ima morda očeta ali mater, in da jima pomaga, morda ima ženo, otroke.

Nasmehnem se ob misli, da bi moral najti kakšnega zelo hudobnega policaja brez družine. Da bi ga, na primer, lahko vprašal: »Ce te ubijem, te res ne bojo pogrešali?« 13. oktobra zjutraj me res spreletavajo črne misli. Pred sabo imam košček kamna pikrinove kisline, in če ga pogoltnem, bom dobil zlatenico. Morda me bojo potem le spravili iz ambulante Josephovi plačanci. Drugega dne sem bolj rumen kot limona. Na dvorišče me pride pogledat don Gregorio, v senci ležim z nogami v zraku. Brez ovinkov in previdnosti brž udarim:

—    Deset tisoč pesov dobite, če me spravite v ambulanto.

—    Francoz, poskusil bom. Pa ne toliko zaradi denarja, ampak človeka boli, če te gleda, kako si prizadevaš k svobodi, pa ti ne uspe. Seveda pa ni rečeno, da te bojo hoteli obdržati v postelji, posebej zaradi tistega članka v časopisu. Bali se bojo.

Cez eno uro me je doktor poslal v ambulanto, seveda pa se tal še dotaknil nisem. Na nosilih so me odnesli iz re-šilca, me še zmeraj na nosilih natančno pregledali, urin in drugo, in čez dve uri sem bil že spet v jetnišnici.

Danes smo devetnajstega, četrtek je. Z Josephovo ženo Annie je prišla tudi žena nekega Korzičana. Prinesli sta mi cigarete in nekaj sladkarij. S prijaznimi besedami sta mi storili ogromno uslugo. Z dokazi iskrenega prijateljstva sta mi res spremenili žalostni dan v sončno popoldne. Nikdar ne bom mogel povedati, kako veliko mi je pomenila solidarnost teh ljudi, pravzaprav iz naše stroke, ko sem bil zaprt v Osemdesetki. Pa koliko dolgujem Josephu Degaju, ki je šel in tvegal glavo pa premoženje, da bi mi pomagal zbežati!

Nenadoma sredi pogovora mi je šinila v glavo odlična ideja. Annie je rekla:

—    Dragi moj Metulj, storili ste prav vse, kar se je dalo, a usoda vam je bila krepko nenaklonjena. Samo v zrak jo lahko še pošljete, Osemdesetko!

—    In zakaj ne? Zakaj ne bi razstrelil te stare jetniš-nice! Tem Kolumbijcem bi napravil lepo uslugo. Morda bi se potem odločili za novo, bolj higienično.

S šarmantnima damama sem se za zmeraj poslovil s poljubom, Annie sem še rekel:

—    Joseph naj me obišče v nedeljo.

V nedeljo smo bili dvaindvajsetega, Joseph je prišel.

—    Poslušaj, naredi nemogoče in v četrtek naj mi kdo prinese naboj dinamita, detonator in nekaj bickforda, sam pa se bom potrudil dobiti sveder in tri vžigalne vrvice.

—    Kaj boš naredil?

—    Sredi belega dne bom razstrelil jetniški zid. Fantu s taksijem obljubi pet tisoč pesov. Naj čaka zadaj na cesti vsak dan od osmih zjutraj do šestih zvečer. Petsto pesov na dan dobi, če se ne zgodi nič, pet tisoč, če se kaj zgodi. Skoz luknjo, ki jo bo napravil dinamit, bom prišel ven prek kolumbijskega orjaka in potem je vse odvisno od taksija. Če bo s taksijem urejeno, pošlji dinamit, drugače pa se tu vse konča, tokrat zares.

—    Računaj name, reče Joseph.

Ob petih se dam na rokah odnesti v kapelo. Rekel sem, da bi rad sam molil. Zahtevam, naj me obišče don Gregorio. Pride.

—    Hombre, samo še osem dni, pa rias boš zapustil.

—    Prav zato sem vas dal poklicati. Dolgujete mi petnajst tisoč pesov. Preden grem, bi jih rad dal prijatelju, poslal jih bo mojim domačim. Sprejmite tri tisoč pesov, ki vam jih iz srca poklanjam, ker ste me zmeraj branili pred surovimi stražarji. Veliko uslugo bi mi storili, če bi mi jih dali danes z zvitkom lepilnega traku. Rad bi do četrtka uredil in jih zlepljene dal prijatelju.

—    Prav.

Vrne se in mi da dvanajst tisoč pesov, sam jih spravi tri tisoč.

Ko sem spet na samokolnici, pokličem Kolumbijca, ki je zadnjikrat poskušal zbežati z mano. Na samem ijiu razložim svoj načrt in ga vprašam, če se čuti dovolj močnega, da bi me štuporamo prenesel dvajset ali trideset metrov do taksija. Takoj se strinja. Po tej strani je torej v redu. Obnašam se, kot da bi bil Josephov posel že urejen. Navsezgodaj zjutraj se v ponedeljek postavim pred umivalnico. Maturette, ki mi je s Clousiotom še zmeraj za šoferja samokolnice, odide po narednika, ki sem mu dal tri tisoč pesov in ki nas je tako divje tolkel pri zadnjem neuspelem pobegu.

—    Narednik Lopez, govoriti moram z vami.

—    Kaj hočete?

—    Za dva tisoč pesov bi rad zelo močno vrtalo na tri hitrosti in šest svedrov za opeko. Dve naj bosta široki pol centimetra, dve centimeter in dve centimeter in pol.

—    Denarja nimam, da bi jih kupil.

—    Na petsto pesov.

—    Jutri je torek, stvari dobiš ob enih, ko se zamenja straža. Pripravi dva tisočaka.

Drugega dne sem vse res dobil v košu za odpadke sredi dvorišča, ki ga izpraznijo ob izmeni. Stvari sem dal Pablu, kolumbijskemu orjaku, vzel jih je in skril.

V četrtek šestindvajsetega Josepha ni od nikoder. Malo preden se končajo obiski, me pokličejo. Star Francoz zgubanega obraza je prišel namesto Josepha.

—    V tejle kepi kruha so reči, ki si jih hotel.

—    Tu je tudi dva tisoč pesov za taksi. Vsak dan petsto.

—    Šofer taksija je star Peruanec, blazno samozavesten. Zaradi tega se nikar ne razburjaj. Ciao.

—    Ciao.

Kruh je zavit v veliko papirnato vrečko, da ne bi vzbujal radovednosti, v njej pa so cigarete, šibice, prekajene klobasice, salama, zavojček masla in flaška črnega olja. Medtem ko stražar brklja po vrečki, mu dam cigarete, šibice in dve klobasi.

—    Se kos kruha mi daj, se spomni stražar.

Samo tega se je še manjkalo!

—    Ne, kruh si kar sam kupi. Tu imaš pet pesov, drugače kruha ne bo dosti za nas šest.

Uf! Dobro sem jo odnesel. Kako le sem se spomnil in mu ponudil klobase! V hipu me v samokolnici odpeljejo proč od zoprnega policaja. Se zmeraj sem ves znojen od presenečenja.

—    Jutri se bo bliskalo. Vse je tu, Pablo. Luknjo moraš napraviti v zidu točno pod stražnim stolpičem, tako te kifelc od zgoraj ne bo mogel videti.

—    Pa bo slišal.

—    Tudi za to sem poskrbel. Dopoldne okrog desetih je ta del dvorišča v senci. Eden izmed delavcev naj nekaj metrov od nas očitno pritrdi na zid bakreno ploščo in jo začne obdelovati. Še bolje bi bilo, če bi bila dva. Vsakemu dam petsto pesov. Poišči ju.

Kolumbijec ju je kmalu našel.

—    Dva moja prijatelja bosta neprestano kovala baker in stražar ne bo razločil ropota, ki ga bo delal sveder. Ti pa bodi v samokolnici precej blizu in se meni s Francozi, tako me vsaj ne bo mogel videti stražar z druge strani.

Čez eno uro je bila luknja zvrtana. Stražar ni nič zasumil. Možaka sta udrihala po plehu, sveder pa je Pablo ves čas zalival z oljem. Naboj je v zidu, detonator pritrjen, dvajset centimetrov vžigalne vrvice. Naboj stoji trdno, obložen z ilovico. Umaknemo se. Če bo šlo vse po sreči, se bo ob eksploziji napravila odprtina v zidu. Stražar bo s stražnico vred padel dol, mene pa bo Pablo štuporamo odnesel do taksija. Ostali pa kakor kdo. Logično je, da bosta Clousiot in Maturette prej v avtu, pa tudi če bosta šla šele za mano.

Preden prižgem, Pablo obvesti skupino Kolumbijcev:

—    Če bi radi ušli, v zidu bo vsak čas luknja.

—    To bo v redu, ko bojo policaji stekli in streljali na tiste zadnje, ki jim bojo najbolj blizu.

Prižgem. Hudičevo močna eksplozija zamaje vse naokoli. S stražarjem vred se zruši tudi stolpič. V zidu so vsepovsod ogromne špranje, na drugi strani se že vidi cesta, vendar pa nobena ni zadosti široka, da bi se dalo priti skozi. In šele tedaj priznam, da sem zgubljen. Usoda hoče, vrnil se bom nazaj v Cayenne.

Ne da se opisati, kakšen preplah je sledil eksploziji. Več kot petdeset policajev je na dvorišču. Don Gregorio prav dobro ve, pri čem je.    t

—    Bueno, Frances. Tokrat je res zadnjikrat, mislim.

Poveljnik garnizona je ponorel od besa. Ne more ukazati, naj mlatijo po ranjenemu človeku, ki leži v samokolnici, da pa bi jaz drugim prihranil neprijetnosti, jasno in glasno izjavim, da sem vso reč opravil čisto sam. Šest stražarjev se postavi pred razpokani zid, šest na dvorišče in šest zunaj na cesto. Dokler zidarji ne popravijo škode, bojo morali neprestano paziti. Stražar, ki je padel z obzidja, si na srečo ni napravil nič.

Cez tri dni, tridesetega oktobra ob enajstih dopoldne, je prišlo kakšnih dvanajst paznikov v belem. Preden smo se vkrcali, je bila še majhna uradna ceremonija: morali so nas identificirati. Prinesli so kartotečne liste z antropometrični-mi podatki, fotografije, prstne odtise in še vso drugo šaro. Ko so preverili naše osebnosti, je stopil francoski konzul k okrožnemu sodniku, ki nas je dolžan uradno predati Franciji, in podpisal listine. Vsi prisotni so bili presenečeni, kako prijateljsko so delali z nami pazniki. Nobenega sovraštva, nobene grde besede. Tisti trije, ki so bili že dalj časa na robiji, poznajo nekaj paznikov in se menijo in hecajo z njimi kot stari prijatelji. Komandant eskorte Boural je ves vznemirjen zaradi mojega zdravja, pogleda mi podplate in obljubi, da bojo na krovu poskrbeli zame, ker je med ljudmi na ladji tudi dober bolničar.

Vožnja na dnu podpalubja je bila še posebej muke-polna, saj nas je dajala zadušljiva vročina in pa neprijeten občutek, da si za noge priklenjen ob drog, ki datira še iz časa toulonske kaznilnice. Naj omenim samo en dogodek med vožnjo. Ladja se je morala ustaviti na Trinidadu in se oskrbeti z gorivom. Ko smo bili v pristanišču, je neki angleški častnik zahteval, naj nam odstranijo verige. Očitno je torej prepovedano z verigami vezati ljudi na ladji. Izkoristil sem priliko in oklofutal nekega drugega angleškega častnika inšpektorja. Na tak način sem jih hotel izzvati, da bi me izkrcali. A častnik mi je rekel:

— Ne bom vas aretiral in ne bomo vas izkrcali, čeprav ste se grdo prekršili. Dosti bolj boste kaznovani, če se vrnete v kaznilnico.

Po meni je. Ja, res, usojeno mi je, da se vrnem na prisilno. Žalostno, a teh enajst mesecev svobode in neprestanih bojev se je končalo precej klavrno. Kljub vsemu, kljub vsemu temu razlegaj očemu se trušču številnih pustolovščin pa tale vrnitev na robijo z vsemi grenkimi posledicami ne more zabrisati nepozabnih trenutkov, ki sem jih doživel.

Samo nekaj kilometrov od pristanišča, ki smo ga ravnokar zapustili, živi čudovita družina Bowen, ki ji ni para pod soncem. Sli smo tudi mimo Curagaoa, kjer sem spoznal velikega človeka, ime mu je bilo Irenee de Bruyne. Prav gotovo smo tudi oplazili ozemlje Indijancev Guajira, kjer sem občutil ljubezen v vsej strastni nedolžnosti in spontanosti narave. Vso tisto vedrino, ki so je zmožni otroci, pa preprosti način dojemanja stvari, ki je tudi značilen zanje, vse to sem našel v Indijankah, prepolnih volje, razumevanja, ljubezni in čistosti.

Pa gobavci z Golobjega otoka! Ubogi reveži, ki so se okužili s tako hudo boleznijo, so vseeno v svojih srcih našli plemenitost in nam pomagali!

Pa belgijski konzul, ki mi je kar sam od sebe pomagal, pa Joseph Dega, ki me ni niti poznal, pa je toliko riskiral! Vsi ti ljudje, vsa ta izredna bitja, ki sem jih srečal na poti, so vredni, da sem pobegnil. Kljub polomiji občutim zdaj nekakšno zmagoslavje, morda samo zato, ker sem spoznal toliko ljudi. Ne, ni mi žal truda.

Tu je zdaj Maroni z vsem svojim blatom. Na krovu Mane smo. Tropsko sonce je že začelo žgati zemljo. Ura je devet zjutraj. Počasi zapeljemo v estuar, odkoder nas je takrat odneslo tako hitro. Prijatelji so tiho, pazniki se veselijo, da so doma. Vožnja po morju je bila neprijetna in precej se jih je oddahnilo.

16. novembra 1934

Na pomolu je blazno ljudi. Radovedno čakajo na tistih šest, ki se niso ustrašili dolge poti. Ker prihajamo ravno v nedeljo, je to lepo razvedrilo za vsakogar, saj v teh krajih ne poznajo dosti zabave. Sem pa tja slišim:

—    Tisti, ki je ranjen, je Metulj. Ta je Clousiot, ta Ma-turette... — In tako naprej.

V kaznilniškem kampu je pred barakami zbranih šeststo mož. Ob vsaki grupi so pazniki. Prvi, ki ga prepoznam, je Frangois Sierra. Odkrito je zajokal, ni se skril pred drugimi. Sloni prek okna ambulante in me gleda. Res mu je hudo. Sredi taborišča se ustavimo. Komandant kaznilnice prime v roko trobljo:

—    Transportiranci, kot ste se lahko sami prepričali, je vsak pobeg nekoristen. V vsaki državi vas aretirajo in vrnejo Franciji. Nihče vas noče obdržati. Torej storite bolje, če ostanete mirni in se lepo obnašate. Kaj čaka teh šest ljudi? Huda obsodba, ki jo bojo morali odslužiti v samicah na otoku Saint-Joseph, po prestani kazni pa bojo dosmrtno internirani na Otokih zveličanja. To so si torej prislužili z begom! Upam, da ste razumeli. Nadzorniki, odpeljite jih na disciplinski oddelek.

Čez nekaj minut smo že v specialnih celicah na oddelku z okrepljeno stražo. Komaj sem prišel, pa že zahtevam, naj mi začnejo zdraviti podplate, še zmeraj so grozno nabrekli in otečeni. Clousiot pove, da ga boli gips na nogi. Splača se poskusiti... Samo da bi nas poslali v ambulanto! Z nadzornikom pride tudi Frangois Sierra.

—    Bolničar je prišel, reče paznik.

—    Kako si, Buba?

—    Bolan sem, rad bi v ambulanto.

—    Poskusil bom, a po tistem, kar si storil tam, se mi zdi to popolnoma nemogoče, za Clousiota prav tako.

Zmasira mi podplate, mi da neko pomado, pregleda Clousiotov gips in gre. Nič se nisva mogla meniti, kajti ves čas so stali zraven pazniki, a v njihovih očeh sem čutil toliko dobrote, da sem bil ves vznemirjen.

—    Ne, nič se ne da storiti, mi je dejal drugega dne, ko mi je spet masiral noge. Bi rad, da bi te prestavili v skupinsko sobo? Te ponoči priklenejo z verigo?

—    Ja.

—    Potem je bolje, če te dajo v skupinsko. Se zmeraj boš priklenjen za nogo, a ne boš več sam. Nekaj groznega mora biti, če si v takem trenutku popolnoma odrezan od drugih.

—    Jasno.

Ja, zdaj prenašam samoto še precej teže ko prej. Tako se počutim, da mi še oči ni treba zapreti, pa se prav uspešno potepam po preteklosti in sedanjosti. In ker ne morem hoditi, je zdaj samica zame še hujša.

Ha! Spet sem se vrnil na »pot razkroja«. Pa vendar sem se je prav hitro otresel in po morju odletel svobodi nasproti, vesel, da sem spet človek, in bil sem tudi bliže maščevanju. Dolga, ki ga ima še trio Polein, policija, tožilec, res ne smem pozabiti. Kovčka niti ne bo treba izročiti kifel-cema pri vratih sodne policije. Sam bom prišel preoblečen v uslužbenca Cookove železniške firme z lepo čepico na glavi. Na kovčku bo velika etiketa: Komisarju divizije Be-noitu, Nabrežje des Orfevres 36, Pariz, Sena. Kovček bom odnesel gor v raportno dvorano, računan bo tudi čas, da se umaknem, stvar gotovo ne bo spodletela. Po takšni rešitvi se počutim, kot bi se mi ogromno breme zvalilo z ramen. Kar zadeva tožilca, imam še čas, da mu odtrgam jezik. Ne vem še točno, a tudi ta reč je že urejena. Po koščkih mu iztrgam sprostituizirani jezik.

Zdaj moram najprej pozdraviti podplate. Čim prej moram biti na nogah. Pred sodišče nas bojo postavili šele čez kakšne tri mesece, v treh mesecih pa se zgodi reči! En mesec, da se navadim hoje, pa še mesec, ko uredim vse potrebno, in na svidenje, gospodje. Smer Britanski Honduras. A tokrat me ne bo nihče prijel za kravatelc!

Po treh dneh so me včeraj odnesli v skupinsko celico. Štirideset jih že čaka na vojno sodišče. Nekateri so obtoženi tatvine, spet drugi ropanja, namernih požigov, uboja, poskusa uboja, umora, poskusa bega, bega in celo ljudožer-stva. Na vsaki strani lesene pregrade nas je dvajset, skupaj smo privezani za isti jekleni drog, ki ima vsaj petnajst metrov. Ob šestih zvečer nam vklenejo levo nogo in ob šestih zjutraj nam verige spet odklenejo in ves dan se potem lahko sprehajamo, sedimo, igramo damo in se menimo vzdolž tako imenovane piste, hodnika, ki je dva metra širok in se vleče od enega konca celice do drugega. Podnevi sploh nimam časa, da bi se dolgočasil. Vsi prihajajo k meni v majhnih skupinicah in hočejo, naj jim povem, kako je bilo. Potem me razglašajo za velikega bedaka, ko zvejo, da sem prostovoljno zapustil svoje pleme Guajirov, pa Lali in Zoraimo.

— Kakšnega vraga si šel iskat, povej nam! se oglasi neki Parižan, ki me je poslušal. Tramvaje? Kino? Lift? Elektriko z visoko napetostjo, ki jo porabijo za Električni stol? Menda se nisi hotel skopati v bazenu sredi trga Pigalle? Nerazumljivo! nadaljuje frajer, imaš dve pičke, eno bolj gala od druge, nag živiš sredi narave s celo bando simpatičnih nudistov, žreš, piješ in hodiš na lov. Morje imaš, sonce in segret pesek pa biserne školjke, vse imaš, zastonj, potem pa greš, ker ti to ni več všeč. Kam? Le reci! Čez cesto tečeš, da te ne povozi avto, plačuješ stanarino, krojača, račun za elektriko in telefon, in če hočeš vzdrževati en polomljen voz, moraš sem pa tja vlomiti ali pa se kot osel trgaš za šefa, pa dobiš ravno toliko, da ne crkneš od lakote! Ne, res te ne razumem, fant! V nebesih si bil in prostovoljno se vrneš v pekel, poleg vseh drugih življenjskih komplikacij pa se moraš še skrivati pred policaji, ki te gonijo! Res je, v sebi imaš še svežo francosko kri in nisi doživel, da bi te v kratkem času zapustile fizične in umske sile. Jaz te s svojimi desetimi leti robi j e sploh ne morem razumeti. Sicer pa, dobrodošel med nami. Gotovo še nameravaš bežati, torej računaj na nas vse, ni res, prijatelji? Vsi za to?

Tipi so vsi za to in lepo se jim zahvalim.

Kot vidim, so v glavnem sami nevarni možje. Ker živimo v nekakšni promiskuiteti, precej težko skriješ, če imaš plan. Ponoči, ko vsi spimo ob skupnem drogu, ni prav nič težko ubijati brez kazni. Podnevi arabskemu ključarju nasuješ lepo količino denarja, pa ti ne bo dobro zaprl ključavnice na nogi. Ponoči brez komplikacij vstaneš, opraviš, kar imaš opraviti, in se mirno vrneš na svoj prostor ob drogu. Seveda takoj stisneš ključavnico na verigi. Ker je Arabec indirektno kriv, bo držal gobec.

Tri tedne je že minilo, kar sem se vrnil. Kako hitro! Malo tudi že poskušam hoditi po hodniku, držim se za drog, ki teče po sredi. Kaj čem, prvi poskusi. Prejšnji teden sem med preiskavo videl tiste tri paznike iz ambulante, ki smo jih pobili in jim vzeli orožje. Prav zadovoljni so, da smo se vrnili, upajo, da se jim bo lepega dne nasmehnila sreča in nas bojo dobili pod svojo komando. Kajti po našem odhodu so jih čakale hude sankcije: izgubili so svojih šest mesecev dopusta v Evropi in leto dni niso prejemali kolonialnega dodatka k plači. Torej bi se lahko reklo, da naše srečanje ni bilo ravno najbolj prisrčno. Med preiskavo takoj povemo, da so nam pazniki grozili, naj si to takoj zabeležijo.

Arabec se je obnašal bolje. Povedal je samo resnico, ni pretiraval, pozabil je vlogo, ki jo je odigral Maturette. Kapitan — preiskovalni sodnik je dolgo vztrajal, da bi zvedel, kdo nam je priskrbel čoln. Slabo smo se izkazali, ko smo mu naštevali neverjetne zgodbice, pa to, da smo sami izdelali splav...

Zaradi agresivnosti paznikov nam obljubi, da se bo kar-seda potrudil in bova dobila s Clousiotom vsak pet let, Maturette pa tri.

—    Vi, ki vas kličejo Metulj, pa mi kar verjemite, postrigel vam bom perotke in še dolgo ne boste odleteli.

Bojim se, da ima prav.

Še dva meseca bo treba čakati, preden nam bojo sodili. Tolčem se po glavi, da sem bedak, si pravim, zakaj nisem vtaknil v plan kakšne zastrupljene špice. Če bi jih imel, bi morda zdaj lahko zaigral na disciplinskem oddelku na vse ali nič. Sicer pa vsak dan napredujem, zmeraj bolje hodim. Frangois Sierra nikoli ne pozabi, zjutraj in zvečer pride in mi zmasira podplate s kafrinim oljem. S temi maserskimi obiski mi dela ogromno uslugo, podplatom in moji morali. Tako dobro je, če imaš v življenju prijatelja!

Opazil sem, da smo si z begom napravili ogromen ugled. Prepričan sem, da smo med vsemi temi ljudmi popolnoma varni. V nobenem primeru nas ne bojo ubili ali oropali. Velika večina se ne bi strinjala in krivci bi jih krepko skupili. Vsi brez izjeme nas upoštevajo in nas celo občudujejo. In če smo si upali pobiti paznike, pomeni, da smo zmožni napraviti celega vraga. Tako interesantno je, če se počutiš varnega!

Vsak dan korakam več in prav pogosto se mi zaradi steklenice, ki mi jo pusti Sierra, možje ponudijo in mi zmasirajo ne samo podplate, ampak tudi mišice na nogah, ki so od dolgega ležanja oslabele.

Arabec in mravlje *

V celici sta tudi dva molčeča moža, ki ne govorita z nikomer. Zmeraj prilepljena drug ob drugega se pogovarjata le med seboj, a tako tiho, da ju nihče ne more slišati. Ko mi je nekega dne Sierra prinesel zavojček ameriških cigaret, sem jima ponudil eno. Možak se zahvali in reče:

—    Frangois Sierra je tvoj prijatelj?

—    Ja, najboljši.

—    Če bo šlo slabo, ti morda nekega dne prek njega pošljeva svojo dediščino.

—    Dediščino?

—    S prijateljem sva se odločila, da ti dava svoj plan, če naju giljotinirajo. Dala ga bova Sierri, on pa tebi. Naj ti pride prav, ko boš spet izginil.

—    Mislita, da bosta obsojena na smrt?

—    Skoraj gotovo, precej malo šans imava, da bi se izmazala.

—    Ce je že tako gotovo, da bosta obsojena na smrt, zakaj pa sta potem v tej skupinski celici?

—    Po mojem se bojijo, da bi napravila samomor, če bi bila sama.

—    Aha, nekaj takega bo, ja. In kaj sta naredila?

—    Nekega bikca sva dala mesojedim mravljam, pa so ga snedle. To ti pravim, ker imajo na žalost neovrgljive dokaze. Dobili so naju na faktu.

—    In kje se je vse skupaj zgodilo?

—    Kilometer 42 veš, kje je. Kamp smrti, takoj za zalivom Sparouine.

Približal se nama je njegov tovariš, doma iz Toulousa. Ponudim mu cigareto. Sede nasproti mene k prijatelju.

—    Nikoli nisva nikogar vprašala za mnenje, mi reče, a zanimalo bi me, kaj ti misliš o nama.

—    Kako naj ti rečem, če si storil prav ali ne, ko si dal živega človeka mravljam v zobe, pa čeprav je bil beduin! Od A do 2 bi moral poznati vso zgodbo, pa bi ti še težko povedal, kaj mislim,

—    Tako torej, začne tisti iz Toulousa. Kamp, ki mu pravijo Kilometer 42, je sredi džungle, dvainštirideset kilometrov od Saint-Laurenta. Kaznjenci so vsak dan prisiljeni nasekati kubičen meter trdega lesa. Zvečer moraš vse lepo zložiti in počakati pri svojem kupu. Potem pridejo pazniki z arabskimi ključarji in preverijo, če si izpolnil normo. Vsak seženj lesa, ki ga sprejmejo, zaznamujejo z rdečo, zeleno ali rumeno barvo. Odvisno od dneva. Les pa sprejmemo le, če je trd. Da bi bolje opravljali delo, hodimo pa dva in dva v gozd. A večkrat norme nisva dosegla. Zvečer so naju vtaknili v kletko brez hrane in zjutraj so naju še zmeraj brez hrane odgnali na delo. Nasekati sva morala, kar je manjkalo prejšnji večer in izpolniti dnevno normo. Bila sva na tem, da crkneva ko psa.

Čedalje slabša sva bila in delo sva slabo opravljala. Vrh vsega so nama naprtili še specialnega stražarja, ki niti ni bil paznik, ampak Arabec. Z nama je prišel na odrejeno mesto, se flegma usedel s pendrekom v rokah in naju potem ves čas žalil. Jedel je in na ves glas cmokal, samo da bi nama delal gusto. In tega ni bilo ne konca ne kraja. Za beg sva imela vsak pripravljen plan s tri tisoč franki. Nekega dne sva se odločila, da Arabca podkupiva. Bila sva na koncu. Še sreča, da je bil vseskozi prepričan, da imava samo en plan. Ukrepal je čisto preprosto: za petdeset frankov nama je, na primer; pustil ukrasti tiste kose lesa, ki so se prejšnjega dne izmuznili barvastemu štemplju, in z njimi sva dopolnila dnevno normo. Tako nama je po petdeset ali sto frankov počasi odnesel celih dva tisoč.

Ko sva ujela tempo, so Arabca odstranili. Prepričana, da bo molčal, ker naju je oskubil za toliko denarja, sva potem še naprej jemala nezaznamovane kose lesa. A nekega dne nama je korak za korakom sledil v džunglo in se skril, da bi videl, če kradeva. Nenadoma je stopil iz skrivališča:

—    Ha! Ha! Ti zmeraj krasti les in nič plačati! Ce mi ti ne dati petsto frank, jaz povedati.

Misleč, da gre za preprosto grožnjo, sva rekla ne. Naslednjega dne se je vrnil.

—    Ti plačati ali še zvečer biti v kleti.

Spet rečeva ne. Popoldne pride s pazniki. Grozno je bilo, Metulj. Slekli so naju do nagega in odpeljali na kraj, kjer sva sekala. Arabec naju je mlatil in gonil z bikovko. Pazniki so naju prisilili, da sva podrla svoj kup in les vrnila tja, kjer sva ga ukradla. Ta »korida« je trajala cela dva dneva brez kruha in vode. Večkrat sva se zrušila. Arabec naju je dvigal s pendrekom in brcami. Naposled sva obležala, nič več nisva mogla. In veš, kako naju je predramil? Prijel je nekakšno gnezdo, v kakršnih so ponavadi divje ose, v tem pa so bile muhe. Celo vejo, na kateri je bilo gnezdo, je treščil v naju. Zaradi bolečin se nisva samo dvignila, ampak sva ko blazna skakala. Kako grozno je bilo, niti ni treba povedati. Sam veš, kako boli, če te piči osa. Zdaj pa si predstavljaj, da te piči petdeset ali šestdeset os. Te muhe pečejo še bolj kot ose.

Ob kruhu in vodi so naju pustili v kleti deset dni in nič naju niso zdravili. Kot hudič naju je peklo tri dni, pa čeprav sva se mazala z urinom. Ob tej priliki sem tudi izgubil levo oko, kakšnih dvanajst muh se je vrglo nanj. Ko sva prišla ven, so se sosedje odločili, da nama pomagajo. Vsak je prispeval kos trdega lesa enake velikosti. To nama je zelo pomagalo, ker je bila polovica dela opravljena. Drugo polovico sva sicer komaj nasekala, a vendarle. Počasi sva prišla k moči. Dosti sva žrla. In potem sva se čisto slučajno spomnila, da bi se bikcu maščevala z mravljami. Med delom sva v goščavi našla ogromno mravljišče. Mesojede mravlje so ravno obirale velikansko košuto.

Beduin je še zmeraj hodil naokrog in lepega dne sva ga z ročajem sekire pobila na tla. Potem sva ga odvlekla do mravljišča, ga slekla in privezala za noge in roke z debelo vrvjo na hlod.

S sekiro sva ga malo razmesarila po telesu in mu v usta natlačila trave, da ne bi kričal. Potem sva čakala. Mravlje so napadle šele tedaj, ko sva s palico podrezala v mravljišče in potem palico pustila na bikcu.

Šlo je hitro. Pol ure, pa je bilo na njem že tisoče mravelj. Si že kdaj videl mesojede mravlje, Metulj?

—    Ne, še nikdar. Pač pa poznam velike črne mravlje.

—    Te, o katerih ti govorim, so čisto majčkene in rdeče od krvi. Trgajo mikroskopske delčke mesa in jih odnašajo na mravljišče. Če sva midva tulila, ko so naju pikale ose, si potem predstavljaš, kako se je godilo njemu, ki so ga mravlje živega odrle. Njegova agonija je trajala dva cela dneva in še eno jutro. Po štiriindvajsetih urah so mu izginile oči.

Priznam, da sva se hudičevo kruto maščevala, a spomniti se je treba, kaj je on počel z nama. Sam čudež, da sva ostala živa. Seveda so ga potem iskali povsod naokrog, pazniki in drugi arabski ključarji, ves čas pa so sumili, da imava midva prste vmes.

Nekje drugje sva potem začela izkopavati luknjo, kamor bi zasula njegove ostanke. Še zmeraj najine žrtve niso odkrili, ko je neki paznik opazil, da pripravljava globoko luknjo. Ko sva zjutraj odšla sekat, je šel za nama, da bi videl kako in kaj. In to je bilo za naju usodno.

Ko sva nekega dne potem prišla na delo, sva takoj odvezala Arabca, ki je bil še ves poln mravelj, a že pravcati skelet, in ko sva ga odvlekla k jami (nesti ga nisva mogla, ker bi naju mravlje obžrle), so naju presenetili trije arabski ključarji in dva paznika. Dobro skriti so potrpežljivo čakali na pravi trenutek: pokop.

Tako, zdaj veš! Uradno trdiva, da sva ga najprej ubila in potem dala mravljam. Obtožba pa sloni na poročilu sodnega zdravnika, ki pravi, da ni bilo nobenega udarca, ki bi

povzročil smrt: trdi torej, da sva ga dala mravljam živega.

Najin paznik branilec (kajti tu se grejo pazniki tudi advokate) pravi, da bova imela glave cele, če sprejmejo najino tezo. Drugače pa bo šlo hitro. Po pravici povedano imava kaj malo upanja. Zato sva se tudi odločila in te v odsotnosti izbrala za dediča.

—    Upam, da mi ne bo treba dedovati za vama. Iz vsega srca si želim to.

Prižgemo si cigareto in vidim, kako me z očmi sprašujeta: »No, boš govoril?«

—    Poslušajta, fanta, vem, da čakata na tisto, kar sem vama obljubil na začetku: naj kot človek presodim vajino dejanje. Še eno vprašanje vama postavim, ki pa nikakor ne bo vplivalo na moj odgovor: »Kakšnega mnenja je večina v celici in zakaj z nikomer ne govorita?«

—    Mislijo, da je bilo čisto prav, da sva ga ubila, da pa ga ne bi smela dati živega med mravlje. Drugače pa molčiva zato, ker smo imeli priložnost, da bi zbežali, in se še premaknili niso.

—    Povedal vama bom, kaj mislim, fanta. Prav sta storila, da sta mu stokrat vrnila, kar vama je zagodel: pikanja os in muh ni mogoče oprostiti. Ce vaju giljotinirajo, čisto nazadnje mislita le na eno stvar: »Odsekali mi bojo glavo, to bo trajalo trideset sekund, čas, da me zvežejo, porinejo v okvir in spustijo rezilo. Njegova agonija pa je trajala šestdeset ur. Torej sem jaz zmagal.« Kar pa se tiče tistega upora, ne vem, če imata prav. Kajti vidva sta lahko mislila, da se bo skupinski pobeg posrečil, drugi pa ne. Pri vsaki stvari se ti lahko zgodi, da boš ubijal, ne da bi imel to v načrtu. Mislim, da med vsemi, ki so tu, riskirata glavo samo vidva in pa brata Graville. Fanta, vsaka situacija potegne za sabo reakcijo, obvezno.

Uboga reveža se zadovoljna umakneta in spet začneta živeti v molku, ki sta ga maloprej prekinila, da bi se pogovorila z mano.

Pobeg kanibalov

—    Pa so jo snedli, leseno nogo!

—    En ragu z leseno nogo!

—    En dobro zapečen kos tipa brez popra, natakar! — Tokrat glas, ki oponaša ženskega.

Precej redko je bilo, če v temnih nočeh nismo slišali vsaj enega izmed teh stavkov.

S Clousiotom sva se zaman spraševala, komu in zakaj so namenjene te besede sredi noči.

Danes popoldne sem zvedel za vse skupaj. Zgodbo mi je povedal eden, ki se ga je stvar tikala, ime mu je Marius de La Ciotat, specialist za blagajne. Ko je zvedel, da sem poznal njegovega očeta Titina, se ni več bal govoriti z menoj.

Ko mu povem lep kos tistega, kako sem bežal, ga vprašam, kakor je čisto normalno:

—    In ti?

—    No, jaz, začne, jaz sem v precej svinjski zadevi. Kar precej se bojim, da dobim zaradi enega samega pobega pet let. Zaradi tistega, ki se ga je prijelo »pobeg kanibalov«.

' Ko slišiš včasih ponoči takšne stvari kot: »Pa so ga snedli ...« ali »En ragu, prosim...« To velja bratoma Graville.

Sest nas je zbežalo iz Kilometra 42. Dede in Jean Graville, brata, ki imata trideset in petintrideset let, iz Lyona. Potem neki Neapeljčan iz Marseilla pa jaz, de La Ciotat. Potem pa tip iz Angersa z leseno nogo in triindvajsetletni fante, ki mu je bil za ženo. Z Maronija smo prišli prav v redu, a na morju ni in ni šlo, pa smo se v nekaj urah znašli na bregu Holandske Gvajane.

Brodolom. Rešiti nismo mogli absolutno ničesar. In na srečo oblečeni smo se znašli sredi džungle. Moram ti povedati, da na tistem koncu ni plaže in da morje zaliva gozd. Grozno je, sploh se ne da nikamor. Povsod ležijo podrta drevesa, hlodi, ki jih s koreninami vred izruva morje.

Potem ko smo ves dan hodili, smo našli suho zemljo. Razdelili smo se v tri skupine. Oba Gravilla, jaz pa Guesepi, in lesena noga s svojim prijateljčkom. Tako, odšli smo v različne smeri, a po dvanajstih dneh smo se znašli na skoraj istem kraju ko v začetku. Oba Gravilla, Guesepi in jaz. Povsod naokoli je bilo blato, ki si se pogreznil vanj, izhoda nismo našli. Ni ti treba opisovati, kakšni smo izgledali. Trinajst dni smo živeli, medtem pa žrli suhe koreninice in poganjke. Bili smo popolnoma na koncu, crknjeni od lakote in utrujenosti. Odločili smo se, da se bova z Guesepi-jem nekako prebila nazaj do morja in čim više obesila srajco. Tako naj nas pobere prva holandska stražarska ladja,

ki bo prišla mimo. Oba Gravilla pa naj se medtem odpo-čijeta in potem poiščeta sledove onih dveh.

To ni bilo težko, saj smo se na začetku zmenili, da bo vsaka dvojica za sabo puščala odlomljene vejice.

No, in po nekaj urah zagledata tipa z leseno nogo, ki prihaja čisto sam.

—    Kje imaš smrkavca? mu pravita.

—    Daleč že sem ga pustil, ni več mogel hoditi.

—    Ti si pa dober, da ga kar pustiš!

—    Sam je hotel, naj se vrnem brez njega.

In v tem je Dede opazil, da nosi možak na svoji edini nogi čevelj, ki je bil fantov.

—    In vrh vsega si ga pustil bosega in se obul z njegovimi čevlji! Čestitam! In izgleda, da si v formi, ne tako kot mi. Jedel si, to se ti vidi.

—    Ja, našel sem ogromno opico, ki je crknila.

—    No, samo da si jo našel...

In v tem Dede vstane, potegne nož, kajti zazdi se mu, da razume. Možak ima torbo polno.

—    Odj)ri torbo. Kaj imaš v njej?

Odpre jo in v njej se prikaže kos mesa.

—    Kaj je to?

—    Opica.

—    Svinja, fanta si ubil, da bi ga požrl!

—    Ne, prisežem ti, da ne, Dede. Od izmučenosti je umrl, pa sem ga čisto malo. Oprosti.

Niti končati ne utegne stavka, ko ima že nož v trebuhu. In ko ga preiščeta, najdeta v njegovi vreči zavojček šibic in hrapav kamen.

Besna, da nam pred odhodom ni pokazal šibic, pa sestradana, zakurita ogenj in ugrizneta v tipa na tleh.

Guesepi pride ravno med pojedino. Povabita ga, a Gue-sepi noče. Ob morju je jedel surove ribe in rakovice, zato se spektakla Gravillov noče udeležiti aktivno. Gravilla mečeta med žerjavico še druge kose mesa, leseno nogo pa tudi vržeta v ogenj. Tako je torej Guesepi tistega in še naslednjega dne videl, kako sta se Gravilla gostila, zapomnil si je tudi, katere dele sta pekla: meča, stegna in obe zadnjici.

Jaz sem bil še zmeraj ob morju, nadaljuje Marius, ko me je prišel Guesepi iskat. Klobuk sva napolnila z majhnimi ribami in rakovicami in jih šla speč h Gravilloma.

Trupla nisem videl, gotovo sta ga odvlekla kam stran. Videl pa sem še nekaj kosov mesa, ki so ležali stran od ognja v pepelu.

Čez tri dni so nas pobrali obalni stražarji in nas vrnili v kaznilnico Saint-Laurent-du-Maroni.

Guesepi ni znal držati jezika. Vsi v tej celici vejo, kaj se je zgodilo, celo pazniki. Zato ti lahko tudi mirno povem, kako je s to stvarjo. Ves tisti šunder, ki ga zganjajo ponoči, je namenjen Gravilloma, ki sta tudi drugače precej slabega karakterja.

Uradno smo obtoženi bega plus kanibalstva. Žalostno je to, da moraš obtoževati druge, če hočeš braniti sebe, tega pa ne morem. Med preiskavo z Guesepijem vred vsi zanikamo. Pravimo, da so izginili sredi pragozda. Tako je torej z mano, Metulj.

— Zal mi je, fant, res, kajti braniš se lahko le, če obtožuješ druge.

Cez kakšen mesec je bil Guesepi umorjen, ponoči je dobil nož naravnost v srce. In sploh se nam ni bilo treba spraševati, kdo je zamahnil.

Takale je torej resnična zgodba o kanibalih, ki so spekli na ognju človeka in podkurili z njegovo lastno leseno nogo, sicer pa je ta še prej pospravil svojega mladega spremljevalca.

Nocojšnjo noč sem priklenjen ob drog na drugem mestu. Nekoga so odpeljali, potem pa sem še prosil, če se fantje pomaknejo za eno mesto, in s Clousiotom sva skupaj.

Če se na tem mestu usedem, lahko kljub priklenjeni levi nogi prav dobro vidim, kaj se dogaja na dvorišču.

Toliko je stražarjev, da obhodi sploh ne potekajo ritmično. Neprestano prihajajo drug za drugim, iz nasprotne smeri pa se tudi prikažejo, kadar se jim zljubi.

Podplati me nosijo že precej dobro in bolijo me le, če dežuje. Torej sem zmožen začeti novo akcijo, ampak kako? Celica nima oken, samo ogromno jekleno mrežo, ki gre po vsej širini do strehe. Tako je postavljena, da kaj lahko prodre skozi severovzhodni veter. Po tednu neumornega opazovanja še zmeraj ne odkrijem ene same napake pri stražarjih. Skoraj se sprijaznim s tem, da me zaprejo na otoku Saint-Joseph.

Pravijo, da je tam grozno. Za ječe sem slišal, da dobesedno žrejo ljudi. Pa še en podatek: v osemdesetih letih, kar stojijo, ni iz njih ušel en sam človek.

Ker sem se na pol že sprijaznil s porazom, moram pač gledati v prihodnost. Osemindvajset let imam in kapitan

— preiskovalni sodnik zahteva pet let rekluzije.[21] Težko se bo izmazati z manj. Ko se bom vrnil z otoka, bom torej star triintrideset let.

V planu imam še dosti denarja. Ce torej ne pobegnem, kar je še najbolj verjetno, moram vsaj najbolje paziti na zdravje. Težko preživiš pet let popolne osamitve, ne da bi zblaznel. Od prvega dne moram krepko paziti na svojo glavo in jo regulirati po dobro premišljenem programu. Čimbolj se moram izogibati gradovom v oblakih, predvsem ' pa mislim na maščevanje. Takoj zdaj se moram že pripraviti, da se kot zmagovalec vrnem s prestajanja krute kazni, ki me čaka. Sicer pa bo šlo na njihove stroške. Z otoka se bom vrnil popolnoma normalen, sposoben duševno in fizično.

Potem ko sem vse to ugotovil, sem se počutil kar bolje. Sproščeno moram sprejeti, kar me čaka. Vetrič, ki zapiha skoz mrežo, me spravi v še boljšo voljo.

Clousiot dobro ve, kdaj mi ni do pogovora. Zato me ni zmotil in je kar naprej kadil, to je vse. Ko se nebo zjasni, ga vprašam:

—    Ali od tamle lahko vidiš zvezde?

—    Ja, reče in se nagne na stran. Raje pa jih ne gledam, ker me preveč spominjajo na beg.

—    Pusti to, na tisoče jih bomo še videli na kakšnem drugem begu.

—    Kaj? Čez pet let?    t

—    Clousiot, leto dni smo živeli, imeli kup avantur in spoznali dosti ljudi. Kaj to ni vredno pet let rekluzije? Bi rajši videl, da bi bil ves ta čas, kar si prišel, interniran na Otokih? Ti pa zaradi teh nekaj let, ki resda niso božanska, že obžaluješ, da si bežal. Po pravici mi povej, obžaluješ, ja ali ne?

—    Buba, eno stvar pozabljaš, ki je jaz nisem imel: sedem mesecev pri Indijancih. Če bi bil s tabo, bi mislil enako, toda ves čas sem bil zaprt.

—    Oprosti, pozabil sem, blede se mi že.

—    Ne, nič se ti ne blede, jaz pa sem kljub vsemu zadovoljen, da sem zbežal, saj sem doživel tudi nekaj nepozabnih trenutkov. Seveda pa se počutim malo tesnobno, če pomislim, kaj nas čaka na otoku. Pet let se skoraj ne da zdržati.

Potem mu razložim, kaj nameravam in prav pozitivno je reagiral. Pravi užitek je, ko ob sebi spet čutim samozavestnega prijatelja. Se kakšnih štirinajst dni manjka, pa nas bojo poklicali pred sodišče. Kot se da slišati med ljudmi, je komandant, ki bo predsedoval vojaškemu sodišču, precej strog človek, a po vsem sodeč poštenjak, ki se ne zmeni kdove kako za čvekanje Uprave. Torej je to precej dobra novica.

S Clousiotom sva se odpovedala paznikom v vlogi advokatov. Maturette je že od vsega začetka zaprt v svoji celici in potem se s Clousiotom še zmeniva, da bom jaz govoril za vse tri in nas tudi branil.

Razsodba

Na dvorišču smo se zbrali danes sveže porazirani in ostriženi, oblečeni v nove platnene obleke z rdečimi progami in s čevlji na nogah. Čakamo, da nas pokličejo. Clou-siotu so sneli gips že pred kakšnimi štirinajstimi dnevi in zdaj hodi že čisto normalno, ni ostal šepast.

Vojaško sodišče je začelo zasedati v ponedeljek. Danes je sobota, kar pomeni, da že pet dni obravnavajo razne primere: en cel dan je šel zaradi tistih dveh, ki sta ubila Arabca z mravljami. Oba sta bila obsojena na smrt, zato ju nisem več videl. Brata Graville sta dobila vsak samo štiri leta (zaradi pomanjkanja dokazov za kanibalstvo). Njun proces je trajal več ko pol dneva. Drugi so bili za svoje umore obsojeni na štiri ali pet let.

V glavnem so bile izrečene kazni precej stroge, a vseeno ne pretirane, dalo se jih je sprejeti.

Sodišče začne zasedati ob pol osmih zjutraj. Komandant, oblečen ko jezdec na dromedarju, pride najprej, za njim pa vstopita še star pešadijski kapitan in poročnik, ki bosta za asesorja.

Desno od teh treh stoji nadzornik z našitki, kapitan, ki zastopa Upravo, z eno besedo tožilec.

—    Afera Charriere, Clousiot, Maturette.

Kakšne štiri metre je med nami in sodiščem. Dovolj časa imam, da si lahko natanko ogledam komandanta, ki ima štirideset, morda petinštirideset let, njegovo votlo glavo pa platinaste lase na senceh. Košate obrvi ima in s svojimi čudovitimi črnimi očmi nam gleda naravnost v obraz. Pravi vojak. V njegovem pogledu ni nič hudobnega. V nekaj sekundah nas ima dodobra preštudirane. Pogledam mu v oči, a potem jih sam od sebe pobesim.

Kapitan iz Uprave napade hudo pretirano, a zaradi tega bo tudi udaril mimo. Trenutno odstranitev paznikov imenuje kot poskus umora, za Arabca pa trdi, da je čudež, da je sploh ostal živ pod našimi udarci. Potem napravi še drugo napako, ko pove, da še noben kaznjenec, kar kaznilnica obstaja, ni tako daleč ponesel sramoto Francije kot ravno mi.

—    Do Kolumbije! Dva tisoč petsto kilometrov daleč so prišli ti trije, gospod predsednik! Trinidad, Curagao, Kolumbija, v vseh teh deželah so morali poslušati najbolj lažnive reči o francoski kaznilniški administraciji.

—    Zahtevam dvoje obsodb s skupno kaznijo»osmih let: pet let za poskus umora in tri za beg. Tako za Charriera in Clousiota. Za Maturetta zahtevam samo tri leta, saj je iz preiskave razvidno, da ni sodeloval pri poskusu umora.

Predsednik:

—    Sodišče bi zanimalo, kako je potekala ta doJga Odiseja, seveda na čimkrajši način.

Razložim, kako smo po morju prišli do Trinidada, pozabim pa povedati, kaj smo počeli na Maroniju. Opišem družino Bowen in kako so bili dobri. Potem citiram besede, ki jih je povedal policijski načelnik na Trinidadu: »Nismo zato tu, da bi presojali francosko pravico, seveda pa se nikakor ne moremo strinjati z dejstvom, da pošiljajo svoje zapornike v Gvajano: zato vam tudi pomagamo.« Curagao, oče Irenee de Bruyne, nesporazum s torbo s forinti. Potem je na vrsti Kolumbija, zakaj in kako smo sploh prišli na njeno ozemlje. Na hitro opišem življenje pri Indijancih. Komandant posluša, ne da bi me prekinjal. Prosi me samo še za nekaj detajlov o življenju pri Indijancih, ta del ga očitno zelo zanima. Potem kolumbijske ječe, posebej še podmorska kletka v Santa Marti.

—    Hvala, vaši podatki so nam razjasnili nekaj malenkosti, hkrati pa so sodišče tudi zanimali. Napravili bomo petnajstminutno pavzo. Vaše obrambe ne videm nikjer, kje

je?

—    Nimamo je. Prosil vas bom, da sprejmete mene, zagovarjal bom vse tri.

—    V redu, statut to dovoljuje.

—    Hvala.

Cez četrt ure se seja nadaljuje.

Predsednik:

—    Charriere, sodišče vam dovoljuje zastopati obrambo dveh tovarišev in sebe. Vendar pa vas opozarjam, da vam bo sodišče besedo vzelo, če bi slučajno žalili zastopnika Uprave. Branite se lahko povsem svobodno, uporabljajte pa primerne izraze. Govorite.

—    Najprej prosim sodišče, naj preprosto umakne poskus umora. To ni res in dokazal vam bom. Lani sem imel jaz sedemindvajset let in Clousiot trideset. Ravno sva prišla iz Francije, imela sva kondicijo. Jaz sem visok meter štiriinsedemdeset, on meter petinsedemdeset. Arabca in nadzornike sva pobila z nogami od postelje, a nobeden ni bil kdove kako ranjen. Torej sva jih mahnila zelo previdno, pazila sva, da bi ostali čimbolj celi. Nadzornik tožilec je pozabil povedati ali pa sploh ne ve, da so bili kosi železa oviti s cunjami, da ne bi koga slučajno ubili. Sodišče, v katerem so sami poklicni vojaki, prav dobro ve, kaj lahko stori močan človek, če nekoga poči po glavi, recimo samo s plosko stranjo bajoneta. Ce ima ta človek v roki debel kovinski predmet, si lahko predstavljate, kaj bo storil. Sodišče bi spomnil še na to, da niti enemu ni bilo treba ostati v ambulanti.

—    Ker smo obsojeni na dosmrtno, mislim, da pobeg niti ni tako hudo dejanje, kot če bi bili obsojeni na manjše kazni. V naših letih se človek težko sprijazni s tem, da ne bo nikoli več živel. Zato prosim sodišče, naj bo z vsemi tremi prizanesljivo.

Komandant zašepeta nekaj besed obema prisednikoma, potem s kladivom udari po mizi.

—    Obtoženi, vstanite!

Vsi trdi se dvignemo in čakamo.

—    Sodišče je umaknilo obtožbo poskusa umora, začne predsednik, in zato mu ni treba izreči oprostilne sodbe.

—    V primeru bega pa ste spoznani za krive druge stopnje, nadaljuje predsednik. Sodišče vas je obsodilo na dve leti rekluzije.

—    Hvala, komandant, rečemo vsi skupaj.

—    Hvala sodišču, dodam še jaz.

Pazniki, ki so v dvorani sledili procesu, od presenečenja niso prišli k sebi.

Ko se vrnemo v celico, kjer imamo tovariše, so vsi zadovoljni z novico, nihče ni ljubosumen. Nasprotno. Celo tisti, ki so jim nasolili, nam od vsega srca čestitajo k takšni sreči.

Prišel je tudi Frangois Sierra in me objel. Ves nor je od veselja.

fr

.

Šesti zvezek OTOKI ZVELIČANJA

Prihod

Jutri se bomo torej vkrcali in odpluli proti Otokom zveličanja. Čeprav sem se toliko boril, manjka samo še nekaj ur, pa bom interniran za vse življenje. Najprej bom moral prestati dve leti rekluzije na otoku Saint-Joseph. Kaznjenci pravijo, da ta otok »žre« ljudi, a upam, da jih bom postavil na laž.

Tokrat sem zgubil, a ne čutim se poraženega.

Moral bi se celo razveseliti, da bom ostal samo dve leti na Saint-Josephu, ki je pravzaprav nekakšna ječa v ječi. Kot sem si obljubil, se ne bom kar tako prepustil vsem tistim blodnjam, ki so posledica popolne osamitve. Vem, kako bom storil. 2e od vsega začetka se moram čutiti svobodnega, zdravega in sploh v redu, kakor pač normalen kaznjenec z Otoka. Ko bom prišel ven, bom imel trideset let.

Pobegi z Otokov so precej redki, vem. A čeprav jih lahko preštejem na prste, nekaj jih je le ušlo. No, in jaz bom ušel prav gotovo. V dveh letih bom šel z Otokov, ponovim Clousiotu, ki sedi ob meni.

—    Stari moj Metulj, tebe je res težko pritisniti ob tla in tokrat ti zavidam, ko si prepričan, da boš še kdaj svoboden. Ze kakšno leto se ukvarjaš s pobegi in niti enkrat nisi nehal. Komaj ti spodleti, pa že pripravljaš nekaj novega. Čudim se, da nisi tu nič poskusil.

—    Fant moj, tu je samo ena možnost, zanetiti moraš upor. A za kaj takega nimam časa, vse te nevarne tipe težko spraviš skupaj. Enkrat sem upor že skoraj izzval in ustrašil sem se, da me ne konča. Vseh štirideset mož v tej celici so sami stari robijaši. »Pot razkroja« jih je potegnila vase, drugače reagirajo kot mi. Saj imaš primer »kanibalov«, obeh tipov z mravljami, pa tistega, ki je stresel v juho strupa, da bi nekoga spravil s poti, pri tem pa se ni obotavljal zastrupiti še sedem drugih, ki mu niso storili ničesar.

—    Na Otokih boš našel podoben tip ljudi.

—    Ja, ampak za beg ne bom potreboval nikogar. Pobegnil bom sam ali največ še z enim. Zakaj si se zarežal, Clousiot?

—    Ja, res, ti se nikoli ne vdaš. Tako te razganja od želje, da bi se pojavil v Parizu in pokazal račun svojim trem prijateljem, da se sploh ne moreš sprijazniti, da vseh želja ni mogoče uresničiti.

—    Lahko noč, Clousiot, jutri se spet dobiva. Ja, pa jih bova videla, preklete Otoke zveličanja! Najprej bo treba vprašati, zakaj se sploh tako imenujejo — Otoki zveličanja in ne pogubljenja.

Ko se obrnem od Clousiota, se še malo nagnem in v obraz mi zapiha hladen nočni vetrič.

Drugega dne se navsezgodaj vkrcamo. Šestindvajset nas je na krovu štiristotonske barčice, ki se imenuje Tanon in ki stalno prepeljuje potnike po poti Cayenne—Otoki—Saint-Laurent in spet nazaj. Po dva in dva smo z verigami zvezani za noge, na rokah imamo lisice. Spredaj sta dve skupini po osem kaznjencev in vsako posebej nadzorujejo štirje pazniki z mušketoni v rokah. Potem je zadaj še deset kaznjencev, ki jih straži šest paznikov in dva šefa eskorte. Vsi stojimo na mostu, barka pa je ravno pripravna, da se prevrne, če samo malo bolj zapiha.

Odločil sem se, da med vožnjo ne bom razmišljal, zato pa se hočem razvedriti. Samo da bi nagajal, glasno ogovorim najbližjega paznika, ki izgleda, kot da bi bil na pogrebu:

—    Z verigami, ki ste nam ji naložili, se prav gotovo ne bi rešili, če bi se tale barka potopila. In to niti ne bi bilo čudno, če bi jo v takem stanju presenetila kakšna manjša burja.

Paznik še ni bil dobro prebujen, pa je reagiral, kot sem pričakoval:

—    Nas briga, če se potopite ali ne. Ukazali so nam, naj vas vklenemo, in to je vse. Odgovorni so tisti, ki dajejo ukaze. Mi si v vsakem primeru obrišemo roke.

—    Prav imate, gospod nadzornik. V vsakem primeru gremo vsi skupaj na dno, če se odpre tale krsta, z verigami na nogah ali brez njih.

—    Oh, veste, reče bedak, že dolgo vozi ladja po tej liniji, pa se ji še nikoli ni nič zgodilo.

—    Ja, ravno zato, ker že preveč dolgo vozi, se ji na vsak način zdaj mora kaj zgoditi.

Uspel sem, kar sem hotel: zmotil sem vso tisto tišino, ki mi je šla na živce. Hip nato so o stvari razpravljali že drugi kaznjenci in pazniki.

—    Ja, tale barka je nevarna, vrh vsega pa nas še vklenejo. Brez verig bi imeli vsaj kakšno možnost.

—    Oh, sicer je pa z nami enako. V uniformi, škornjih in s puško tudi nismo kdove kako lahki.

—    Kaj bi štel puško, se oglasi tretji. Takoj jo vržeš proč, če se kaj zgodi.

Ko vidim, da so zgrabili, pošljem še drugo serijo:

—    Kje so rešilni čolni? Samo enega vidim, pa še ta je samo za kakšnih osem ljudi. Komandant pa posadka bi ga napolnili. Vsi ostali pa, čof!

Tudi to je vžgalo, še v večjem krogu.

—    Res je, ničesar ni, čoln pa je v takem stanju, da se zgroziš, če se samo spomniš vetra.

Ker sem v tisti skupini zadaj, z nami potujeta oba komandanta konvoja. Eden me pogleda in vpraša:

—    Ti si Metulj, prihajaš iz Kolumbije?

—    Ja.    *

—    Ne zdi se mi čudno, da si bil tako daleč, na obrazu se ti vidi, da se spoznaš na morje.

—    Ja ja, precej, mu odgovorim pretenciozno.

To ga spravi v zadrego. Vrh vsega se zdaj komandant spusti z mostiča, kajti izpluli smo iz Maronija in je na najnevarnejšem kraju komandant sam prijel za krmilo. Potem ga je spet prepustil nekomu drugemu. Komandant, majhen, debel črnec iz Timbuktuja s precej mladim obrazom, je potem vprašal, kje so tisti trije, ki so na hlodu odšli v Kolumbijo.

—    Tule so, reče šef konvoja.

—    Kdo je bil kapitan? vpraša možicelj.

—    Jaz, gospod.

—    Tako, fant moj, kot mornarju ti čestitam. Nisi kar tako. Na!

Z roko seže v žep suknjiča.

—    Vzemi tale zavojček svetlega tobaka in papir. Pokadi ga na moje zdravje.

—    Hvala, kapitan. Tudi jaz vam moram čestitati za korajžo, ko plujete v tej košari enkrat ali dvakrat na teden, kot sem slišal.

Na ves glas se zakrohoče, kot nalašč za vse tiste, ki sem jim hotel ponagajati.

—    Ja, prav imaš, mi odgovori. Ze davno bi morali podkuriti s tole barko, vendar pa čakajo, da se bo potopila in bojo dobili zavarovalnino.

Naposled še enkrat zamahnem z mečem:

—    Na srečo pa imate za posadko in zase rešilni čoln!

—    Na srečo, odvrne komandant, ne da bi pomislil, in izgine na stopnišču.

Tako mi je diskusija, ki sem jo nalašč začel, zapolnila cele štiri ure. Vsak je povedal svoje in pogovor se je kmalu s krme prenesel tudi na kljun.

Zdaj je kakšnih deset zjutraj in morje ni najbolj razburkano, vendar pa nam veter ni naklonjen. Plujemo proti severovzhodu, se pravi, proti valovom in vetru, zato pa se zibljemo bolj kot ponavadi. Nekaterim paznikom in kaznjencem je že slabo. Se sreča, da ima ta, ki je priklenjen ob meni, mornarsko nogo, kajti ni je večje tegobe, kot če vidiš ob sebi ljudi, ki kozlajo. Fant je pravi pariški titi.[22] Na robijo je prišel sedemindvajsetega leta, torej je na Otokih že sedmo leto. Se kar mlad je, osemintrideset jih ima.

—    Imenujejo me Titi Belota, kajti povedati ti moram, prijatelj, da so karte moj adut. Sicer pa na Otokih živim samo od tega. Vso noč igramo beloto, dva franka za točko. Daleč gre, potem ko kličeš. Ce s fantom dobiš dvesto, ti mora tip plačati štiristo in še tisto od točk.

—    Potemtakem je dosti denarja na Otokih?

—    Ja, kaj pa, stari moj Metulj! Vse polno je planov, v njih pa denarja! Nekateri z njim že pridejo, drugi pa paznikom plačajo petdeset odstotkov in ga dobijo. Vidi se ti, da si nov, prijateljček. Se res še ne spoznaš na te reči?

—    Ne, prav ničesar ne vem o Otokih. Vem samo to, da je zelo težko pobegniti.

—    Pobegniti? reče Titi. O tem se ne splača govoriti. Tu sem že sedem let in le dvakrat so pobegnili. Rezultat: trije mrtvi in dva aretirana. Nikomur ni uspelo. Zato tudi ni dosti kandidatov, ki bi poskušali srečo.

—    Zakaj si bil v Saint-Laurentu?

—    Peljali so me pod rentgen, da bi videli, če imam res

čir.

—    In iz ambulante nisi poskušal pobegniti?

—    Lahko reči! Metulj, vse so okovali zaradi tebe! Vrh vsega sem prišel v tisto sobo, odkoder si pobegnil. Potem si lahko predstavljaš, kako pazijo! Kadar si se približal oknu, da bi vdihnil, so te odgnali. Zakaj, si vprašal. »Da ti ne bi prišlo na misel kaj takega kot Metulju.«

—    Titi, povej mi no, kdo je tistile veliki tip, ki sedi ob šefu konvoja. Gobec?

—    Si nor? Tega tipa vsi spoštujejo. Sicer je pocar, a zna se vesti kot prava baraba: ne druži se s pazniki, nobenih prednosti nima, obnaša se kot čisto navaden kaznjenec. Lahko ti da dober nasvet, dober tovariš je, z distanco do kifelcev. Se župnik in doktor ga nista pridobila zase. In ta pocar, ki ga vidiš, da se obnaša ko pravi zvodnik, je potomec Ludvika XV. Ja, res je, ta je pravi grof, imenuje se grof Jean de Berač. Vendar pa je trajalo dolgo, preden so začeli gledati nanj s spoštovanjem, kajti precej grdo reč je napravil, da so ga iz Francije poslali v te kraje.

—    Kaj je napravil?

—    Svojega lastnega otroka je zagnal z nekega mostu v reko, a ker je padel nekam, kjer je bilo premalo Vode, se je okorajžil in ga šel iskat. Potem ga je odvrgel drugje.

—    Kaj! To je tako, kot bi ga dvakrat umoril!

—    Eden izmed mojih prijateljev, ki je odgovorni, je videl njegov dosje. Pravi, da ga je njegova plemiška družina naravnost terorizirala. Njegova mati plemkinja je kot psico pognala na cesto otrokovo mater, ki je bila za sobarico na gradu. Fanta je v resnici utesnjevala preveč ošabna in pedantna mama, tako ga je poniževala, češ da se je kot grof spečal s služkinjo, da ni več vedel kako in kaj, pa je šel in otroka zagnal v vodo. Materi je še prej dejal, da ga je odnesel na Upravo dobrodelnih ustanov.

—    Na koliko so ga obsodili?

—    Samo na deset. Pomisli no, Metulj, ta tip ni kot mi. Grofica, glava družine in njene časti, je prav gotovo razložila sodnikom, da ni tako hud zločin, če otroka svoje služkinje umori grof, ki hoče s tem rešiti družini ugled.

—    In kaj ti misliš?

—    Jaz sem samo skromen pariški titi in povem ti takole. Svoboden in brez hudih življenjskih problemov je bil grof Jean de Berač in kot podeželskega plemiča so ga vzgojili v veri, da je vredna edinole modra kri, vse ostalo pa je nič ali vsaj brez vrednosti. Ne ravno tlačani v pravem pomenu besede, pač pa bitja, za katera se ni vredno zmeniti. Egoistična in pretenciozna pošast, kakršna je bila njegova mati, ga je sterorizirala do take mere, da je postal takšen kot drugi plemiči. Sele v kaznilnici se je spremenil ta gospod, ki si je še svojčas predstavljal, da ima pravico preživeti prvo noč s poročeno tlačanko; šele v kaznilnici je postal resnično plemenit. Pa naj se sliši še tako nenavadno, a šele zdaj je postal res grof Jean de Berač.

Otoki zveličanja, samo še nekaj ur, pa zame ne bo več »neznanke«! Vem, težko je pobegniti. Ni pa nemogoče. Z užitkom vdihnem morski veter in pomislim:

—    Kdaj le se bo ta veter obrnil in mi začel pihati v hrbet, ko bom bežal!

Prihajamo. Otoki! Vsi trije ustvarjajo nekakšen trikotnik. Kraljevi otok in Saint-Joseph sta osnovna ploskev. Hudičev otok, vrh. Sonce je že nizko, a sveti še z vso močjo, kar se godi le v tropskih krajih. Po mili volji lahko gledam naokoli. Najprej Kraljevi otok z ozko cesto, ki se vleče okoli griča, ki je visok več ko dvesto metrov. Vrh je raven. Vse skupaj izgleda ko mehikanski klobuk, ki bi ga poveznil na morje in mu odrezal špico. Povsod visoka zelena kokosova drevesa. Hišice z rdečimi strehami dajejo otoku nekakšno privlačnost, in če človek ne bi vedel, kaj je zgoraj, bi si zaželel tu ostati za zmeraj. Na visoki planoti je svetilnik, da se ob slabem vremenu ne razbijajo ladje ob skalah. Ko pridemo še bliže, razločim pet velikih in dolgih poslopij. Titi mi brž pove, da tu v ogromnih dvoranah živi štiristo kaznjencev. Potem je kazenski oddelek s celicami in kletmi, ki je ograjen z visokim belim zidom. V četrti zgradbi je ambulanta za kaznjence in v peti za paznike. In povsod po griču so raztresene majhne hiše s strehami iz rožnatih opek, v katerih živijo pazniki. Dalje, malo za špico Kraljevega otoka, je Saint-Joseph. Manj kokosovih dreves, manj listja, in vrh planote je ogromna kamnita gmota, ki se prav dobro vidi z morja. V hipu razumem, da je to rekluzija, in Titi Belota mi prikima. Bolj spodaj mi pokaže taborišče, kjer živijo kaznjenci z normalno kaznijo. Zgradbe so tik ob morju. Oddaleč že vidim stražne stolpe s strelnimi linami pa spet kar ljubke hišice z belimi zidovi in rdečimi strehami.

Ladja se z južne strani približuje pristanišču, zato zdaj nič več ne vidimo majhnega Hudičevega otoka. Maloprej sem videl, da je to dokaj velik skalnat grič, pokrit s kokosovimi drevesi, drugače pa brez kakšne važne zgradbe. Ob morju je nekaj hiš z rumenimi stenami in sajastimi strehami. Kasneje sem šele zvedel, da v teh hišah živijo politični izgnanci.

Smo že v pristanišču, zavarovanem z ogromnim nasipom iz močnih skal. Lepo delo, gotovo je stalo dosti življenj ubogih kaznjencev!

Tanon trikrat zapiska in potem kakšnih dvesto petdeset metrov od pomola vrže sidro. Pomol je krepko zgrajen iz betona in debelega proda, precej dolg je in vsaj tri metre visok. Belo pleskane zgradbe se vrstijo vzdolž pristaja-lišča, na beli podlagi berem črne črke: »Straža« — »Čolni«

— »Pekarna« — »Uprava pristanišča«.

Na pomolu nas pričakujejo kaznjenci. Nimajo značilnih progastih oblek, vsak ima hlače in nekakšno belo jopo. Titi Belota mi pojasni: če imaš na otoku denar, si lahko daš pri krojaču napraviti obleko »po meri« iz vreč za rtioko, ki jim strgajo napise, potem pa so obleke mehke in do neke mere še kar elegantne. Nihče skoraj ne nosi kaznjenske uniforme, mi še pove Titi.

Tanonu se približa čoln. En paznik ob krmilu, potem dva s puško v roki, levo in desno, zadaj pa je šest kaznjencev v belih hlačah, zgoraj golih, stojijo in veslajo z ogromnimi vesli. Hitro so se nam približali. Za sabo vlečejo velik prazen čoln, kot bi bil rešilec. Dotaknejo se naše ladje. Najprej se spustita oba šefa konvoja in sedeta zadaj. Potem se dva paznika s puško postavita spredaj. Noge nam razvežejo, roke nam pustijo v lisicah. Po dva in dva se spustimo v čoln, najprej nas deset, potem še osem s kljuna. Veslači zajamejo vodo. Še enkrat se bojo vrnili in odpeljali ostale. Izkrcamo se in potem čakamo pred poslopjem »Uprava pristanišča«. Nihče izmed nas nima prtljage. Ne da bi se menili za paznike, nas možje s pomola glasno ogovarjajo, seveda na pametni razdalji petih, šestih metrov. Približa se mi nekaj prijateljev, s katerim sem skupaj potoval iz Francije. Cesari in Essari, korziška bandita, ki sem ju spoznal v Saint-Martinu, mi povesta, da sta čolnarja v pristaniški službi. V tem pride Chapar iz afere okrog marsejske borze, ki sem ga spoznal še svobodnega v Franciji. Brez zadrege mi reče pred pazniki:

—    Ne sekiraj se, Metulj! Računaj na prijatelje, nič ti ne bo manjkalo. Koliko si dobil?

—    Dve leti.

—    No, to boš hitro opravil in se potem vrnil sem. Videl boš, da se nimamo slabo.

—    Hvala, Chapar. In Dega?

—    Odgovorni je zgoraj. Čudno se mi zdi, da ga še ni. Zal mu bo, če te ne bo videl.

V tem pride Galgani. Stopi k meni in stražar ga hoče potegniti stran.

—    Pa mi ja ne boste rekli, da ne smem objeti svojega brata, hudirja! Računaj name, reče in me objame.

Potem stopi par korakov nazaj.

—    Kaj počneš?

—    Pismonoša sem. Poštar.

—    Gre?

—    Miren sem.

Na pomolu se je izkrcala še druga skupina in prišla k nam. Odklenejo nam lisice. Titi Belota, de Berač in še nekaj tipov se umakne na stran. Paznik jim reče: »Ha j d, gremo v kamp.« Oni imajo svoje reči v vrečah. Vržejo si jih čez ramo in odidejo po poti, ki gre gotovo do vrha otoka. Potem pride komandant s šestimi pazniki. Preverijo prisotne. Nihče ne manjka. Naša eskorta se umakne.

—    Kje je odgovorni? vpraša komandant.

—    Takoj pride, šef.

In zagledam Degaja, lepo oblečenega v belem in v jopiču z gumbi, za njim hodi nadzornik. Oba držita pod pazduho veliko knjigo. Iz vrst kličeta ljudi in jih na novo klasificirata: »Ta in ta, številka transportiranca X se spremeni v številko rekluziranca Y.« Potem še zapišeta, na koliko let je kdo obsojen.

Ko pride do mene, me Dega večkrat objame. Približa se še komandant.

—    Je ta Metulj?

—    Ja, komandant, reče Dega.

—    Lepo se obnašajte v rekluziji. Dve leti mineta hitro.

Rekluzija

Čoln je pripravljen. Ostalo nas je še devetnajst in prvih deset skoči v čoln. Pokličejo me. Tedaj se hladno oglasi Dega:

—    Ne, ta bo šel z drugo skupino.

Kar sem prišel, se že čudim, kako tu govorijo kaznjenci. Sploh ne čutiš discipline in izgleda, kot da bi se zafrkavali iz paznikov. Dega je stopil k meni in začela sva se meniti. Vso mojo zgodbo z bega že pozna. Povedali so mu jo tisti, ki so bili z mano v Saint-Laurentu, pa so potem prišli na Otoke. Nič se mu ne smilim, še bolj fin je. Samo eno besedo mi reče, a ta je od srca:

—    Zaslužil bi si zmago, sinko. No, pa drugič!

In sploh mi ne reče: korajžo, fant, Dobro ve, da jo imam.

# — Glavni odgovorni sem in zelo v redu sem s komandantom. Dobro se drži v rekluziji. Poslal ti bom tobaka in hrane. Ničesar ti ne bo manjkalo.

—    Metulj, gremo!

Zdaj sem jaz na vrsti.

—    Vsem na svidenje. Hvala vam za prijazne besede.

In skočim v čoln. Čez dvajset minut smo že na Saint-

Josephu. Ravno sem še utegnil opaziti, da so na krovu samo trije oboroženi pazniki, medtem ko je v čolnu šest kaznjencev veslačev ter deset kaznjencev za v rekluzijo. Lep hec bi bil, če bi se dalo kar naenkrat polastiti čolna. Na Saint-Josephu nas že čaka sprejemni komite. Predstavita se nam komandanta: komandant otoške kaznilnice in komandant rekluzije. Dobro zastraženi odidemo potem peš po strmi stezi. Med potjo ne srečamo nobenega kaznjenca. Na velikih železnih vratih beremo: DISCIPLINSKA REKLUZIJA. Takoj se zavemo, kako resna je ta prisilna hiša. Za vrati in štirimi visokimi zidovi se najprej skriva manjša zgradba z napisom: »Uprava-direkcija«, potem pa še tri poslopja, A, B in C. Odpeljejo nas v direkcijo. Hladen prostor. Devetnajst nas je v dveh vrstah. Oglasi se komandant rekluzije:

— Kot veste, pridejo po kazen v tole hišo tisti, ki so že obsojeni na robijo. Tukaj vas ne bomo poskušali popraviti. Dobro vemo, da bi bilo zaman. Poskušamo pa vas ukrotiti. Tu velja samo eno pravilo: držite gobec. Absolutna tišina. Telefon je hudičevo riskirana reč, če vas dobijo, boste trdo kaznovani. Če niste ravno težko bolni, se raje ne javite k viziti. Kajti simuliranje hudo kaznujemo. Samo to sem vam hotel povedati. Aja! Strogo je prepovedano kaditi. Gremo, pazniki, temeljito jih preiščite in vsakega v svojo celico. Charriere, Clousiot in Maturette ne smejo ostati v isti zgradbi. Sami se prepričajte o tem, gospod Santori.

Čez deset minut sem že v zgradbi A, celica 234. Clousiot je v zgradbi B, Maturette v C. S pogledom smo si rekli na svidenje. Čim smo vstopili, nam je bilo jasno, da se moramo pokoriti, če hočemo ven priti živi. Vidim ju, odhajata, tovariša na begu, korajžna in ponosna tovariša, ki sta me spremljala in se nista nikoli pritoževala ali obžalovala, da sta šla z mano. Srce se mi stisne, kajti po štirinajstih mesecih boja za prostost se čutimo za zmeraj zvezane v nekakšnem brezmejnem prijateljstvu.

Ogledam si celico, v katero so me privedli. Nikdar^si še v sanjah ne bi predstavljal, da je kaj takega sploh mogoče za deželo, kakršna je moja rodna Francija, po vsem svetu znana kot zibelka svobode, dežela, ki je uzakonila človekove in državljanske pravice! Kako je mogoče, pa čeprav samo v Gvajani, da ima Francija na zgubljenem otoku sredi Atlantika, velikem ko žepni robec, tako barbarsko prisilno ustanovo, kakršna je rekluzija na Saint-Josephu! Predstavljajte si sto petdeset celic, prislonjenih druga ob drugo, z majhnimi železnimi vrati z okencem, nad njimi pa napis: »Prepovedano odpirati vrata brez višjega dovoljenja.« Na levi je deska s privzdignjenim vzglavjem, isti sistem ko v Beaulieuu: deska se dvigne in pripne ob zid. Odeja, v kotu cementen kvadrat, ki služi kot stol, potem metla, četrtlitrski vrč, lesena žlica, za pokončno ploščo je skrit pločevinast čebrič, privezan z verigo. (Od zunaj ga lahko povlečejo in izpraznijo, potem pa polnega vrnejo meni.) Celica je visoka tri metre. Namesto stropa so ogromne jeklene rešetke, debele ko tračnice in tako gosto prekrižane, da skoz ni mogoče spraviti nobenega večjega predmeta. Se više je potem streha, kakšnih sedem metrov od tal. Nad celicami se vleče približno meter širok stražarski balkon z ograjo. Neprestano se sprehajata dva stražarja, se na sredini srečata in obrneta vsak na svojo stran. Vse skupaj napravi pošasten vtis. Do mostiča prodre še kar dosti svetlobe, a na dnu celice sredi belega dne ne vidiš okrog sebe. Potem začnem hoditi gor in dol. Čakam na žvižg ali na karkoli že, prej ne smem spustiti lesene postelje. Da bi se nas čim manj slišalo, smo vsi obuti v copate, zaporniki in stražarji. Potem pomislim: »V številki 234 poskušaj živeti, ne da bi zblaznel, Charriere, ti, ki ti pravijo Metulj. Obsojen si na dve leti ali z drugimi besedami na sedemsto trideset dni. Pravijo, da rekluzija »žre« ljudi. Dokaži, da ni res.«

En, dva, tri, štiri, pet, obrat. En, dva, tri štiri, pet, obrat. Pred celico se postavi paznik. Nisem ga slišal, kdaj je prišel, samo zagledal sem ga naenkrat. Bam! Prižge se luč, a nekje zgoraj pod streho, šest metrov nad mano. Svetlo je edino na mostiču, celice ostanejo v temi. Sprehajam se, spet se prebudi v meni nihalo. Le mirno spite, porotniki sirarji, mirno spite. Ce bi vedeli, kam ste me poslali, bi se krepko premislili, preden bi zahtevali kazen. Vem. Ja, težko bo uiti lastni domišljiji. Skoraj nemogoče. Mislim, da bo bolje, če jo usmerim kam drugam, pregnal je tako ne bom.    ■*

In res nam s piščalko dajo znak za spanje. Spustimo lahko postelje. Zaslišim krepak glas:

—. Novinci, zapomnite si tole: če hočete, lahko zdaj spustite posteljo in zaspite.

Zapomnim si le dve besedi: »če hočete«. Torej se bom še naprej sprehajal, preveč bistveni trenutki so zdaj, da bi spal. Navaditi se bom moral kletke, ki je od zgoraj odprta.

— En, dva, tri, štiri, pet, takoj sem ujel ritem nihala: sklonil sem glavo, roke vrgel na hrbet, izmeril korake, kot je treba. Kot nihalo na stenski uri kolebam, kot mesečen hodim gor in dol, gor in dol. Po petih korakih stene ne vidim, pač pa se je nalahno dotaknem, ko se obrnem. In neutrudno nadaljujem maratonsko hojo, ki ji ne vem ne konca ne časa.

Ja, Buba, tale rekluzija pa vendarle ni hec! Kar čuden občutek se te polasti, ko se na steni prikaže paznikova senca. Če dvigneš glavo in ga pogledaš, je še huje: počutiš se ko leopard v jami, ki ga od zgoraj opazuje lovec. Grozna reč je to in še nekaj mesecev bo treba, preden se bom privadil.

Leto ima tristo petinšestdeset dni, dve leti imata torej sedemsto trideset dni, če ne bo prestopnega leta. Zarežim se. Kaj ni vseeno, če je sedemsto trideset ali sedemsto enaintrideset! Vseeno? Ne, to že ni vseeno. En dan več pomeni štiriindvajset ur več. In štiriindvajset ur se vleče. Se bolj pa se vleče sedemsto trideset dni po štirindvajset ur. Koliko ur bi naneslo? Bi bil zmožen to izračunati na pamet? Verjetno ne, kako naj se lotim? Pa vendar bom poskusil, morda bo šlo. Sto dni znese dva tisoč štiristo ur. Pomnoženo s sedem, kar ni težko, in dobim šestnajst tisoč osemsto ur. Pomnožim še preostalih trideset dni s štiriindvajsetimi urami in dobim sedemsto dvajset. Zdaj pa vse skupaj: šestnajst tisoč osemsto plus sedemsto dvajset, če se nisem zmotil, je sedemnajst tisoč petsto dvajset ur. Dragi gospod Metulj, v tej specialno pripravljeni kletki z gladkimi zidovi za divje zveri boste ubili sedemnajst tisoč petsto dvajset ur, Koliko minut bom preživel tu? To je brez zveze, ure ja, a kaj bi z minutami! Ne pretiravaj, Metulj. Zakaj ne sekunde? Ne, to me res ne zanima. Napolniti jih moramo s čim, vse te dneve, ure, minute, sam s sabo! Kdo bi lahko bil na moji desni? In na levi? Če so v kletkah okrog mene tudi ljudje, se gotovo sprašujejo, kdo je prišel v 234.

Za sabo zaslišim top udarec, kakor če bi nekaj padlo po tleh. Kaj? Je moj sosed tako spreten, da mi lahko kaj vrže prek rešetk? Poskušam pogledati. Na tleh zagledam dolg ozek predmet, pravzaprav ga v mraku samo uganem. Ko pa ga hočem prijeti, se stvar premakne in zbeži k steni. Nehote stopim za korak nazaj. Stvarca se začenja vzpenjati po steni, potem ji zdrsne in pade na tla. Stena je tako gladka, da se je sploh ne da oprijeti. Trikrat jo pustim na zid, ko četrtič pade na tla, stopim nanjo. Pod copato je mehko. Kaj je to? Spustim se na kolena, da bi bolje videl, in naposled prepoznam ogromno stonogo, več ko dvajset centimetrov dolgo in za dva debela prsta široko. Tak gnus se me polasti, da je ne morem nesti v čebrič, pač pa jo s copato odrinem pod spalno desko. Zjutraj bom premislil, ko bo dan. Dovolj časa bom imel, dosti stonog bom še videl, ko padajo od zgoraj z velike strehe. Privadil se bom in po mili volji se bojo sprehajale po mojem golem telesu. Ne bom jih motil in tolkel po njih, medtem ko bom spal. Priložnost bom imel tudi spoznati, koliko te lahko stane taktična napaka, medtem ko ti leze po koži. Konjsko mrzlico dobiš, ki te ne mine celih dvanajst ur, šest ur pa te hudičevo peče.

Na vsak način bo to razvedrilo in sprostitev za moje misli. Če bom buden, ko mi bo zver padla pod noge, jo bom z metlico čim dlje mrcvaril. Ali pa se bom drugače zabaval. Pustil jo bom, da se skrije, hip nato pa jo bom začel iskati.

En, dva, tri, štiri, pet... Popolna tišina. Mar tu nihče ne smrči? In kašlja? Res, zadušljiva vročina. Pa je noč! Kaj bo šele podnevi! Usojeno mi je živeti s stonogami. Ko so se podmorske celice v Santa Marti napolnile z vodo, jih je prišlo na kupe, bile so resda manjše, a iste sorte kot te.

V Santa Marti so se poplave vrstile dan za dnem, res, a lahko smo govorili, kričali ali pa poslušali petje in kričanje norcev, začasnih ali celo dokončno norih. Tam je bilo drugače. Če bi lahko izbral, bi izbral Santa Marto. Kaj pa kvasiš, Metulj! Tam so bili vsi prepričani, da lahko človek zdrži največ šest mesecev. Tu pa jih je dosti, ki imajo pred sabo štiri, pet let, nekateri še več. Obsodijo jih, to je eno; a če kazen tudi izpolnijo, to je druga zgodba. Koliko jih napravi samomor? Sicer pa ne vidim, kako bi se to dalo izvesti. O, pa je mogoče! Ni lahko, vendar se lahko obesiš. Iz hlač napravič vrv. Na en konec privežeš metlico, stopiš na ležalnik in vrv porineš skoz rešetko. Če vso stvar napraviš tik ob zidu, pod stražarskim balkonom, paznik vrvi prav gotovo ne bo opazil. In kakor hitro je možakar mimo, se zagugaš dol. Ko se paznik čez čas vrne, si že hladen. Sicer pa se mu ne sme muditi, da bi prišel dol, odprl kletko in te potegnil z vrvi. Odprl kletko? Saj ne more. Na vratih piše: »Prepovedano odpreti brez višjega dovoljenja.« Torej se nikar ne boj, samomorilec, dovolj časa boš imel, da opraviš svoj posel, preden te »z višjim dovoljenjem« snamejo z rešetk.

Opisujem stvari, ki so kaj malo živahne in ki ne bojo kdove kako interesantne za tiste, ki imajo radi akcijo in zmešnjavo. Naj preskočijo te strani, če jih dolgočasim! Vendar pa mislim, da moram čimbolj zvesto popisati svoje prve vtise, občutke in misli, ko sem se naenkrat znašel v novi celici, pokopan.

Ze lep čas hodim gor in dol. V noči zaslišim šum, zamenjala se je straža. Prvi je bil velik pa suh, ta je majhen pa debel. S copati drsa po tleh in dve celici pred mojo ga že zaslišim. Ni tako stoodstotno tih kot njegov kolega. Še naprej se sprehajam. Gotovo je že precej pozno. Koliko bi le bila ura? Jutri bom vedel. Štirikrat na dan se odpre okence v vratih, lahko se bom orientiral. Ponoči bom moral vedeti, kdaj začne stražiti prvi paznik in koliko časa, čas bom potem meril po izmenah: prva straža, druga...

En, dva, tri, štiri, pet.. . Avtomatično nadaljujem pot, ki ji ni konca, in s pomočjo utrujenosti se zlahka odpravim brskati po preteklosti. Kot za nasprotje te temačne celice sedim na plaži pod vročim soncem. Kakšnih dvesto metrov od mene se na čudovitem opalno zelenem morju pozibava čoln, s katerega se spušča Lali. Z nogami grebem po pesku. Potem pride Zoraima in mi prinese na žerjavici pečeno ogromno ribo, lepo pokrito z bananovim listom, da bi ostala topla. Jem z rokami, razumljivo, ona pa sedi prekrižanih nog in me gleda. Zadovoljna je, veliki kosi mesa se z lahkoto trgajo od ribe in z obraza mi bere, kako uživam ob slastni jedi.

Nič več nisem v celici. Rekluzije niti ne poznam, Saint-Josepha in Otokov tudi ne. Valjam se po pesku in si roke perem v drobni moki iz koral. Potem stopim k bregu in si usta sperem s slano vodo. Z roko zajamem in si poškropim obraz. Ko se podrgnem po vratu, opazim, da imam lase že dolge. Ko se bo Lali vrnila, me bo obrila po vratu. Vso noč preživim v družbi domačinov. Z Zoraimo sem na pesku pod vročim soncem, boža naju vlažen morski veter in na tem mestu si jo vzamem. Zaljubljeno zaječi, tako kot stori zmeraj, ko uživa. Veter morda potem odžene to ljubezensko muziko do Lali. Gotovo ne ostaneva skrita pred njo, gotovo je dobro videla, da leživa objeta in se ljubiva. Ja, gotovo naju je videla, njen čolnič se zdaj vrača k bregu. Vsa nasmejana skoči na pesek. V čolnu si je že razpletla kito in šla s prsti med lase, ki sta jih sonce in veter brž posušila. Stopim k njej. Z desnico me objame okoli pasu in odideva proti kolibi. Dobro razumem, kaj govorijo njene oči in telo: »Se jaz, še jaz.« Ko sva noter, me brž pritisne k tlom, kjer je zvita mrežasta postelja, in v njej pozabim na svet okoli sebe. Zoraima je obzirna, v hišo se je vrnila šele potem, ko je po svojih računih sodila, da je najine igrice konec. Dobila naju je še zmeraj na tleh, naga, sita ljubezni. Sedla je k nama in sestro sem pa tja potrepljala po licu. Beseda, ki jo je ponavljala, je prav gotovo pomenila: gurmanka. Potem je obema, Lali in meni, neskočno nežno in nedolžno pripela med noge trakec, ki služi kot hlačke. Vso noč sem potem preživel po guaj irsko. Sploh nisem spal. Se na desko nisem legel, da bi zaprtih oči podoživljal preteklost. Brez prestanita sem se sprehajal v nekakšni hipnozi, neodvisni od moje volje, in se spet vrnil v sončno deželo, kjer sem živel pred kakšnimi šestimi meseci.

Pogasijo luči in v mračno celico prodrejo prvi znaki dneva in preženejo nejasno meglico, ki se ovija okrog mene. Žvižg piščali. Zaslišim, ko se lesena ležišča dvignejo in udarijo ob zid, slišim celo soseda na desni, ki je pravkar vtaknil kavelj v obroč. Sosed zakašlja in do ušes mi pride curljanje vode. Kako se sploh tukaj umiva?

—    Gospod nadzornik, kako se tukaj umiva?

—    Rekluziranec, naj vam bo za prvič, ko res ne veste. Sicer pa nimate pravice govoriti z nadzorniki, za to vas lahko krepko kaznujejo. Ce se hočete umiti, stopite nad škaf in se polijte z vodo. Z drugo roko se umijte. Kaj deke še niste odgrnili?    '

—    Ne.

—    Spodaj imate platneno brisačo.

No, ta je pa dobra! Da se ne sme govoriti s stražarjem!

V nobenem primeru? In če se preveč slabo počutiš? Ce si na tem, da crkneš? Motnje srca, vnetje slepiča, hud napad astme? Je tu prepovedano klicati na pomoč, tudi če gre za življenje? No, tu je zdaj mera polna! Ali pa ne, to je vendar normalno. Ko bi ti konec koncev popustili živci, bi bilo preveč enostavno napraviti škandal. Samo zato, da bi slišal kak glas, da bi ti kdo kaj rekel, pa čeprav samo: »Crkni, ampak molči.« Tu je zaprtih kakšnih dvesto petdeset tipov; dvajset bi jih prav gotovo vsak dan dvajsekrat izzvalo kakršnokoli diskusijo, samo da bi kot skoz ventil sprostili preveliko napetost v možganih!

Teh levjih kletk se že ni spomnil kak psihiater, noben zdravnik se ne bi ponižal do take mere. Tudi doktor ni napravil načrta. A bila sta dva, ki sta do potankosti izračunala, kako mora potekati kazen, arhitekt in uradnik. Oba sta hudobna in izprijena psihologa, polna sadizma in sovraštva, pošasti.

Naj so temnice centrale Beaulieu v Caenu še tako globoke, dve nadstropji pod zemljo, a vendar se je lahko do ljudi na površju prebil odmev kakšnega reveža, ki so ga mučili.

Dokaz imam. Ko so mi z zapestja in prstov potegnili lisice, sem na obrazih stražarjev prebral, da se krepko bojijo sitnosti.

Tu, v kaznilniški rekluziji so krepko mirni, nič se jim ne more zgoditi. V celice lahko stopijo samo tisti iz Uprave.

Klop, klop, klop, klop — odpirajo se okenca. Skočim k vratom, riskiram pogled, potem pa skoz okence pomolim glavo, najprej čisto malo, potem celo. Na desni in levi zagledam na kupe glav. Jasno, takoj ko odprejo line, se vsi poženejo k vratom. Pogleda me sosed z desne, v njegovem pogledu ni popolnoma ničesar. Otopel od onaniranja, prav gotovo. Bled in masten je njegov ubogi idiotski obraz v mraku. Tisti z leve mi brž reče:

—    Koliko?

—    Dve leti.

—    Jaz imam štiri, eno imam že za sabo. Ime?

—    Metulj.

—    Jaz sem Georges, Jojo Auvergnanec. Kje so te dobili?

—    V Parizu. In tebe?

Odgovoriti ne utegne, dve celici pred njim se že pojavi kava s kepo kruha. Umakne glavo, tudi sam stopim nazaj. Ven pomolim vrč, nekdo ga napolni s kavo, potem dobim kepo kruha. Ker nisem dovolj hiter, okence zaropota in kruh pade na tla. Prej ko v četrt ure je spet vse tiho. Opoldne dobim juho in v njej košček kuhanega mesa. Zvečer krožnik leče. Ta menu se v dveh letih ne spremeni, samo zvečer: leča, rdeči fižol, zdrobljeni grah, sivi grah, beli fižol in riž v masti. Opoldne pa je zmeraj enako.

Vsakih štirinajst dni tudi pomolimo ven glave, ko pride neki kaznjenec in nas z mašinco za striženje obrije.

Ze tri dni sem tu. Ena stvar mi ne da miru. Na Kraljevem otoku so mi prijatelji obljubili, da mi pošljejo tobaka in hrane. Doslej nisem dobil še nič, po drugi strani pa se tudi sprašujem, kako bi jim sploh uspelo napraviti tak čudež. Zato nisem posebno razočaran. Kaditi je tu precej nevarno in vsekakor velik luksus. Ja, če bi jedel, to bi dalo življenja, kajti opoldanska juha je navadna topla voda z dvema, tremi koščki zelenila in drobnim kosom kuhanega mesa, ki ima približno sto gramov. Zvečer polna šefla vode, v kateri plava nekaj fižolov ali kaj podobnega. Če sem odkrit, za tako majhne obroke niti ne sumim Uprave, pač pa kaznjence, ki te reči pripravljajo in delijo po celicah. To mi je prišlo na misel zvečer, ko je hodil naokrog precej majhen tip iz Marseilla. S šeflo gre prav do dna škafa in potem dobim več fižola kot vode. Z drugimi je obratno, malo pomešajo in zajamejo z vrha. Potem ni čudno, če je veliko vode, pa malo fižola. Taka slaba prehrana je hudičevo nevarna. Če hoče človek obdržati voljo, mora ohraniti telesno energijo.

Po hodniku pometajo in kaj kmalu se mi zazdi, da se pometač še posebno zadržuje pred mojo celico. Slama nenehno drgne ob vrata. Pogledam na tla in tik pod vrati opazim list belega papirja. Torej so mi to porinili v celico, a dlje ni šlo. In zdaj tip čaka, da ga potegnem noter, preden bo šel pometat naprej. Sklonim se in ga poberem. Sporočilo je napisano s fosforescentnim črnilom. Počakam, da paznik odide mimo, potem brž preberem:    *

»Buba, od jutri naprej dobiš vsak dan v škafu pet cigaret in kokosov oreh. Oreh dobro prežveči, če hočeš, da ti koristi. Kadi dopoldne, ko praznijo škafe, a nikoli po jutranji kavi. Kadiš lahko tudi opoldne po župi in zvečer po leči. Tukaj imaš tudi košček mince za svinčnik in list papirja. Če kdaj kaj rabiš, samo piši. Ko pometač podrgne z metlo po vratih, popraskaj s prsti. Če popraska tudi on, mu frcni sporočilo. A zmeraj počakaj, da ti prej odgovori s svojim znakom. Papir skrij v uho, da ti ne bo treba odpirati plana, minco pa spravi recimo v kot celice na tla. Korajžo, jant. Lepo te pozdravljava. Ignace — Louis.«

Sporočilo sta mi poslala Galgani in Dega. Toplo mi postane pri srcu, lepo je imeti tako dobra in zvesta prijatelja. In še z večjo vero v prihodnost, prepričan, da pridem živ ven iz te krste, nadaljujem s prožnim in veselim korakom: en, dva, tri, štiri, pet, obrat... In med potjo potem razmišljam o prijateljih, ki sta plemenita in dobra. Gotovo na debelo tvegata, Dega lahko izgubi mesto odgovornega, Galgani mesto raznašalca. Res sta storila veliko stvar zame, pa če pri tem sploh ne upoštevam njunih denarnih stroškov. Koliko ljudi morata podkupiti, da pride sporočilo s Kraljevega otoka do moje grozne celice!

Mimogrede moram povedati, da je suh kokosov oreh poln olja, čeprav je ves bel in trd. Ce ostrgaš šest orehov in jih vržeš v vročo vodo, dobiš drugega dne na površini vsaj liter olja. Pri vsej borni jetniški menaži se človeku nabere mast pod kožo, a manjka mu vitaminov. Ce pa vsak dan poješ kokosov oreh, ostaneš krepko zdrav. Vsaj vode ti ne zmanjka in tudi umreš ne zaradi pomanjkanja. Zdaj je že dva meseca, kar dobivam tobak in orehe, in nobene sitnosti še nisem imel. Kadar kadim, se zavarujem kot Siouxi. Globoko požrem dim, potem ga po malem spuščam iz ust, z desno roko pa maham ko s pahljačo, da se porazgubi.

Včeraj se je zgodila interesantna stvar. Še sam ne vem, če sem napravil prav ali ne. Paznik na mostiču se je naslonil na ograjo in gledal v mojo celico. Prižgal si je cigareto, nekajkrat potegnil in jo spustil, da je padla v mojo celico. Potem je odšel. Počakal sem, da se je vrnil, in tedaj očitno poteptal kadečo se cigareto. Samo za hip se je ustavil, videl mojo kretnjo in odšel naprej. Sem se mu zasmilil ali ga je bilo sram Uprave, kateri pripada? Ali pa je bila past? Ne vem in ravno to me jezi. Ce človek veliko trpi postane zelo občutljiv. Res mi je žal, če je hotel biti paznik vsaj za trenutek dober človek, pa sem ga prizadel s prezirljivo kretnjo.

Zdaj sem tu že dva meseca. Tale rekluzija je po mojem edini kraj, kjer se res ničesar ne naučiš. Ker ni nobene kombinacije. Dobro sem se naučil živeti dvojno življenje. Nezmotljivo taktiko imam. Če se hočem potikati po zvezdah, če hočem podoživeti del otroštva ali kakšno pustolovščino, če hočem presenetljivo dobro zgraditi gradove v oblakih, se moram najprej krepko utruditi. Cele ure moram hoditi gor in dol, ne da bi za hip sedel, medtem mislim na karkoli že. Ko me je že skoraj konec in se stegnem po ležalniku, glavo položim na desko in se z drugim kocem pokrijem čez obraz. Začne mi primanjkovati zraka, komaj že diham skoz odejo. Pljuča ostanejo brez zraka in v glavi začne goreti. Dušim se od vročine in zraka nimam dovolj, tedaj pa se v hipu dvignem in odletim. Ah! Ne da se popisati, kaj vse čutim potem. Doživel sem noč ljubezni, precej bolj intenzivno kot takrat, ko sem bil še svoboden, bolj vznemirljive in čudovite noči kot kdajkoli v resnici. Ja, lahko se sprehajam po prostoru. Lahko se usedem tudi k mami, ki je umrla pred sedemnajstimi leti. Igram se z njeno obleko in ona me boža po dolgih laseh, pri petih letih sem izgledal ko punčka. Božam njene fine dolge prste, njena koža je gladka ko svila. Zasmeje se, ko vidi, kako rad bi skakal v reko; nekoč sva na sprehodu opazila skupino dečkov, ki so bili večji od mene. Spominjam se najneznatnejših detajlov njenih las, nežnih in igrivih oči, ki so se svetile, spominjam se sladkih lepih besed: »Mali moj Riri, bodi priden, pa te bo mamica imela še rajši. Kmalu boš lahko tudi ti skakal v vodo, samo počakaj, da še malo zrasteš. Zdaj si še premajhen, mamica bi se bala. Kmalu, še prekmalu bo prišel dan, ko boš pravi velikan.«

In z roko v roki sva se ob reki vrnila domov. Prav res sem zdaj v hiši svojega otroštva. Čutim, ko s prsti zaprem mami oči, da ne bi videla not, ona pa še naprej igra po klavirju. Ne, vse to je res, to ni domišljija. Sedim na stolu poleg nje in ji poskušam s svojo majhno roko zapreti velike oči. Njeni spretni prsti pa se še naprej dotikaj o'tipk, ko igra Veselo vdovo.

Ne, nihče mi ne bo preprečil teh čudovitih in srečnih potovanj, ko zaplavam med zvezde. Nihče. Noben nečloveški tožilec, pa policija dvomljive poštenosti, pa Polein, ubožec, ki si je izposloval prostost za ceno lažnega pričanja, pa tistih dvanajst kretenov v poroti, ki so se strinjali z obtožnico, pa pazniki v rekluziji, častitljivi družabniki te mrtvašnice, pa debele stene, pa ta izgubljeni otok sredi Atlantika...

Ko sem računal, koliko časa bom ostal sam s sabo v tej luknji, sem se zmotil. Govoril sem samo o urah. In to je narobe. Včasih je treba meriti čas tudi po minutah. To se mi zgodi na primer zjutraj po kavi, ko je na vrsti čiščenje škafov; vmes je kakšno uro časa. V praznem škafu potem najdem kokosov oreh, pet cigaret in včasih sporočilo, napisano s fosforescentno tinto. Ne zmeraj, a silno pogosto tedaj štejem minute. To je razmeroma lahko, saj porabim za vsak korak sekundo. Ko niham po celici, po pet in pet korakov štejem skupaj. Ko pridem do dvanajst, je za mano minuta. A nikar ne mislite, da mi je toliko do tega, da bi vedel, če dobim tisti kokos ali ne, in če dobim cigarete, ki so sicer res izjemen užitek v tej kletki. Vsako cigareto kadim dvakrat in to nanese desetkrat v štiriindvajsetih urah. Ne, ni to. Po kavi se me rada poloti nekakšna tesnoba in brez posebnega razloga se ustrašim, da se bo kaj zgodilo tistim, ki tvegajo svoj položaj in mi tako velikodušno pomagajo. Zato tudi čakam in oddahnem si šele, ko videm pred sabo kokos. Dobil sem ga, torej je vse v redu, torej so vsi v redu.

Počasi, zelo počasi minevajo ure, dnevi, tedni, meseci. Zdaj bo že skoraj leto dni, kar sem prišel. Točno enajst mesecev in dvajset dni je, kar nisem z nikomer govoril več ko štirideset sekund, pa še to s sekanimi besedami, ki sem jih prej uganil kot razumel. Pa vendar sem enkrat le govoril na glas. Prehladil sem se in obilno sem kašljal. Predstavljal sem si, da bo to dovolj šen razlog za vizito.

Tu je zdaj doktor. Na moje veliko začudenje se odpre okence v vratih. Skoz odprtino se prikaže glava.

—    Kaj vam je? Kaj vas boli? Bronhiji? Obrnite se. Kašljajte.

No, zaboga! Kakšen štos pa je zdaj to! Tako je bilo, pa nič drugače. Našel se je kolonialni zdravnik, pa me je pregledal skoz okence, meter od njega sem se moral obrniti, on pa je nastavljal uho in poslušal.

—    Stegnite roko, je rekel.

Mehanično sem je stegnil, v tem pa sem iz nekakšnega samospoštovanja odvrnil temu čudnemu zdravniku:

—    Hvala, doktor, saj se vam ni treba toliko truditi. Ni vredno.

Vsaj toliko karakterja sem imel, da sem mu pošteno nokazal. da nieeova nočetia ne iemliem resno.

—    Kakor češ, je cinično pripomnil. Potem je šel. Se sreča, drugače bi me razneslo od ogorčenja.

En, dva, tri, štiri, pet, obrat. En, dva, tri, štiri, pet, obrat. Hodim in hodim in se ne ustavim, danes se sprehajam ves besen, mišice na nogah so napete, medtem ko sem ponavadi čisto sproščen. Po doktorjevem obisku se počutim tako, da bi moral kaj poteptati pod nogami. Toda kaj? Spodaj je cement. A vseeno teptam dosti reči, ko hodim gor in dol. Brcam tega cunjastega ranocelnika, ki bi rad dobro vozil z Upravo, pa se zato ukvarja s tako grdimi rečmi. Teptam tisti razred ljudi, ki se ne meni za bolečine in trpljenje drugih ljudi. Teptam nevednost francoskega naroda, ki mu je vseeno, kam in kako pošiljajo otovorjene ladje, ki vsaki dve leti odplujejo iz pristanišča Saint-Mar-tin-de-Re. Teptam žurnaliste rdečih kronik, ki pišejo škandalozne članke o ljudeh, ki so obtoženi zločina, nekaj mesecev kasneje pa se jih nič več ne spomnijo. Teptam katoliške duhovnike, ki spovedujejo, ki vejo, kaj se dogaja v francoskih kaznilnicah, pa vseeno molčijo. Teptam sodnij-ski sistem procesov, ki se spremenijo v besedni boj tožilca in branilca. Teptam organizacijo, ki je osnovala Ligo človekovih in državljanskih pravic, pa ne dvigne glasu: »Zaustavite že enkrat svojo giljotino, nehajte s kolektivnim sadizmom v kaznilniški administraciji!« Teptam tiste organizacije in zveze, ki nikdar ne vprašajo odgovornih, kam in kako izgine vsaki dve leti po poti razkroja osemdeset odstotkov ljudi. Teptam mrliška poročila, ki jih izdaja sodna medicina: samomori, fiziološka beda, smrt zaradi stalne podhranjenosti, skorbut, tuberkuloza, blaznost, telesna onemoglost. Kaj vem, kaj vse še teptam! Vem le to, da se zdaj ne sprehajam normalno, ob vsakem koraku nekaj poteptam.

En, dva, tri štiri, pet... in počasne ure z utrujenostjo pomirijo moj tihi bes.

Se deset dni, pa bo potekla ravno polovica kazni. To je res lepa obletnica, kajti odličnega zdravja sem, če ne štejem tiste hude gripe. Nisem blazen in sploh ne mislim to postati. Prepričan sem, da bom prišel ven živ in lepo uravnovešen, počakati moram samo še eno leto.

Prebudijo me zamolkli glasovi.

—    Cisto suh je že, gospod Durand. Kako le, da ga niste prej opazili?

—    Ne vem, šef. Ker se je obesil v oglu pod balkonom, sem šel gotovo dostikrat mimo njega, ne da bi ga opazil.

—    To ni važno, ampak priznajte, da ni logično, da ga niste videli.

Sosed z leve je napravil samomor. To sem razumel. Nesejo ga ven. Vrata se zaprejo. Vsa reč je potekala krepko po pravilih, vrata so odprli in zaprli v prisotnosti višjega predstavnika oblasti, prepoznal sem namreč glas šefa rekluzije. Tako je zdaj v desetih tednih izginil že peti človek v bližini moje celice.

Prišel je dan prve obletnice. V čebru sem našel škatlo kondenziranega mleka Nestle. Kaj so fantje znoreli! Noro ceno so morali plačati in noro so tvegali. Tako sem torej doživel dan zmagoslavja nad sovražnikom. Pa tudi obljubil sem si, da ne bom odletel drugam. V rekluziji sem. Leto dni je že minilo, kar sem prišel, pa se čutim sposobnega, da jo jutri mahnem odtod, če bi se mi le ponudila prilika. To je pozitivna ugotovitev in ponosen sem nanjo.

Popoldne mi je pometač prinesel sporočilo prijateljev, bil sem zelo presenečen: »Korajžo. Samo še eno leto imaš pred sabo. Vemo, da si dobrega zdravja. Midva sva kot ponavadi zelo v redu. Lep pozdrav. Louis — Ignace. Če se le da, odgovori takoj in daj list fantu, ki ti ga je prinesel.«

Takoj primem za kos belega papirja, ki je bil pripet zraven, in napišem: »Hvala za vse. Močan sem in z vajino pomočjo upam biti tak tudi čez eno leto. Mi lahko pošljeta novice, Clousiot, Maturette?«

V tem že pride pometač in popraska o vratih. Brž potisnem list pod vrata, takoj izgine na oni strani. Ves ta dan in še del noči sem stal trdno na zemlji, tako kot sem si obljubil za včasih. Se eno leto, pa bom premeščen na enega izmed otokov. Kraljevi ali Saint-Joseph? Od samega govorjenja, tobaka in kombinacij za novi beg bom tedaj pijan.

Ze naslednje jutro se poženem v prvega izmed tristo petinšestdesetih dni, poln zaupanja v usodo. Za naslednjih osem mesecev se nisem motil, potem pa so se stvari pokvarile. Ko so to jutro praznili čebričke in mi je možakar ravno še potisnil v posodo kokos in pet cigaret, so ga dobili pri dejanju.

Incident je bil tako hud, da so tistih nekaj minut popolnoma pozabili na pravilo o tišini. Krepko razločno so se slišali udarci, ki jih je dobil ubogi revež. Potem še hropenje človeka, ki so ga do smrti. Odpre se moje okence in prikaže se skrčena paznikova glava.

—    Ti seveda ne izgubiš ničesar, samo čakaš! je zarjovel.

—    Na razpolago sem ti, butec! odgovorim, blazno nervozen, ko sem slišal kako so se lotili ubogega tipa na tleh.

To se je zgodilo ob sedmih. Ob enajstih pa me je šele prišla iskat delegacija, ki jo je vodil drugi komandant re-kluzije. Odprejo vrata, ki so se zaprla za mano pred dvajsetimi meseci in jih potem niso več premaknili. V kotu celice sem čakal s četrtlitrskim vrčem v roki, pripravljen, da se branim in jim napravim čimveč škode. Iz dveh razlogov: tako me pazniki ne bojo mlatili nekaznovani in tudi hitro me bojo pobili na tla, da ne bom čutil bolečin. Nič ni bilo s tem:

—    Rekluziranec, pridite ven.

—    Ce me mislite mlatiti, počakajte, da se branim. Ne bom šel ven, da bi me napadli z vseh strani. Tu sem na boljšem, prvega potolčem, ki se me dotakne.

—    Charriere, ne bomo vas tepli.

—    Kdo mi to garantira?

—    Jaz, drugi komandant rekluzije.

—    A daste častno?

—    No, ne žalite me, ni treba. Obljubim vam, da vas ne bojo tepli. No, pridite ven.

Vrč obdržim v rokah.

—    Lahko ga obdržite, ne boste ga potrebovali.

—    No, pa prav.

Stopim ven in s šestimi pazniki in drugim komandantom ob strani odidem po dolgem hodniku. Na dvorišču se mi zavrti v glavi in zaradi močne svetlobe takoj zaprem oči. Končno opazim hišo, kamor so nas pripeljali pred enim letom in osmimi meseci. Kakšnih dvanajst nadzornikov je okrog mene. Ne da bi me udarili, mi mirno pokažejo, naj vstopim v »Upravo«. Na tleh stoka človek v mlaki krvi. Na stenski uri vidim, da je že enajst, pa pomislim: »Ubogega tipa mrcvarijo že štiri ure.« Komandant sedi za pisalno mizo, drugi komandant sede poleg njega.

—    Charriere, koliko časa že dobivate hrano in cigarete?

—    Kaj vam ni že ta povedal?

—    Vas sem vprašal.

—    Jaz sem izgubil spomin, še za včeraj ne vem, kaj sem delal.

—    Me vlečete za nos?

—    Ne, ampak presenečen sem, da ni zapisano v mojem dosjeju. Enkrat sem dobil udarec v glavo, pa sem zgubil spomin.

Komandant je tako presenečen ob takem odgovoru, da nemudoma reče:

—    Vprašajte na Kraljevem, če je kaj zapisano v njegovem primeru.

Medtem ko nekdo telefonira, komandant nadaljuje:

—    Pa se dobro spomnite, da se pišete Charriere?

—    O, to ja.

In da bi ga še bolj zbegal, mu brž zrecitiram kot avtomat:

—    Charriere, rojen leta 1906 v pokrajini Ardeche, obsojen na dosmrtno robijo v Parizu na Seni.

Na široko odpre oči, dobro vem, da sem ga zamajal.

—    Ste zjutraj dobili kavo in kruh?

—    Ja.

—    Kaj ste dobili sinoči?

—    Ne vem.

—    Ce naj vam torej verjamem, ste popolnoma brez spomina?

—    Dogodkov si sploh ne zapomnim. Obraze, ja. Vem na primer, da ste me vi sprejeli nekoč. Kdaj? Ne vem.

—    Kaj ne veste, koliko časa boste še ostali tu?

—    Do konca dosmrtne? Ja, dokler ne umrem, se mi zdi.

—    Ah ne, do konca rekluzije.

—    Jaz da sem v rekluziji? Zakaj?

—    No to je pa že preveč! Me ja ne boš spravil iz kože, zaboga! Samo reci še, da se ne spomniš, da si obsojen na dve leti zaradi bega!

Tedaj dokončno udarim vanj:

—    Zaradi bega? Komandant, resen človek sem in zmožen odgovornosti. Pojdite z mano v celico, pa boste videli, če sem pobegnil.

V tem me prekine paznik, ki je sedel ob telefonu:

—    Komandant, Kraljevi otok.

Komandant prime za slušalko:

—    Nič? Čudno, trdi, da je ob spomin ... Razlog? Udarec po glavi... Razumel, simulant, ja. Kdo bi to vedel... No prav, oprostite mi, komandant, preveril bom. Na svidenje. Ja, sproti vam bom poročal.

—    Komedijant, pokaži glavo. Pa je res precej velika rana. Kako pa to, da se spomniš, da si izgubil spomin ravno zaradi te poškodbe? No, mi boš povedal?

—    Ničesar se ne spomnim, pač pa ugotavljam, da sem verjetno tedaj zgubil spomin, da se pišem Charriere, pa še kakšno drugo reč.

—    Kaj bi po vsem tem radi povedali ali napravili?

—    Ravno o tem se zdaj menimo. Vprašali ste me, od kdaj mi že pošiljajo hrano in cigarete. Takle je moj dokončni odgovor: ne vem, če je bilo prvič ali pa že tisočkrat. Na žalost vam zaradi izgube spomina ne morem povedati drugače. To je vse, napravite, kot hočete.

—    Kar hočem, je zelo enostavno. Dolgo dolgo si jedel preveč, zdaj boš malo shujšal. Do konca kazni naj preneha dobivati večerni obrok.

Se istega dne sem dobil pri drugem pometanju listič. A žal ga ne morem prebrati, ker ni fosforescenten. Ponoči prižgem cigareto, ki mi je še ostala od prejšnjega dne in ki je niso našli med preiskavo, tako dobro sem jo skril pod ležalnik. Ko potegnem, za silo preberem: »Čistilec ni odprl ust. Rekel je, da ti je dal šele drugič hrano, sam od sebe. Da je to napravil zato, ker te je poznal v Franciji. Na Kraljevem bojo imeli mir. Korajžo.«

No, pa sem ostal brez kokosovih orehov, cigaret in novic o prijateljih s Kraljevega. Vrh vsega so mi še ukinili večerni obrok. Navadil sem se že, da mi ni treba trpeti lakote, poleg tega pa mi je kajenje v desetih obrokih popestrilo dan in še del noči. A ne mislim samo nase, pač pa tudi na ubogega vraga, ki so ga zdelali zaradi mene. Upam, da vsaj ne bo prehudo kaznovan.

En, dva, tri, štiri, pet, obrat... En, dva, tri, štiri, pet, obrat... Težko boš prenašal takšno dieto, si pravim, in morda bi bilo celo dobro, če bi spremenil taktiko. Čimveč leži, da si prihraniš energijo. Cim manj se premikam, manj gre kalorij. Dolge ure je treba ostati pri miru. Naučiti se moram čisto novega načina življenja. Štiri mesece, to je sto dvajset dni. Koliko časa je potrebno, da se pri takšni prehrani pojavijo znaki slabokrvnosti? Najmanj dva meseca. Ko bom preveč slaboten, se me bojo zlahka polotile bolezni. Odločim se, da bom ležal od šestih zvečer do šestih zjutraj. Sprehajal se bom po jutranji kavi, potem čistijo čebriče. Dve uri. Po juhi za kosilo spet dve. Vsega skupaj torej štiri ure. Preostali čas bom prebil leže ali sede.

Težko se bom dvignil med oblake, če ne bom utrujen. Vendar pa bom poskusil.

Danes sem najprej lep čas razmišljal o prijateljih, potem pa o revežu, ki so ga tako grdo zdelali. Naposled sem se začel vaditi v novi disciplini. Kar dobro mi je šlo, čeprav se mi zdijo ure daljše. Ker nič več ne hodim, čutim v nogah na kupe mravljincev.

Ze deset dni se hranim ob novi dieti. Neprestano sem lačen. Čutim že nekakšno stalno naveličanost. Grozno mi manjka kokos, cigarete malo manj. Zelo zgodaj ležem in se takoj umaknem iz celice. Včeraj sem bil v Parizu pri Mrtvem stiskaču in s prijatelji pil šampanjec; med njimi je bil tudi Antonio iz Londona, ki je sicer doma z Balearov, govori pa francosko kot Parižan in angleško ko pravi angleški rostbif. Naslednjega dne je pri Kostanju na Clichyjskem bulvarju s petimi streli iz revolverja ubil enega svojih prijateljev. Med ljudmi take baže se prijateljstvo kaj hitro spremeni v smrtno sovraštvo. Ja, včeraj sem bil v Parizu in plesal sem ob zvokih harmonike; na Vrtičku na Saintouen-ski aveniji je bil bal, med gosti pa so bili izključno Korzičani in Marsejčani. Vsi prijatelji me obiskujejo na tem domišljijskem potovanju, vse je tako res, da sploh ne podvomim o njih in o tistih krajih, kjer sem preživel tako lepe noči.

Zdaj tudi brez hoje in brez veliko kalorij dobim isti rezultat kot prej, ko sem se moral krepko utruditi. Podobe iz preteklosti me trgajo iz celice in res je, več ur preživim na prostem kot v rekluziji.

Samo še en mesec je pred mano. Ze tri mesece dobivam samo kepo kruha zjutraj in opoldne toplo juho brez testenin s tistim koščkom kuhanega mesa. Neprestano sem sestradan. Kakor hitro dobim obrok, se prepričam, če je meso res meso in ne koža, kakor se je že večkrat zgodilo.

Krepko sem shujšal in zdaj mi je šele jasno, kako važno vlogo je imel kokos, ki sem ga na srečo dobival dvajset mesecev, da sem še zdrav in pri pravi pameti.

Ko sem danes zjutraj popil kavo, sem bil hudo nervozen. Popustil sem, pa sem pojedel polovico kepe, kar drugače ne storim nikdar. Ponavadi razdelim kruh na štiri še kar enake koščke in jih pojem ob šestih, opoldne, ob . šestih, pa še ponoči. »Zakaj si storil tako?« žrem sam sebe. »Zdaj na koncu boš popustil?« — »Lačen sem in čutim, da sem že brez moči.« — »Ne bodi osel. Kako bi sploh lahko bil močan? Pri tej prehrani? Bistveno je to in tu si zmagal: res si oslabel, a še zmeraj si zdrav. Z malo sreče, pa boš premagal rekluzijo, za katero pravijo, da ,žre’ ljudi.« Po dveh urah hoje sem sedel na cementni podstavek, ki služi kot stol. Se trideset dni ali z drugimi besedami sedemsto dvajset ur, vrata se bojo odprla in zaslišal bom: »Rekluzira-nec Charriere, pridite ven. Končali ste svoji dve leti reklu-zije.« In kaj bom tedaj storil? »Ja, za sabo imam dve leti kalvarije.« Hudirja! Če bo pred mano komandant, ki sem mu napel tisto o izgubi spomina, moram s hladnim glasom nadaljevati: »Kaj, sem pomiloščen, grem nazaj v Francijo? Moja dosmrtna je končana?« Samo zato, da bi videl, kakšen fris bo napravil, morda ga prepričam, da me je po krivici obsodil na štirimesečni post. — »Zaboga, kaj se ti je zgodilo?« Krivica ali ne, komandantu je prav malo mar, če se je tudi zmotil. To je čisto vseeno za takšno bučo, kot jo ima on. Pa ja ne misliš, da se bo kesal! Prepovedujem ti, da bi si kdaj samo predstavljal, da je kak paznik normalno bitje! Noben človek, ki je vreden svojega imena, se ne more vključiti v njihov ceh. Na vse se privadiš v življenju, tudi na to, da si vse svoje dni baraba. In šele pred smrtjo se^bo tak človek morda le ustrašil Boga, če je veren, pa se bo skesal. Ne, pa ne zaradi vseh tistih svinjarij, ki jih je zagrešil v življenju, ampak iz strahu, da bo tokrat sam kaznovan.

Ko te bojo torej premestili na enega izmed otokov, nikoli in nikdar ne napravi kompromisa s to raso. Vsakdo živi na točno začrtani strani. Na eni strani je pedantna oblast brez duše, ljudje brez hrbtenice, sadistični avtomati; na drugi strani pa sem jaz z ljudmi moje sorte, ki so prav gotovo zagrešili hude reči, pa so šele v trpljenju pokazali

svoje vrline: usmiljenje, dobroto, požrtvovalnost, plemenitost, pogum.

Povsem odkrito povem, da sem veliko rajši robijaš kakor paznik.

Se dvajset dni. Počutim se že res slabega. Opazil sem, da je moja kepa kruha še zmeraj v kategoriji zelo majhnih. Kdo je lahko tako pokvarjen, da izbira najmanjše koščke? Ze nekaj dni dobivam namesto juhe samo mlačno vodo, kos mesa pa je kost z zelo malo mesa ali pa navadna koža. Bojim se, da ne bi zbolel.' To je že prava obsedenost. Tako slab sem že, da se zlahka preselim v sanje, pa čeprav zbujen. Globoko naveličanost spremljajo že res hude depresije. Poskušam kaj ukreniti, pa s težavo prebijem tistih štiriindvajset ur, ki jih ima dan. Po vratih zapraska. Brž potegnem izpod vrat list papirja. Fosforescenten je. To sta Dega in Galgani. »Pošlji kakšno sporočilo. Zaskrbljena sva, kako je s tabo. Se 19 dni imaš, korajžo —■ Louis, Ignace.«

Zraven je še kos papirja in črna minca za svičnik. Takoj jima odgovorim: »Držim se, slab sem — hvala — Buba.«

Ko spet zaslišim metlo na vratih, odpošljem sporočilo. Čeprav sem brez cigaret in kokosa, sem se sporočila zelo razveselil. Ja, potreboval sem ravno nekaj takega, dokaz prijateljstva, dokaz trdnega prijateljstva. Zunaj vejo, kako je z mano, in če bi slučajno zbolel, bi prijatelji doktorja prepričali, da mora lepo poskrbeti zame. Prav imata. Se devetnajst dni, pa bo konec te mučne dirke pred smrtjo in blaznostjo. Ne bom zbolel. Potruditi se moram, čimmanj gibov, da ne zgubim kalorij. Nehal se bom sprehajati dve uri dopoldne in dve popoldne. Le tako se bom obdržal. Potem vseh dvanajst ur ponoči ležim, ostalih dvanajst ur pa presedim na cementni klopci in se ne premaknem. Sem pa tja vstanem, razgibam ude in spet sedem. Se deset dni.

Ravno se sprehajam po Trinidadu in se pozibavam ob otožnih melodijah Javancev, ki igrajo na violine na eno struno, ko me nenadoma spravi na resnična tla grozen krik, nečloveški. Prišel je nekje od zadaj, morda takoj izza moje celice.

—    Baraba, pridi sem dol v luknjo! Se nisi še naveličal, ko me ves čas stražiš od zgoraj? Ali ne razumeš, da ti uide polovico stvari, ker je tu notri premalo luči?

—    Molčite, drugače boste grdo kaznovani! reče paznik.

—    Ha, ha! Naj se ne smejem, krava? Kaj ni tale mrtvaška tišina dosti velika kazen? Daj, kaznuj me, kolikor češ, tolči, uživaj, rabelj. Nobena reč ne bo tako huda kot pa tišina, ki jo zahtevaš. Ne, ne, ne! Nočem več, nočem, ne bom več tiho! Ze pred tremi leti bi ti moral reči: drek! Umazana svinja! In šestintrideset mescev sem že idiot, pa čakam, ker se bojim, da bi bil kaznovan! Zdaj pa ti povem, da ste vsi umazani, ti in tvoji kolegi, pokozlani pazniki!

Čez nekaj trenutkov se odprejo vrata in potem slišim:

—    Ne, ne tako! Oblecite mu ga narobe, tako je bolj učinkovito!

Ubogi tip pa rjove:

—    Obleci jo, kakor češ, to tvojo prisilno kamižolo! Narobe, kar daj, stisni, pa me zaduši, močno potegni jermen. A kljub temu ti bom povedal, da je bila tvoja mati svinja, pa zato ne moreš biti nič drugega kot navaden kup dreka!

Gotovo so mu potem zamašili usta, ker je bil tiho. Vrata so se zaprla. Ves prizor je najbrž pretresel mladega stražarja, ki se je čez nekaj minut ustavil pred mojo celico in mi z vrha vrgel:

—    Ta je res zblaznel.

—    Se vam zdi? Vendar je vse res, kar je povedal.

Osuplo me pogleda paznik, potem pa odrine naprej in

mi še reče:

—    Vi pa, držite gobec!

Ta grobi incident me je iztrgal otoku, kjer je bilo toliko vrlih ljudi, violinam in prsim čednih Indijk,.iz pristanišča Port of Spain sem se brž vrnil v žalostno resničnost reklu-zije.

Nič več se ne gibam, zato nisem brez moči. Morda pa se počutim bolje samo zaradi pisemca, ki sta mi ga poslala prijatelja? A boljši sem tudi zato, ker se mi nehote >ponuja nekakšna primerjava: mene čaka dvesto štirideset ur, pa bom odšel iz rekluzije, resda sem šibak, a glava je v redu, potreboval bom še malo energije, pa bo vse v redu. Medtem ko dva metra za mano, na oni strani zidu, ubogi revež stopa v prvo fazo blaznosti, že so se ga lotili fizično. Ne bo več dolgo živel, kajti upira se in s tem daje paznikom izvrstne priložnosti, da se do sitega prepričajo o učinkovitosti mučenja, ki je naravnost znanstveno preštudirano za ubijanje. Pa sem res packa, da se počutim močnejšega zato, ker je oni drugi premagan! Sem jaz tudi eden tistih egoistov, ki pozimi stojijo v škornjih, rokavicah in toplem kožuhu sredi ceste in uživajo ob pogledu na premražene ljudi, ki slabo oblečeni hitijo na delo? Ko se potem primerjajo z ubožci, ki skačejo v prvi metro ali avtobus, ugotovijo, da jim v toplem kožuhu še nikoli ni bilo tako zelo toplo in prijetno. V življenju je pogosto vse odvisno samo od primerjav. Ze res, deset jih imam, a Metulj ima dosmrtno. Ze res, dosmrtno imam, ampak star sem osemindvajset let, medtem ko jih ima on samo petnajst, pa je star petdeset let.

Tako, zdaj se bližam cilju in upam, da se bom prej ko

v šestih mesecih popravil. Potem je na vrsti beg, ki si ga bojo zapomnili. O prvem so samo govorili, drugega bojo gravirali v kamen na obzidju. O tem mi ni treba skrbeti. Prav gotovo bom prej ko v šestih mesecih zapustil Otoke.

Nocojšnja noč je zadnja. V celico 234 sem stopil pred sedemnajst tisoč petsto osmimi urami. Medtem so vrata odprli in me tedaj odpeljali pred komandanta, ki me je kaznoval. Ce ne štejem soseda, s katerim se vidim vsak dan po nekaj sekund, ko izmenjava par enozložnic, so me vsega skupaj ogovorili štirikrat. Prvič, ko sem zvedel, da se ob žvižgu lahko uležem, to je bilo prvi dan. Enkrat sem slišal doktorja: »Obrnite se, kašljajte.« Pa malce daljša in živahna konverzacija s komandantom. In zadnjič tistih nekaj besed, ko se je vznemirjeni paznik ustavil pred mojo celico. Zabave nisem imel ravno največ! Mirno zaspim in ne mislim na nič drugega kot: jutri se bojo dokončno odprla ta vrata. Jutri bom videl sonce, če me pošljejo na Kraljevi otok, bom dihal'morski zrak. Jutri bom prost. Zarežim se. Kako prost? Jutri uradno začneš prestajati dosmrtno prisilno delo. To imenuješ prostost? No, že dobro, ampak to je čisto nekaj drugega kot življenje, ki ga imam za sabo. Kako bom našel Clousiota in Maturetta?

Ob šestih zjutraj mi prinesejo kavo in kruh. Rad bi povedal: »Ampak veste, jaz danes grem. Zmotili ste se.« Brž se spomnim, da sem vendar izgubil spomin! Kdove, kaj bi napravil komandant, če bi mu tako jasno pokazal, da sem ga vlekel? Tip bi se bil zmožen spomniti, naj za kazen takoj odsedim še trideset dni. Sicer pa moram po zakonu danes zapustiti rekluzijo! Celica na Saint-Josephu, danes, 26. junija 1936. Cez štiri mesece bom imel trideset let.

Osem. Pojedel sem ves kruh. Hrano bom tako dobil spet kmalu. Vrata se odprejo. Zagledam drugega komandanta in dva paznika.

—    Charriere, vaša kazen je končana, danes smo 26. junija 1936. Pojdite za mano.

Stopim ven. Na dvorišču je že dovolj sonca, da moram zamižati. V trenutku začutim nekakšno slabost. Noge imam mehke in pred očmi mi zaplešejo temne pike. Pa vendar sem napravil šele petdeset metrov, od tega trideset po soncu.

Pred »Upravo« zagledam Maturetta in Clousiota. Maturette je pravi skelet, lica in oči ima vdrte. Clousiot leži na nosilih. Ves bled je, iz njega že diha smrt. »Nič kaj čedna nista,« pomislim. »Sem jaz tudi tak?« Hudirjevo rad bi se videl v ogledalu. Potem jima rečem:

—    Kako kaj, fanta?

Nič ne odgovorita.

—    Kako kaj? ponovim vprašanje.

—    Gre, odvrne tiho Maturette.

Rad bi mu povedal, da zdaj nismo več v rekluziji, da lahko govorimo. Clousiota poljubim na lice. Oči se mu zasvetijo in reče:

—    Adijo, Metulj.

—    Ne, ne to!

—    Po meni je, končano.

Čez nekaj dni je umrl v ambulanti na Kraljevem otoku. Imel je dvaintridest let, obsodili so ga na dvajset let zaradi tatvine enega samega bicikla, ki pa ga niti ni on.

Pride komandant:

—    Naj vstopijo. Maturette in vi, Clousiot, lepo sta se obnašala. Zato na vajin karton zapišem: »Discipliniran.« Vi, Charriere, ste napravili hudo napako, zato vam riapišem, kar ste si zaslužili: »Nediscipliniran.«

—    Pardon, komandant, kakšno napako sem napravil?

—    Poslušajte, se res ne spomnite, ko so pri vas našli cigarete in kokos?

—    Ne, prisežem.

—    No, kako pa je bilo zadnje štiri mesece?

—    Glede na kaj? Glede na hrano? Zmeraj enako dobro, vse od začetka.

—    To je zdaj že preveč! Kaj ste jedli včeraj zvečer?

—    Kot po navadi, kar so mi pač dali. Kaj vem kaj? Ne spomnim se. Najbrž fižol ali riž z mastjo, lahko pa kaj drugega.

—    Torej zvečer jeste?

—    Ja hudirja, kaj mislite, da mečem stran!

—    No, nič, nič nisem rekel. V redu, umaknil bom »nediscipliniran«. Gospod X..., napišite dovolilnico za odhod. Napisal bom »discipliniran«, prav?

—    Prav. Nič nisem storil, da bi si ne zaslužil tega.

Po teh besedah nas odpeljejo skoz vrata.

Velika vrata rekluzije se odprejo in spustijo nas ven. Spremlja nas en sam paznik in počasi se spustimo po poti, ki pelje v taborišče. Pod sabo imamo srebrnkasto, bleščeče se morje. Kraljevi otok na drugi strani je poln zelenja in rdečih streh. Hudičev otok je nepriljuden in divji. Paznika prosim, naj dovoli, da se usedem za nekaj minut. Pokima. Sedemo, na sredi je Clousiot. Nehote opazimo, da se držimo za roke. Polasti se nas nenavaden občutek in brez besed se objamemo. Potem se oglasi paznik:

—    Gremo, fantje. Moramo priti dol.

In počasi, zelo počasi se spustimo do taborišča. Z Ma-turettom hodiva spredaj in se še zmeraj drživa za roke, za nama pa dva moža na nosilih neseta umirajočega prijatelja.

Na Kraljevem otoku

Kakor hitro pridemo na dvorišče, se nabere okrog nas lepa skupina kaznjencev. Med njimi takoj spoznam Norega Pierrota, Jeana Sartrouja, Colondinija, Chissilio. Paznik nam pove, da moramo najprej v ambulantno sobo. Kakšnih dvajset tipov nas spremi čez dvorišče. V hipu imava z Ma-turettom ducat škatel cigaret, tobaka, postrežejo nam z zelo toplo belo kavo in kakavom. Vsakdo bi nama rad kaj dal. Bolničar da Clousiotu injekcijo kafrinega olja in adrenalina za srce. Tedaj se oglasi mršav črnec:

—    Bolničar, daj mu moje vitamine, ta jih je bolj potreben.

Res, prav ganljivo je, kako dobri in solidarni so z nami. Pierre Bordojčan mi reče:

—    Hočeš denarja? Preden te odpeljejo na ono stran, ga še lahko zberemo.

—    Ne, hvala lepa, imam ga. Pa veš, da grem na Kralje

vi otok?

—    Ja, odgovorni nam je povedal. Vsi trije. Mislim, da greste celo vsi trije v ambulanto.

Bolničar je tipičen gorski bandit s Korzike. Piše se Essari. Kasneje sem ga zelo dobro spoznal, njegovo zgodbo vam povem ob priliki v celoti, res je interesantna. Dve uri v ambulanti sta minili hitro. Dobro smo jedli in dobro pili. Siti in zadovoljni bomo odšli na Kraljevi otok. Clousiot je skoraj ves čas mižal, oči je odprl le, kadar sem se mu približal in mu položil roko na čelo. Oči je imel že meglene, rekel mi je:

—    Buba, midva sva prava prijatelja.

—    Več ko to, brata sva, sem mu odgovoril.

Potem smo se spustili, spremljal nas je še zmeraj samo en paznik. Na sredini nosila s Clousiotom, midva z Matu-rettom pa vsak na eni strani. Pri vratih nam vsi rečejo adijo in srečno pot. Zahvaljujemo se jim, pa pravijo, da sploh ne bi bilo treba. Nori Pierrot mi je obesil okrog vratu poln meh tobaka, cigaret, čokolade in konzerv mleka Nestle. Maturette ima tudi svojo vrečo. Pa ne ve, kdo mu jo je dal. Na pomol naju spremita samo bolničar Fernandez in en paznik. Vsak dobi še nekakšen karton za ambulanto na Kraljevem. Takoj mi je jasno, da nas v bolnico pošiljata bolničarja kaznjenca Essari in Fernandez in*da se z doktorjem nista prav nič posvetovala. No, čoln je tu. Sest veslačev, zadaj dva paznika s puško in še eden ob krmilu. Med veslači vidim Chaparja, fanta, ki jo je zagodel borzi v Marseillu. No, pojdimo. Vesla zajamejo vodo in potem se oglasi Chapar:    r

—    Si v redu, Buba? Si ves čas dobival kokos?

—    Ne, zadnje štiri mesece ne.

—    Ja, vem, zgodila se je nesreča. Ampak tip se je lepo obnašal. Poznal je le mene, pa me ni izdal.

—    Kako je z njim?

—    Mrtev.

—    Ni mogoče! Kako to?

—    Kot sem slišal bolničarja, so se mu od udarcev razlila jetra.

Izkrcamo se na Kraljevem otoku, ki je izmed vseh treh najvažnejši. Ura nad pekarno kaže tri. Popoldansko sonce je res močno, postane mi vroče in od premočne svetlobe me bolijo oči. Paznik zahteva dva nosača. Prideta dva kaznjenca silaka v neizprosno belih oblačilih in s črnimi usnjenimi manšetami na zapestju. Ko peresce dvigneta Clousiota in z Maturettom odideva za njimi. Še bolj zadaj stopa paznik z dokumenti v roki.

Pot je široka štiri metre, posuta je z gramozom. S težavo se vzpenjamo. Na srečo se nosača od časa do časa ustavita in nas počakata. Potem se usedem h Clousiotovemu vzglavju in mu nežno položim roko na čelo. Nasmehne se, odpre oči in reče:

—    Stari moj Metulj!

Maturette ga prime za roko.

—    Si ti, mali? zamrmra Clousiot.

Neskončno je srečen, da sva mu tako blizu. Ko smo malo pred ciljem počivali, smo zagledali skupino, ki je šla na delo. Bili so skoraj vsi tisti iz mojega konvoja. Vsi so nam rekli mimogrede kakšno prijazno besedo. Na ploščadi pred belo kvadratno zgradbo smo zagledali ljudi, ki predstavljajo na otoku najvišjo oblast. Šli smo mimo komandanta Barrota, ki mu drugače pravijo Suhi kokos, in še nekaj drugih živin. Komandant ni niti vstal in brez kakršnekoli ceremonije je rekel:

—    Torej le ni bilo prehudo v rekluziji? In koga nesejo?

—    Clousiota.

Pogleda ga, potem reče:

—    Odpeljite jih v ambulanto. Ko bodo zdravi, me obvestite. Preden odidejo v kamp, bi rad govoril z njimi.

Soba v ambulanti je velika in zelo dobro osvetljena, rjuhe in blazine na posteljah so čiste. Prvega zagledam Chatala, ki je bil bolničar tudi v tisti močno zastraženi celici v Saint-Laurent-du-Maroni. Takoj poskrbi za Clousiota, pazniku pri vratih pa ukaže, naj gre po doktorja. Le-ta pride šele okrog petih. Dolgo in natančno se je ukvarjal s Clousiotom, naposled je nezadovoljen odkimal z glavo. Napisal je recept in stopil k meni.

—    Z Metuljem nisva najboljša prijatelja, reče Chatalu.

—    Čudno, ampak povem vam, odličen dečko je.

—    2e mogoče, ampak trmast.

—    Zakaj?

—    Nekoč sem ga obiskal v rekluziji.

—    Doktor, mu rečem, ali vi imenujete obisk, če me pregledate skoz okence v vratih?

—    Uprava je v pravilniku zapisala, da se ne sme odpirati vrat.

—    Ze prav, doktor, ampak mislim, da vas ima Uprava samo najetega in da niste del nje same.

—    Ob drugi priliki bova govorila o teh rečeh. Zdaj vaju bom poskušal pozdraviti. Kar zadeva onega, se bojim, da je že prepozno.

Chatal mi je povedal, da so sumili, da tudi sam pripravlja pobeg, pa so ga zato internirali na otoku. Potem me . vpraša, če se še spomnim Jezusa, tistega, ki nas je obrnil s čolnom. Neki gobavec ga je ubil, imena ne ve. Kdove, če ne eden tistih, ki so nam tako plemenito pomagali.

Življenje kaznjencev na Otokih zveličanja je popolnoma drugačno, kot si lahko človek zamišlja. Večinoma so vsi zelo nevarni, za to je več razlogov. Dobro jejo, kajti trgovina cvete: alkohol, cigarete, kava, čokolada, sladkor, meso, sveža zelenjava, ribe, morski raki, kokos ... Torej so vsi odličnega zdravja, tudi podnebje je zdravo. Tisti, ki so obsojeni samo za krajši čas, imajo še nekaj šans, da postanejo nekega dne svobodni, obsojeni na dosmrtno pa so zgubljeni za večno in zato tudi silno nevarni. S trgovino se ukvarjajo vsi, kaznjenci in pazniki. Zene paznikov si poiščejo mlade fante, ki jih imajo za strežnike, pogosto pa si napravijo iz njih ljubimce. Kličejo jih »domači sluga«. Nekateri so vrtnarji, nekateri kuharji. Predstavljajo nekakšno vez med taboriščem in hišami paznikov. »Domačih slug» kaznjenci ne gledajo postrani, saj brez njih ne bi mogli trgovati. Vsekakdr pa jih nimajo za čistokrvne. Noben pravi mož, ki je svojčas pripadal podzemlju, ne bi šel, pa se ponižal za takšno delo. Ravno tako je s ključarji in z zaposlenimi v menzi za paznike, pravi kaznjenci jih ne upoštevajo. Raje drago plačajo in se zaposlijo na takih krajih, kjer nimajo posla s pazniki: čistilci greznic, pometači odpadlega listja, gonjači bivolov, bolničarji, raznašalci pošte, čuvaji na svetilniku. Teh poslov se lotevajo le pravi robijaši. Le-ti namreč nikoli ne grejo delat skupinske tlake, ne popravljajo zidu, ne delajo

cest, stopnišč, ne sadijo kokosovih dreves; se pravi, da ne delajo tlake pod vročim soncem in da jih ne priganjajo pazniki. Delo traja od sedmih zjutraj do dvanajstih in od dveh do šestih. Tako torej, na otoku živi skupno življenje na kupe različnih ljudi, zaporniki in pazniki, to je pravzaprav majhna vas, kjer vsakdo ve vse o svojih sosedih in tudi sodi njihova dejanja.

Dega in Galgani sta me prišla obiskat in sta preživela nedeljo z mano v ambulanti. Jedli smo ribe v česnovi omaki, ribjo juho, krompir, sir, kavo in pili belo vino. Obed smo pripravili v Chatalovi sobi, Chatal, Dega, Galgani, Ma-turette, Grandet in jaz. Prosili so me, naj jim kar se da natančno popišem, kako sem bežal. Dega je trdo odločen, da ne bo poskušal pobegniti. Iz Francije pričakuje pet let pomilostitve. V Franciji je že odsedel tri leta, pa tu tri leta, vsega skupaj mu torej ostanejo še štiri leta. Sprijaznil se je z njimi. Galgani trdi, da bo zanj poskrbel neki kor-ziški senator.

Potem sem jaz na vrsti. Vprašam jih, s katerih krajev bi se dalo najlaže pobegniti. Vsi v en glas zatulijo. Degaju kaj takega še nikdar ni padlo na misel, Galganiju tudi ne. Chatal pa je mnenja, da je še najbolje, če si vrtnar, ker si tako lahko napraviš splav. Grandet mi pove, da je kovač.

V delavnici najdeš prav vse, pleskarje, mizarje, kovače, zidarje, svinčarje, vsaj sto dvajset jih je. Skrbijo za to, da so vse reči zmeraj popravljene in v redu. Dega je glavni odgovorni, pa mi bo zlahka poiskal ugodno zaposlitev. Samo naj se za nekaj odločim. Grandet mi ponudi polovico profita od iger, s tem bom lahko v redu živel, ne da bi zapravljal denar iz plana. Pozneje sem se prepričal, da je posel s kartami zelo interesanten, ampak neverjetno nevaren.

Nedelja je minila presenetljivo hitro.

—    Pet je že, se oglasi Dega, moramo nazaj v kamp.

Preden so šli, mi je Dega dal petsto frankov, s katerimi naj igram poker, saj vržejo v sobi včasih kar čedno partijo kart. Grandet mi stisne v roko imeniten nož, ki ga je sam skoval, strašno orožje.

—    Noč in dan bodi oborožen.

—    Pa preiskave?

—    Večinoma preiskujejo arabski ključarji. Ce pa imajo koga za nevarnega, pri njem nikdar ne najdejo orožja, pa tudi če se ga dotaknejo.

—    V kampu se spet vidimo, mi reče Grandet.

Malo pred odhodom mi je Galgani povedal, da ima zame rezerviran prostor in da bomo skupaj vozili. (Ljudje, ki živijo skupaj, si skupaj pripravijo hrano, prav tako razpolagajo s skupnim denarjem.) Dega ne spi v kampu, pač pa ima svojo sobo v upravnem poslopju.

Tako smo že tri dni v ambulanti, ker pa presedim noči ob Clousiotu, se še nisem vključil med druge. V sobi je vsaj šestdeset bolnikov. Ker pa je s Clousiotom zelo slabo, ga odnesejo v posebno sobo, kjer sta po dva huda bolnika skupaj. Chatal ga je napolnil z morfijem. Dvomi, če bo preživel noč.

Po sredi sobe je kakšne tri metre prostora, na vsaki strani pa je približno trideset postelj, skoraj vse so zasedene. Sobo razsvetljujeta dve petrolejki.

—    Tamle igrajo poker, mi reče Maturette.

Odidem na drugo stran. Štirje so.

—    Sem lahko peti?

—    Daj, sedi. Minimum je sto frankov. Ce igraš, moraš plačati tristo. Na, tukaj imaš za tristo frankov žetonov.

Dvesto jih dam Maturettu, naj jih pazi. Parižan Du-pont me pouči:

—    Igramo po angleških pravilih, brez. jokerja. Znaš?

—    Ja.

—    Daj, razdeli karte, ti mešaš.

Neverjetno, kako hitro igrajo. Če prepozno vložiš, ti možakar, ki ima banko, reče: »Prepozna vloga«, pa ostaneš brez. Tu sem spoznal nov razred kaznjencev: kvartopirce. Od igre živijo, živijo za igro in v njej. Zanimajo jih samo karte. Pozabijo na vse, na preteklost, kazen, prihodnost. Če je njihov partner baraba ali ne, jim je prav malo mar, zanimajo jih namreč samo karte.

Igrali smo vso noč. Zjutraj pri kavi smo se ustavili. Zaslužil sem tisoč tristo frankov. Pri moji postelji me dohiti Paulo in me prosi, naj mu posodim dvesto, ima samo sto.

—    Na tristo, mu rečem. Pol na pol.

—    Hvala, Metulj, pa si res tisti, o katerem sem slišal govoriti. Prijatelja bova.

Da mi roko, stisnem mu jo in ves vesel odide.

Zjutraj je Clousiot umrl. Ko je prejšnjega večera prišel za trenutek k zavesti, je prosil Chatala, naj mu neha dajati morfij.

—    Umrl bom, pa bi rad sedel na postelji in videl ob sebi prijatelje.

Strogo prepovedano je prihajati v to sobo, a Chatal se je še posebej potrudil in nam je prijatelj umrl v naročju. Zaprl sem mu oči. Maturette je bil ves poklapan, tako mu je bilo hudo.

—    Odšel je najin prijatelj, skupaj smo napravili lepo pustolovščino. Vrgli so ga morskim psom.

Ko sem zaslišal »vrgli so ga morskim psom«, mi je zledenela kri. Saj res, na otoku sploh ni pokopališča za kaznjence. Kadar kdo umre, truplo ob sončnem zahodu ob šestih odnesejo na kraj, ki gleda proti Saint-Josephu in ki je zmeraj poln morskih psov.

Prijateljeva smrt me je tako prizadela, da ambulante v hipu ne presenem več. Degaju sporočim, da pojutrišnjem pridem ven. Čez čas dobim list papirja: »Chatala prosi, naj ti predpiše štirinajst dni počitka v kampu, medtem se boš lahko odločil, kaj boš delal.« Maturette bo ostal v ambulanti še nekaj časa. Chatal ga bo vzel morda celo za pomočnika.

Takoj me odpeljejo skoz vrata, nad katerimi piše »Uprava«, in pred sabo zagledam komandanta Barrota, ki mu sicer pravijo Suhi kokos.

—    Metulj, mi reče, preden vas pošljem v kamp, bi se rad z vami pogovoril. Čudovitega prijatelja imate tu, Louisa Degaja, ki je moj glavni odgovorni. Prepričan je, da ne zaslužite ocen, ki smo jih dobili iz Francije. Pravi, da ste bili po krivici obsojeni in da se zato kar naprej upirate. Povedal vam bom, da se s tem ne strinjam najbolj, zato pa bi rad vedel, kako se trenutno počutite.

—    Preden naj vam odgovorim, komandant, mi še povejte, kaj je zapisano v mojem dosjeju.

—    Sami poglejte.

Pomoli mi rumenkast karton in potem berem približno takole:

Henri Charriere, imenovan Metulj, rojen 16. novembra 1906 v ... pokrajina Ardeche, obsojen na porotnem sodišču ob Seni na dosmrtno prisilno delo zaradi naklepnega umora. Zelo nevaren, strogo nadzorovati. Ne pride v poštev za boljše službe.

Centralu v Caenu: nepoboljšljiv obsojenec. Zmožen zanetiti in voditi upor. Treba ga je neprestano opazovati.

Saint-Martin-de-Re: discipliniran, a gotovo zelo vpliven na ljudi okrog sebe. Bo poskušal pobegniti od koderkoli.

Saint-Laurent-du-Maroni: Divje napadel tri nadzornike in ključarja ter zbežal iz ambulante. Prihaja iz Kolumbije. Med preiskavo discipliniran. Obsojen na lahko kazen dveh let rekluzije.

Rekluzija na Saint-Josephu: discipliniran do konca svo-■ je kazni.

—    Takole, stari moj Metulj, mi reče direktor, ko mu vrnem karton, človek ni najbolj miren, če vas dobi pod svojo komando. Bi napravila pogodbo?

—    Zakaj ne? Odvisno od pogodbe.

—    Kot vem, boste storili vse, da bi zbežali z otoka, pa čeprav bo pri tem dosti težav. Morda vam celo uspe. Jaz pa ostanem tu samo še pet mesecev kot direktor. In veste, koliko me stane, če kdo pobegne z otoka? Eno leto normalne plače. To pomeni, da zgubim tudi ves kolonialni dodatek. Dopust se mi zavleče za šest mesecev in zmanjša za tri. In če v preiskavi ugotovijo, da je bila kriva tudi komandantova malomarnost, lahko zgubim tudi en čift. Vidite torej, da gre precej zares. Ce pa opravljam svoj posel, kot se spodobi, in ne zato, ker ste interesanten za pobeg, vas imam pravico vtakniti v celico ali celo v temnico. Lahko si začnem izmišljevati vzroke, a tega nočem. Rad pa bi vašo besedo, da ne boste poskušali zbežati, dokler ne odidem i. otoka. Pet mesecev.

—    Komandant, častno besedo vam dam, počakal bom do vašega odhoda, če ne bo trajalo več ko šest mesecev.

—    Vsekakor odidem malo prej ko v petih mesecih.

—    Prav, vprašajte Degaja, povedal vam bo, da znam držati besedo.

—    Verjamem vam.

—    A kot protiuslugo zahtevam nekaj drugega.

—    Ja?

—    Pet mesecev, ki jih moram preživeti tu, bi se že rad ukvarjal s službo, ki bi prišla v poštev pozneje, morda bi celo zamenjal otok.

—    No dobro. A naj vse ostane strogo med nama.

—    Ja, komandant.

Potem pride Dega in prepriča komandanta, da moje mesto ni med »discipliniranimi«, pač pa med ljudmi iz ceha, med nevarnimi, v zgradbi, kjer je večina mojih prijateljev. Prinesejo mi polno vrečo oblek s progami, komandant pa doda še nekaj hlač in belih suknjičev, ki jih je dal zapleniti kroj ačem.

Potem se napotim proti glavnemu kampu, spremlja me en paznik. V vreči imam dvoje popolnoma novih brezhibno belih hlač, tri široke bluze in klobuk iz riževe slame. Če hočem priti od »Uprave« do kampa, moram prek ploščadi mimo štiri metrov visokega obzidja, ki zakriva kaznilnico. Potem prideva s paznikom do ambulante za nadzornike in naposled sva pred glavnim vhodom. »Otoška kaznilnica — Sekcija Kraljevi otok«. Velika lesena vrata so na stežaj odprta. Vsaj šest metrov so visoka. Na vsaki strani po ena stražarnica, v vsaki pa štirje pazniki. Na stolu njihov šef. Mušketonov nimajo, samo revolverje. Vidim tudi kakšnih pet, šest arabskih ključarjev.

Približajo se mi stražarji. Njihov šef je s Korzike:

—    Ta je nov, ampak kakšen!

Arabci me hočejo preiskati, a jih zaustavi:

—    Bojno opremo mu pustite kar v žepu. Vstopi, no, Metulj. V specialnem bloku te prav gotovo že pričakujejo prijatelji. Jaz sem Sofrani. Srečno.

-— Hvala, šef.

In že sem na dvorišču, kjer se dvigajo tri ogromne zgradbe. Nadzornik me pelje k prvi. Nad vrati preberem: »Blok A — Specialna grupa«. Pred na stežaj odprtimi vrati moj paznik zakliče:

—    Hej!

Prikaže se star kaznjenec.

—    Ta je nov, reče paznik in odide.

Stopim v podolgovato dvorano, kjer živi sto dvajset ljudi. Kot v prvi baraki v Saint-Laurentu tudi tu teče ob zidu drog, ki je prekinjen le pri zamreženih vratih, ki jih zaklepajo samo ponoči. Med zidom in drogom je napeto platno: to so postelje. Zelo udobne in higienične. Nad vsakim platnom sta dve polici, kamor lahko spraviš svoje reči: perilo, jedi, posodo ... Med dolgimi vrstami je ozek prehod, širok največ tri metre. Možje živijo tu tudi v manjših skupnostih, pravijo, da »pod eno streho«. Po dva sta skupaj, lahko pa tudi deset.

Komaj sem noter, že mi pridejo nasproti kaznjenci v belem:

—    Buba, pridi sem ... Ne, raje pridi k nam ...

Grandet prime mojo vrečo iri reče:

—    Midva bova skupaj.

Stopim za njim. Napneva platno, posteljo že imam.

—    Na, tu imaš blazino iz kurjega perja, mi reče Grandet.

Kup prijateljev najdem potem. Dosti fantov s Korzike in Marseilla, nekaj Parižanov, vsi smo se spoznali še v Fran-cizi, ko smo bili zaprti v Sante, Conciergerie ali pa potem v konvoju. Začuden, da so vsi ob posteljah, brž vprašam:

—    A ob tem času ne delate?

Fantje se zarežijo.

—    Ha! Tole si čimprej zapomni: če kdo v tej hiši dela, ne dela več kot uro na dan. Potem se vendar vrneš domov.

Res topel sprejem sem doživel. Upajmo, da bo tudi potem tako. A kmalu sem opazil, da sem na eno stvar čisto pozabil. Čeprav sem že nekaj dni prebil v ambulanti, se bom moral spet privaditi skupinskemu življenju.

Potem sem doživel še nekaj, kar si sploh ne bi predstavljal. V sobo stopi možakar v belem, v rokah nosi velik pladenj, pokrit z brezhibno belim prtom.

—    Biftek, biftek, kdo hoče biftek? se dere in hodi naokoli. Ko pride do nas, se ustavi, privzdigne beli prt in kot pri kakšnem francoskem mesarju se prikažejo lepo Uvrščeni bifteki. Očitno je Grandet njegov stalni odjemalec, pa ga zato nič ne vpraša, če bi rad, ampak koliko naj mu jih da.

—    Pet.

—    Vrat ali hrbet?

—    Vrat. Koliko je to? Prinesi račun, kajti zdaj bo eden več, pa ne bo več enako.

Prodajalec biftekov privleče iz žepa nekakšno beležko in začne računati.

—    Vse skupaj znese sto petintridest frankov.

—    Plačal ti bom, potem pa začnemo znova.

Ko tip odide, mi Grandet reče:

—    Če tukaj nimaš denarja, crkneš. A nekaj moraš imeti, če hočeš denar, to je sistem: znajdi se.

V kaznilnici pomeni »znajdi se« način, kako pač kdo pride do denarja. Kuhar v kampu prodaja v obliki biftekov meso, ki je namenjeno kaznjencem. Ko mu meso pripeljejo, ga odreže približno na polovico. Potem pa napravi bifteke, ragu, kuhano meso. Lep del tega mesa proda paznikom, se pravi, njihovim ženam, nekaj pa kaznjencem, ki si to lahko privoščijo. Seveda mora kuhar del zaslužka odstopiti pazniku, ki je zadolžen za kuhinjo. Zmeraj pride s svojim pladnjem najprej v blok A, specialno grupo, kamor spadamo mi.

Po sistemu »znajdi se« dela torej kuhar, ki prodaja meso in mast; pek, ki prodaja kruh po kosih in dolgih štrucah, kruh, namenjen paznikom; mesar iz mesarije, ki prodaja sveže meso; bolničar, ki prodaja injekcije; odgovorni, ki se da podkupiti in dobite z njegovo pomočjo boljšo službo, ali pa vas enostavno reši zoprnega dela; vrtnar, ki prodaja svežo zelenjavo in sadje; kaznjenec, ki je nameščen v laboratoriju in prodaja rezultate analiz, pa poleg tega poskrbi, da kdo »postane« tuberkulozen, gobav, z vnetim črevesjem; specializirani tatovi, ki se sučejo okrog hiš paznikov in prodajajo jajca, kokoši, marsejsko žajfo; »domači sluge«, ki trgujejo s hišno gospodinjo in prinesejo vse, česar jih prosiš: maslo, kondenzirano mleko, mleko v prahu, konzerve tuninega mesa, sardin, sir in seveda vino pa žganje (zato je zmeraj pod našo streho steklenica ricarda, na zalogi pa so angleške in ameriške cigarete); pa vsi tisti, ki smejo loviti ribe in svoj plen potem prodajo.

Najboljši, morda najnevarnejši način, kako prideš do denarja, pa je banka pri kartah. Obstaja nekakšno pravilo, da so lahko v vsakem bloku s sto dvajsetimi možmi največ trije ali štirje lastniki banke. Kdor se odloči, da bo imel banko, se ponoči usede h kvartopircem in jim reče:

—    Jaz bi imel banko.

—    Ne, mu odgovorijo.

—    Pravite vsi ne?

—    Potem pa si sam izberem človeka, ki ga bom zamenjal.

Dosedanji lastnik je razumel. Vstane in gre na sredo sobe, kjer se spopadeta na nož. Kdor zmaga, ima banko. In potem vzame od vsake dobljene igre že v naprej pet odstotkov.

Med hazardiranjem so še možnosti za druge zaslužke. Tisti, ki zlaga koce po tleh in jih poravna, pa spet drugi, ki posoja pručke igralcem, ki ne morejo sesti na prekrižane noge pod zadnjo platjo. Prodajalec cigaret. Na deki pred sabo ima v praznih škatlah za cigare zložene francoske, angleške in ameriške cigarete, pa na roko zvite. Vsaka ima svojo ceno in kupci pridno mečejo denar v posebno škatlo. Pa tisti, ki pazi, da se petrolejke preveč ne kadijo. Te svetilke so napravljene iz mlečnih konzerv, zgornji pokrov je preluknjan in namenjen za stenj, ki ga pomočiš v petrolej. Sem pa tja izdelujejo tudi bonbone in raznovrstne sladkarije, ki jih kupujejo nekadilci. V vsakem bloku sta vsaj dva kofetarja. Kavo pokrijejo z vrečami iz jute, kakršne delajo Arabci, in vso noč ostane topla v posebnih norveških posodah, ki so sicer home-made. Potem se od časa do časa kofetar prikaže pri vratih in začne deliti kavo in kakav.

No, in naposled je tu še trgovina s kičem. Nekakšen obrtniški »znajdi se«. Ribiči nalovijo želve, njihovi oklepi so odličen material. En oklep ima trinajst ploščic, ki lahko tehtajo tudi dve kili. Umetnik potem naredi iz njih zapestnice, uhane, ogrlice, ustnike za cigarete, glavnike, zgornji del krtače... Videl sem celo majhno skrinjico iz svetlo modrih luskin, pravo čudo. Nekateri uporabljajo pri svojem delu kokosove orehe, rogove bikov in bivolov, ebenovino pa les z otoka. Nekateri se ukvarjajo s preciznim mizarstvom, brez žebljev, samo s klejem. Najbolj spretni delajo z bronom. Tudi slikarje je treba omeniti.

Večkrat se združi več talentov in potem s skupnimi močmi uresničijo svoj namen. Ribič na primer ujame morskega psa. Potem preparira široko odprto čeljust z lepo zglajenimi in ravnimi čekani. Mizar iz gladkega lesa napravi majhno sidro, v sredini dovolj široko, da se ga da poslikati. Nanj potem obesijo odprto čeljust. Pride še slikar in na sidro naslika Otoke zveličanja sredi morja. Najbolj pogosto srečaš tu tale motiv: vrh Kraljevega otoka, morski preliv in Saint-Joseph. Na modrem morju se svetlikajo sončni žarki. Po vodi plava čoln, v njem stoji šest kaznjencev golih prsi, ob sebi imajo vesla, zadaj so trije oboroženi pazniki. Spredaj dva možaka dvigata krsto in v vodo zdrkne v vrečo zavito truplo kaznjenca. Na gladini morja opaziš morske pse s široko razprtimi gobci, ki čakajo na truplo. Spodaj je na desni zapisano: »Pogreb na Kraljevem otoku, datum«.

Ves ta raznovrstni kič prodajajo v hišah paznikov. Najlepše reči so prodane že v naprej, drugače jih večinoma delajo po naročilu. Ostale reči prodajajo na krovu ladij, ki se ustavljajo na Otokih. To sodi v domeno čolnarjev in veslačev. Najdeš seveda tudi šaljivce, ki vzamejo star obrabljen vrček in vanj gravirajo: »Iz tega vrča je pil Dreyfus na Hudičevem otoku, datum«. Ravno tako z žlicami in lonci. Pri bretonskih mornarjih je eno interesantno: kupijo prav vsako stvar z imenom »Sezenec«.

Zaradi živahne trgovine doteka na otok denar in pazniki nimajo nič proti. Vse gre po njihovih načrtih, pa tudi z ljudmi je potem laže delati.

Pederastija je tu uradno priznana. Se komandant ve in vsi ostali, če je kdo komu za ženo. Potem lepo pazijo, da sta zmeraj skupaj, nikoli ne premestijo z otoka samo enega, pač pa oba.

Med vsemi kaznjenci na otoku ne najdeš treh odstotkov, ki bi poskušali pobegniti. Še tisti ne, ki imajo dosmrtno pred sabo. Edina možnost je, če uspeš in te pošljejo na kontinent, v Saint-Laurent, Kourou ali Cayenne. Vendar pa velja ta možnost samo za tiste, ki so začasno internirani. Ce imaš pred sabo dosmrtno, lahko poskusiš samo z umorom. Koga zabodeš, pa te pošljejo v Saint-Laurent pred sodišče. Za umor riskiraš pet let rekluzije, pa še ni rečeno, če boš uspešno izkoristil kratkotrajno bivanje v disciplinskem oddelku v Saint-Laurentu — tri mesece — in pobegnil.

Z otoka te lahko pošljejo tudi iz zdravstvenih razlogov. Ce ugotovijo, da imaš tuberkulozo, se greš zdravit v »Novi kamp«, ki je osemdeset kilometrov od Saint-Laurenta.

Obstaja tudi gobavost in kronično vnetje črevesja. Do takšnega rezultata niti ni tako težko priti, pač pa je pri tem grozna nevarnost: če si zaprt v specialnem paviljonu z bolniki, katerih bolezen si sicer sam izbereš, se lahko prav hitro okužiš in zares zboliš. Postaneš gobav ali tuberkulozen. Še teže uideš okužbam črevesja, griži.

Tako sem torej v bloku A v družbi sto dvajsetih tovarišev. Naučiti se moraš živeti v takšni skupnosti, kjer te hitro katalogizirajo. Najprej moraš vsem dopovedati, da se ne pustiš napadati z nožem. Ko se te že bojijo, te morajo še spoštovati. To si zaslužiš, če se znaš obnašati s pazniki, če odkloniš nekaj služb in kakšno zoprno delo, če nikoli ne kloneš pred ključarjem, če ne ubogaš, pa čeprav prideš potem navzkriž z nadzornikom. Ce vso noč prekvartaš, se zjutraj nikar ne javi pri klicanju, paznik bo zaklical: »Bolnik leži.« V obeh drugih blokih pazniki včasih odidejo po takšnega bolnika in ga prisilijo, da pride k zboru. V bloku A, kjer so trde buče, se to nikoli ne zgodi. Skratka vsi si tu v kaznilnici prizadevajo k čim mirnejšemu življenju.

Prijatelj Grandet je iz Marseilla in ima petintrideset let. Velik in suh ko trska, a zelo močan. Prijatelja sva še iz Francije. Večkrat sva se dobila v Toulonu, Marseillu ali Parizu.

Pravi mojster svedra za železne blagajne. Po srcu je zelo dober, drugače pa zelo nevaren.

Danes sem skoraj sam v tej ogromni dvorani. Sef bloka pometa in vleče z vlažno cunjo po cementu. Na drugi strani zagledam nekoga, ki se ukvarja z uro, na levem očesu pa ima nekakšen les. Nad posteljo ima na polici vsaj trideset ur. Po potezah na obrazu bi mu prisodil kakšnih trideset let, a lase ima čisto bele. Stopim k njemu, gledam, kako dela, potem pa skušam spregovoriti. Niti glave ne dvigne, usta se mu ne zganejo. Slabe volje*se umaknem in odidem na dvorišče k umivalnici. Srečam Titija Belota, ki se ravno vadi za neko novo igro. Z neverjetno spretnostjo meša svojih dvaintrideset kart, pravi rokohitrc. Ne da bi odložil karte, mi reče:

—    Kako si kaj, prijatelj? Si se že navadil na naš otok?

—    Ja, ampak hudičevo dolgčas mi je danes. Rad bi kaj počel in odšel iz kampa. Maloprej sem ogovoril tipa, ki se gre urarja, pa še ust ni odprl.

—    Ja veš, Buba, tega prav briga, kaj si misliš o njem. Svoje ure ima, pa basta! Res pa je, da ima pravico biti prismojen po vsem tistem, kar se mu je zgodilo. Ali vsaj. Predstavljaj si, da je bil ta fant — fant, ja, saj jih nima še trideset — lani obsojen na smrt, ker je baje posilil ženo nekega paznika. Hudirja! Res je že lep čas slinil svojo gospodinjo, zakonito ženo nekega bretonskega šefa paznikov. Kadar je imel službo, si je urar, ki je bil za domačega slugo, privoščil babnico. Napravila pa sta eno napako: pička mu ni več pustila prati in likati perila, sama je poskrbela za to. Njen rogonosi soprog je vedel, s kakšno lenobo se je oženil, pa je debelo pogledal, ko je doma večkrat našel ženo pri delu. Začel je sumiti. A ni imel dokazov. Odločil se je, da ju preseneti pri delu in oba ubije. Seveda pa ni računal, kako bo reagirala babnica. Nekega dne je že po dveh urah službe odšel domov, s sabo pa odpeljal prijatelja, češ da ima zanj darilo v obliki šunke. Potihoma prideta čez vrt, komaj pa odpreta vrata, se zadere papagaj: »Gospod je že doma!«, kakor se je ponavadi drl zmeraj, ko je prišel gospodar z dela. V tistem pa se oglasi žena: »Na pomoč! Posilstvo!« Paznika vdreta v sobo ravno v trenutku, ko ženska skoči iz fantovega objema. Fant ves presenečen skoči skoz okno, ro-gonosec ustreli za njim. Fant dobi kroglo v ramo, medtem pa se babnica z nohti opraska po joških in obrazu ter si raztrga haljo. Mladi urar pade, Bretonec ga hoče končati do konca, pa ga drugi paznik razoroži. Povedati ti moram, da je bil ta drugi paznik s Korzike, pa je kaj hitro razumel, da mu je šef povedal pravljico in da ni bilo nič več posilstva kot pa masla v riti. A Korzičan tega ni mogel povedati Bretoncu in se je naredil, kot da verjame v posilstvo. Mladega urarja obsodijo na smrt. Do tu, ne, je vse kot ponavadi. Šele potem postane zadeva interesantna.

V oddelku, kjer imajo hude obsojence, je giljotina, vsak kos je spravljen na posebnem mestu. Na dvorišču je pet popolnoma vodoravnih plošč, na katere rabelj z dvema pomočnikoma kaznjencema vsak teden enkrat postavi giljotino. Z rezilom in vso drugo kramo. In potem odseka nekaj lesenih hlodov in se prepriča, če je naprava še zmeraj brezhibna.

Savojski urar je bil torej v celici na smrt obsojenih, zraven njega pa še trije Arabci in en Sicilijanec. Skupaj so čakali na odgovor sodišča, pazniki branilci so namreč vložili prošnje za pomilostitev.

Lepega jutra potem postavijo giljotino. Nenadoma se odprejo vrata Savojčeve celice. Rablji se vržejo nanj, mu z vrvjo zvežejo noge in roke ter mu s škarjami odrežejo ovratnik. V jutranjem polmraku napravi dvajset metrov. Veš, Metulj, ko prideš pred giljotino, najprej zagledaš pred seboj poševno desko in nanjo te privežejo z jermeni. Savo j ca torej privežejo, se pripravijo, da prevrnejo desko in jo potisnejo pod rezilo. V tem pride sedanji komandant Suhi kokos, ki mora obvezno biti pri eksekuciji. V roki ima ogromno svetilko, zavarovano proti vetru, in ko posveti pod giljotino, opazi, da so se ti zajebani pazniki zmotili: odsekali bi glavo urarju, ki to jutro ni imel kaj početi v tej ceremoniji!

—    Ustavite! Ustavite! je zakričal Barrot.

Tako je bil ves iz sebe, da ni več spravil besede iz ust. Spustil je lampo po tleh, odrinil nekaj paznikov in rabljev in sam odvezal Savojca. Naposled je le ukazal:

—    Bolničar, odpeljite ga v njegovo celico. Poskrbite zanj, sedite ob njem in mu dajte ruma. Vi, salamenski kreteni, pa mi pojdite po Rencasseuja, danes gre temu glava, pa nikomur drugemu!

Naslednjega dne je imel Savo j ec lase čisto bele, takšnega si videl tudi danes. Njegov advokat, paznik iz Calvija, je poslal pravosodnemu ministru novo prošnjo za pomilostitev in popisal tudi ves nesrečni slučaj. Urar je bil pomiloščen in obsojen na dosmrtno. Od tedaj ves svoj čas popravlja paznikom ure. To je njegova strast. Kontrolira jih dneve in dneve, zato tudi ima vse tiste ure na polici. Zdaj mislim, da razumeš, tip ima vso pravico, da se gre prismojenega, ne?

—    Jasno, Titi, po takšnem šoku ima pravico, da se ne meni za ljudi okrog sebe. Res se mi smili.

Vsak dan se naučim kaj več. V bloku A so res koncentrirani sami nevarni možje; nevarni so bili na prostosti in zdaj so še zmeraj taki. Jaz se še nisem lotil dela, čakam na mesto čistilca. Delal bom tričetrt ure, potem pa bom imel mir in smel bom loviti ribe.

Ko so danes zjutraj na zboru klicali tiste, ki naj grejo sadit kokosova drevesa, je zaslišal svoje ime tudi Jean Ca-stelli. Stopil je iz vrste in vprašal:

—    Kaj je zdaj to? Jaz naj grem delat?

—    Ja, vi, reče paznik. Tamle imate rovnico.

Castelli ga hladno pogleda:

—    Čuj, Auvergnanec, ti si iz rovt, pa zato veš, kako se dela s tem čudnim instrumentom. Jaz pa sem Marsejčan s Korzike. Na Korziki mečemo take reči daleč od sebe, v Marseillu pa več ne vemo, če so kdaj sploh obstajale. Torej imej svoj cepin, pa mi daj mir.

Mladi paznik, ki še ni bil prav na tekočem s stvarmi, je dvignil cepin in hotel z njim počiti Castellija po glavi, v tem hipu pa se je iz sto dvajsetih grl zaslišalo:

—    Mrha, brž se umakni ali pa boš mrtev!

—    Voljno! zavpije Grandet in brez zveze, kako so se razpostavili pazniki, se vrnemo v blok.

Mimo prikorakajo tisti iz bloka B in se odpravijo na delo. Potem pridejo še iz bloka C. Kakšnih dvanajst paznikov pride do naših vrat, nakar zaklenejo zamrežena vrata, kar se zgodi silno redko. Cez kakšno uro se nabere pred vhodom kakšnih štirideset paznikov, oboroženih z muške-toni. Komandantov namestnik, šef stražarjev, šef paznikov, pazniki, vsi so prišli, vsi razen komandanta, ki se je že ob šestih odpeljal na inšpekcijo na Hudičev otok.

Oglasi se namestnik.

—    Dacelli, dajte, pokličite vsakega posebej.

—    Grandet?

—    Ja.

—    Stopite ven.

Grandet stopi med paznike. Dacelli mu reče:

—    Na delo boste šli.

—    Ne morem.

—    Se pravi, da nočete?

—    Ne, pač pa sem bolan.

—    Od kdaj? Na jutranjem zboru niste javili, da ste zboleli.

—    Zjutraj še nisem bil bolan, zdaj pa sem.

Poklicali so še šestdeset imen in vsi so odgovorili natanko enako. Eden je celo odpovedal poslušnost. Gotovo je hotel na tak način priti v Saint-Laurent pred sodišče. Ko je Dacelli ponovil: »Se pravi, da nočete?«, je odgovoril:

—    Seveda nočem in trikrat ponavljam.

—    Trikrat? Zakaj?

—    Ker me ima, da bi sral, če vas vidim. Kategorično odbijam, da bi delal za take cepce, kot ste vi.

Napetost je bila na višku. Pazniki in predvsem mlajši niso prenesli, da bi jih kaznjenci tako sramotili. Čakali so le na priložnost, da bi se lahko pognali mednje s puškami, ki so jih imeli sicer samo obrnjene k tlom.

—    Vsi poklicani naj se slečejo do nagega! Marš v celice!

Medtem ko so po tleh padale cunje, se je sem pa tja

zaslišal kak kovinski predmet. Tedaj je prišel doktor.

—    Stojte! Tu imamo zdravnika. Doktor, bi hoteli pregledati te ljudi? Za kogar bo ugotovljeno, da je zdrav, bo šel pod zemljo. Ostali bojo šli nazaj v blok.

—    Šestdeset bolnikov?

—    Ja, doktor, razen tistega, ki se je uprl, da bi šel na delo.

—    Poglejmo, kaj je s prvim. Grandet, kaj imate?

—    Pokvarjen želodec zaradi bližine paznikov, doktor. Vsi smo obsojeni na dolge kazni in velika večina na dosmrtno. Na Otokih ni nobene možnosti, da bi zbežal. Zato pa lahko človek zdrži tukajšnje življenje samo, če čuti dovolj elastičnosti in razumevanja z vodstvom. Danes zjutraj pa si je neki paznik dovolil preveč in je hotel pred vsemi nami s cepinom udariti prijatelja, ki ga vsi zelo cenimo. In to ni bilo v silobranu, kajti naš tovariš ni nikogar napadel. Pazniku je samo razložil, da motike ne bo uporabljal. Doktor, takšen je torej vzrok naše kolektivne epidemije. Zdaj pa presodite.

Doktor povesi glavo, za trenutek pomisli in reče:

—    Bolničar, pišite: »Zaradi množičnega zastrupljenja s hrano naj nadzorni bolničar poskrbi, naj se z dvajsetimi grami natrijevega sulfata pozdravi vse transportirance, ki so se danes javili za bolne. Kar se tiče transportiranca X, naj ga odpeljejo v ambulanto, kjer bo ugotovi]enOj če se je uprl delu zaradi zmanjšanih psihičnih ali fizičnih zmožnosti.«

Obrnil se je in šel.

—    Vsi noter! zavpije drugi komandant. Poberite svoje reči in ne pozabite nožev.

Ta dan smo ostali vsi v bloku. Nihče ni mogel ven, niti prinašalec kruha. Proti poldnevu se je namesto juhe prikazal nadzorni bolničar z dvema pomočnikoma, v roki je nosil polno vedro natrijevega sulfata, ki naj služi kot odvajalno sredstvo. Samo trije so ga morali zaužiti. Četrti se je naredil, kot da ga meče božje, pa je padel naravnost na vedro in razlil vso tekočino. Tako se je končalo vse skupaj, šef bloka je moral vzeti cunjo in pobrisati po tleh.

Popoldne sem se menil z Jeanom Castellijem. Jedel je na našem koncu. Drugače živi skupaj s Touloncem Louisom Gravonom, ki je svojčas kradel krzno. Ko sem mu omenil beg, so se mu oči zasvetile.

—    Lani je malo manjkalo, pa bi ušel. Sem si kar mislil, da tudi ti nisi za mirno životarjenje na otoku. Če pa tem tukaj omeniš, da bi bežal, te pogledajo, kot bi govoril hebrejsko. Vidim, da jih še nisi razumel. Devetdeset odstotkov kaznjencev je na otoku še kar srečnih. Pa tudi naznanil te ne bo nihče, stori kar češ. Ce koga ubiješ ali okradeš, ne bo nikoli nobene priče. Vsi se postavijo ob tebe in te branijo. Bojijo se le ene reči: da bi komu uspelo zbežati. Kajti tedaj je konec miru. Neprestane preiskave, nič več kvartanja, nič več muzike — instrumente med preiskavo razbijejo — nič več šaha in dame, nič več knjig, skratka nič več! Tudi s kičem je končano. Odstranijo popolnoma vse. Neprestano stikajo. Cuker, olje, bifteki, mast, vse izgine. Vsakogar, ki mu je uspelo zbežati z Otoka, primejo potem na kontinentu v okolici Kourouja. A važno je to, da si zbežal z Otoka! Sledijo sankcije zoper paznike, pazniki pa se potem maščujejo, kjer se le da.

Na vso moč poslušam. Ne pridem do sape. O čem takem pač še nisem premišljeval.

—    Iz tega torej sledi, nadaljuje Castelli, da dobro preštudiraš, kam stopiš, ko se enkrat odločiš za akcijo. Dobro premisli, preden vzameš s sabo koga, ki ga ne poznaš dovolj dolgo.

Jean Castelli, profesionalni vlomilec, ima neverjetno močno voljo in bistro glavo. Nasilje sovraži. Prijelo se ga je ime Starina. Umiva se na primer samo z milom iz Marseilla, nekajkrat sem se umil s Palmolivom, pa mi je rekel: »Za božjo voljo, saj zdaj smrdiš ko kak buzi! Umil si se z babjo žajfo!« Zal ima že dvainpetdeset let, a še zmeraj je užitek videti, koliko energije je v njem. Rekel mi je tudi:

—    Človek bi dejal, da si moj sin, Metulj. Življenje na otoku te ne zanima. Dobro ješ zato, ker ti je to potrebno za kondicijo, a nikoli se ne boš sprijaznil, da bi ostal tukaj. Čestitam ti. Izmed vseh nas ni pol ducata, ki mislimo tako.

Predvsem kar se tiče bega. Res jih je dosti, ki dajo vse svoje premoženje, da bi jih spravili na kontinent in bi potem od tam zbežali. A nihče ne premišljuje, da bi zbežal z otoka.

Stari Castelli mi da nekaj dobrih nasvetov: naučim naj se angleško, s kakšnim Spancem pa naj vadim špansko. Posodil mi je vadnico, po kateri se naučiš španščine v štiriindvajsetih lekcijah. Francosko-angleški slovar. Zelo je prijatelj z Gardesom, ki je sicer iz Marseilla in se še kar spozna na beg. Dvakrat je zbežal. Prvič iz neke portugalske kaznilnice, drugič s kontinenta. O bežanju z otoka si je ustvaril svoje mnenje. Jean Castelli tudi. Gravon iz Toulousa tudi. a vsa ta mnenja se ne ujemajo in zato se odločim, da se o teh stvareh ne bom več pogovarjal.

Hudo je, pa kaj! Zedinili smo se le v tisti točki, da je kvartanje zanimivo samo, če hočeš dobiti denar, drugače pa da je tudi zelo nevarno. Vsak trenutek se lahko prikaže kak gobec, pa se moraš tepsti na nož. Vsi trije so možje dejanja in krepko v formi za svoja leta. Louis Gravon ima petinštirideset let in Gardes okrog petdeset.

Včeraj zvečer sem imel svojevrstno priložnost, da sem vsem v dvorani povedal, kaj in kako mislim. Tip iz Nimesa je izzval na nož malega fanta iz Toulousa. Malemu pravijo Sardina, mesarju iz Nimesa pa Koštrun. Koštrun, brez srajce, se postavi sredi hodnika in zavihti nož:

—    Plačaj petindvajset frankov za partijo pokerja, ali pa nehaj igrati.    .

—    Nikomur ni nihče nič plačal, da bi igral poker, odgovori Sardina. Zakaj si se spravil name? Zakaj se raje ne spraviš na tiste, ki igrajo po marsejsko?

—    Te malo briga. Ali plačaj, ali nehaj. Ali pa vzemi nož. ■*

—    Ne, ne bom se tepel.

—    Nimaš korajže, kaj?

—    Jasno, da ne. Riskiram, da dobim nož med rebra ali pa da me ubije tak gobec, kot si ti, ki nisi nikdar še bežal. Jaz sem bežal, pa nisem zato prišel sem, da bi se dal pod nož ali da bi sam ubijal.

Vsi samo čakamo, kaj se bo zgodilo. Grandet mi reče:

—    Mali je korajžen, res je že bežal. Skoda, da nič ne moremo.

Odprem nož in ga dam pod nogo. Sedim na Grandetovi postelji.

—    No, reva, boš plačal ali nehal igrati? Odgovori.

Napravi korak proti Sardini. Tedaj zavpijem jaz:

—    Drži gobec, Koštrun, in pusti ga pri miru!

—    Nor si, Metulj, mi reče Grandet.

Ne da bi se premaknil s postelje, še zmeraj pod levim stegnom držim ročaj noža, potem rečem:

—    Ne, nisem nor, in dobro me poslušajte vsi, kaj vam bom povedal. Koštrun, preden se bova borila, me pusti in poslušaj. Kar sem prišel v ta blok, kjer nas je sto dvajset in ni vmes niti enega samega pocarja, sem opazil nekaj nenavadnega in me je bilo sram. Naj lepše, najbolj vredne, najbolj resnične stvari ne znate spoštovati. To je beg! Zato pa je treba spoštovati vsakega, ki je dokazal, da se ne boji bežati. Kdo pravi ne? (Tišina.) V vseh vaših nenapisanih zakonih manjka eno pravilo, morda najvažnejše: ne samo spoštovati, ampak tudi pomagati je treba tistemu, ki hoče bežati. Seveda ni nihče prisiljen, naj gre odtod. Razumem tudi, da ste se večinoma vsi odločili, da boste življenje preživeli na otoku. Če pa si ne upate živeti drugače, vsaj upoštevajte tistega, ki si to želi. In tisti, ki bo pozabil na ta človeški zakon, naj se le pazi posledic. No, Koštrun, če bi se še zmeraj rad tepel, greva!

In z nožem v roki skočim na sredo dvorane. Koštrun odvrže nož in mi reče:

—    Prav imaš, Metulj, zato se tudi ne bova borila na nož, ampak s pestmi. Da boš videl, da nisem reva.

Nož pustim Grandetu. Več ko dvajset minut sva se tepla ko psa. Naposled sem imel srečo, pa sem ga z dobrim udarcem v glavo le stisnil. Skupaj sva odšla na stranišče in si sprala kri z obraza. Koštrun mi je dejal:

—    Res je, na otoku postane človek trd in divji. Petnajst let bo že, kar sem prišel, pa nisem še zapravil tisoč frankov, da bi prišel na kontinent. Sramota.

Ko se vrnem k postelji, me Grandet in Galgani ozmerjata:

—    Kaj si znorel, da greš in jih nadereš kot začetnike! Sam ne veš, kakšen čudež je bil, da ni nihče skočil predte in ti pokazal noža.

—    Nič ni čudnega, vesta, fanta. Ce pove kdo res po pravici, mu bo vsak izmed naših rad dal prav.

—    Prav, reče Galgani. Vseeno pa se ne igraj preveč s tem vulkanom.

Ves večer so potem prihajali možje k moji postelji in smo se pogovarjali. Prihajali so, kot da bi bilo slučajno, preden pa so odšli, mi je ta ali oni rekel:

—    Strinjam se s tistim, kar si povedal, Buba.

S tem dogodkom sem se prav lepo uveljavil v bloku A. Sele tedaj so me dokončno priznali za svojega, vendar me imajo za človeka, ki se o vsaki stvari pomeni in tudi razmisli o njej. Opazil sem tudi, da je veliko manj prepiranja, kadar jaz vodim igro, saj me morajo ubogati.

Kot sem že povedal, vodja igre že v naprej pobere pet odstotkov od vsake dobljene igre. Sedi na klopi, s hrbtom obrnjen proti steni, saj se vedno najde kak vročekrvnež, ki te napade. Zato ima pod koleni stalno pripravljen odprt nož. In okrog njega sedi v nekakšnem krogu trideset, štirideset, včasih tudi petdeset hazarderjev iz vseh koncev Francije, pa tudi dosti tujcev z Arabci vred. Igra je zelo enostavna: tu sta bankir in privzdigovalec. Kadar bankir zgubi, karte da svojemu sosedu. Igramo vedno z dvainpetdesetimi kartami. Privzdigovalec jih razdeli in svojo obdrži skrito. Potem povleče bankir in karto pokaže na mizi. In tedaj se začno stave. Ali igraš na bankirja ali na privzdi-govalca. Potem vlečeta karte, drugo za drugo. Karta, ki je iste vrednosti kot tisti dve na mizi, izgubi* Privzdigovalec je na primer skril damo, bankir pa je obrnil petico. Ce potem potegne damo pred petico, izgubi privzdigovalec. V nasprotnem primeru, če potegne petico, izgubi bankir. Vodja igre si mora dobro zapomniti, koliko je kdo stavil in kdo je bankir in kdo privzdigovalec. Od tega je odvisno, kdo dobi denar. Stvar sploh ni lahka. Šibkejše je treba braniti pred močnejšimi in paziti na vsako priložnost, ki bi se jo dalo izkoristiti v lastno dobro. Ce pride do neprijetnega ali sumljivega primera, se morajo vsi tiho pokoriti in napraviti tako, kot ukaže vodja igre.

Ponoči je bil umorjen Italijan Carlino. Živel je z mladeničem, ki mu je bil za ženo. Oba sta delala na vrtu. Gotovo se je zavedal nevarnosti; kadar je spal, je bil buden mladenič, in obratno. Pod razpeto platneno posteljo sta nagrmadila prazne škatle in tako se jima ni mogel nihče približati od spodaj. Pa vendar je bil umorjen ravno od spodaj. Kakor hitro je Carlino zakričal, se je zaslišal trušč, ko je morilec brcal v prazne škatle.

Grandet je vodil partijo »marsejeze«, okrog pa je bilo več kot trideset igralcev. Jaz sem stal nekoliko vstran in se pogovarjal. Krik in prevrnjene škatle so zaustavile igro. Vsi so vstali in se spraševali, kaj se je zgodilo. Mladi Car-linov prijatelj ni videl ničesar in Carlino ne diha več. Sef bloka vpraša, če naj pokliče paznike. Ne. Jutri pri zboru bo ravno pravi čas; Carlino je mrtev, zanj se ne da nič več storiti. Oglasi se Grandet:

—    Nihče ni nič slišal. Ti tudi ne, mali, reče Carlino-vemu tovarišu. Ko se boš zjutraj zbudil, boš opazil, da je mrtev.

Pa basta! No, nadaljujmo. Kot se ne bi nič zgodilo, možje nadaljujejo igro in kričijo:

—    Karte! Ne, banka!...

Nestrpno pričakujem, kaj se zgodi, ko pazniki odkrijejo, da je kdo mrtev. Ob pol šestih zazvoni prvič. Ob šestih drugič. Kava. Ob pol sedmih tretjič. Kot vsak dan odidemo k zboru. A danes je bilo drugače. Ko je drugič pozvonilo, je šef bloka poklical paznika, ki je spremljal prinašalca kave:

—    Sef, nekdo je ubit.

—    Kdo?

—    Carlino.

—    Prav.

Cez deset minut pride šest paznikov:

—    Kje je mrtvec?

—    Tamle.

Carlino leži na postelji, bodalo je šlo skoz platno in obstalo v hrbtu. Potegnejo ga ven.

—    Dajte, odnesite ga.

Dva ga odneseta na nosilih. Dani se. Pozvoni tretjič. Sef paznikov ima še zmeraj v roki krvavi nož, potem ukaže:

—    Danes vsi k zboru. Ne upoštevamo nobenega bolnika, ki bi ležal.

Odidemo ven. Pri jutranjem zboru so zmeraj prisotni komandanti in šefi paznikov. Začne se klicanje. Ko pridejo do imena Carlino, šef bloka odgovori:

—    Ponoči umrl in so ga odnesli v mrtvašnico.

—    Prav, reče paznik, ki kliče imena.

Ko so vsi odvrnili »tukaj«, šef kampa dvigne nož v zrak in vpraša:

—    Kdo pozna ta nož? — Tišina. — Je kdo videl morilca? — Absolutna tišina. — Torej nihče ne ve. Kot ponavadi. Drug za drugim mi pokažite roke, potem pojdite na delo. Kot ponavadi, komandant, sploh se ne da ugotoviti, kdo ga je.

—    Urejeno torej, reče komandant. Spravite nož in zraven napišite, da je bil z njim umorjen Carlino.

Tako, to je vse. Vrnem se v blok in ležem na posteljo, kajti vso noč nisem zatisnil očesa. Preden zaspim, si rečem: »Robijaš, to pa res ni bogve kaj. Zahrbtno ga ubiješ, pa ' se jim še zljubi ne, da bi zvedeli, kdo ga je. Upravi res nič ne pomeni en kaznjenec. Manj kot pes.«

Odločil sem se, da začnem s svojim delom čistilca stranišč v ponedeljek. Ob pol petih zjutraj bova odšla dva in izpraznila vse škafe z umazanijo v bloku A, ki je naš blok.

V pravilih piše, da je treba umazanijo izprazniti v morje. A domenil sem se z gonjačem bivolov in mu plačal, naj naju počaka vsak dan tam, kjer ozek cementni kanal vodi do morja. Prej ko v dvajsetih minutah brž izprazniva vse čebre v kanal, vse skupaj pa poženeva s tri tisoč litri vode, ki jo dobiva v ogromnem sodu. Gonjač je simpatičen črnec z Martiniqua, za vodo mu plačam dvajset frankov na dan. Da bi vsa umazanija bolje stekla po kanalu, ji pomagava z grobo metlo. Ker je to moj prvi delovni dan, sem se precej utrudil s prenašanjem škafov na dveh lesenih drogovih. Vendar pa se bom kmalu privadil.

Moj novi tovariš je zelo uslužen, a Galgani me je opozoril, da je precej nevaren človek. Šušlja se, da jih je na otoku ubil že sedem. Med drugim se preživlja tudi s prodajanjem govna. Vsak vrtnar mora sam napraviti gnoj. Zato skoplje jamo, vanjo nameče suhega listja in trave, potem pa moj fant z Martiniqua skrivaj pripelje kakšna dva škafa govna na ta ali oni vrt. Seveda tega ne more storiti sam, pa mu moram pomagati. A to je hud prekršek, vem. Okuži se lahko zelenjava in potem se bo po vsem otoku razpasla griža, med pazniki in kaznjenci. Ko se bova bolje

poznala, ga bom skušal prepričati, da tega ne dela več. Povrnil mu bom, kar bo zgubil, če preneha s svojo trgovino. Sicer pa tudi gravira rogove volov. Pri ribolovu me ne more ničesar naučiti, raje naj grem v pristanišče, pa mi bo pomagal Chapar ali kdo drug.

Tako sem torej čistilec stranišč. Ko končam delo, stopim pod tuš, oblečem kratke hlače in odidem lovit ribe. Prost sem in lahko grem kamorkoli. V kampu moram biti šele opoldne. Chapar me zalaga s trnki in ribiškimi palicami. Ko neham loviti, skoz škrge potegnem dolgo žico in ribe odnesem v kamp. Pred hišami stojijo žene naših paznikov in me pogosto pokličejo. Dobro vejo, kako mi je ime.

—    Metulj, prodajte mi dve kili.

—    Ste bolni?

—    Ne.

—    Imate bolnega otroka?

—    Ne.

—    Potem vam jih ne prodam.

Dosti nalovljenih rib dam prijateljem v kampu. Zamenjavam jih za štruce kruha, solato in sadje. Mi, ki živimo skupaj, jemo ribe vsaj enkrat na dan. Ko sem se nekega dne vračal s kakšnim ducatom ogromnih rakov in sedmimi ali osmimi kilami morskih mren, me je pred hišo komandanta Barrota ustavila precej debela ženska:

—    Dober lov ste imeli, Metulj. Vendar pa je morje slabo in nihče ničesar ne ulovi. Zdaj bo gotovo že štirinajst dni, kar nisem jedla rib. Skoda, da jih ne prodajate. Mož mi je povedal, da jih nočete prodajati ženam paznikov.

—    Res je, gospa. A z vami je morda drugače.

—    Zakaj?

—    Precej ste debeli, pa vam meso prav gotovo škodi.

—    Res je, rekli so mi, da bi morala jesti samo zelenjavo in juho z ribami. Toda na otoku je to nemogoče.

—    Nate, gospa, vzemite te rake in ribe, ji rečem. Dal sem ji približno dve kili rib.

Odtlej naprej sem ji pomagal pri dieti vedno, kadar sem dosti ulovil. Čeprav ve, da se tod naokoli vsaka stvar prodaja samo za denar, mi reče zmeraj samo »hvala«. Prav ima, ve, da bi ga le nerad vzel. Zato me večkrat povabi v hišo. Postreže mi z janeževcem ali pa s kozarcem belega vina. Ce dobi s Korzike pošiljko fiaatellov, mi iih tudi da.

A gospa Barrot me ni nikoli vprašala o preteklosti. Samo enkrat ji je mimogrede ušlo:

— Resda se ne da zbežati z Otokov, vendar pa je bolje živetu tu, kjer je zdravo podnebje, kot pa zgniti na kontinentu.

Ona mi je tudi razložila, kako so otoki dobili ime: ko je nekoč v Cayenne izbruhnila epidemija rumene mrzlice, so se beli očetje in sestre nekega samostana zatekli na otok in se rešili prav vsi. Odtod torej ime Otoki zveličanja.

Ker smem loviti ribe, grem lahko, kamor hočem. Ze tri mesece sem čistilec stranišč, pa poznam otok bolje kot kdorkoli drug. Po vrtovih se sprehajam z izgovorom, da bom zamenjal ribe za zelenjavo in sadje. Blizu pokopališča za paznike je hiša, kjer imajo za vrtnarja moža, s katerim živimo skupaj v bloku A. Ime mu je Matthieu Carbonieri. Čisto sam dela, pa sem pomislil, da bi se lahko pozneje na njegovem vrtu pripravil in skril splav. Se dva meseca in komandant bo šel. Svobodno se bom potem lotil dela.

Takole torej delam: uradno sem čistilec in obnašam se kot pravi čistilec, v resnici pa opravlja moje delo črnec z Martiniqua, ki seveda ne dela zastonj. Zbližal sem se tudi z dvema človekoma, svakoma, ki sta obsojena na dosmrtno. Pišeta se Naric in Quenier. Pravijo jima tudi Svaka z garo. Baje sta bila obtožena, da sta zazidala v cement nekega inkasanta, ki sta ga še prej ubila. Baje so ju potem priče videle, da sta na otroškem vozičku peljala kup cementa in ga vrgla v Marno ali Seno. Iz preiskave je bilo razvidno, da se je inkasant zglasil pri njih in hotel neki denar, da pa ga kasneje niso več videli. Svaka že vse življenje zanikata, da bi mu kaj storila. Se v kaznilnici zmeraj trdita, da sta nedolžna. A če že niso nikdar našli trupla, so vfcndarle našli glavo, zavito v robec. »Po mnenju izvedencev« sta imela tudi onadva robec z enakim vzorcem in iz enake niti. Naposled jima je z advokatom vred uspelo dokazati, da je bilo iz takšne tkanine napravljenih na tisoče robcev. Do-bista sta dosmrtno, žena prvega, se pravi sestra drugega, pa je dobil dvajset let strogega zapora.

Uspel sem se zbližati z njima. Kot zidarja lahko prihajata in odhajata iz delavnice, kadar hočeta. Morda bi mi lahko pomagala napraviti splav. Moram ju še prepričati.

Včeraj sem srečal doktorja. Nesel sem vsaj dvajset kil težko ribo, ki ji pravijo meru. Skupaj sva se vrnila gor in med potjo sva sedla na majhen kamen. Povedal mi je, da se iz te ribje glave lahko napravi odlična juha. Dam mu jo, glavo, pa še lep kos drugega mesa. Ves presenečen mi reče:

—    Niste zamerljivi, Metulj.

—    Se pravi, doktor, da tega nisem storil zaradi sebe, pač pa vam dolgujem nekaj hvaležnosti, ker ste se krepko potrudili za mojega prijatelja Clousiota.

Se malo se meniva, potem mi reče:

—    Rad bi zbežal odtod, kaj? Ti že nisi robijaš, veš. Izgledaš, kot da bi bil kaj drugega.

—    Prav imate, doktor, kaznilnici ne pripadam. Tu sem samo na obisku.

Zareži se. Tedaj udarim:

—    Doktor, ali verjamete, da se človek lahko prerodi?

—    O ja.

—    Si lahko predstavljate, da bi se vrnil v družbo in ji ne bil nevaren? Da bi se spremenil v poštenega državljana?

—    Od srca vam verjamem.

—    No, in zakaj mi potem ne bi pomagali?

—    Kako?

—    Kot tuberkuloznega me pošljite na kontinent.

In potem mi razloži stvar, o kateri sem že nekajkrat slišal.

—    To je absolutno nemogoče in svetujem ti, da tega nikoli ne poskusiš. Preveč je nevarno. Uprava te pošlje na kontinent šele čez kakšno leto, medtem pa si zaprt v posebnem paviljonu, kjer se nahajajo sami bolniki.

—    Zakaj?

—    Skoraj sram me je povedati. Ce je tak človek si-mulant, ima dovolj možnosti, da se zares okuži med drugimi bolniki. Vidiš torej, ne morem ti pomagati.

Od tega dne dalje sva bila z doktorjem kar dobra prijatelja. Dokler ni dal skorajda ubiti mojega soseda Carbo-nierija. Domenila sva se in Matthieu Carbonieri je sprejel mesto kuharja in oskrbovalca v kuhinji šefov paznikov. Tako naj bi preštudiral, če se med vinom, oljem in kisom da ukrasti tri sode, jih nekako povezati in se spustiti na morje. Seveda potem, ko ne bo več Barrota. Takšna akcija bi bila hudičevo težka, saj bi moral v isti noči sode ukrasti, jih neslišno in v temi pripeljati do morja in jih zvezati z močno žico. Noč bi morala biti deževna in vetrovna. V takem vremenu pa bi bilo sila nerodno postaviti splav v vodo, ki bi bila očitno razburkana.

Carbonieri je torej kuhar. Sef kuhinje mu da tri zajce, pripravi naj jih za naslednji dan, ko bo nedelja. Carbonieri na srečo zajce oskubi, potem enega pošlje svojemu bratu v pristanišče, dva pa nam. Potem iz treh velikih mačk napravi imeniten ragu.

Na njegovo smolo pa je naslednjega dne povabljen na kosilo tudi doktor.

—    Gospod Filidori, moram vam čestitati za tak menu, takšnega mačka še nisem jedel, reče doktor, ko poskusi.

—    Nikar se ne norčujte iz mene, doktor, pred sabo imamo tri čedne zajčke.

—    Ne, reče doktor, trmast ko mula. Tole je mačje meso. Saj vidite tole rebrce, ki ga ravnokar obiram? Ploščato je, ne? Medtem ko so pri zajcih okrogla. Kot vidite, ni nobene napake: jemo pač mačje meso.

—    Zaboga, Cristacho! reče Korzičan. Mačko imam v želodcu!

In z velikimi koraki odhiti v kuhinjo in postavi revolver Matthieuu pod nos:

—    Vseeno, če si napoleonist, kot sem jaz, ubijem te, ker si nam dal žreti mačka!

Oči je imel čisto blazne. Carbonieri sicer ni imel pojma, kako naj bi se to zvedelo, pa mu je rekel:

—    Ce imenujete mačke tisto reč, ki ste mi jo prinesli, nisem jaz kriv.

—    Dal sem ti zajce.

—    No, in zajce sem pripravil. Ha, sicer par so kože in glave še zmeraj tamle.

Zbegan pogleda paznik ostanke zajcev na steni.

—    Torej doktor ne ve, kaj govori?

—    Ti je doktor to rekel? vpraša Carbonieri in spet zadiha. Zafrkava vas. Recite mu, da se s temi rečmi ponavadi ne heca.

Pomirjen in prepričan se je Filidori vrnil v jedilnico in rekel ranocelniku:

—    Dajte, kar govorite, doktor, kolikor hočete. Vino vam je stopilo v glavo. Ploščata ali okrogla rebrca, jaz vem, da sem žrl zajca. Videl sem njihove tri oblekce in glavce.

Matthieu jo je dobro odnesel. A kljub temu je dal raje čez nekaj dni v kuhinji odpoved.

Bliža se dan, ko bom končno lahko ukrepal. Se nekaj tednov in Barrot bo šel. Včeraj sem šel obiskat njegovo debelo ženo, ki je, mimogrede povedano, precej shujšala, ker se je držala diete in je uživala samo ribjo juho in svežo zelenjavo. Povabila me je v hišo in mi podarila steklenico kinovca. Po vsem stanovanju stojijo ogromni kovčki, pripravljeni za na pot. Potem mi reče gospa komandantica, kakor jo ponavadi kličejo:

—    Metulj, sama ne vem, kako naj se vam zahvalim za vso pozornost, ki ste mi jo izkazovali zadnjih nekaj mesecev. Ko ste imeli kakšen dan bolj slab lov, ste mi dali vse, kar ste ujeli. Vem. Lepo se vam zahvaljujem. Z vašo pomočjo se počutim precej bolje, shujšala sem za celih štirinajst kil. S čim se vam lahko oddolžim?

—    Precej težko se mi boste oddolžili, kajti potrebujem dober kompas. Precizen, ampak majhen.

—    To je malenkost, pa vendarle ne, Metulj. V treh tednih bo to precej težko.

Jezna, ker teden dni pred odhodom še zmeraj ni dobila v redu kompasa, si je ta plemenita ženska sposodila obalni čoln in se dala prepeljati v Cayenne. Čez štiri dni se je vrnila s čudovitim antimagnetskim kompasom.

Oba Barrotova sta danes zjutraj odpotovala. Včeraj je Barrot izročil poveljstvo nadzorniku z enakim činom, ki mu je ime Prouillet in je doma iz Tunizije. Najprej odlična novica: Dega bo tudi vnaprej ostal glavni odgovorni, novi komandant se je strinjal. Ta reč je za marsikoga zelo važna, predvsem pa zame. Na velikem dvorišču je imel novi komandant kratek govor in iz besed je bilo čutiti, da je precej strog človek, a inteligenten. Med drugim je dejal:

—    Z današnjim dnem prevzemam komando na Otokih zveličanja. Ugotovil sem, da je imel moj predhodnik dobre metode dela in precej uspehov, zato ne vidim razloga, da bi kaj spreminjal. Če bo disciplina na otoku vzorna, mislim, da ne bo treba spreminjati vašega načina življenja.

Precej razumljivo je torej, da sem z velikim veseljem, pospremil na morje komandanta Barrota in njegovo ženo, pa čeprav je zadnjih pet mesecev prisilnega čakanja minilo z neverjetno naglico. Nekakšna nepristna svoboda, ki jo uživajo skoraj vsi kaznjenci na otoku, pa igre, ribolov, pomenki, nova znanstva, prepiri pa pretepi, vse to so dovolj močne reči, da ti preženejo dolgčas.

Vendar pa le nisem pustil, da bi me to življenje preveč potegnilo vase. Kadar dobim kakšnega novega prijatelja, se zmeraj vprašam: »Bi ta bežal, če bi se ponudila prilika? Je dovolj zanesljiv, da bi pomagal prijatelju bežati, čeprav sam ne bi hotel?«

Živim le za eno: hočem zbežati, hočem odtod, sam ali v družbi, ampak hočem zbežati. To je nekakšna fiksna ideja,

• o kateri pa ne govorim nikomur, kakor mi je svetoval Jean Castelli. Izpeljal jo bom in prišel do cilja — prostosti.

*

.9

Sedmi zvezek OTOKI ZVELIČANJA

Splav na pokopališču

V    petih mesecih sem poznal že vse skrite kotičke na otoku. Po mojem bi bilo še najlaže in najbolj varno pripraviti splav na vrtu tik pokopališča, kjer je delal svojčas moj prijatelj Carbonieri. Zato sem ga prosil, naj se vrne na svoje prejšnje delovno mesto. Sprejel je. Potem je interveniral Dega in Carbonieri je spet postal vrtnar.

Ko sem se dopoldne vračal z nalovljenimi ribami mimo hiše novega komandanta, sem zaslišal mladega kaznjenca, ki je bil za služkinjo:

—    Gospa Commandante, tale je vsak dan prinesel ribe gospe Barrot.

Nakar sem slišal čedno mlado rjavolasko v stilu Alžirk z zagorelo poltjo, ki mu je rekla:

—    Torej je to Metulj?

Potem se je obrnila še k meni:

—    Pri gospe Barrot sem nekajkrat poskusila čudovite langustine, ki ste jih ujeli vi. Stopite no v hišo. Spili boste kozarček vina in pojedli malo kozjega sira, ki je ravno prišel iz Francije.

—    Hvala, ne, gospa.

—    Zakaj? V hišo gospe Barrot ste vstopili, zakaj nočete v mojo?

—    Dovolil mi je njen mož.

—    Veste, Metulj, moj mož komandira v kampu, jaz pa doma. Vstopite, nič se ne bojte.

Zavedam se, da je ta čedna, a trmasta rjavolaska lahko koristna ali pa tudi nevarna. Vstopim.

V    jedilnici mi na krožniku postreže s prekajeno šunko in sirom. Cisto sproščeno se usede za mizo nasproti mene, ponudi najprej vino, potem kavo in še imeniten jamajski rum.

—    Metulj, mi reče, čeprav je bilo dosti nervoze in kolobocij, preden sva se z možem vselila v to hišo, si je gospa Barrot vendarle vzela toliko časa in mi je nekaj pripovedovala o vas. Vem, da ste dajali ribe le njej in nobeni drugi na otoku.

—    Bila je bolna, vi pa se počutite kar dobro, kot vidim.

—    Lagati ne znam, Metulj. Ja, odličnega zdravja sem, vendar pa sem doma iz obmorskega kraja in ribe naravnost obožujem. Iz Orana sem. Zoprno pa je to, ker sem zvedela, da rib ne prodajate. Ja, to je silno neprijetno.

Skratka, bilo je domenjeno, da ji bom nosil ribe.

Dal sem ji dobre tri kile morskih mren in šest langu-stin, potem sem si prižgal cigareto. V tem je prišel komandant.

—    Povedal sem ti že, Juliette, je rekel, ko me je zagledal, da sme v hišo samo domači sluga, pa noben drug transportiranec.

Vstal sem s stola.

—    Sedite. Tega transportiranca mi je priporočila gospa Barrot, preden je odpotovala. Torej nimaš kaj reči. Samo on bo hodil sem. Sicer pa mi bo nosil tudi ribe, če jih bom potrebovala.

—    V redu, reče komandant. Kako vam je ime?

Vstanem, da bi odgovoril, pa mi Juliette položi roko

na ramo in spet sedem.

—    To je moja hiša, začne. Komandant tu ni več komandant, ampak moj soprog, gospod Prouillet.

—    Hvala, gospa. Pravijo mi Metulj.

—    A! Slišal sem že za vas pa o tistem, ko ste pred tremi leti pobegnili iz ambulante v Saint-Laurentu. Sicer pa je eden izmed tistih treh nadzornikov, ki ste jih pobili ob tej priliki, moj nečak in nečak vaše zaščitnice.

Juliette se tedaj zasmeji sveže in mladostno:

—    Vi ste torej natepli Gastona? Zato vas ne bomo gledali postrani.

Komandant še zmeraj stoji, potem me vpraša:

—    Neverjetno koliko zločinov in umorov se zgodi vsako leto na Otokih. Precej več kot na kontinentu. Cemu pripisujete to, Metulj?

—    Veste, komandant, možje od tu ne morejo pobegniti, na sn 7.at.n še boli nonadliivi. Dri:P z d rušim živiio dolea leta in čisto normalno je, če se rodijo sovraštva in neuničljiva prijateljstva. Po drugi strani pa odkrijejo manj ko pet odstotkov vseh umorov in se morilci počutijo na varnem, saj jih ne bo nihče kaznoval.

—    Vaša razlaga je logična. Kako dolgo že lovite ribe? Sicer pa, kakšen posel opravljate, da imate to ugodnost?

—    Čistilec stranišč sem. Ob šestih zjutraj končam delo in potem lahko lovim.

—    Ves dan? vpraša Juliette.

—    Ne, opoldne se moram vrniti v kamp. Potem imam prosto spet od treh do šestih. To je zoprno, saj se te ure ne skladajo s plimo in oseko, pa imam zato včasih slab lov.

—    Dal mu boš specialno dovoljenje, kajne, ljubi? reče Juliette in se obrne k svojemu možu. Od šestih zjutraj do šestih zvečer, tako bo lahko lovil, kolikor bo hotel.

—    Urejeno, odvrne komandant.

Odidem iz hiše in si čestitam, saj so tri ure od dvanajstih do treh dragocene. To je čas sieste, ko pazniki večinoma dremajo in niso najbolj bistrih oči.

Juliette se me je praktično polastila, mene in mojega ribolova. Včasih celo pošlje strežnika k meni, da bi zvedela, kako je kaj s plenom. Včasih fant pride in mi reče: »Komandantova žena me je poslala, naj ji prinesem vse, kar si ulovil, goste ima, pa bi rada napravila dobro ribjo juho.« Ali pa kaj drugega. Razpolaga torej z mojim ribolovom, včasih mi celo pove, kakšne ribe bi rada in kam naj se spustim po langustine. To me precej resno- ovira pri pripravljanju jedilnika s prijatelji v bloku A, po drugi strani pa imam protekcijo kot nihče drug. Včasih je tudi pozorna do mene: »Metulj, se plima začne ob enih?« — »Ja, gospa.«

— »Pa jejte pri nas, ne bo se vam treba vrniti v kamp.« In potem kosim v hiši. Pa ne v kuhinji, ampak v jedilnici. Juliette sedi nasproti mene in mi sem pa tja natoči kak kozarček. Ni tako diskretna kot gospa Barrot. Včasih me malo potuhnjeno sprašuje o preteklosti. Najbolj se izogibam ravno tistega, kar jo najbolj zanima, življenje na Montmartru, pa otroštva in mladosti. Medtem ko se meniva, komandant spi v svoji sobi.

Nekega dne sem imel že zelo zgodaj velik plen, dobil sem kakšnih šestdeset langustin, pa sem že ob desetih *dšel k njej. Sedela je v beli halji, zadaj pa je stala mlajša ženska in ji navijala lase. Rečem dober dan in ji ponudim ducat langustin.

—    Ne, je rekla. Daj mi vse. Koliko jih imaš?

—    Šestdeset.

—    Odlično, pusti jih tamle, prosim. Koliko jih rabiš zase in za prijatelje?

—    Osem.

—    Vzemi jih torej osem in daj ostalo fantu. Naj jih postavi na hladno.

Kaj naj rečem? Se nikdar me ni tikala, posebej ne pred kakšno drugo žensko, ki tega prav gotovo ne bo pozabila ponoviti. Nerodno mi je do amena, pa stopim do vrat, da bi odšel, v tem pa zaslišim:

—    Bodi miren, sedi in spij kozarček janeževca. Gotovo ti je vroče.

Komandantova žena je tako avtoritativna, da se takoj zmedem in sedem. Počasi poskušam janeževec in kadim cigareto. Opazujem dekle, ki jo češe in ki me sem pa tja pogleda, kar pa tudi ne ostane skrito Juliette, ki ima v roki ogledalo.

—    Lep je moj ljubček, ne, Simone? Vse mi grozno zavidate, kaj?

Zasmejeta se. Ne vem več, kam naj se dam. Bedasto odgovorim:

—    Na srečo vaš ljubček, kot pravite, ni nevaren in s svojega mesta ne more imeti ljubice.

—    Pa mi ja ne boš rekel, da nisi zaljubljen vame, reče Alžirka. Nihče še ni mogel udomačiti takšnega leva, kot si ti, jaz pa počenjam s tabo, kar hočem. Za to imam svoj razlog, kajne, Simone?

—    Razloga ne poznam, reče Simone, eno pa vem zagotovo: bojijo se vas prav vsi razen gospe, Metulj. Prejšnji teden ste nesli petnajst kil rib, mi je povedala žena nekega šefa nadzornikov, pa ji niste hoteli prodati dveh ubogih ribic, ki si jih je tako blazno želela, ker v mesariji ni bilo dobiti mesa.

—    Ah! Tega pa mi sploh še nisi povedala, Simone!

—    Se ne veš, kaj je zadnjič rekel gospe Kargueret? nadaljuje Simone. Srečala ga je, ko je nesel langustine in ogromnega gruja: »Prodajte mi gruja, Metulj, ali vsaj polovico. Veste, mi Bretonci ga znamo odlično pripraviti.«

v— »Ne znajo ga ceniti samo Bretonci, gospa. Mnogo ljudi, vmes štejem tudi rojake iz Ardeche, se je od Rimljanov naučilo, da je to izvrstna jed.« In odšel je naprej in ji ni nič prodal.

Zvijata se od smeha.

Ves besen se vrnem v kamp in zvečer povem prijateljem, kaj se mi je zgodilo.

—    Resna stvar je to, reče Carbonieri. Babnica te spravlja v nevarnost. Čimbolj redko hodi tja, zmeraj pa se prej prepričaj, če je komandant doma.

Vsi se strinjajo. Tako bom tudi storil.

Odkril sem nekega mizarja iz pokrajine Valence. Skoraj sva rojaka. Ubil je nekega gozdarja. Strasten kvartopirec je, zmeraj v dolgovih: podnevi ko blazen hiti in dela

■ kičaste predmete, ponoči pa pri kartah zgubi vse, kar je zaslužil. Pogosto mora kakšnemu upniku izdelati to ali ono reč in mu s tem povrniti škodo. Izkoriščajo ga na vseh koncih. Za rožasto leseno skrinjico, ki je vredna vsaj tristo frankov, mu dajo sto petdeset ali največ dvesto frankov. Odločil sem se, da se spravim nanj.

Nekega dne mu rečem v umivalnici:

—    Ponoči bi rad govoril s tabo, dobiva se na stranišču. Dal ti bom znak.

Ponoči se dobiva sama, da bi se mirno pomenila.

—    Bourset, midva sva rojaka, veš? mu rečem.

—    Ne! Kako?

—    Ali nisi iz Valence?

—    Sem.

—    Jaz sem iz Ardeche, torej sva rojaka.

—    No, in kaj naj bi to pomenilo?

—    Pomeni, da nočem, da bi te še naprej izkoriščali, če si jim dolžan. Plačajo ti zmeraj samo polovico' tistega, kar bi moral zaslužiti. Nosi stvari raje meni, jaz ti bom plačal pošteno ceno. To je vse.

—    Hvala, reče Bourset.

Potem zmeraj interveniram in mu pomagam, medtem ko se on neprestano prepira s svojimi upniki. Vse je šlo v redu do tistega dne, ko se je zadolžil pri Vicioliju, gozdnem banditu s Korzike, ki je sicer moj dober prijatelj. Od Bourseta zvem, da mu je Vicioli grozil, če že enkrat ne plača sedemsto frankov, ki mu jih je dolžan; res pa je, da

ima Bourset že skoraj izgotovljeno majhno pisalno mizo, da pa ne ve, kdaj bo končal, ker mora delati na skrivaj. Uprava namreč ne dovoli, da bi mizarji izdelovali večje kose pohištva, ker bi porabili preveč lesa. Odgovorim mu, da bom že videl, če se da kaj storiti. Pokličem Viciolija in zmeniva se, da zaigrava majhno komedijo.

Spravi naj se na Bourseta in naj mu tudi krepko zagrozi. Jaz bom prišel kot rešitelj. Kar se tudi res zgodi. Po tej zadevi, ki sem jo tako rekoč sam zrežiral, se mi Bourset popolnoma zaupa in me gleda kot ne vem koga. Prvič v vsem svojem življenju kaznjenca je zadihal mirno. Mislim, da je zdaj ravno pravi trenutek.

Nekega večera mu rečem:

—    Dva tisoč frankov dobiš, če mi napraviš splav za dva človeka.

—    Čuj, Metulj, tega ne bi naredil za nikogar, a zate sem pripravljen riskirati dve leti rekluzije, če me dobijo. Nerodno pa je, ker večjih kosov lesa ne morem odnesti iz delavnice.

—    Poznam nekoga, ki bo to storil.

—    Kdo?

—    Fanta z garo, Naric in Quenier. Kako se nameravaš lotiti posla?

—    Najprej bo treba napraviti načrt in potem izdelati posamezne deske s čepi, da se bojo dobro ujele. Težko bo najti lahek les, kajti na otoku dobiš kvečjemu trd les, ki ne plava.

—    Kdaj mi boš odgovoril?

—    Čez tri dni.

—    Bi rad odšel z mano?

—    Ne.

—    Zakaj?

—    Bojim se morskih psov in sploh vode, utopil bi se.

■— Mi obljubiš, da mi boš pošteno pomagal?

—    Prisežem ti na svoje otroke. Je pa res, da bo dolgo trajalo.

—    Dobro me poslušaj, naredila bova tako, da se ti ne bo nič zgodilo, če se mi stvar ponesreči. Prerisal bom načrt splava na list iz zvezka, spod pa bom napisal: »Bourset, če hočeš ostati živ, naredi splav po tem načrtu.« Pozneje ti bom dal pismena navodila za vsako desko posebej. Ko

\ '

boš desko končal, jo boš pustil na domenjenem mestu. Odnesli jo bojo. Ne skušaj zvedeti kdo in kdaj (ta detajl ga očitno pomiri). Tako te ne bojo mučili, če te dobijo, v najslabšem primeru pa riskiraš šest mesecev.

—    In če dobijo tebe?

A Potem bo obratno. Priznal bom, da sem sam napisal pismo. Seveda pa moraš dobro shraniti pisana navodila. Obljubiš?

—    Jasno.

—    Te ni strah?

—    Ne, in z veseljem ti bom pomagal.

Nikomur še nisem rekel besede. Najprej čakam Bour-setov odgovor. Šele po neskončno dolgem tednu sva se lahko sama pomenila v knjižnici. Nikjer nikogar. Nedelja zjutraj.

■ Pod umivalnico na dvorišču je bila igra v polnem razmahu. Kakšnih osemdeset kvartačev in vsaj toliko kibicov.

Takoj se mi je odvalil kamen s srca:

—    Najteže se je bilo prepričati, če se bo dalo dobiti dovolj lahkega in suhega lesa. Pomiril pa sem se, ko sem se spomnil, da bi lahko ob deske pritrdil lesen sod s suhimi kokosovimi orehi. Njihova vlakna so neverjetno lahka in vode sploh ne prepuščajo. Ko bo splav gotov, se boš moral sam pobrigati za orehe. Jutri se bom spravil na prvi kos, porabil bom kakšne tri dni. Po četrtku jo boste lahko odnesli, ko bo konec kakšne hujše nevihte. Šele potem se bom spravil na drugi kos. Na, napravil sem takle načrt, prekopiraj ga in mi napiši tisto pismo. Si s Fantoma z garo že govoril?

—    Ne še, čakal sem na tvoj odgovor.

—    No, zdaj ga imaš: ja.

—    Hvala, Bourset, ne vem, kako naj se ti zahvalim. Na, dam ti petsto frankov.

Zazre se mi v obraz in reče:

—    Ne, ohrani denar zase. Če prideš na kontinent, ga boš še krepko potreboval. Dokler ne odideš z otoka, ne bom več kvartal. Z nekaj malimi rečmi bom že kako zaslužil za cigarete pa za kakšen biftek.

—    Zakaj nočeš?

—    Tega ne bi napravil niti za deset tisoč frankov. Preveč riskiram, pa čeprav sem se dobro zavaroval. Napravim pa lahko zastonj, kot uslugo. Pomagal si mi, edini

si mi priskočil na pomoč. Bojim se, a vseeno sem srečen, da ti lahko pomagam in se ti oddolžim.

Na list iz zvezka sem prerisal načrt splava in sram me je bilo pred takšno naivno plemenitostjo. Se na misel mu ni prišlo, da sem jaz vse skupaj že v naprej preračunal in pretehtal. Da bi sam pred sabo izgledal lepši, se poskušam prepričati, da je beg nujnost in da sredstev ne morem izbirati. Ponoči sem govoril z Naricom, ki mu sicer pravijo Prima fris, pozneje bo o vsem obvestil še svaka. Brez obotavljanja mi reče:

—    Računaj name, posamezne kose bova odnesla iz delavnice. Samo muditi se ti ne sme preveč, ker bova lahko izkoristila priložnost samo takrat, ko se bo kakšna večja stvar delala na otoku. Vendar pa ti obljubljam, da nobene prilike ne bova spustila iz rok.

Prav. Govoriti moram samo še z Matthieujem Carbo-nierijem, z njim namreč nameravam pobegniti. Stoodstotno se strinja z mano.

—    Matthieu, našel sem človeka, ki mi bo napravil splav, pa človeka, ki bo deske prinesel iz delavnice. Daj, na vrtu najdi prostor, splav morava zakopati.

—    Veš, pod gredicami je zelo nevarno. Imaš tudi take paznike, ki ponoči pridejo, pa kradejo zelenjavo, opazili bi, da je spod votlo, pa bi bili pečeni. Raje bom napravil skrivališče v zidu. Odstranil bom velik kamen, v izdolbino potisnil les in zaprl za sabo.

—    Naj prinesejo deske kar direktno na vrt?

—    Ne, to bi bilo preveč nevarno. Vsak ve, da Fanta z garo nimata kaj početi na mojem vrtu, torej je najbolje, če pustita les zmeraj drugje, nedaleč od vrta.

—    Prav.

Izgleda, da je vse urejeno. Samo še kokosi. Kako naj jih zberem dovolj veliko, ne da bi pritegnil pozornost?

Počutim se, kot da bi spet živel. Obvestiti moram Gal-ganija in Grandeta. Nimam pravice, da bi molčal, lahko bi ju celo obtožili sokrivde. Najbolje, če se čimprej uradno umaknem in začnem živeti sam zase. Ko jima povem za beg in da bi šel drugam, me nadereta nekako takole:

—    Cimprej pojdi. Za naju nikar ne skrbi, vendar pa ostanimo skupaj. Videla sva tudi še kaj drugega.

Tako se že mesec dni pripravljam na beg. Dobil sem sedem kosov za splav, vmes sta bila dva ogromna. Obiskal sem tudi Matthieuja in pogledal skrivališče v zidu. Sploh se ne da opaziti, da bi kdo premikal kamen, ker je vse dodobra oblepil z mahom. Odlično skrivališče, a zdi se mi, da je luknja vseeno premajhna za cel splav. No, zaenkrat je še prostor.

Ze samo dejstvo, da se pripravljam na beg, me spravlja v odlično razpoloženje. Hranim se kot še nikoli in z ribolovom ohranjam telesno kondicijo. Sicer pa vsako jutro telovadim dve uri na obrežnih pečinah. Predvsem krepim mišice na nogah, kajti z rokami se ukvarjam dosti, ko vlečem ribe na suho. Spomnil sem se odlične vaje za noge: močno se izbočim in valovi mi pljuskajo v stegna. Ce ho-' čem ohraniti ravnotežje, moram krepko napeti vse mišice. Rezultat je odličen.

Juliette, komandantova žena, je še zmeraj zelo prijazna z menoj, vendar pa je opazila, da jo obiščem le, če je komandant doma. To mi je tudi čisto preprosto povedala, potem pa me je še spravila v dobro voljo, ko je omenila, da se je hecala onega dne, ko ji je dekle delalo frizuro. Vendar pa me je frizerka že večkrat počakala, ko sem se vračal z obale, in mi rekla besedo, dve o zdravju ali o čem drugem. Torej je vse v naj lepšem redu. Bourset izkoristi prav vsako priliko in napravi kakšno novo desko. Zdaj bo že dva meseca in pol, kar je začel.

*

Kot sem si mislil, je skrivališče polno. Manjkata samo še dva kosa, najdaljša: prvi naj bi imel dva metra, drugi meter pa pol. V luknjo ju ne bo mogoče spraviti.

Ko sem šel mimo pokopališča, sem opazil še svežo prst na grobu žene nekega paznika, ki so jo zagrebli prejšnji teden. Ob kamen je pristavljen klavrn šopek ovenelih rož. Pokopališče straži star, na pol slep kaznjenec, ki mu vsi pravijo Papa. Ves dan sedi v senci pod kokosom in s svojega mesta sploh ne more videti, če se kdo približa grobu, ki zanima mene. Odločil sem se, da v njegovi notranjosti sestavim splav in v košari, ki mi jo je napravil mizar, zberem čimveč kokosovih orehov. Kakšnih trideset, morda štirideset, precej manj, kot sem predvideval. Na različnih krajih sem jih pustil vsaj petdeset, samo na dvorišču Juliet-tine hiše jih je ducat. Domači sluga je prepričan, da čakajo, da iz njih napravim olje.

Ko zvem, da je mož umrle žene odšel na kontinent, se odločim, da izpraznim grob do krste.

Matthieu Carbonieri sedi na zidu svojega vrta in opreza. Na glavo si je dal bel robec in ga na vseh štirih koncih zavozlal. Zraven sebe ima prav tak rdeč robec. Dokler bo zrak čist, bo imel na glavi bel robec, če pa se slučajno kdo prikaže, ga bo zamenjal z rdečim.

Precej tvegan posel je to, a na srečo mi vzame samo eno popoldne in eno noč. Zemlje mi ni treba izkopati čisto do krste, pač pa moram luknjo razširiti, splav bo širok meter dvajset. Ure so se mi zdele neskončne in večkrat se je prikazal rdeči robec. Zjutraj sem naposled končal. Luknjo sem zakril s prepletenimi kokosovimi listi, ki so še kar trdni. Potem še nekakšen rob. Skoraj nič se ne vidi. Z živci sem na koncu.

Tako trajajo priprave že tri mesece. Povezane in oštevilčene deske smo zavlekli iz skrivališča. Zdaj počivajo nad krsto dobre gospe, lepo skrite pod zemljo. V zidno vdolbino smo spravili tri vreče moke, dva metra vrvi za jadro, polno steklenico šibic in kresal, ducat škatel mleka in to je vse.

Bourset je čedalje bolj vznemirjen. Kot bi šel on namesto mene. Naricu je žal, da na začetku ni rekel ja. Namesto za dva bi sestavil splav za tri.

Zdaj je deževna sezona, dežuje vsak dan in to mi pride prav, ko hodim v jamo. Splav sem skoraj že zmontiral. Manjkata samo še oba robnika. Kokose sem počasi že znosil s Carbonierijevega vrta v bližino splava. Z lahkoto in brez nevarnosti jih lahko jemljem iz odprtega hleva z bivoli. Nikdar me prijatelji ne sprašujejo, kako daleč sem že. Samo kdaj pa kdaj mi porečejo: »Gre?-« — »Ja, vse v redu.« — »Dolgo že traja, se ti ne zdi?« — »Hitreje se ne da, preveč bi tvegali.« To je vse. Ko sem odnašal kokose z vrta izpred komandantove hiše, me je Juliette zagledala in me strašansko prestrašila.

—    Tako torej, Metulj, pa si le začel delati olje iz orehov! Zakaj jih ne bi odpiral kar tu na dvorišču? Dam ti kladivo in veliko posodo.

—    Raje delam v kampu.

—    Čudno, no, saj je tam gotovo precej bolj nerodno.

Za kakšen trenutek pomisli, potem nadaljuje:

—    Ceš, da ti povem? Sploh ne verjamem, da boš delal kokosovo olje. — Po vsem telesu me strese mraz. — Zakaj bi ga pa delal, če dobiš pri meni olivno olje, ki ga potrebuješ. Tele kokose imaš za kaj drugega, ne? — Na debelo mi tečejo znojne kaplje, že od vsega začetka namreč čakam, da zine besedo pobeg. Diham ko riba na suhem. Slednjič spravim iz sebe:

—    Gospa, to je skrivnost, a vidim, kako ste vznemirjeni in da vam radovednost ne da miru, pa vam bom razodel presenečenje, ki sem ga pripravljal za vas. Izbral sem te velike kokose, da bi iz njihovih lupin napravil kaj izredno čednega in vam to stvar podaril. Takšna je resnica.

Uspelo mi je, kajti odgovori mi takole:

—    Metulj, ne daj se motiti zaradi mene, predvsem pa ti prepovedujem, da bi zapravljal denar zame. Od vsega srca se ti zahvaljujem, a ničesar ne napravi, prosim te.

—    Prav, bom videl.

Uf! Na mah jo poprosim za požirek janeževca, česar ponavadi ne storim nikdar. Na srečo sploh ne opazi, kako sem razburjen. Ljubi Bog je z menoj.

Vsak dan dežuje, predvsem pa popoldne in ponoči. Bojim se že, da bi voda odplavila tisto malo zemlje in odkrila kokosove liste, ki so nad splavom. Matthieu kar naprej dodaja zmočeno prst, spodaj pa je tako ali tako že vse poplavljeno. Z Matthieujem umakneva preprogo iz kokosa: voda je prišla res že skoraj do krste. Situacija je kritična. Malo stran je grob dveh otrok, ki so ju pokopali že pred leti. Nekega dne odlomim pečat in se spustim pod ploščo. Z ostrim drogom udarim ob cement, in ko je luknja, potisnem še močneje. Priteče močen curek vode. Voda iz groba, kjer imam splav. Ko mi je že do kolen, splezam ven, jjostavim ploščo na svoje mesto in dobro zamažem s kitom, ki mi ga je priskrbel Naric. Tako je v skrivališču precej manj vode. Zvečer mi reče Carbonieri:

—    Nikoli ne bo konec sitnosti.

—    Saj smo že skoraj končali, Matthieu.

—    Upajmo, da skoraj.

Res se že počutiva, da nama gori pod nogami.

Zjutraj sem se spustil v pristanišče. Chaparja sem prosil, naj kupi namesto mene dve kili rib, opoldne jih pridem iskat. Prav. Vrnil se bom na Carbonierijev vrt. Ko pridem bliže, zagledam tri bele čelade. Kako, trije pazniki na vrtu? Preiskava? To ni v navadi. Še nikoli nisem videl pri Car-bonieriju treh paznikov na kupu. Počakam več kot uro, potem ne zdržim več. Odločim se, da grem naprej in pogledam, kaj se dogaja. Z odločnim korakom zavijem po potki naravnost h Carbonieriju. Pazniki me zagledajo. Dvajset metrov me še loči od njih, vznemirjen sem, tedaj pa si da Matthieu beli robec na glavo. Končno spet normalno zadiham, in ko pridem k njim, sem že čisto v redu.

—    Dober dan, gospodje nadzorniki. Zdravo, Matthieu. Prišel sem po papayo, ki si mi jo obljubil.

—    Zal mi je, Metulj, a zjutraj so mi jo ukradli, ko sem šel po prekle za fižol. A v kakšnih petih dneh bojo že zrele, zdaj še niso dovolj rumene. Torej, nadzorniki, ne boste nič solate, paradajza ali redkvic?

—    Lepo vzdržuješ svoj vrt, Carbonieri, čestitam ti, mu pravi eden izmed treh.

Dobijo nekaj paradajzov, redkvic in solate, potem grej o. Sam sem zaradi videza odšel še malo pred njimi z dvema glavicama solate.

Šel sem prek pokopališča. Dež je odnesel dosti zemlje in naše skrivališče je že skoraj odkrito. Z desetih metrov razločim prevleko iz kokosa. Ce nas ne dobijo pri tem delu, bo to res zasluga preljubega Boga. Ponoči piha veter s tako hudičevo močjo, da pomete vso otoško ploščad. Sliši se močno zavijanje, vmes pa včasih še dežuje. Upajmo, da bo takšno vreme še trajalo. Idealno je za beg, še malo pa ne za skrivališče.

Največji kos lesa, ki ima dva metra, je tudi že prispel srečno na moj naslov. Sam sem ga priključil ostalim deskam, odlično je izdelan, čepi se skladajo kot naročeni. Kmalu je v kamp pritekel Bourset, ker se je hotel prepričati, če sem dobil najvažnejši, a najbolj zoprni kos lesa. Neverjetno srečen je, da se je vse dobro končalo. Kot bi se bal, da se bo nekaj zataknilo. Pa ga vprašam:

—    O čem dvomiš? Misliš, da kdo ve? Si komu kaj zaupal? Odgovori.

—    Ne, ne.

—    Pa vendar se mi zdi, da te nekaj vznemirja. Povej.

—    Samo zoprn občutek imam, ko sem videl, kako radovedne oči ima tisti Bebert Celier. Zdi se mi, da je videl Narica, ko je vzel desko izpod skobeljnika in jo odnesel v sodu z apnom. S pogledom mu je sledil do vrat delavnice. Svaka sta šla namreč z apnom prepleskat neko hišo. Vidiš, zato sem se počutil tesno.

Grandeta vprašam:

—    Tale Bebert Celier je iz našega bloka, torej ni gobec?

—    Človek brez kakršnekoli morale, veš. Torej si lahko predstavljaš, da je bil v afriškem bataljonu, kamizar, eden tistih trdoživih Soldatov, ki spoznajo vse vojaške areste v Maroku in Alžiriji, prepirljivec, nevaren v boju na nož, strasten buzarant in kvartopirec. Še nikdar ni bil v civilu.

. Torej si lahko misliš, kakšna je njegova cena in koliko je nevaren. Robija pomeni zanj življenje. Ce resno dvomiš, izkoristi prednost, ponoči ga zakolji, pa zagotovo ne bo gobcal.

—    Ampak dokazov nimamo.

—    Ze res, pravi Galgani, ampak dokazov tudi nimamo, da je poštenjak. Sam veš, da take sorte ljudje nimajo radi pobegov pa vsega drugega. Uživajo v svojem majhnem, mirnem in organiziranem življenju. Niso ovaduhi, a kdo ve, kako se obnašajo, če gre za beg!

Posvetujem se še s Carbonierijem. Ubiti ga je treba, mi pravi. Sam bo opravil z njim. Nimam pravice, da bi mu preprečil. Seveda pa mi je silno zoprno, če ubiješ samo zaradi preprostega občutka. Če se je Boursetu samo zdelo, kar mi je povedal? Strah napravi stvari večje, jih obrne. Potem vprašam še Narica:

—    Prima fris, si opazil morda kaj v zvezi z Bebertom Celierjem?

—    Jaz ne. Sod sem odnesel na ramah, da ključar ne bi videl, kaj imam noter. Kot smo se zmenili, sem se ustavil pri vratih ob ključarju, soda nisem položil na tla, in počakal na svaka. Tako naj bi prepričal Arabca, da se mi nikamor ne mudi in da bi bilo brez veze, če bi preiskal sod. A potem mi je svak povedal, da se mu je zdelo, da naju Bebert Celier pozorno opazuje.

—    Kaj misliš?

—    Ta kos lesa je najvažnejši in že na prvi pogled pove, da gre za splav. Se pravi, da je bil moj svak nervozen in da se je bal. Gotovo je videl več kot v resnici.

—    Tako tudi jaz mislim. Pa pustiva to. Preden odneseta zadnji kos, se prej prepričajta, kje je Bebert Celier. Pred njim se varujta kot pred paznikom.

Vso noč sem igral peklensko igro «marsejezo«. Dobil sem sedem tisoč frankov. Cim bolj sem igral raztreseno, bolj sem dobival. Ob pol petih sem šel ven z izgovorom, da grem na tlako. Sicer pa je moj posel opravil črnec z Martiniqua. Potem je dež prenehal in še zmeraj v temi sem odšel na pokopališče. Zemljo sem uredil kar z nogami, ker lopate nisem mogel najti, a s čevlji gre precej slabo. Ko sem se ob sedmih spustil k morju, je že sijalo čudovito sonce. Odšel sem do južne špice Kraljevega otoka, kjer nameravam splav spustiti v vodo. Valovi so tu visoki in surovi. Ne vem, a zdi se mi, da se bo precej težko odlepiti od brega, ne da bi splav treščil ob skale. Potem vržem trnek in kmalu, skoraj takoj, imam pred sabo pet kil morskih mren. Splaknem jih z vodo. Precej sem zaskrbljen in utrujen od prečute noči ob nori partiji kart. Sedem v senco in se poskušam zbrati. No, vsa napetost, v kateri živim zadnje tri mesece, se zdaj bliža koncu. Potem se spomnim problema s Celier jem, ne, nimam ga pravice ubiti.

Odidem k Matthieuju. Z zidu okrog njegovega vrta se prav dobro vidi na grob. Povsod naokrog je razmetana zemlja. Opoldne bo Carbonieri odšel in jo pometel. Grem še k Juliette in ji dam polovico nalovljenih rib, potem pa mi ona reče:

—    Metulj, slabe reči sem sanjala o tebi, videla sem te vsega krvavega in potem vklenjenega. Nikar ne delaj bedarij, preveč bi mi bilo hudo, če bi se ti kaj zgodilo. Tako sem še razburjena od more, da se nisem ne umila ne počesala. Z daljnogledom sem iskala, kje loviš, pa te nisem videla. Kje si bil?

—    Na drugi strani otoka. Zato me tudi niste mogli videti.

—    Zakaj greš tako daleč, da te ne morem videti skoz daljnogled? In če te odnese kak val? Nihče te ne bo videl in ti pomagal pred morskimi psi.

—    Oh! Ne pretiravajte!

—    Misliš! Prepovedujem ti, da bi lovil na drugi strani, in če ne ubogaš, boš zgubil dovoljenje, takoj!

—    Bodite vendar pametni, gospa. Zmeraj bom povedal vašemu slugi, kam grem, pa boste zadovoljni.

—    Prav. A zdiš se mi utrujen.

—    Ja, gospa, šel bom v kamp in spal.

—    Prav, a ob štirih te čakam na kavo. Saj prideš, ne?

—    Ja, gospa. Torej ob štirih.

Samo tega se je še manjkalo! Juliettine sanje! Kot bi ne imel dovolj resničnih problemov, zdaj pa še sanje.

Bourset mi pravi, da ima zdaj res občutek, da ga opazujejo. 2e štirinajst dni čakam na tisti zadnji kos, ki naj bi imel meter petdeset. Naric in Quenier sta prepričana, da ni nič, vendar pa Bourset noče in noče napraviti deske. Če ne bi imela pet čepov, ki morajo biti do milimetra točni, bi jo Matthieu napravil sam na vrtu. Ob to desko je namreč pritrjenih še ostalih pet kosov. Naric in Quenier popravljata kapelico, pa zato lahko iz delavnice odneseta ogromno materiala. Vrh vsega od časa do časa uporabljata voziček, ki ga vleče majhen bivol. Tudi ta detajl je treba izkoristiti.

Bourseta priganjamo in le nerad dela zadnji kos splava. Nekega dne mi pove, da je prepričan, da so se njegovega lesa že dotaknile tuje roke. Izrezljati je treba samo’še en čep in zmenimo se, naj ga le naredi, potem pa naj desko skrije pod ploščo skobeljnika. Čez desko naj položi las, pa bomo videli, če se bo kdo dotaknil lesa. Čep je gotov. Ob šestih odide zadnji iz delavnice in se prej prepriča, da je ostal samo še paznik. Las je na svojem mestu. Opoldne v kampu počakam, da se vrnejo delavci iz delavnice, osemdeset mož. Prideta Naric in Quenier, Bourseta ni. Približa se mi neki Nemec in mi da lepo zlepljen listič papirja. Očitno ga še nihče ni odprl. Berem: »Lasu ni, se pravi, da so imeli desko v rokah. Paznika sem prosil, če smem med siesto ostati v delavnici in dokončati rožasto skrinjico, ki jo delam že dalj časa. Dovolil mi je. Desko za splav bom postavil med Naricovo orodje. Obvesti ju. Ob treh naj takoj odideta iz delavnice, morda le prehitimo tipa, ki ga zanima splav.«

Naric in Quenier se strinjata. Postavila se bosta v prvo vrsto, in preden bojo delavci stopili v delavnico, se bosta pred vrati dva stepla. Za to uslugo poprosimo dva Carbo-nierijeva rojaka s Korzike, ki sta se svojčas potepala po Montmartru: to sta Massani in Santini. Sploh ne vprašata zakaj in tako je zelo v redu. Naric in Quenier pa bosta medtem na brzino odnesla svoj material, kot bi šla na svoje delo in bi ju navaden pretep sploh ne brigal. Vsi se strinjamo, da nam tako ostane še ena možnost. Ce uspe, bom potem kak mesec ali dva pri miru, tisti, ki ve (vejo) za splav, pa naj se le potrudi in najde skrivališče.

Končno je ura pol treh in možje se pripravljajo. Od zbora pa do odhoda na delo mine takoj pol ure. Zdaj grejo. Bebert Celier je približno sredi kolone. Dvajset vrst, v vsaki štirje delavci.

Naric in Quenier sta v prvi vrsti, Massani in Santini v dvanajsti, Bebert Celier v deseti. Kar dobro je takole, si mislim, ko bo Naric zagrabil les, drogove in še ostalo, jih večina še ne bo prišla skoz vrata. Bebert bo skoraj pri vratih ali morda še bolj spredaj. Ko se bosta tipa udarila in se drla ko dihurja, se bojo avtomatično z Bebertom vred vsi obrnili in zijali. Ura je štiri, vse je šlo v redu, deska je spravljena v cerkvi pod kupom materiala. Ven je še nista mogla odnesti, a zaenkrat je jčisto v redu tam, kjer je.

Odidem k Juliette, a je ne najdem doma. Nazaj grede se ustavim na trgu pred upravnim poslopjem. V senci opazim Massanija in Jeana Santinija, čakata, da ju odpeljejo v celico. Ze v naprej sta vedela. Stopim mimo in ju vprašam:

—    Koliko?

—    Osem dni, odgovori Santini.

Oglasi se paznik, ki je tudi s Korzike:

—    Kaj ni žalostno, če vidiš, ko se mlatita dva rojaka!

Vrnem se v kamp. Ob šestih se vrne Bourset ves navdušen:

—    Prepričan sem bil že, da imam raka, zdaj pa mi doktor pove, da se je zmotil, da nimam absolutno nič.

Carbonieri in moji prijatelji triumfirajo in mi čestitajo, kako odlično sem izvedel operacijo. Naric in Quenier sta tudi zadovoljna. Vse v redu. Vso noč sem prespal, čeprav so me kvartači prišli zvečer vabit na partijo. Naredil sem se, kot da me grozno boli glava. V resnici pa sem bil na smrt zaspan, a vseeno srečen, da sem že blizu zmage. Najtežavnejši del poti je bil za mano.

Danes zjutraj je Matthieu provizorično postavil desko v zidno luknjo. Stari stražar pokopališča namreč pometa med grobovi in ne bi bilo pametno, če bi se zdaj približali skrivališču. Vsako jutro grem sam navsezgodaj k našemu grobu in z leseno lopato uredim vrhnjo plast. Z metlo pometem naokoli, potem pa se brž vrnem čistit stranišča. Lopato in metlo pustim v kakšnem kotu za škafom z umazanijo.

Danes je natanko štiri mesece, kar sem se začel pripravljati na beg, pred devetimi dnevi pa sem dobil zadnji kos splava. Zdaj nič več ne dežuje popoldne in ponoči, vendar se neprestano pripravljam za dva odločilna trenutka: najprej bom s Carbonierijevega vrta odnesel tisti famozni kos lesa in ga sestavil z ostalimi deli, kar se da napraviti samo podnevi, potem pa je na vrsti sam beg. A tudi za to bo potreben določen čas, saj moram splav spraviti ven iz groba in potem nanj pritrditi kokose in hrano.

Včeraj sem o vsem poročal Jeanu Castelliju, posebej še, do kam sem prišel. Srečen je, da se bližam cilju.

—    Zdaj je prvi lunin krajec, mi pove.

—    Vem, zato opolnoči ne nagaja. Oseka se začne ob desetih, torej bi bilo najbolje, če se spustim v morje ob enih ali dveh po polnoči.

S Carbonierijem sva se zmenila, da pohitiva. Jutri zjutraj ob devetih sestaviva splav. Ponoči: beg.

Kot je bilo domenjeno, se naslednjega dne čez vrt odpravim na pokopališče in z lopato v roki preskočim zid. Medtem ko odmetavam zemljo iznad groba, Matthieu iz luknje v zidu prinese les in skupaj dvigneva prevleko iz kokosovih listov. Pred nama je splav, nedotaknjen, odličen. Umazan od lepljive prsti, a v redu. Potegneva ga yen, potrebujeva malo več prostora, če hočeva, da se bojo dobro ujemali posamezni kosi v čepih. Nekajkrat morava usekati s kamnom. V trenutku, ko je naposled splav končan in ga hočeva spraviti nazaj na svoje mesto, se prikaže paznik z mušketonom v roki.

—    Samo premaknita se, pa vaju ubijem!

Spustiva splav in dvigneva roke. Paznika spoznam, šef nadzornikov je v delavnici.

—    Ne bodita osla in se ne upirajta, imam vaju. Sprijaznita se s tem in rešita vsaj svojo kožo, ki visi samo na nitki! Ima me, da bi vaju postrelil. Marš, gremo, roke gor! H komandantu!

Pri vratih pokopališča srečamo arabskega ključarja. Paznik mu reče:

—    Mohamed, hvala ti za uslugo. Jutri zjutraj pridi k meni, dal ti bom, kar sem obljubil.

—    Hvala, reče bikec. Jasno, da pridem, šef. Bebert Ce-lier mi mora tudi plačati, a ne?

—    To uredi kar z njim, reče paznik.

Tedaj se oglasim jaz:

—    Naju je javil Bebert Celier, šef?

—    Tega vama nisem povedal jaz.

—    To je ista figa, a splača se vedeti.

Se zmeraj z rešpektom pred naperjeno puško zaslišiva paznika:

—    Mohamed, preišči ju.

Izza pasu mi Arabec povleče bodalo. Potem še Mat-thieuju. Rečem mu:

—    Mohamed, hudoben si. Kako si naju odkril?

—    Vsak dan sem splezal na vrh kokosa in videl, kam sta skrila splav.

—    Kdo ti je naročil?

—    Najprej Bebert Celier, potem še nadzornik Bruet.

—    Gremo, dosti govorjenja. Spustita zdaj roke, pojdimo hitreje.

Tistih štiristo metrov, ki smo jih morali napraviti do komandanta, so se mi zdeli najdaljši v vsem življenju. Bil sem uničen. Toliko boja, da te potem primejo ko kakšnega bedaka. Moj Bog, kako ste kruti! Bil je lep škandal, ko smo prišli h komandantu. Kajti med potjo smo srečali še nekaj paznikov, ki so se pridružili kolegu, ki nama je še zmeraj grozil s svojim pihalnikom. Ko smo prišli do vrat, jih je bilo za nama že sedem ali osem.

Arabec je tekel naprej in obvestil komandanta. Zato so nas pred Upravo pričakali poleg komandanta še Dega in pet šefov paznikov.

—    Kaj je zdaj to, gospod Bruet? reče komandant.

—    Se pravi, da sem ta dva človeka zalotil na delu, ravno sta namreč skrivala splav, ki je po mojem že gotov.

—    Boste kaj pripomnili, Metulj ?

—    Vtaknite ju v celico.

Vtaknejo me v celico, ki s svojim zaprtim oknom gleda na vhod v komandaturo. Celica je temna in slišim ljudi zunaj na prostem.

Dogodki se vrstijo neverjetno hitro. Ob treh naju povlečejo ven in nama nataknejo lisice.

V majhni dvorani je nekakšno sodišče: komandant, komandantov namestnik, šef paznikov. Eden izmed paznikov je za pisarja. Dega sedi še bolj ob strani za majhno mizo in v rokah drži svinčnik. Gotovo mora tudi on hitro zapisovati naše izjave.

—    Charriere in Carbonieri, poslušajta poročilo gospoda Brueta.

—    Jaz, Bruet Auguste, šef nadzornikov in direktor delavnic na Otokih zveličanja, obtožujem tatvine in poneverbe državnega materiala kaznjenca z imenom Charriere in Carbonieri. Sokrivde obtožujem tudi mizarja Bourseta. Mislim pa, da lahko krivde obdolžim tudi Narica in Quenierja. Dodajam, da sem Charriera in Carbonierija presenetil en fla-grant delit,[23] oskrunila sta namreč grob pokojne gospe Privat in v njem skrivala svoj splav.

—    Imate kaj povedati? vpraša komandant.

—    Najprej to, da Carbonieri sploh ni vmešan v zadevo. Splav je bil delan za enega človeka, samo za mene. Prosil sem ga samo, naj mi pride pomagat dvigniti pokrov, ki ga nisem mogel sam. Torej Carbonieri ni kriv zlorabe in tatvine državnega materiala niti soudeležbe na begu, saj do bega sploh ni prišlo. Bourset je ubog revež, delal je, ker drugače ni mogel, grozil sem mu s smrtjo. Narica in Quenierja pravzaprav poznam silno slaba, a povem vam, da pri tej stvari nimata prstov vmes.

—    Moj informator je drugačnega mnenja, reete paznik.

—    Tale Bebert Celier, ki vas je informiral, lahko vse skupaj dobro izkoristi in koga po krivici kompromitira. Ali se vohljaču sploh da zaupati?

—    Skratka, reče komandant, uradno ste obtoženi poneverbe in tatvine državnega materiala, skrunitve posmrtnih ostankov ter poskusa bega. Tukajle podpišite.

—    Podpisal bom samo tedaj, če dokumentu dodate mojo izjavo v zvezi s Carbonierijem, Boursetom ter svakoma Naric in Quenier.

—    Prav. Napišite.

Podpišem. Ne morem najbolje razložiti, kako je zdaj z mano, ko mi je v zadnjem hipu spodletelo. Ko blazen čepim v celici, ni mi do hrane, ne premikam se, samo kadim, kar naprej, cigareto na cigareto. Se sreča, da me Dega dobro zalaga s tobakom. Vsako jutro se sprehajam eno uro po dvorišču disciplinskega oddelka, po soncu.

Danes zjutraj je prišel komandant, pa sva se menila. Interesantno, on, ki bi jo najbolj skupil, če bi mi beg uspel, sploh ni besen name.

Nasmehnil se je in povedal, kaj mu je rekla žena: da je čisto normalno, če skuša človek, ki ga je še nekaj skup, pobegniti. Silno spretno me hoče potem komandant pripraviti do tega, da bi priznal Carbonierijevo krivdo. Mislim pa, da sem ga prepričal in mu dovolj dobro razložil, da mi Carbonieri praktično ni mogel odkloniti majhne usluge.

Bourset je pokazal grozilno pismo in načrt. Komandant verjame. Prepričan je, da se je vse zgodilo tako, kot sem povedal. Vprašam ga, koliko bi po njegovem dobil največ zaradi tatvine materiala. »Osemnajst mesecev, več ne,« mi odvrne.

Tako torej spet pridem malo k sebi od hudega šoka. Od bolničarja Chatala sem dobil kratko sporočilo. Obvestil me je, da se Bebert Celier nahaja v posebni celici v ambulanti s priporočilom za odhod z otoka in nenavadno diagnozo: absces na jetrih. To je prav gotovo skombinirala Uprava z doktorjem, da bi ga zavarovali pred maščevanjem.

Preiščejo me nikoli, zato sem si priskrbel nož. Naricu in Quenierju povem, naj zahtevata soočenje med paznikom delavnice, Bebertom Celier jem, mizarjem in mano, od komandanta pa izprosita, da se po soočenju odloči: ali naj jih premesti v preiskovalni oddelek, disciplinsko kaznuje ali takoj spusti na prosto.

Ko sem se dopoldne sprehajal po dvorišču, mi je Naric povedal, da je komandant privolil. Soočenje bo jutri ob desetih. Navzoč bo tudi šef paznikov, ki bo za preiskovalca. Vso noč se poskušam premisliti. Beberta Celierja nameravam ubiti. A ne uspe mi. Ne, preveč bi bilo krivično.

če bi ga za takšno uslugo poslali na kontinent in bi od tam smel pobegniti, ker je preprečil pobegniti nekomu drugemu. Ja, a lahko me obsodijo na smrt, če dokažejo naklepni umor. Me briga. Tako sem obupan, da mi ne pride nič drugega na pamet. Štirje meseci upov in veselja, strahu in iznajdljivosti, potem pa naj naenkrat vse končam zaradi jezika umazanega vohljača. Naj pride, kar če, jutri bom Celier j a ubil!

Edina možnost, da me ne obsodijo na smrt, je, če potegne on prvi. Zato mu moram torej dati vedeti, da imam odprt nož. Takoj bo potegnil svojega, seveda. Stvar moram urediti malo pred soočenjem ali malo potem. Če bi ga ubil med soočenjem, mi mimogrede kak paznik pošlje strel iz revolverja. Sicer pa računam na kronično malomarnost paznikov.

Vso noč se borim sam s sabo, a ne morem se premagati. Ja, res, v življenju najdeč reči, ki se jih ne da opravičiti. Vem, človek nima pravice soditi samemu sebi, a to velja za ljudi kakšnega drugega družbenega razreda. Kako naj se le sprijaznim z mislijo, da ne bi kaznoval tako podlega človeka! Ničesar mu nisem naredil, še pozna me ne ta kasarniški tip! Obsodil me je torej na X let rekluzije, pa čeprav mi nima kaj očitati. Poskušal me je spraviti v grob, da bi sam zaživel. Ne, ne in ne! Ne morem pustiti, da bi uspel s tako svinjskim dejanjem. Nemogoče. Čutim se izgubljenega. Izgubljen nad izgubljenim, naj bo on še bolj izgubljen, kot sem jaz! In če me obsodijo na smrt? Preneumno bi bilo, če bi umrl zaradi tako nepomembnega človeka. Naposled sklenem sam s sabo nekakšen kompromis: če ne potegne prvi, ga ne ubijem.

Vso noč nisem spal, pokadil sem cel zavojček sivega tobaka. Ko dobim zjutraj ob šestih kavo, mi ostaneta še dve cigareti. Tako sem na koncu, da kljub predpisom vpričo paznika pokličem kofetarja in mu rečem:

—    Če šef dovoli, mi daš nekaj cigaret ali tobaka? Na koncu sem, gospod Antartaglia.

—    Ja, daj mu, če imaš. Jaz ne kadim. Prav res se mi smiliš,'Metulj. Veš, s Korzike sem, rad imam ljudi, sovražim pa svinjarije.

Ob tričetrt na deset na dvorišču čakam, da me pokličejo noter. Zraven so tudi Naric, Quenier, Bourset in Car-bonieri. Paznik je Antartaglia, paznik, ki spremlja kofe-tarja. Po korziško se meni s Carbonierijem. Razumem nekako tako, da ima res smolo, kar se mu je zgodilo, ker riskira tri leta rekluzije. V tem se odprejo vrata in na dvorišče pridejo Arabec s kokosa, Arabec, ki je ključar delavnice, in Bebert Celier. Ko me zagleda, nehote stopi korak nazaj, a paznik mu reče:

—    Naprej in postavite se tu ob strani na desno. Antartaglia, pazite, da se ne bojo menili.

Bora dva metra naju ločita. Antartaglia reče:

—    Nikar se ne pogovarjajte z drugo grupo.

Carbonieri se še zmeraj meni z rojakom po korziško.

Paznik si popravi vozel na čevlju in v tem pomaham Matthieuju, naj se pomakne malo naprej. Takoj razume, pogleda proti Bebertu Celier ju in pljune v njegovo smer. Ko se nadzornik spet vzravna, mu Carbonieri nekaj reče in menita se naprej. Paznik je manj pozoren in sploh me ne opazi, ko se prestopim na stran. V roki potehtam svoj nož. Vidi ga lahko samo Celier. Tudi sam ima za pasom odprt nož, iznenada se požene naprej in mi zasadi ostrino v desno roko. Jaz sem levičar, pa mu svoj nož do ročaja potisnem v prsi. Krik zveri: »A-a-ah!« Ko klada se zloži po tleh. Antartaglia mi z revolverjem v roki reče:

—    Umakni se, mali, umakni se. Ne tolči po njem, moral bi te ustreliti, tega pa nočem.

Carbonieri se približa Celier ju in mu z nogo premakne glavo. Dve besedici pove po korziško. Razumem prav dobro, kaj pomenita: mrtev. Paznik ponovi:

—    Daj mi nož, mali.

Dam mu ga, svoj revolver postavi nazaj v tok, stopi k železnim vratom in potrka. Odpre mu neki drugi paznik.

—    Pošlji po dva. Na nosilih naj odneseta mrtveca.

—    Kdo pa je mrtev? vpraša paznik.

—    Bebert Celier.

—• Ah! Mislil sem že, da Metulj.

Odpeljejo nas nazaj v celico. Soočenje ustavljeno. Preden vstopi na hodnik, mi Carbonieri reče:

—    Ubogi moj Metulj, zdaj je po tebi.

—    Ja, ampak jaz sem živ, Bebert pa crknjen.

Paznik se vrne sam, nalahno odpre vrata in mi še ves razburjen reče:

—    Udari po vratih, povej, da si ranjen. On je napadel prvi, dobro sem videl.

In nalahno je za sabo zaprl.

Tile korziški pazniki so gala: ali čisto pokvarjeni ali čisto dobri. Udarim po vratih in začnem kričati:

—    Ranjen sem, naj me odpeljejo v ambulanto in obvežejo rane!

Paznik se vrne s šefom disciplinskega oddelka.

—    Kaj ti je? Kaj se tako dereš?

—    Ranjen sem, šef.

—    A? Ranjen? Mislil sem, da te ni zadel, ko je skočil nate.

—    Desno roko imam vso porezano.

—    Odprite, reče paznik.

Vrata se odprejo in stopim ven. Res imam muskul na desni roki precej raztrgan.

—    Vklenite ga in odpeljite v ambulanto. V nobenem primeru ne sme ostati tam. Ko bo obvezan, ga pripeljite nazaj.

Ko grem ven, je zunaj s komandantom več ko deset paznikov. Nadzorni šef delavnice mi vrže:

—    Morilec!

Še preden odgovorim, mu komandant reče:

—    Molčite, nadzornik Bruet. Metulj je bil napaden.

—    Tega že ne verjamem, reče Bruet.

—    Videl sem in sem priča, reče Antartaglia. In zapomnite si, gospod Bruet, mi s Korzike ne lažemo.

V ambulanti Chatal pokliče doktorja. Zakrpa me, ne da bi me prej uspaval ali mi dal kakšno lokalno injekcijo, mi pritrdi še osem klamfic za rane, a še zmeraj vse brez besede. Pustim ga, da dela, kar če, nič se ne pritožujem. Slednjič mi reče:    *

—    Nisem ti mogel napraviti lokalne anestezije, ker nimam več injekcij ... Ni prav, kar si storil, mi še reče za zaključek.

—    Oh veste! Tako ali tako z vnetimi jetri ne bi več živel dolgo.

Moj nepričakovani odgovor ga je pustil odprtih ust.

Preiskava se nadaljuje. Bourseta so popolnoma črtali s seznama krivcev. Strinjajo se, da je delal pod pritiskom groženj, kar jaz neprestano ponavljam. Z Naricom in Que-nierjem je prav tako, pa tudi pomanjkanje dokazov. Ostaneva še Carbonieri in jaz. Carbornierija ne dolžijo tatvine in zlorabe državnega materiala. A soudeležen je pri poskusu bega. Več ko šest mesecev ne more dobiti. Z mano je komplicirano. Kljub vsem pričanjem v mojo korist tako imenovani preiskovalni noče upoštevati možnosti, da je bil silobran. Dega je videl ves moj dosje. Naj si preiskovalni še tako prizadeva, mi zatrjuje Dega, na smrt me ne morejo obsoditi, saj sem bil vendar ranjen. Obtožba se opira v glavnem na izjave obeh Arabcev, češ da sem nož potegnil prvi.

Preiskava je končana. Čakam, da me odpeljejo v Saint-Laurent pred vojaško sodišče. Ves čas samo kadim, sploh se ne premaknem z mesta. Odobrili so mi še uro popoldanskega sprehoda. Komandant in pazniki, če odštejem preiskovalnega in šefa delavnice, niso nikoli kazali sovraštva do mene. Z nekakšno naklonjenostjo se zgovarjajo z mano in mi ob vsaki priložnosti dajo tobaka.

Danes je torek, odpeljali me bojo v petek. V sredo okrog desetih dopoldne sem imel za sabo že dve uri sprehoda, ko me je poklical komandant in mi rekel:

—    Pojdiva.

Nihče naju ne spremlja, sama odideva z dvorišča. Vprašam ga, kam greva, spuščava se namreč po poti, ki pelje k njegovi hiši. Med potjo mi potem reče:

—    Moja žena bi te rada videla, preden greš. Ne bi je rad prizadel, če bi te spremljal kak nadzornik s puško. Upam, da se boš lepo obnašal.

—    Ja, komandant.

Doma sva.

—    Juliette, pripeljal sem ti varovanca, kot sva se zmenila. Zapomni pa si, da se morava vrniti do dvanajste. Skoraj celo uro se bosta lahko menila.

In diskretno se umakne.

Juliette stopi bliže, mi položi roko na ramo in me pogleda naravnost v oči. Njene črne oči se svetijo še bolj, saj le s težavo zadržuje solze.

—    Saj si nor, prijatelj. Če bi mi samo povedal, da hočeš stran, pa bi ti že kako pomagala. Moža sem prosila, naj ti pomaga, kolikor se le da, a vsa ta reč žal ni odvisna od njega. Želela sem, da prideš, rada bi videla, kako se sploh počutiš. Čestitam ti za korajžo, zdiš se mi bolj v redu, kot sem si predstavljala. Med drugim pa bi ti rada plačala ribe, ki si mi jih tako dolgo prinašal. Na, tukaj imaš tisoč frankov, več nimam. Na žalost ne morem storiti nič boljšega.

—    Poslušajte, gospa, denarja ne potrebujem. Prosim vas, razumite, da ga ne morem sprejeti. Zdelo bi se mi, kot bi umazala najino prijateljstvo.

In z roko potisnem stran dva bankovca po petsto frankov, ki mi ju je ponudila tako velikodušno.

—    Ne silite, gospa, prosim vas.

—    Kakor hočeš, mi reče. Bi malo janeževca, ne premočnega?

In dobro uro mi je potem ta čudovita ženska govorila šarmantne stvari. Predstavlja si, da bom gotovo oproščen umora tistega prasca in da bom za ostalo dobil leto pa pol ali največ dve leti.

Preden odidem, mi krepko stisne roko in je lep čas ne spusti.

—    Na svidenje, srečno, mi reče in zaihti.

Komandant me odpelje v celico disciplinskega oddelka.

Med potjo mu rečem:

—    Komandant, najboljšo ženo na svetu imate.

—    Vem, Metulj. Ona ni za takšno življenje na otoku, preveč je grdo. Pa vendar, kaj naj storim? No, čez štiri leta gremo domov.

—    Izkoristil bom priliko, ko sva sama, komandant, in se vam zahvalil, da ste ves čas tako dobro ravnali z menoj. Pa čeprav bi imeli dosti sitnosti, če bi mi uspelo.

—    Ja, lahko bi me hudo bolela glava. Pa vseeno ti bom nekaj povedal. Zaslužil bi si zmago.

Pred vrati disciplinskega oddelka mi reče:

—    Adijo, Metulj. Naj ti Bog pomaga, potreboval*ga boš.

—    Adijo, komandant.

Ja! Potreboval bom še božje pomoči, kajti vojno sodišče mi ni prizaneslo. Predsednik je bil neki žandarmerijski komandant s štirimi medaljami. Tri leta za zlorabo in tatvino državnega materiala ter skrunjenje na pokopališču plus pet let za umor Celier j a. Brez konf užije kazni, se pravi osem let rekluzije v celoti. Ce ne bi bil ranjen, bi mi šla glava.

Sodišče, ki me je tako strogo obsodilo, je bilo precej bolj prizanesljivo z nekim Poljakom, ki se je pisal Dandosky in je ubil dva človeka. Kaznovala ga je samo s petimi leti, pa čeprav je šlo očitno za naklepni umor.

Dandosky je bil pek in je delal samo kvas. Zaposlen je bil od treh do štirih zjutraj. Pekarna je bila v pristanišču tik ob morju, pa je ves preostali del dneva lovil ribe. Bil je miren, francoščino je govoril precej slabo in z nikomer se ni družil. A ta kaznjenec, obsojen na dosmrtno robijo, je z vso nežnostjo obdajal čudovitega črnega muca z zelenimi očmi, s katerim je živel skupaj. Skupaj sta spala in kot pes ga je maček spremljal na delo in mu delal družbo. Skratka velika ljubezen. Muc ga je spremljal na ribolov, a če je bilo prevroče in ni našel ob vodi sence, se je sam vrnil v pekarno in se zleknil v posteljo svojega prijatelja. Ko je opoldne zvonilo, je odšel Poljaku naproti in potem skakal za ribami, ki so mu plesale nad nosom.

Peki živijo skupaj v sobi, ki spada k pekarni. Nekega dne kaznjenca-peka Corrazi in Angelo povabita Dandoskega na zajčji ragu, ki ga je pripravil Corrazi; sicer pa sta jedla zajca vsaj enkrat na teden. Dandosky sede k njima in jima med jedjo ponudi še steklenico vina. Zvečer se muc ni vrnil. Poljak ga išče povsod, a zaman. Mine teden dni, muca ni. Dandosky postane otožen, zgubil je najboljšega prijatelja, nobena stvar mu več ne diši. Muc je skrivnostno izginil. Ko je žena nekega paznika zvedela za njegovo veliko bolečino, mu je ponudila majhno mucko. A Dandosky jo je napodil in ogorčen vprašal žensko, kako naj ljubi drugo muco, če je izgubil svojo: to bi bila, pravi, prehuda žalitev spominu njegovega dragca.

Nekega dne je Corrazi počil mladega pekovskega vajenca, ki je bil med drugim tudi raznašalec kruha. Ni spal skupaj s peki, pripadal je namreč kampu. Hudo užaljen je vajenec šel in poiskal Dandoskega. Rekel mu je:

—    Se spomniš, ko sta te Corrazi in Angelo povabila na zajca? Pojedel si svojega mačka.

—    Dokaži! reče Poljak in fanta zgrabi za vrat.

—    Pod mangovcem, malo za čolnarji, sem videl Corra-zija, ko je zakopal kožo tvojega mačka.

Ko blazen Poljak odhiti in res najde zakopano kožo. Razkrojene in trohneče ostanke spere z morsko vodo, jih na soncu posuši, zavije v sveže platno in zakoplje dovolj globoko, da jih ne požrejo mravlje. Tako mi je povedal.

Ponoči sedita Corrazi in Angelo drug ob drugem za težko pekovsko mizo in ob petrolejki igrata beloto v štiri. Dandosky je možakar pri štiridesetih, srednje postave, širokih ramen in silno močan. Pripravi si težko okovano gorjačo, se jima od zadaj približa in vsakemu posebej brez besede prisoli krepek udarec. Lobanji se odpreta ko granati in po tleh se razletijo možgani. V nekakšnem blaznem navalu besnosti mu še zmeraj ni zadosti, pobere razbrizgane ostanke in jih odmeče sem ter tja po zidovih. Soba postane rdeča od krvi.

Če mene žandarmerijski poveljnik, predsednik vojnega sodišča, ni razumel, Dandoskega pač je, saj je za dva naklepna umora dobil Poljak samo pet let.

Druga rekluzija

Zvezan skupaj s Poljakom sem se vrnil na Otoke. V celicah Saint-Laurenta se pač nisem zadržal dolgo! V ponedeljek smo prišli, v četrtek so mi sodili in v petek zjutraj smo se spet vkrcali.

Bilo nas je šestnajst, izmed tega dvanajst namenjenih v rekluzijo. Morje je bilo precej razburkano in večkrat je kak posebno velik val pometel po mostiču. Ves obupan sem si želel samo še, da bi se ladja potopila. Z nikomer nisem spregovoril, ukvarjal sem se le s sabo, medtem ko mi je vlažen veter tolkel v obraz. Nisem se ga branil, kje pa. Pustil sem, da mi je odneslo klobuk, v naslednjih osmih letih rekluzije ga tako ne bom potreboval. Obrnil sem se proti vetru in na vso moč dihal. Potem ko sem si tako želel brodoloma, sem se vendarle pomiril ob misli: »Bebferta Ce-lierja so požrli morski psi, ti pa si star trideset let in imaš osem let.« Toda, ali je sploh mogoče zdržati osem let med morilskimi zidovi rekluzije?

Če sodim po svojih izkušnjah, je nemogoče. Štiri ali pet let, morda. Če Celier ja ne bi ubil, bi imel samo tri leta ali pa celo dve leti. Kajti umor in poskus bega sta vso stvar zapletla. Te mrhe pač ne bi smel ubiti. Ni najprej moja človeška dolžnost, da dosežem svojo pravico, predvsem moram živeti, živeti in zbežati. Zakai sem le nanravil takšno napako! Sicer pa, še malo, pa bi on mene, svinja. Živeti je-treba, živeti, živeti; edino v to bi moral verovati.

V konvoju je bil tudi neki paznik, ki sem ga spoznal svojčas v rekluziji. Ne vem več, kako mu je ime, a grozno si želim, da bi govorila.

—    Šef, nekaj bi vas rad vprašal.

Začuden stopi bliže in reče:

—    A?

—    Ste poznali koga, ki je zdržal osem let rekluzije?'

Pomislil je in rekel:

—    Ne, ampak več jih je napravilo pet let in spominjam se celo nekoga, ki je prišel ven po šestih letih in je bil čisto v redu, nič premaknjen. Tam sem bil, ko so ga spustili.

—    Hvala.

—    Pusti to, reče paznik. Ti jih imaš osem, se mi zdi.

—    Ja, šef.

—    Samo če ne boš nikoli kaznovan, boš prišel ven, je-še pripomnil in stopil stran.

Ta stavek je zelo važen. Ja, po osmih letih bom ostal živ samo, če me nikoli ne kaznujejo. Kaznujejo namreč s hrano: za določen čas ukinejo en ali pa tudi vse dnevne obroke hrane. In če si po končani kazni spet pri normalni menaži, se nikoli več ne pobereš. Nekaj takšnih kazni in konca ne dočakaš, prej crkneš. Se pravi, da ne smem sprejemati kokosov pa cigaret in naj si nikar ne dopisujem.

Vso pot sem potem žvečil ta problem. Nič od zunaj, nič od noter. Brez tveganja lahko poskusim samo eno: če kdo od zunaj podkupi raznašalca čorbe, naj mi opoldne zmeraj izbere najlepši in največji kos mesa. To ne bo težko, eden namreč deli juho, tisti zadaj pa v skledo vrže košček mesa. Prvi naj s šeflo seže čim globlje in mi postreže s čim gostejšo tekočino, drugi pa naj izbere pravšen kos mesa. Takšna odločitev me je pomirila. Ce mi kombinacija uspe, bom lahko žrl, kolikor bom hotel. Poskrbeti pa bom moral za srečne sanje, letati bom moral čim više, da ne zblaznim.

Na otoku smo. Ura je tri popoldne. Takoj ko se z nogo dotaknem kopnega, zagledam svetlo rumeno obleko Juliette, ki stoji ob svojem možu. Še preden smo se postavili v vrsto, se mi je s hitrimi koraki približal komandant in vprašal:

—    Koliko?

—    Osem.

Vrne se k ženi in ji pove. Prav gotovo je zelo prizadeta, usede se na velik kamen, kot da bi jo zapustile vse moči. Komandant jo prime za roko, Juliette me še enkrat pogleda s svojimi velikimi otožnimi očmi, potem po odideta in se ne obrneta več.

—    Metulj, vpraša Dega, koliko?

—    Osem let rekluzije.

Ne reče niti besede, še pogledati si ne upa. Približa se mi Galgani in še preden bi mi sploh kaj rekel, ga posvarim:

—    Nikar mi nič ne pošlji, tudi pisem ne. Pri tako dolgi kazni ne smem ničesar riskirati.

—    Razumem te.

Prav potiho mu še rečem:

—    Poskrbi pa, da mi bojo opoldne in zvečer prinašali čimboljšo hrano. Če ti uspe, se bova morda še kdaj videla. Adijo.

Sam od sebe odidem k prvemu čolnu, ki nas bo popeljal na Saint-Joseph. Vsi me gledajo tako, kot bi bil krsta, ki jo spuščajo v jamo. Nihče ne spregovori. Med kratko vožnjo sem Chaparju ponovil isto kot Galganiju.

—    Bo že šlo. Samo korajžo, Buba, mi reče. Kaj pa Matthieu Carbonieri?

—    Oprosti, da sem pozabil. Predsednik vojaškega sodišča je zahteval še natančnejše informacije o njegovem slučaju, šele potem se bojo odločili. Je to dobro ali slabo?

—    Mislim, da dobro.

Začnemo se vzpenjati proti rekluziji in prvi sem v koloni dvanajstih. Hitro hodim, mudi se mi, da bi bil čim-prej sam v celici. Tako priganjam, da mi paznik reče:

—    Počasneje, Metulj. Človek bi pomislil, da že komaj čakate hišo, odkoder so vas spustili pred nedavnim.

Prišli smo.    r

—    Slecite se! Pred vami je komandant rekluzije.

—    Zal mi je, da ste se vrnili, Metulj, mi je rekel komandant. Potem so klicali imena in komandant je imel svoj običajni govor:

—    Poslopje A, celica 127. Ta je najboljša, Metulj, nasproti so vrata hodnika, pa imaš dosti svetlobe in zraka. Upam, da boš discipliniran. Osem let je dolga doba, a kdove, če se boš odlično obnašal, te morda še pomilostijo za kakšno leto ali dve. To ti želim od srca, kajti ti si pogumen človek.

Tako sem torej v celici 127. Res, nasproti so ogromna zamrežena vrata, ki vodijo na hodnik. Čeprav je skoraj že šest zvečer, je še zmeraj precej svetlo. Celica prav tako nima tistega groznega okusa in smradu po gnilobi, kakor se mi je zgodilo v prejšnji celici. Takoj se mi vrne malo korajže: »Stari moj Metulj, štiri stene imaš, ki te bojo gledale osem let. Nikar ne štej mesecev in ur, to bi bilo čisto brez haska. Če že hočeš na vsak način meriti čas, štej po šest mesecev skupaj. Šestnajstkrat šest mesecev, pa boš spet prost. Vsekakor imaš prednost. Če tukaj crkneš in bo dan, boš imel vsaj občutek, da si umrl na svetlobi. To je zelo važno. Nič kaj veselo ne more biti, če crkneš v temi. Če zboliš, ti bo doktor vsaj videl v gobec. Nikar si ne očitaj, prav si storil, da si hotel zbežati, prav, da si ubil Celier j a. Pomisli samo, kako grozno bi trpel, če bi bil zaprt, Celier pa bi medtem zbežal na prostost. Bo že kako. Morda dočakaš celo amnestijo, vojno, potres ali tajfun, ki bo podrl trdnjavo. Zakaj ne? Morda kakemu poštenjaku po vrnitvi v Francijo le uspe ganiti Francoze, pa bojo potem Francozi pregovorili kaznilniško administracijo, naj ukine tak način giljotiniranja brez giljotine. Morda kak doktor, ki mu bo šlo na kozlanje, pa bo vso reč posredoval kakemu novinarju, morda kak župnik, kaj jaz vem kdo! Drži le eno, Celierja so že davno tega prebavili morski psi. Jaz pa sem tu, in če sem vreden samega sebe, moram živ priti iz te grobnice.

En, dva, tri, štiri, pet, obrat: en, dva, tri, štiri, pet, spet obrat, začel sem hoditi gor in dol, v hipu sem našel pravi položaj za glavo, roke in pravo dolžino korakov, nihalo mora nihati enakomerno. Odločil sem se, da se bom sprehajal samo dve uri dopoldne in dve popoldne, zaenkrat še ne vem, če lahko računam na privilegij pri menaži. Buba, pazi, da v nervozi teh prvih dni spet po neumnem ne porabiš vse svoje energije.

Ja, žalostno, da mi je ravno na koncu spodrsnilo. Res pa je, da je bila to šele prva polovica bega, imeti bi moral srečo in na ubogem splavu napraviti več kot sto petdeset kilometrov. Izkrcal bi se nekje na kontinentu in moral od tam spet pobegniti. Če bi srečno odrinil s Kraljevega otoka, bi mi splav s tremi Žaklji za moko namesto jader gnalo več ko deset kilometrov na uro. Prej ko v petnajstih, morda

r

že v dvanajstih urah bi dosegel kopno. Seveda pa bi moralo deževati, ker si sicer ne bi mogel privoščiti jadra. Menda je deževalo ravno dan po tistem, ko so nas vtaknili v luknjo. Pa ne vem zagotovo. Poskušam najti napake, ki naj bi jih napravil. Samo dve najdem. Mizar je hotel napraviti preveč dober, preveč močan splav, za kokose pa bi bil potreben okvir, kar pomeni, da bi bila dva splava, drug v drugem. Kar spet pomeni, da je za tako veliko število posameznih kosov potrebno hudičevo dosti časa, če jih hočeš napraviti z dovolj previdnosti.

Druga napaka pa je še hujša: Celierja bi moral ubiti prvo noč, ko bi kaj resno zasumil. Bog ve, kje bi že bil zdaj, če bi to storil! Pa čeprav bi mi spodletelo na kontinentu ali kjerkoli drugje, bi dobil največ tri leta in ne osem, pa še zadovoljen bi bil, ker bi imel akcijo za sabo. Kje bi bil zdaj, če bi imel srečo, na Otokih ali na kontinentu? Kdo bi to vedel. Morda bi ravno kramljal z Bowenom na Trini-dadu ali pa bi me na Curagaou varoval škof Irenee de Bruy-ne. Stran bi se odpeljal le, če bi vedel, da me bo kak narod hotel sprejeti. V nasprotnem primeru bi se prav lahko sam odpravil z majhnim čolnom h Guajirom, ki so moje pleme.

Zelo pozno sem zaspal in spal sem kar normalno. Torej prva noč niti ni bila tako uničujoča. Živeti, živeti, živeti. Kadar se me bo loteval obup, moram trikrat ponoviti: »Dokler živimo, upamo.«

Minil je že teden. Včeraj sem opazil, da se je pri. me-naži nekaj spremenilo. Prekrasen kos kuhane govedine opoldne, zvečer pa zvrhana skleda leče, skoraj čisto brez tekočine. Kot otrok sem si rekel: »V leči je železo, to je dobro za zdravje.«

Ce bo šlo tako naprej, bom lahko hodil deset do dvanajst ur na dan. Zvečer bom utrujen legel in odpotoval med zvezde. Ne, ne potepam se, na zemlji sem, pod nogami čutim tla. Vsak ima svojo zgodbo, od prej in od sedaj. Spomnil sem se tudi vseh legend, ki krožijo po Kraljevem otoku. Ce se še kdaj vrnem nanj, bom vsekakor preveril tisto o zvoncu.

Kot sem že povedal, kaznjencev ne pokopljejo, ampak jih vržejo v morje med Saint-Josephom in Kraljevim, tam, kjer mrgoli morskih psov. Mrtveca zavijejo v Žakelj, za noge pa mu z vrvjo privežejo velik kamen. Na sprednjem delu čolna je zmeraj enak podolgovat koš. Ko se približajo pravemu mestu, vseh šest veslačev kaznjencev umakne vesla ob rob čolna, nekdo nagne koš in odpre nekakšna vratca. Truplo zdrsi v vodo. Nobenega dvoma ni, da že v naslednjem hipu morski psi pregriznejo vrv. Se nikdar se noben mrtvec ni utegnil pogrezniti na dno morja. Vrne se na površje in morski psi se stepejo za poslastico. Tisti, ki so tak prizor že videli, pravijo, da je zelo pretresljivo, kajti včasih se zgodi, da zverine odstranijo mrtvaški prt in dvignejo truplo iznad vode, raztrgajo Žaklje in razkosajo pokojnega.

Do tu je vse lepo in prav, potem pa nečesa le nisem mogel preveriti. Vsi kaznjenci brez izjeme namreč pravijo, da morske pse na ta kraj privablja zvonjenje; kadar kdo umre, bije zvon v kapelici. Ce prideš do konca nasipa na Kraljevem otoku ob šestih zvečer, se zna zgoditi, da ne boš videl enega samega morskega psa. Ko pa zazvoni v cerkvici, se v hipu zbere na tisoče neučakanih gobcev. Kako le bi se sicer pripodili točno ob tej uri? Upam, da jim ne bom nikdar za hrano, vsaj v takih razmerah ne! Ne rečem, če me požrejo živega na begu, na poti v svobodo. Nočem pa jim priti v zobe, če crknem zaradi kakšne bolezni, to že ne!

Prijatelji so mi vso stvar dobro organizirali, jem, kolikor me je volja, zato pa sem tudi odličnega zdravja. Neprestano marširam, od sedmih zjutraj do šestih zvečer. Zvečer je zato hitro izpraznjena polna skleda sočivja, fižola, leče, pasiranega graha ali z mastjo politega riža. Odličen apetit imam. Hoja mi koristi, utrujenost zaradi hoje pa je zdrava, in večkrat se mi je že zgodilo, da sem se preselil, še preden sem legel. Včeraj sem preživel ves dan-na primer na pašnikih nekega majhnega kraja v Ardeche, ki se imenuje Fa-vras. Potem ko mi je umrla mama, sem odšel dostikrat k njeni sestri, moji teti, učiteljici, in ostal pri njej nekaj tednov. No, in včeraj sem bil med kostanjevci, nabiral sem gobe in od časa do časa slišal prijatelja pastirja, ki je svojemu ovčarskemu psu dajal glasne ukaze, pes ga je ubogal in reševal izgubljene ovce ali kaznoval preveč svojeglave koze. V ustih sem čutil svežo mineralno vodo, užival sem, ko so se mi drobceni mehurčki vzpenjali do nosu in me dražili. Takšno resnično in intenzivno podoživljanje trenutkov izpred petnajstih let seveda ni mogoče nikjer drugje kot v tišini samotne celice, daleč od vsakršnegakoli hrupa in človeških glasov.

Vidim celo rumeno obleko tetke Outine. Slišim šumenje vetra, ki se zaganja v kostanjeva drevesa, dol padajo kostanji in slišati je trd udarec, če padejo na posušeno zemljo, ali pa mehek, če jih sprejme odeja rumenega listja. Iz visokega bodičevja je pridivjal ogromen merjasec in me tako prestrašil, da sem zbežal domov in med potjo izgubil gobe, ki sem jih cel dan nabiral. Ja, (medtem ko sem hodil gor in dol), sem ves dan preživel v Favrasu s tetko in malim prijateljem Julienom, pastirjem. Nihče me ne more odvrniti od teh čudovitih, nežnih in jasnih spominov, ki so mi tako potrebni, saj si z njimi tolažim pobito dušo.

Za vsakogar sem uradno v eni izmed mnogih celic rekluzije. V resnici pa sem jim ukradel en cel dan, preživel sem ga v Favrasu med pašniki, kostanji, pil sem celo zdravilno kislo vodo pri izviru, ki mu pravijo Greh.

Tako je minilo prvih šest mesecev. Obljubil sem si, da bom štel po šest mesecev skupaj; torej sem obljubo držal. Nič več šestnajstkrat šest, ampak petnajstkrat... Samo še petnajstkrat šest mesecev.

Naj napravim črto. V teh šestih mesecih ni bilo nobenega incidenta. Zmeraj enaka hrana, a zmeraj dovolj velika porcija, da mi zdravje ni trpelo. Okrog mene je bilo dosti samomorov, dosti zblaznelih, a na srečo so jih zmeraj hitro odnesli. Grozne depresije doživiš, če poslušaš okrog sebe samo kričanje, moledovanje in stokanje, ure in ure, dneve in dneve. Vso stvar sem rešil na precej enostaven način, a škodljiv za ušesa. Odtrgam košček mila in si ga zbašem v ušeša, potem ne slišim ničesar več. A na žalost je to res slabo za ušesa, kakšen dan ali dva mi potem še šumi v njih.

Kar sem v kaznilnici, sem se zadnjič prvič ponižal in nekaj prosil paznika. Tisti, ki raznaša opoldanski obrok, je iz Montelimara, se pravi, da sva skoraj rojaka. Spoznal sem ga že na Kraljevem in prosil sem ga, naj mi prinese košček voska, da si zamašim ušesa. Naslednjega dne mi je ustregel in mi prinesel kot oreh veliko kroglico voska. Neverjetno, kakšno olajšanje začutim, ko okrog sebe ne slišim več ubogih norcev.

Kar se tiče ogromnih stonog, sem odlično streniran.

V šestih mesecih me je pičila samo ena. Odlično se znam zadržati, ko se zbudim sredi noči in se po mojem golem telesu sprehaja stonoga. Na vse se navadiš, to je le vprašanje samodiscipline, kajti nožiče in tipalke dražijo silno neprijetno. Ce je ne zadeneš dobro, te piči. Zato je včasih bolje, če počakaš, da sama odide, ja, in jo potem poiščeš in stisneš. Na kamniti klopi imam zmeraj raztresenih nekaj drobtinic kruha, to privablja stonoge. Potem jih ubijem.

Iz glave si moram izbiti fiksno idejo, ki mi že ves čas ne da miru. Zakaj nisem ubil Beberta Celier j a še isti dan, ko smo zasumili njegovo nesrečno vlogo? Potem se neprestano prerekam sam s sabo. Kdaj ima človek pravico ubijati? Slednjič se le odločim: namen posvečuje sredstva. Moj namen je bil uspešen beg, imel sem srečo in sem dokončal splav ter ga dobro skril. Beg je bil samo vprašanje dni. Zavedal sem se, kakšno nevarnost predstavlja Celier, bil je čudež, ko sta Naric in Quenier uspešno odnesla predzadnji kos lesa iz mizarske delavnice; brezpogojno bi ga moral ubiti. In če bi se zmotil, če bi videz varal? Ubil bi nedolžnega. Groza! Pa vendarle ni logično, da si postavljaš tak problem vesti, ti, ki si obsojen na dosmrtno robijo in medtem kaznovan še z osmimi leti rekluzije!

Kaj le si predstavljaš, da si, zguba, odpadek družbe! Rad bi vedel, če se je dvanajst sirov v poroti samo enkrat edinkrat vprašalo, če so te po pravici in po svoji vesti obsodili na tako kruto kazen. In če se je tožilec, za katerega sicer še ni odločeno, s čim mu bom izpulil jezik, kdaj vprašal, če le ni bil malce preveč hud v svoji obtožnici. Se moji advokati se me gotovo več ne spominjajo. Zelo na splošno morda omenjajo »tisto nesrečno afero Metulj« iz leta 1932 na porotnem sodišču: »Veste, kolega, onega dne pač nisem bil v formi, medtem ko je bil Pradel v izvrstni. Obtožbi na ljubo je zaključil proces naravnost mojstrsko. Veste, on vam je res nasprotnik prve klase.«

Vse skupaj slišim tako razločno, kot bi stal odvetniku Raymondu Hubertu ob strani, medtem ko se meni s kolegi na hodniku Palais de Justice ali na kaki mondeni prireditvi.

Le eden je pri svojem poslu poštenjak, predsednik Bevin. Med kolegi na sodišču ali pa na mondeni prireditvi se lahko popolnoma nepristransko pogovarja o nevarnosti, če obtoženca prepustiš sodbi porotnikov. Prav gotovo govori

z izbranimi besedami, seveda, porotniki sirarji niso pripravljeni za takšno odgovornost, prehitro padejo pod vpliv obtožbe ali obrambe, pod vpliv tistega pač, ki je bil glasnejši v govorniškem dvoboju: potem pa se prehitro odločijo za »je kriv« ali »ni kriv«, sodeč po trenutni štimungi.

. Predsednik in moji domači, ja, ampak moji domači mi morda tudi zamerijo, ker sem si nakopal sitnosti na glavo. Samo papa, moj ubogi oče se ni pritoževal nad križem, ki mu ga je položil sin na rame, o tem sem prepričan. Ta težki križ nosi in se ne pritožuje in ne očita, pa čeprav kot učitelj spoštuje zakone in jih celo posreduje drugim, da bi jih razumeli in se jih držali. Prepričan sem, da mu prav na dnu srca kljuje: »Svinje, ubili ste mi otroka, pa še huje ste ga, pri petindvajsetih ste ga obsodili na dolgotrajno umiranje!« Ce bi vedel, kako je zdaj z njegovim fantičem in kaj počno z njim, bi znal navsezadnje postati še anarhist!

Današnjo noč se je potrdilo, da je rekluzija pravšna klavnica, česa takega še nisem doživel. Prav dobro sem razumel, da sta se dva obesila, tretji pa da si je zabasal v usta in nosnice cunje in se zadušil. Celica 127 je tam, kjer se pazniki menjajo, zato večkrat ujamem kakšno njihovo besedo. Zjutraj so govorili na primer preveč glasno, pa sem zvedel, do česa vse je prišlo ponoči.

Minilo je novih šest mesecev. Napravim črto in v les graviram lepo »14«. Imam namreč oster žebelj, ki ga uporabljam vsakih šest mesecev. Ja, spet napravim črto, še zmeraj sem dobrega zdravja in morala mi ni upadla.

Potepanju in zvezdam se imam zahvaliti, da zmeraj hitro prebolim depresije in napade obupa. Ustvarim si sanje in domišljija prepodi črne misli. Pri tem zelo pomaga, če se spomnim, da Celierja ni več in da sem jaz zmagovalec. Živim, živ, moram živeti in živeti, da nekega dner zaživim svobodno življenje. Tisti, ki mi je prekrižal račune, je mrtev in ne bo nikdar svoboden, kot bom jaz. Prav gotovo. Ce pridem ven pri osemintridesetih, konec koncev še zmeraj nisem star, naslednji beg pa mi bo uspel, zagotovo.

En, dva, tri, štiri, pet, obrat. En, dva, tri, štiri, pet, spet obrat. Ze nekaj dni imam noge črne in iz dlesni mi teče kri. Naj se prijavim za bolnega? S palcem pritisnem v kožo pod kolenom in ostane mi krepek odtis prsta. Kot da bi bil poln vode. Ze kakšen teden ne morem več hoditi po

deset ali dvanajst ur na dan, šest ur hoje me že hudirjevo utrudi. Ko si umivam zobe, jih ne morem več drgniti z grobo brisačo, prepojeno z milom, bolijo me in od vsepovsod mi teče kri. Včeraj mi je kar sam od sebe padel zob iz ust, eden izmed zgornjih sekalcev.

Novih šest mesecev se je končalo s pravcato revolucijo. In res, včeraj smo morali vsi pomoliti glavo skoz vratno okence in doktor nam je dvigal ustnice. Danes, točno po osemnajstih mesecih, kar sem v tej celici, so se odprla vrata in od zunaj sem zaslišal:

—    Ven, stopite ob steno in počakajte.

Ob vratih sem bil prvi in po hodniku sem videl kakšnih sedemdeset mož. »Obrnite se, na levo.« Zdaj sem zadnji v vrsti, ki odide na drugo stran poslopja in skoz vrata na dvorišče.

Ura je devet zjutraj. Za majhno leseno mizo sedi sredi dvorišča mlad ranocelnik v srajci s kratkimi rokavi. Poleg njega sta dva kaznjenca bolničarja in nadzorni bolničar. Prav nikogar ne poznam. Vso ceremonijo nadkriljuje deset paznikov s puško v pesti. Komandant in šefi paznikov stojijo in nas nemo opazujejo.

—    Slecite se, zavpije šef paznikov. Svoje reči obdržite pod pazduho. Prvi. Ime?

—    X...

—    Odpri usta, noge... Izdrite mu te tri zobe. Najprej jodovo tinkturo, nakar dodajte metilensko modrilo. Dvakrat na dan pred jedjo sirup kohlearije.

Jaz sem zadnji na vrsti.

—    Ime?

—    Charriere.

—    Np, ti si pa edini, ki se ga še kar da pogledati. Si šele prišel?

—    Ne.

—    Koliko si že tukaj?

—    Danes je osemnajst mesecev.

—    Kako, da nisi tako mršav ko drugi?

—    Ne vem.

—    Ti bom pa jaz povedal. Bolje žreš in manj ona-niraš. Usta, noge. Dve citroni na dan: eno zjutraj, eno zvečer. Sesaj jih in si s sokom maži dlesni, skorbut imaš.

Dlesni mi sperejo z jodovo tinkturo in premažejo z me-tilenskim modrilom, dajo mi citrono. Obrnem se in zadnji sem v vrsti, ki se vrne po hodniku v celice.

Kar se je zgodilo, je prava revolucija, bolnike so pripeljali do dvorišča, jim pokazali sonce, doktorja, in doktor f se jih je dotaknil. Kaj takega rekluzija še ni videla. Kaj to pomeni? Se je po naključju kak doktor spomnil in se uprl navodilom Uprave? Temu doktorju, ki je kmalu postal moj prijatelj, je ime Germain Guibert. Umrl je v Indokini. Njegova žena mi je to sporočila v Maracaibo v Venezueli precej let pozneje.

Vsakih deset dni je pregled pod soncem. Zmeraj dobim isti recept: jodovo tinkturo, metilensko modrilo, dve citroni. Zdravje se mi niti ne poslabša niti ne poboljša. Dvakrat sem prosil za sirup kohlearije in dvakrat mi ga doktor ni dal, kar me počasi že nervira, saj še zmeraj ne morem hoditi več kot šest ur na dan, pod koleni pa imam noge čisto črne in nabrekle.

Ko sem tako nekega dne čakal, da pridem na vrsto, sem opazil, da se pred soncem skrivam v senci nizkega rahitičnega drevesa, ki je citronovec brez citron. Nehote sem odtrgal majhen list in ga začel žvečiti, potem pa sem odrezal še vejico z nekaj listi. Ko me je doktor poklical, sem si vejo vtaknil v rit in mu rekel:

—    Doktor, ne vem sicer, če so krive ravno vaše citrone, ampak poglejte, kaj mi raste zadaj.

Nakar sem se obrnil z vejico in listi v riti.

Pazniki so se najprej zakrohotali, potem pa je šef rekel:

—    Ker nimate rešpekta do doktorja, boste kaznovani, Metulj.

—    Nikakor ne, ga je prekinil doktor. Ne smete ga kaznovati, saj se jaz sploh nisem pritožil. Nočeš več citron? Si hotel to povedati?

—    Ja, doktor, do amena sem jih že sit, pa sploh še nisem zdrav. Poskusiti hočem sirup kohlearije.

—    Nisem ti ga še dal, ker ga imam zelo malo in ga hranim za hude bolnike. Vendar ga boš dobil vsak dan žličko, še zmeraj pa boš jedel citrone.

—    Doktor, Indijance sem videl jesti morske alge. Ravno takšne alge sem videl na Kraljevem, po mojem so tudi na Saint-Josephu.

—    Odlično idejo si mi dal. Vsak dan jih boste dobili, res sem jih že videl ob morju. Jih Indijanci jejo kuhane ali surove?

—    Surove.

—    Prav, hvala. Predvsem pa, komandant, tega človeka mi ne kaznujte, računam na vas.

—    Ja, kapitan.

Pravi čudež se je zgodil. Vsak teden nas pripeljejo na sonce za dve uri, potem pa čakaš, da prideš na vrsto ali pa spuščaš druge naprej, vidiš obraze, govoriš besede, kdo bi si predstavljal, da je kaj takega mogoče! Za vse je to čudovita sprememba: mrtvi vstajajo in se sprehajajo po soncu, še živeča trupla slednjič lahko odprejo usta. Kot bi vsakomur vdihnil v pljuča steklenico kisika za življenje.

Klak, klak, tisočkrat klak, in nekega četrtka ob devetih so se odprla vsa vrata. Vsakdo je moral stopiti na prag svoje celice.

—    Rekluziranci, je zaklical glas. Guverner je prišel na inšpekcijo.

V spremstvu petih kolonialnih oficirjev, gotovo samih zdravnikov, se je med celicami sprehodil eleganten moški velike postave s srebrno sivimi lasmi. Slišal sem, ko so mu razlagali vzroke, ki so pripeljali do hujših kazni. Preden so prišli do mene, so morali pobrati s tal nekoga, ki ni zdržal toliko časa pokonci. Bil je eden izmed kanibalov, Graville. Nekdo iz guvernerjevega spremstva je rekel:

—    Saj tole je samo še potujoče truplo!

Guverner je dodal:

—    Vsi so res pomilovanja vredni.

Komisija je prišla do mene. Komandant je rekel:

—    Ta ima naj hujšo kazen v rekluziji.

—    Kako vam je ime? je vprašal guverner.

—    Charriere.

—    In kazen?

—    Osem let za krajo državnega materiala itd., umor, tri in pet let da skupaj osem let.

—    Koliko imaš že za sabo?

—    Osemnajst mesecev.

—    Discipliniran?

—    Ja, reče komandant

—    Zdravje?

—    Povprečno, reče zdravnik.

—    Imate kaj povedati?

—    Da je ta režim skrajno nečloveški in nevreden takšnega naroda, kot je Francija.

—    Zakaj?

—    Vladati mora brezpogojna tišina, nič sprehodov in do pred nedavnim ni bilo zdravniške nege.

—    Se naprej se lepo obnašajte, pa boste morda pomi-loščeni, seveda, če še ostanem guverner.

—    Hvala.

Po obisku guvernerja in šefa zdravnikov, ki sta prišla z Martiniqua in iz Cayenne, se zdaj vsak dan eno uro sprehajamo in kopamo v nekakšnem čudnem morskem bazenu, kjer nas pred morskimi psi ščitijo ogromne skale.

Ob devetih zjutraj se vsak dan odpravimo iz rekluzije v skupinah po sto in sto, popolnoma nagi, in medtem ko se kopamo, morajo otroci in žene paznikov ostati doma.

Tako se nam godi že cel mesec. Ljudem so se popolnoma spremenili obrazi. Urica sonca, kopanja v slani vodi in urica govorjenja, in čreda rekluzirancev, duševno in telesno opešana, je oživela.

Ko se tako nekega dne vračamo s kopanja v rekluzijo in sem kot ponavadi med zadnjimi v vrsti, nenadoma zaslišimo grozno vreščanje obupane ženske, nato še dva strela iz revolverja.

—    Na pomoč! Moja punčka se utaplja!

Vreščanje prihaja s pomola, ki je pravzaprav samo cementiran podaljšek strmine, kjer pristajajo čolni.

—    Morski psi, je slišati od drugod.

Pa spet streli iz revolverja. Ker so se vsi obrnili v smeri kričanja na pomoč, še pomislil nisem, ko sem že odrinil stražarja in se nag pognal proti pomolu. Spodaj fcem zagledal dve ženski, ki sta se drli ko ponoreli, tri paznike in nekaj Arabcev.

—    Skočite v vodo! zatuli ženska. Saj ni daleč! Jaz ne znam plavati, drugače bi šla. Banda strahopetcev ste, nič drugega!

—    Morski psi! reče eden izmed paznikov. In spet ustreli v vodo.

Nedaleč v morju vidim deklico v modrobeli oblekci, ki jo odnaša počasen tok. In ta tok vodi naravnost tja, kjer »pokopavajo« mrtve robijaše! Na srečo deklica še ni predaleč. Pazniki brez prestanka streljajo in gotovo so zadeli nekaj psov, saj se je zadaj za punčko napravilo nekaj vrtincev.

— Ne streljajte! zavpijem.

In se brezglavo poženem v vodo. Tok mi pomaga in hitro se približujem malemu bitju, ki ga obleka še drži na površju, z nogami pa krepko brcam, da bi se mi ne približali psi. Samo še kakšnih trideset ali štirideset metrov me loči od nje, ko se iznenada pripelje čoln s Kraljevega otoka, kjer so od daleč videli, kaj se godi. Coln me prehiti, stegnejo se roke in punčko potegnejo na varno. Od besa mi začnejo teče solze in pozabim na morske pse, tedaj pa tudi mene dvignejo na krov. Za prazen nič sem šel in tvegal življenje!

Vsaj tako sem mislil, kajti mesec dni zatem sem bil za svoj trud nagrajen, ko je doktor Germain Guibert dosegel, da so me iz zdravstvenih razlogov oprostili nadaljnje rekluzije.

Osmi zvezek SPET KRALJEVI OTOK

Bivoli

Zgodil se je torej pravi čudež in na Kraljevi otok sem se vrnil, kot bi čisto normalno prestajal svojo dosmrtno kazen. Obsojen sem bil na osem let rekluzije, zaradi tistega požrtvovalnega skoka v vodo pa sem se vrnil po devetnajstih mesecih.

Dobil sem se s prijatelji: Dega je še zmeraj odgovorni, Galgani se ukvarja s pošto, Carbonieri je bil oproščen, Grandet, Bourset, mizar, pa Tipa z garo, Naric in Quenier, bolničar Chatal in slednjič še fantič, ki je prvič bežal z mano, Maturette, še zmeraj bolničar pomočnik.

Srečal sem bandite s Korzike, vsi so še tu: Essari, Vi-cioli, Cesari, Razori, Fosco, Maucuer in Chapar, ki je dal giljotinirati Grifa v aferi z marsejsko borzo. Tu najdeš prav vse zvezdnike iz rdečih kronik v letih 1927—1935.

Marsino, ki je umoril Dufrena, je umrl prejšnji teden zaradi oslabelosti. Morski psi so imeli izvrstno pojedino. Serviran jim je bil namreč eden najbolj renomiranih pariških ekspertov za drage kamne.

Barrat, imenovan Komedijantka, milijonar in teniški šampion iz Limogesa, ki je ubil nekega šoferja in svojega intimnega, celo preveč intimnega prijateljčka, je pistal šef laboratorija in apotekar otoške ambulante. Na Kraljevem otoku postaneš zdaj tuberkulozen po tistem famoznem pravilu prve noči,[24] v šali pove neki zafrkantski doktor.

Skratka moj prihod na otok je ko pravi strel iz kanona. V blok se vrnem neke sobote zjutraj. Skoraj vsi se svečano zvrstijo pred mano in me iskreno sprejmejo medse. Zmotiti se da celo tisti tip z vekarcami, ki sicer ne govori z nikomer, ker so ga po pomoti skoraj giljotinirali, in mi reče zdravo.

—    Tako torej, prijatelji, ste vsi v redu?

—    Ja, Buba, dobrodošel.

—    Se zmeraj imaš svoj prostor, reče Grandet. Ves čas, ko te ni bilo, je ostal prazen.

—    Hvala vam. Je kaj novega?

—    Dobro novico imamo.

—    No?

—    Ponoči so v sobi nasproti discipliniranih fantov našli zaklanega tistega bikca, ki je s kokosa vohal za tabo in te potem izdal. Gotovo imaš kakšnega prijatelja, ki je mislil, da bo bolje, če ga ne srečaš živega, pa ti je prihranil posel.

—    Ja, rad bi ga poznal in se mu zahvalil.

—    Morda ti kdaj pove. Pred jutranjim zborom so ga našli z nožem v srcu. Nihče ni nič videl, nič slišal.

—    Tako je še bolje. Kaj pa karte?

—    Se vedno imaš svoj prostor.

—    Prav. Tako torej, pa nadaljujmo živeti to doživljenj-sko robijo. Bogve kako in kdaj se bo ta hec končal!

—    Buba, veš, blazno nas je šokiralo, ko smo zvedeli, da si dobil osem let. Mislim, da ti bo zdaj vsak rad pomagal, pa naj bo cena še tako visoka.

—    Komandant vas kliče, mi reče eden izmed bikcev.

Stopim za njim. Pred stražarnico me pozdravijo pazniki

s prijaznimi besedami, nato me Arabec pripelje pred komandanta.    >

—    Gre, Metulj?

—    Ja, komandant.

—    Res sem vesel, da so te pomilostili, čestitam pa ti tudi za vso korajžo, ko si šel v vodo po punco mojega kolega.

—    Hvala.

—    Postavil te bom za volarja, čez čas pa boš spet lahko čistilec in boš dobil dovoljenje za ribolov.

—    Ce vam s tem ne povzročam sitnosti, prav.

—    Hočem, da je tako. Sicer pa nadzornega iz delavnice ni več in tudi jaz čez tri tedne odpotujem v Francijo. Tako torej začni jutri svoj novi posel.

—    Ne vem, kako naj se vam zahvalim, komandant.

—    Najbolje, če počakaš en mesec, preden spet pobegneš, se je zasmejal Prouillet.

Okrog sebe vidim v sobi še zmeraj iste ljudi, njihove navade se niso spremenile, medtem ko me ni bilo. Kvartači so razred zase, živijo in ne mislijo na nič drugega kot na karte. Tisti, ki imajo mlade fante, z njimi živijo, jejo in spijo. Prave družinice, ja, noč in dan imajo dovolj opravka s svojimi strastmi in ljubeznimi. Možje uprizarjajo prave scene ljubosumja, »mož« in »žena« zalezujeta drug drugega in obvezno pride do umorov, če se kdo naveliča svojega partnerja in začne gledati za novo ljubeznijo.

Zaradi prelepe Karle (Barrata) je prejšnji teden zamorec Simplon ubil tipa, ki se je pisal Sidero. To je zdaj že tretji, ki ga je ubil Simplon zaradi Karle.

Nekaj ur sem šele med svojimi, pa me že obiščeta dva

tipa.

—    Čuj, Metulj, rad bi vedel, če je Maturette tvoj?

—    Zakaj?

—    Jaz že vem zakaj.

—    Dobro me poslušaj. Z Maturettom sva bežala skupaj dva tisoč petsto kilometrov in ves čas se je obnašal kot možak. Samo to ti lahko rečem.

—    Rad bi vedel, če imata skupaj?

—    Ne, Maturetta sploh ne poznam, kar se tiče seksa. Rad ga imam kot prijatelja, vse drugo me nič ne briga. Razen, če mu kdo kaj stori.

—    Ampak svoj čas je bil moja žena.

—    Ce nima on nič proti, se ne bom mešal vmek Če pa ga boš silil, boš imel opravka z mano.

S pasivnimi ali aktivnimi pederasti je enako: vsi skupaj se predajajo svojim srčnim željam in ne mislijo na nič drugega.

Dobil sem se tudi z Italijanom, ki je bil v konvoju kaznovan zaradi zlatega plana. Prišel me je pozdravit.

—    Se zmeraj tukaj? sem ga vprašal.

—    Vse sem že poskusil. Stara mi je poslala dvanajst tisoč frankov, paznik mi je za posredovanje vzel šest tisoč in štiri tisoč sem porabil, da bi prišel z otoka, ja, uspelo mi je priti v Cayenne na rentgensko slikanje, storiti pa nisem mogel nič. Potem sem se dal obtožiti, da sem poškodoval svojega prijatelja, poznaš ga, Razorija, bandita s Korzike.

—    Ja, in potem?

—    Strinjal se je, si napravil rano na trebuhu in skupaj so naju odpeljali pred vojaško sodišče, njega kot tožnika in mene kot toženca. Na kopno še stopila nisva. V štirinajstih dneh je bilo vsega konec. Obsojen sem bil na šest mesecev rekluzije in napravil sem jih lani. Ti še vedel nisi, da sva zaprta skupaj. Buba, ne morem več, kar obesil bi se.

—    Bolje, če crkneš na odprtem morju med begom. Vsaj umreti je treba dostojno, svobodno.

—    Prav imaš, na vse sem pripravljen. Če boš kaj nameraval, mi samo sporoči.

—    V redu.

In življenje na Kraljevem teče dalje. Postal sem volar. Imam bivola, ki mu je ime Brutus. Težak je dva tisoč kil in je pravi morilec. Pokončal je že dva druga bivola.

—    To je njegova zadnja šansa, mi pravi paznik Angosti, ki se briga za te posle. Ce še katerega ubije, je po njem.

Dopoldne sem se seznanil z Brutusom. Martiniški zamorec bo ostal še kak teden z menoj in me privadil poslu. Brutusu sem se takoj prikupil, ko sem se mu poscal na gobec, njegov jezik naravnost obožuje slane reči. Potem sem mu dal nekaj zelenih mangov,[25] ki sem jih nabral na vrtu za ambulanto. Brutusa imam ko vola vpreženega v nekakšno cizo, ki prav gotovo izvira iz časov brezdelnih kraljev, saj je izdelana tako grobo in kmečko, na njej pa je sod za tri tisoč litrov vode. Z Brutusom se morava spustiti do morja, napolniti sod in se potem vzpeti po grozni strmini do ploščadi pred kampom. S ključem odprem sodček in zlijem vodo v kanal. Tako sperem vso umazanijo, ki je ostala od jutranjega čiščenja. Delati začnem ob šestih in do devetih je vse opravljeno.

Cez štiri dni je martiniški zamorec izjavil, da se bom lahko sam znašel v prihodnje. Zoprno je le ob petih zjutraj, ko moram skočiti v mlako in poiskati Brutusa. Dela ne mara, pa se mi skrije. Ker ima zelo občutljive nozdrvi, ima zato v njih jeklen obroč s polmetrsko verigo. Ko ga najdem, se umakne in odplava drugam. Včasih ga lovim tudi celo uro in se namakam v zoprni stoječi vodi, polni živalc in lokvanjev. Sam pri sebi preklinjam in besnim: »Prašiča! Baraba umazana! Trmast kot vsi Bretonci! Boš šel ven, krava!« Občutljiv je le za verigo, ki mu visi iz nozdrvi. Za moje preklinjanje se ne zmeni. A potem, ko je enkrat zunaj mlake, sva spet prijatelja.

Imam dve prazni kangli, ki ju ponavadi napolnim s sladko vodo. Najprej se stuširam in s sebe sperem lepljivo svinjarijo iz mlake, potem pa mi skoraj vedno ostane v kangli še nekaj vode. Umijem še Brutusa in ga s šopom kokosove trave zdrgnem po najobčutljivejših delih, potem sam skloni glavo in mi jo pomoli v roke. Slednjič se čisto sam postavi v oje. Jaz ga nikoli ne bodem ali pretepam, kakor je z njim počenjal zamorec. Hvaležen mi je, pa je zato bolj prizadeven pri delu.

Med prevažanjam tovora pa naju spremlja majhna ljubka bivolica, ki je zaljubljena v Brutusa. Nikoli je ne spodim, kakor je prej delal črnec, nikakor ne. Pustim jo, da objema Brutusa in da naju spremlja med delom. Ne motim ju, kadar se poljubljata, in Brutus zna biti hvaležen, tri tisoč litrov vode se kaj hitro znajde na gornji ploščadi. Kot bi hotel nadoknaditi čas, ki sem ga izgubil zaradi njega, ko se je lizal z Margareto, kajti bivolici je ime Margareta.

Včeraj je na zboru ob šestih nastal zaradi Margarete majčken škandal. Kot vse kaže, se je martiniški zamorec vsak dan povzpel na majhen zid in objemal bivolico, pa ga je nekoč zalotil paznik in je šel za trideset dni v luknjo. »Občeval z živaljo«, je pisalo v zapisniku. No, in, včeraj se je Margareta med zborom pripeljala v kamp, šla mimo šestdesetih možakov, se pri zamorcu obrnila in mu pokazala zadnjo plat. Bruhnili smo v vsesplošen krohot, črnuh pa je postal ves siv od zadrege.

Vsak dan moram napraviti tri vožnje. Najdlje traja polnjenje soda, kar delata dva človeka, pa še to mine hitro. Ob devetih končam in odidem lovit ribe.

Z Margareto sem se povezal in zdaj mi pomaga spraviti Brutusa iz vode. Ko mu brenka po ušesu, ji pride iz gobca podoben glas ko razgreti kobili. In Brutus pride potem kar sam iz vode. Nič več se mi ni treba umivati, njega pa lahko očistim še bolje. Čist in brez ostudnih posledic mlake, kjer prenočuje, je Margareti še bolj všeč in kar šopiri se od ponosa.

Ko se vzpenjava navkreber, se ponavadi na pol poti ustaviva. Brutus kakšnih pet minut sopiha in potem pod kolesa položim velik kamen, da voz ne zleze navzdol. Danes zjutraj pa nas je skrit za nizkimi kokosi, polnimi listja, počakal bivol Danton, ki ni nič manjši od Brutusa. Skočil je in napadel Brutusa. Brutus se je za las umaknil, napadalec je zadel voz in z levim rogom predrl sod. Danton se je z vsemi silami skušal rešiti oklepajočega lesa, medtem pa sem jaz odvezal Brutusa. Z zgornje strani je vzel najmanj trideset metrov zaleta in se v galopu pognal proti Dantonu. Le-ta iz obupa ali strahu napravi še zadnje, kar mu preostane, in v sodu pusti kos svojega roga, Brutus pa se ne more pravočasno ustaviti, zadene voz in ga prevrne.

Potem se je zgodilo nekaj interesantnega. Bivola sta stopila drug k drugemu in se dotaknila z rogovi, čisto mirno, in jih nalahno podrgnila. Kot bi se pogovarjala, čisto tiho, slišati je bilo samo njuno sopenje. Potem bivolica odide navzgor, sledita ji oba nasprotnika, se od časa do časa ustavita in podrgneta z rogovi. Če traja predolgo, Margareta hrepeneče zaječi in pohiti proti vrhu. Oba mastodonta drug ob drugem odideta za njo. Trikrat smo se ustavili in imeli takšno ceremonijo, naposled smo prišli do ploščadi. Ob svetilniku je vse prazno, vsaj tristo metrov ravnega prostora. Na koncu se začenja kaznilniški kamp, na levi in desni pa sta ambulanta za transportirance in ambulanta za službeno osebje.

Danton in Brutus sta še zmeraj dvajset metrov zadaj, Margareta pa se n»sredi pod svetilnikom ustavi in od časa do časa zategne svoj lamento, dolgo in strastno žalostinko. Nasprotnika spet skleneta rogove in zdi se mi, da se zdaj res pogovarjata, saj se njunemu sopihanju mešajo tudi glasovi, ki gotovo kaj pomenijo.

Po takšnem razgovoru odideta vsak na svojo stran, prvi čisto na levo, drugi na desno. Loči ju torej tristo metrov. Margareta je še zmeraj na sredini in čaka. Razumem, nasprotnika sta se sporazumela za pošten dvoboj, za trofejo jima bo mlada bivolica. Sicer pa je ona tudi za to, ponosna, saj se bosta dva kraljeviča borila zanjo.

In ko Margareta zatuli, se poženeta drug proti drugemu. Ni vredno omenjati, da je treba njunih dva tisoč kilogramov pomnožiti s hitrostjo, ki jo dosežeta med potjo, ki je za vsakega dolga približno sto petdeset metrov. Udarec glave ob glavo je tako famozen, da ostaneta oba vsaj za pet minut knock-out. Obema so se krepko zašibile noge. Prvi se pobere Brutus in se v galopu vrne na svoje mesto. Boj je trajal dve uri. Pazniki so hoteli ubiti Brutusa, pa jim tega nisem dovolil, in ko sta se spet enkrat butnila drug ob drugega, se je Dantonu odlomil levi rog, s katerim je že vrtal po mojem sodu. Zbežal je, Brutus pa za njim. Trajalo je do naslednjega dne. Povsod, kjer sta se gnala, po vrtovih, pokopališču ali pralnici, je ostalo vse opustošeno.

Vso noč in še naslednje jutro sta se borila, ko je okrog sedmih Brutusu le uspelo pritisniti Dantona ob zid mesarije, tik ob morju, in mu zasaditi cel rog v trebuh. Da bi ga dobro končal, se je potem Brutus še dvakrat povaljal in raztrgal sovražnikov trebuh. Danton se je zrušil in premagan obležal v mlaki črev in krvi.

Bil je res boj velikanov in Brutus je tako obnemogel, da sem mu moral jaz potegniti rog izpod kupa krvavega mesa, šele potem je lahko vstal. Opotekajoč se je odšel po poti ob morju in potem se mu je pridružila Margareta. Njena glava brez rogov se je ponosno dvigala na visokem vratu.

Ne vem, kje sta preživela poročno noč, kajti paznik, odgovoren za bivole, me je obtožil, da sem zanalašč izpregel Brutusa, pa sem izgubil službo gonjača.

O zadevi z Brutusom sem hotel govoriti s komandantom.

—    Kaj se je torej zgodilo, Metulj? Brutusa moramo končati, preveč je že nevaren. Na, zdaj je ubil že tri čedne primerke!

—    Prišel sem ravno zato, da bi Brutusa rešili. Paznik, ki ima posla z bivoli, prav ničesar ne razume. Dovolite, da vam razložim, Brutus je to storil v silobranu.

Komandant se je nasmehnil:

—    Poslušam.

—    ... Tako, zdaj vam je menda jasno, komandant, da je bil napaden Brutus, sem zaključil potem, ko je slišal komandant vse podrobnosti. In če Brutusa ne bi odvezal, bi ga Danton ubil na mestu, saj se vprežen v voz ne bi mogel braniti.

—    To je res, je rekel komandant.

V tem je prišel odgovorni za živino.

—    Dober dan, komandant. Vas iščem, Metulj, zjutraj ste odšli na otok, čeprav nimate tam kaj početi.

—    Pogledat sem šel, gospod Angosti, če se da kaj storiti, pa sta bila bivola preveč razdražena, žal.

—    Ja, že mogoče, a odslej naprej vam ne bo več treba voditi živali po vodo, to sem vam že povedal. Sicer pa ga bomo v nedeljo zjutraj zaklali, za vso kaznilnico bo dosti mesa.

—    Tega ne boste storili.

—    Vi mi pač ne morete preprečiti.

—    Ne, jaz ne, zelo lahko pa komandant. In če še to ni dovolj, bo Brutusa rešil doktor Germain Guibert, takoj ga grem prosit, naj intervenira.

—    V kaj se sploh vtikate?

—    Tu sem jaz zraven. Bivola jaz gonim po vodo, pa tudi prijatelja sva.

—    Prijatelja? Vi pa Brutus? Se zajebavate?

^ — Čujte, gospod Angosti, mi dovolite vsaj nekaj besed?

—    Pustite ga, naj brani svojega bivola, reče komandant.

—    No, pa govorite.

—    Gospod Angosti, ali verjamete, da se živali pogovarjajo med seboj?

—    Zakaj pa ne, gotovo se nekako sporazumevajo.

—    No, in Brutus in Danton sta se sporazumela za pošten dvoboj.

In še enkrat razložim vso stvar od začetka do konca.

—    Cristacho! vzklikne Korzičan. Hecen dedec ste, Metulj. Zmenite se z Brutusom, ampak če še koga ubije, gre v klavnico, pa naj reče komandant, kar če. Ostanite torej gonjač. Poskrbite, da bo Brutus delal.

Cez dva dni so mizarji voz popravili in Brutus je spet prevažal vodo v spremstvu svoje bivol j e ženice Margarete.

In kadar sva se ustavila na pol poti in sem podložil voz z velikim kamnom, sem pošepnil: »Brutus, kje imaš zdaj Dantona?« In ta ogromni mastodont je v hipu potegnil in se z veselim korakom zmagovalca pognal proti cilju.

Upor na Saint-Josephu

Otoki so tako vražje nevarni ravno zaradi te polpro-stosti, ki jo uživamo. Boli me, ko gledam vse te ljudi, življenje so si uredili tako, da bi imeli čim manj sitnosti. Nekateri čakajo, da se jim izteče kazen, drugi pa nič, poležavajo v svojih vicah.

Nocoj sem legel prej v posteljo. Na drugem koncu igrajo peklensko igro, pa sta se morala moja prijatelja Carbonieri in Grandet združiti in skupaj voditi igro. Eden ne bi bil zadosti. Jaz si poskušam priklicati v spomin podobe iz preteklosti, a mi ne uspe. Mimogrede bi pomislil, da sodišča sploh nikdar ni bilo. Zaman si prizadevam približati meglene podobe tistega usodnega dne, nikogar ne vidim jasno. Edinole tožilec se predstavi v vsej svoji okrutni resničnosti. Zaboga! Mislil sem, da sem te premagal enkrat za vselej, ko sem se videl pri Bowenovih na Trinidadu. S čim si me začaral, svinja, šestkrat sem že bežal, pa še zmeraj nisem prost! Si takrat lahko spal mirno, ko si zvedel za moj prvi beg, iz ambulante? Ušel sem s tvoje poti razkroja in se vrnil nanjo že čez triinštirideset dni, prav rad bi 'vedel, kako si se počutil, ko so ti povedali novico. Nažagal sem celico. Držala pa se me je smola in v prisilno sem se vrnil čez enajst mesecev. Me je kaznoval Bog, ker se nisem dovolj zmenil za primitivno življenje, ki bi ga lahko živel dp konca svojih dni.

Lali in Zoraima, moji zaljubljeni deklici, moje pleme brez žandarjev, katerih edini zakon je medsebojno razumevanje, ja, sam sem kriv, da sem spet tu. A misliti moram samo na dvoje: zbežati je treba, ali umreti. Ko si zvedel, da so me dobili in odpeljali nazaj na robijo, si se prav gotovo zmagoslavno nasmehnil kot po končani razpravi in pomislil: »Vse je v redu, spet je na poti razkroja, kamor sem ga poslal.« Vendar si se krepko zmotil. Nikdar ne uničiš mojega duha in razuma. Držiš le moje telo; vsak dan dvakrat stražarji in kaznilniški sistem konstatirajo, če sem prisoten, in to vam zadošča. Ob šestih zjutraj: »Metulj?«

— »Tukaj.« Ob šestih zvečer: »Metulj?« — »Tukaj.« Vse v redu. Zdaj ga držimo približno šest let, gotovo je že gnil, še malo sreče, pa bo zvon poklical morske pse na častni banket, ki jim ga vsak dan brezplačno nudi tvoj kaznilniški sistem izločanja.

Motiš se, slabo si izračunal. Moja telesna prisotnost nima nobene zveze z mojo moralo. Naj ti nekaj povem? Ne pripadam jim, veš, niso me vklenile navade tovarišev na robiji, drugačen sem od svojih najbolj intimnih prijateljev! Jaz sem namreč zmeraj kandidat za beg. Medtem ko se menim s tožilcem s porotnega, se moji postelji približata dva moža.

—    Spiš, Metulj? <-

—    Ne.

—    Nekaj bi ti povedala.

—    Kar dajta. Če ne bosta preglasna, vaju ne bo slišal nihče.

—    Tako torej, pripravljamo se na upor.

—    Kakšen načrt imate?

—    Pobijemo Arabce, paznike, njihove žene in otroke, pač vse, ki pripadajo tej gnili rasi. Jaz, Arnaud, in moj prijatelj Hautin bova odpeljala še štiri prijatelje in napadli bomo skladišče orožja zadaj za komando. Tam namreč delam, pazim, da je orožje zmeraj pripravljeno. Triindvajset avtomatskih pištol, več kot osemdeset pušk, mušketonov in lebelov. Akcija se bo začela ...

—    Nehaj, nič več ne reci. Stvar mi ni všeč. Hvala vama za zaupanje, ampak ne strinjam se.

—    Prepričani smo bili, da boš hotel biti vodja. Počakaj, da ti povem podrobnosti, ki smo jih naštudirali, in videl boš, da ne more spodleteti. Pet mesecev se že pripravljamo. Več kot petdeset nas je.

—    Nobenega imena mi ne povej, nočem, ne bom vodja in ne bom se vam priključil.

—    Zakaj? Razložiti nama moraš, če sva ti že vse zaupala.

—    Nisem te prosil, da mi poveš svoje načrte. Drugače pa sem navajen delati po svoji glavi in ne tako, kot hočejo drugi. In nisem morilec na tekočem traku! Ubijem lahko človeka, ki mi je storil kaj hudega, ne morem pa ubijati žensk in otrok, ki mi niso nič naredili. Naj hujšega se še spomnili niste. Čeprav upor uspe, je z vami konec.

—    Zakaj?

—    Ker je absolutno nemogoče pobegniti. Recimo, da se bo uprlo sto ljudi. Kako bojo odšli z otoka? Tu sta samo dva čolna. V najboljšem primeru lahko oba skupaj držita nad vodo štirideset tipov. Kaj pa ostalih šestdeset?

—    Mi bomo med prvimi štiridesetimi.

—    To si ti misliš, ampak ostali niso nič bolj neumni kot ti. Oboroženi bojo in če imajo samo malo mozga, ne bojo hoteli ostati na otoku. Pomeni torej, da se boste med seboj postreljali za pravico do vožnje s čolnom. In kaj potem? Kam boste z obema čolnoma? V nobeni deželi vas ne bojo sprejeli, saj grej o telegrami hitreje kot vi, posebej še, če imate za sabo nekaj sto mrličev- Povsod vas bojo najprej aretirali in potem vrnili Franciji. Dobro vam j c znano, da prihajam iz Kolumbije, vem, kako je s temi rečmi. Častno besedo vama dam, da te po takšnem uporu povsod izženejo.

—    Prav. Torej nisi za to?

—    Seveda ne.

—    Se ne boš premislil?

—    Trdno sem se odločil.

—    Potem pojdiva.

—    Trenutek. Svetujem vama, da o svojem načrtu ne zineta mojim prijateljem.

—    Zakaj?

—    Ze vnaprej vem, da bojo rekli ne, pa je torej bolje, če ne rečete nič.

—    V redu.

—    Mislita, da se res ne da odpovedati tej akČiji?

—    Ne, Metulj, res ne.

—    Jaz vas namreč ne razumem. Resno sem razložil, da se upor ne splača, ker ne morete postati svobodni.

—    Predvsem se hočemo maščevati. No, če nas res ne bojo nikjer sprejeli, kot praviš, bomo odšli v džunglo in se tam organizirali.

—    Dam vama častno, da niti najboljšemu prijatelju ne izdam, kaj nameravate.

—    To ti verjameva.

—    Prav. Samo še nekaj: nekaj dni, preden udarite, me obvestite. Odšel bom na Saint-Joseph.

—    Pravočasno boš obveščen in lahko se boš umaknil na drug otok.

—    A res ne morem storiti ničesar, da bi se premislili? Dajmo, skombinirajmo kaj mi trije. Ukrademo na primer štiri mušketone, ponoči napademo stražo v pristanišču, brez streljanja seveda, in se skupaj odpeljemo v čolnu.

—    Ne, preveč hudih reči smo doživeli. Najprej se moramo maščevati, pa če nas stane življenje!

—    Kaj pa otroci? In babe?

—    Vsi so isto seme, ista kri, naj crknejo!

—    Dosti, ne govorimo več o tem.

—    Nam ne boš zaželel sreče?

—    Ne, privoščili vam, da bi se premislili in ne delali takšnih svinjarij.

—    Po tvojem torej nimamo pravice, da bi se maščevali?

—    Pravico že, a ne nad nedolžnimi.

—    Zdravo.

—    Zdravo. Nihče ni nič rekel, prav, Buba?

—    Prav, fanta!

In Hautin in Arnaud odideta. No, kaj takega! Bedarija! Da sta takšna osla, si ne bi predstavljal. In petdeset ali šestdeset jih je že? Ob pravem času pa sto! Pravljica za norce! Noben moj prijatelj mi še ni zinil besede o tem, se pravi, da se zbirajo samo pocarji. Naši iz ceha se gotovo ne bi šli slepih miši! Pri vsej tvari je najhuje to, da so pocarji morilci brez vsakršne morale, medtem ko so naši čisto nekaj drugega; če koga stisnejo, imajo gotovo svoj razlog.

Cisto diskretno sem se prejšnji teden pozanimal, kako je z Arnaudom in Hautinom. Kot vse kaže, je bil Arnaud po krivici obsojen na dosmrtno, medtem ko bi bi v naj slabšem primeru zaslužil samo deset let. Porotniki so ga obsodili tako strogo zato, ker je bil leto poprej giljotiniran njegov brat, ki je ustrelil kifelca. In tožilec je med procesom govoril več o bratu kot o njem, pa ni čudno, če so porotniki potem pritegnili tožilcu. Govori se, da so ga po aretaciji na policiji grozno mučili, še vedno zaradi brata.

Hautin pravzaprav sploh ne ve, kaj je svoboda, saj se vlači po zaporih od devetega leta dalje. Pri devetnajstih letih je bil na tem, da zapusti poboljševalnico in odide v mornarico, pa je dan pred odhodom nekoga fliknil. Gotovo je malce premaknjen, saj sem slišal, da je hotel priti v Venezuelo, se zaposliti v rudniku zlata in si poškodovati nogo, da bi dobil mastno odškodnino. In zdaj ima že ves čas to nogo mrtvo, ker si je dal v ambulanti v Saint-Martin-de-Re na svojo odgovornost vbrizgati injekcijo kaj vem kakšnega cepiva.

Nenadna sprememba :med jutranjim zborom so poklicali Arnauda, Hautina in Carbonierijevega brata Jeana, peka, zaposlenega v pristanišču.

Poslali so jih na Saint Joseph, kar tako, brez razlage in kakršnihkoli očitnih vzrokov. Poskušam zvedeti. Nič ne kaže, Arnaud že štiri leta skrbi za orožje, Jean Carbonieri pa je zadnjih pet let v pekarni. Tu pač ne gre samo za golo naključje. Gotovo se je kaj zgodilo, beg ali kaj?

Odločim se, da se pogovorim s tremi najboljšimi prijatelji: to so Matthieu Carbonieri, Grandet in Galgani. Nobeden ne ve nič. Se pravi, da sta se Hautin in Arnaud spravila samo na pocarske tipe.

—    Čemu sta potem prišla k meni?

—    Ze vsak ve, da hočeš po vsej sili pobegniti.

—    No, za to ceno že ne!

—    Veš, zanju je oboje ista figa.

—    Pa tvoj brat Jean?

—    Sam vrag bi vedel, kako se je vpletel v to kozlarijo.

—    Lahko, da ga je potegnil noter tisti} ki je stegnil gobec, pa v bistvu morda sploh nima zveze z Arnaudom.

Dogodki se potem vrstijo hitro. Ponoči je bil ubit Gi-rasolo, pred straniščem. Na srajci martiniškega volarja so našli kri. Preiskava je bila pretirano hitra in po izjavi nekega drugega črnca, ki so ga imeli izoliranega, je izjemno sodišče bivšega volarja obsodilo na smrt.-

Stari robijaš Garvel, imenovan Savojec, je prišel za mano na dvorišče in me pri pralnici ogovoril:

—    Buba, zajebana situacija, ti pravim, Girasola sem ubil jaz. Zamorca bi rad rešil, pa se bojim, da potem mene giljotinirajo. V takem primeru ne odprem ust. Če je kakšna možnost, da dobim tri ali štiri leta, grem in se javim.

—    Kakšno kazen imaš?

—    Dvajset let.

—    In koliko si jih že napravil?

—    Dvanajst.

—    Ce ti kazen podaljšajo na dosmrtno, se izogneš rekluziji.

—    Kaj torej?

—    Ne vem še, ponoči ti povem.

Pride večer. Pokličem Garvela:

—    Nikar se ne javi kar tako in ne priznaj faktov.

—    Zakaj?

—    Riskiraš glavo. Rekluziji se izogneš samo, če dobiš dosmrtno. Torej pojdi in se prijavi. Povej, da ne bi mogel spati, če bi giljotinirali nedolžnega. Za branilca si boš izbral kakšnega korziškega paznika. Pozanimal se bom in ti povedal njegovo ime. Hitro je treba kaj ukreniti. Da nas ne prehitijo in onemu odrežejo glavo! Vidiva se čez dva, tri dni.

Govoril sem z nadzornikom Collono in dal mi je naravnost fantastično idejo: tipa naj kar jaz pripeljem h komandantu in mu povem, da me je Garvel prosil, naj grem z njim in ga branim, saj sem mu obljubil, da zaradi tako plemenitega dejanja ne bo obsojen na smrt, da pa je njegov primer dovolj hud in naj se kar pripravi na dosmrtno robijo.

Vse je steklo v redu. Garvel je rešil zamorca, takoj so ga spustili n«, prosto. Tisti, ki je pričal po krivem, je staknil leto dni zapora. Robert Garvel dosmrtno.

Ta reč se je zgodila pred dvema mesecema. Garvel mi je vso stvar razložil do konca šele zdaj, ko je vse končano. Girasolo je poznal vse nadrobnosti zarotniškega načrta in tudi strinjal se je z akcijo. Potem je Arnauda, Hautina in Jeana Carbonierija izdal. Na srečo drugih imen ni poznal.

Ovadba je bila prehuda in Girasolu pazniki niso verjeli. Pa vendar so vse tri za vsak slučaj odpravili na Saint-Joseph, rekli jim niso nič, nič vprašali, nič.

—    Kaj pa si jim ti rekel, Garvel, zakaj da si ga zaklal?

—    Rekel sem, da mi je strnil plan. Da spim nasproti njega, kar je točno, in da ponoči plan skrijem pod blazino. Ko sem se neke noči vrnil iz sekreta, sem rekel, plana ni bilo pod rjuho. In okrog mene je bil buden samo Girasolo. Cepci so mi verjeli in sploh mi niso omenili, da je Girasolo one tri prijavil kot voditelje vsesplošnega punta.

—    Metulj! Metulj! zaslišim na dvorišču. Zbor je.

—    Tukaj.

—    Pospravite svoje reči. Na Saint-Joseph greste.

—    A j drek!

V Franciji je izbruhnila vojna. Prinesla je strožjo disciplino. Sefi nadzornikov, odgovorni za kakršenkoli pobeg, bojo odstavljeni. Transportiranci, zajeti med begom, obsojeni na smrt. Beg namreč v tem primeru pomeni, da se hočeš priključiti francoskemu osvobodilnemu gibanju, ki pa izdaja domovino. Vse tolerirajo, samo bega ne.

Komandant Prouillet je odpotoval pred dvema mesecema. Tega novega ne poznam. Nič se ne da storiti. Poslovim se od prijateljev. Ob osmih se vkrcam na čoln za Saint-Joseph.

Lisettinega papaja ni več v kampu na Saint-Josephu. Prejšnji teden se je vsa družina preselila v Cayenne. Sedanji komandant se piše Dutain in je iz Le Havra. Sprejel me je, potem ko me je nadzornik čolna s papirji vred predal pristaniškemu stražarju. Tokrat sem prišel samo jaz na ta otok.

—    Vi ste torej Metulj?

—    Ja, komandant.

—    Interesantna pojava ste, mi reče med listanjem mojih papirjev.

—    Cemu interesantna?

—    Po eni strani je zapisano, da ste silno nevaren človek, tu je na primer z rdečim podčrtano: »Ob vsaki priložnosti pripravljen na beg.-« Malo zatem pa je pripisano: »Poskušal rešiti komandantovo hčerko izpred morskih psov.-« Dve punčki imam, Metulj, bi jih radi videli?

Pokliče ju, smrkljici, prva ima tri in druga pet let, plavolaski vstopita v pisarno z mladim Arabcem v belem, za njima pa pride še čedna, lepo zagorela ženska.

—    Draga moja, oglej si tegale fanta, skočil je med morske pse in poskušal rešiti Lisette, ki si ji bila za botro.

—    Oh! Naj vam stisnem roko, je dejala ženska.

Stisniti roko robijašu je naj več j a čast, ki je je ta lahko

deležen. S kaznjenci se nihče ne rokuje. Njena gesta me je naravnost presunila.

—    Ja, jaz sem Lisettina botrica. Z Grandoitovimi smo si zelo blizu. Kaj boš storil zanj, dragi?

—    Najprej bo odšel v kamp, potem pa mi bo povedal, kakšno službo bi rad.

—    Hvala vam, komandant, hvala, gospa. Mi lahko poveste, zakaj so me poslali na Saint-Joseph? Kaže, kot da bi bil kaznovan.

—    Po mojem ni nobenega pravega vzroka. Novi komandant se morda boji, da bi pobegnil.

—    Prav ima.

—    Sankcije so zdaj hujše za tiste, ki so odgovorni. Pred vojno je človek utegnil izgubiti en čin, zdaj gre to avtomatično, vsega drugega sploh ne upoštevam. Vidiš, zato te je premestil na Saint-Joseph, nič ne riskira, če pobegneš odtod.

—    Koliko časa boste ostali tu, komandant?

—    Osemnajst mesecev.

—    Tako dolgo ne morem čakati, a našel bom kakšno možnost in se vrnil na Kraljevi otok. Vam pač ne bi rad delal sitnosti.

—    Hvala, reče njegova žena. Srečna sem, ko vidim, da ste plemenitega srca. Če boste kaj potrebovali, se kar obrnite nanj ali name. Papa, ukaži stražarju pri vhodu v kamp, naj ga vedno pusti k meni.

—    Ja, draga moja. Mohamed, pospremi Metulja v kamp, ti pa povej, v kateri blok bi rad?

—    Oz mano ni težko, dajte me med najbolj nevarne.

—    To res ni težko, je rekel komandant in se posmejal. Potem nekaj zapiše in da papir Mohamedu.

Hiša je hkrati komandatovo stanovanje in pisarna. Takoj ob morju je in v njej so stanovali tudi Lisettini starši. Mladi Arabec me odpelje v kamp.

Sef straže je star Korzičan, silak in večkratni morilec, to vedo vsi. Kličejo ga Filissari.

—    Ti torej prihajaš, Metuljček, glej si ga no! Zapomni si, znam biti zelo dober ali pa zelo hudoben. Ne poskušaj bežati, kajti če te dobim, te zakoljem ko zajca. Čez dve leti grem v pokoj in zdaj res ni čas, da bi se mi zgodilo kaj neprijetnega.

—    Dobro veste, da sem prijatelj z vsemi Korzičani. Ne bom vam obljubljal, da ne bom bežal, a če bi slučajno to storil, ne bo med vašim službenim časom.

—    Tako je prav, Metuljček. Zakaj bi se grdo gledala! Saj razumeš, mladi laže prenesejo, če jih kdo sekira zaradi bega, ampak jaz, samo pomisli! Pri mojih letih in tik pred upokojitvijo! Torej sva se razumela, ne? Pojdi v blok, za katerega si se zmenil.

No, pa sem spet v kampu in ta je prav takšen kot na Kraljevem. Kakšnih sto, sto dvajset tipov je zbranih. Vidim Norega Pierrota, Hautina, Arnauda in Jeana Carbonierija. Po vsej logiki bi se moral pridružiti Jeanu, ki je Matthieu-jev brat, a Jean je drugačnega formata kot Matthieu. Pa še prijatelj je z Hautinom in Arnaudom, kar mi nič ne ugaja. Tako se torej namestim ob Carrieru, ki je iz Bor-deauxa in se ga že od nekdaj drži ime Nori Pierrot.

Saint-Joseph je bolj divji kot Kraljevi otok in tudi nekoliko manjši, čeprav izgleda večji, ker je razvlečen. Kamp je sredi strmine. Otok ima namreč dve planoti, na spodnji je naš kamp, zgoraj pa je strašna rekluzija. Med drugim naj povem, da imajo rekluziranci še zmeraj eno uro kopanja na dan. Upajmo, da se ne bojo premislili.

Arabec, ki dela pri komandantu, mi prinese vsak dan tri menažke, ki so naložene druga na drugo, in odnese tiste od prejšnjega dne. Lisettina botrica mi pošlje natanko iste jedi, kot jih pripravi za svojo družino.

V nedeljo sem jo obiskal in se ji zahvalil. Popoldne sem se pomenkoval z njo in se igral z deklicama. Ko sem ju božal po plavih laseh, sem si mislil, da se je kdaj pa kdaj res težko odločiti, kje imaš svojo dolžnost. Če si onadva bedaka nista premislila in še zmeraj kanita uresničiti svoj načrt, je ta družina v veliki nevarnosti. Ko je Girasolo stegnil jezik, mu pazniki niso verjeli, onih *treh niso niti ločili, ampak samo premestili na drug otok. Če rečem samo besedo, potrdim, da je imel Girasolo prav, in izpadem kot najbolj svinjski gobec. In kako bi v takem primeru reagirali stražarji? Bolje, če sem tiho.

Arnaud in Hautin me skoraj nikoli ne ogovorita. In tako je še najbolje, z njima sem vljuden, nikakor pa ne familiaren. Jean Carbonieri noče govoriti z mano, jezen je, ker živim na drugem koncu sobe. Mi smo štirje: Nori Pierrot, Marquetti, virtuoz na violini, ki igra včasih ure in ure in me spravlja v melanholijo, ter Marsori, Korzičan iz Seta.

Nikomur nisem zinil besede in občutek imam, da nihče ne ve za diletantske priprave upornikov na Kraljevem. Se še niso premislili? Vsi trije garajo ko voli. Prevažati morajo ogromne skale, s katerimi potem delajo v morju bazene. Skalo najprej ovijejo z jeklenimi vrvmi, potem pa potegnejo dve dolgi verigi, vsaka ima vsaj petnajst ali dvajset metrov; možje imajo okrog prsi debele jermene in potem ho-ruk! Kot voli odvlečejo skalo po izvoženi poti in pod vročim soncem je to silno težaven posel, ki te mimogrede spravi v depresijo.

Z morske strani se nenadoma zaslišijo streli iz pušk, mušketonov in revolverjev. Tako torej, norci so se spun-tali! In kaj se dogaja? Kdo vodi? Sedim sredi sobe in se ne premaknem. Možje okrog mene počasi kapirajo:

—    Menda ni upor!

—    Upor? Kakšen upor?

Na vsak način skušam pokazati, da mi ni jasno, kakšen punt naj bi bil to.

Jean Carbonieri ta dan ni šel na delo, pa se mi približa bled ko stena, čeprav močno zagorel od sonca. Potihoma mi reče:

—    Ujprli so se, Buba.

—    Uprli? naredim začuden obraz. O čem pa govoriš?

Še vedno je slišati strele. V sobo priteče Nori Pierrot.

—    Upor je, ampak zdi se mi, da je že konec z njimi. Sakramenski osli! Metulj, odpri nož. Preden crknemo, jih dajmo čim več!

—    Ja, ponovi Carbonieri, čim več jih dajmo!

Chissilia potegne iz žepa žiletko. Vsak ima v roki svoj

nož.

—    Ne bodimo bedaki, zavpijem. Koliko nas je?

—    Devet.

—    Sedem naj jih spravi orožje. Če kdo mahne stražarja, ga ubijem. Nočem, da nas postreljajo ko zajce v kletki. Si ti z njimi, ti?

—    Ne.

—    In ti?

—    Ne.

—    In ti?

—    Nimam pojma, kaj se dogaja.

—    Prav. Tukaj smo sami možje, nihče ni vedel, kaj pripravljajo ti usranci. Ste razumeli?

—    Ja.

—    Če bo kdo odprl gobec, bojo takoj vedeli, da ima tudi sam prste vmes, pa bo dobil kroglo v glavo. Torej ne bodite bedaki, govoriti se ne splača. Pomečite orožje v škaf, vsak hip bojo tu.

—    In če so naši zmagali?

—    Potem naj zmago proslavijo z odhodom na morje. Jaz za to ceno ne bom bežal, in vi?

—    Tudi ne, rečejo vsi hkrati in Jean Carbonieri je med njimi.

Sam sem molčal in jim nisem povedal, da kaj vem. Ko je streljanje prenehalo, sem vedel, da so naši osli zgubili. Ce bi dobili, bi gotovo še trajalo pobijanje, ki so ga imeli v načrtu.

Pazniki pridrvijo ko nori in pred sabo s kopiti, gorjačami in brcami priganjajo garače, ki so ves čas vlačili kamenje. Vse skupaj strpajo v sosedno zgradbo. Konec je s kitarami, mandolinami, šahovnicami in damo, z lučkami, klopcami in stekleničkami za olje, konec je s sladkorjem in kavo in belimi oblekami, pazniki so besni, brcajo, tepejo in prelepe reči mečejo skoz vrata. Maščujejo se nad vsem, kar ni v predpisih.

Slišati je še dva strela, gotovo iz revolverja.

V kampu je osem takšnih zgradb in povsod se godi enako, včasih še preveč grobo. Nenadoma priteče od nekod tip, ki je popolnoma nag, in se obrne proti disciplinskemu oddelku. Pazniki, besni, so ga dobesedno povozili s pendreki.

Šli so desno mimo nas. Trenutno so v sedmem bloku.

Ostal je samo še naš. Devet nas je, vsak je na svojem mestu. Nihče izmed garačev se ni vrnil v sobo. Trdi smo in se ne premaknemo. Nihče ne zine besede. Usta imam suha, ko pomislim: »Ko vsaj ne bi izkoristili te priložnosti in me nekaznovano zmečkali na tla!-«

—    So že tu, reče Carbonieri, mrtev od strahu.

Natepejo se skoz vrata, več kot dvajset jih je, s pripravljenimi mušketoni in revolverji.

—    Kaj! zakriči Filissari. Se niste slečeni? Kaj le čakate, mrcine ušive! Vse vas postrelimo, bum bum bum! Spravite svoje cunje na tla! Ja ne mislite, da vas bomo slačili, potem ko se že ohladite...

—    Gospod Filissari ...

—    Drži gobec, Metulj! Tu ni pardona. Prevelikega hudiča ste naštimali! In v tej sobi ste ravno pravi za kaj takega, prav gotovo!

Oči, rdeče od krvi, so mu skoraj izstopile iznad ličnic in iz njih sije takšna morilska strast, ki je nisem videl še nikdar.

—    Pravico imamo, se oglasi Pierrot.

Odločim se, da zaigram na vse ali nič:

—    Čudno se mi zdi le to, ker ste napoleonist, pa hočete pobiti nedolžne. Boste streljali? Prav, nič se ne bomo menili. Pomerite in hitro ustrelite, zaboga! Mislil sem, da si mož, Filissari, zmotil sem se. Pa kaj bi to. Še gledati te ne morem, ko boš streljal, obrnil ti bom hrbet. Fantje, pokažimo jim hrbte, da ne bojo potem govorili, da smo jih napadli.

In vsi jim v en mah pokažejo hrbet. Paznike so moje besede zmedle, posebej še, ker je Filissari v prejšnjem bloku že potolkel dva nesrečnika, kot sem zvedel kasneje.

—    Kaj bi še rad povedal, Metulj?

Seveda mu še vedno kažem hrbet:

—    Sploh ne verjamem, da bi šlo za kakšen punt. Zakaj? Da bi pobijali paznike? In potem zbežali? Kam, vas vprašam? Jaz sem že zbežal, to dobro veste, prišel sem iz Kolumbije. Res me zanima, katera dežela bi sprejela pobegle ubijalce. Bi? Pa ne bodite osli, saj sami veste, da noben pravi mož ne bi sodeloval pri taki neumnosti!

—    Ti morda ne, kaj pa Carbonieri? On je sigurno z njimi, vem, zjutraj sta Arnaud in Hautin debelo pogledala, ko se je prijavil za bolnega.

—    To se vam samo zdi, verjemite mi. — Obrnem se k njemu. — Takoj boste razumeli. Carbonieri je moj prijatelj, dobro ve, kako sem bežal, in zato mu ni do iluzij. Sicer pa, saj vsak ve, kam pripelje beg, če je prej punt.

V    tem pride komandant. Ostane zunaj in pokliče Filis-sarija.

—    Carbonieri! pokliče komandant.

—    Tukaj.

—    Odpeljite ga v celico in nikar ga ne mučite. Odpeljite ga vi, nadzornik. Potem pa vsi ven, ostanejo naj samo šefi nadzornikov. Vsi transportiranci, ki se potikajo po otoku, naj se vrnejo v kamp, vsi. In nikogar ne ubijte.

V    sobo stopijo komandant, drugi komandant in Filissari, ki je pripeljal še štiri paznike.

—    Metulj, huda reč se je zgodila, mi reče komandant. Kot komandant kaznilnice imam pač veliko odgovornost. Preden bi ukrepal, bi rad dovolj podatkov. Vem, da v takem primeru ne bi hotel govoriti z mano na samem, pa sem zato prišel sem. Ubili so nadzornika Duclosa. Hoteli so se polastiti orožja, ki je v skladišču za mojo hišo, torej gre za punt. Samo nekaj minut časa imam na razpolago in zaupam ti. Kaj misliš?

—    Kako naj bi bil punt, če pa tu nihče nima pojma o tem? Zakaj bi nam zamolčali? In koliko, pravite, da se jih je spuntalo? Potem ko je bil ubit stražar?

—    Trije.

—    Kdo?

—    Arnaud, Hautin in Marceau.

—    Ja, že razumem. Hočete ali nočete, ampak to ni bil punt.

—    Lažeš, Metulj, reče Filissari. Punt so pripravljali na Kraljevem, Girasolo jih je najavil, pa mu nismo verjeli. Zdaj se je izkazalo, da je govoril resnico. Vleče nas Metulji

—    Ce pa imate torej vi prav, sem jaz stisnil rep med noge pa Nori Pierrot pa Carbonieri pa Galgani pa vsi kor-ziški banditi s Kraljevega, ne? Jaz v ta hec sploh ne verjamem. Če bi že bil punt, bi ga vodili mi, ne pa tisti usranci.

—    Kaj ne poveste! Da noben vaš ni zraven? Tega ne verjamem.

—    In kaj naj bi storili naši? Se je še kdo drug premaknil razen onih treh? Tu zraven je stražarnica s štirimi stražarji in gospodom Filissarijem na čelu in vsi so oboroženi z mušketoni! Se jim je kdo izmed nas le za korak približal? In koliko čolnov je na Saint-Josephu? Ena sama barčica. Se pravi, da ena barčica za šeststo ljudi? Pamet v roke, me slišite! Da bi zbežali čez trupla? Recimo, da bi se jih odpeljalo dvajset: kamorkoli bi pripluli, bi jih aretirali in poslali nazaj sem. Komandant, ne vem še, koliko ljudi ste pobili s svojimi možmi, ampak upam si trditi, da so bili to nedolžni kaznjenci. In kaj se pravi, da zdaj ti norci razbijajo vse, kar jim pride pod roke! Res je, imajo se vzrok jeziti, ampak zapomnite si: tistega dne, ko kaznjenci ne bojo imeli tistega malega komforta, ki so ga navajeni na otoku, ja, tedaj se vam bojo spuntali! Punt iz obupa, skupinski samomor. Pobili bi se med seboj, crknili bi vsi, pazniki in kaznjenci. Gospod Dutain, povedal sem vam vse in odkrito, mislim, da si to tudi zaslužite. Hoteli ste se posvetovati, preden bi ukrepali, in to je prav. Pustite nas pri miru.

—    In tisti, ki hočejo punt? spet vskoči Filissari.

—    Ja, to je vaš posel, kar poiščite jih. Mi ne vemo ničesar in vam ne moremo pomagati. Še enkrat vam povem, to bedarijo so skuhali pocarji, mi nimamo prstov vmes.

—    Gospod Filissari, ko bojo vsi transportiranci noter, zaklenite vrata in jih ne odprite do ponovnega ukaza. Dva naj jih stražita in nobenih kazenskih ukrepov! Ne uničite jim vsega, kar imajo. Gremo! je še rekel komandant in odšel s pazniki.

Uf! je bilo vroče. Preden zapre vrata, mi Filissari vrže:

—    Imaš srečo, da sem napoleonist!

Prej ko v eni uri so se v blok vrnili vsi možje, manjka jih samo osemnajst. Pazniki so tako hiteli, da so jih zaprli v druge prostore. Ko smo spet vsi skupaj, zvemo, kaj se je zgodilo. Neki tat iz Saint-Etienna mi potihoma pove:

—    Predstavljaj si, Buba, da smo skoraj štiristo metrov daleč vlekli skalo, ki je imela vsaj tisoč kil. Približno na sredini je vodnjak, kakšnih petdeset metrov od komandantove hiše. Ob vodnjaku se ponavadi zaustavimo in počivamo, senca je in na pol poti smo. Tudi danes smo se ustavili, iz vodnjaka potegnili vedro sveže vode in pili, nekateri si ob tej priliki z robcem umijejo po obrazu. Pavza je trajala kakšnih deset minut in paznik je tudi sedel na rob vodnjaka. Odložil je čelado in se z robcem obrisal po čelu in vratu, v tem pa se mu je od zadaj približal Arnaud z motiko v roki. Sploh je ni dvignil v zrak, kar pomeni, da nihče ni mogel pravočasno opozoriti paznika, z motiko je v hipu zamahnil in pazniku razčesnil bučo. To se je zgodilo v hipu, paznik se je s preklano lobanja ulegel po tleh in ni dal glasu od sebe. V tem je bil pri njem že Hautin, mu iz rok povlekel mušketon, Marceau pa je odpel pas z naboji. S koltom v roki se je Marceau obrnil k ljudem: »Uprli se bomo. Kdor je z nami, naj nam sledi.« Noben ključar se ni premaknil ali zakričal, pa tudi nihče izmed nas ni nameraval za njimi. Arnaud nas je vse pogledal — nadaljuje možak iz Saint-Etienna — ter zakričal: »Ubogi revčki, pokazali vam bomo, kako se obnašajo možje!« Arnaud je Hau-tinu iz rok vzel mušketon in stekla sta proti komandantovi hiši. Marceau je ostal na svojem mestu in se samo malo pomaknil nazaj. Z debelim koltom v roki je komandiral: »Ne premaknite se, bodite tiho in ne vpijte. Vi, bikci, pa se uležite s trebuhom na tla,« je ukazal Arabcem. S svojega mesta sem odlično videl, kaj se dogaja.

Medtem ko se je Arnaud že vzpenjal po stopnicah, so se odprla vrata in ven je prišel Arabec, ki dela pri komandantu, eno punčko je držal za roko, drugo je imel v naročju. Oba se presenečena ustavita, hip zatem pa Arabec že brcne Arnauda. Ta ga hoče ubiti, a bikec mu pod nos pomoli otroka. Tišina. Nihče ne odpre ust. Večkrat Arnaud pomeri v Arabca, a zmeraj ima pred cevjo prestrašeno punčko. Hautin je prišel od spodaj in Arabca potegnil za hlačnico, Arabec se je zamajal, sunil punčko od sebe in zadel Arnau-dov mušketon. Vsi trije so se zvrnili po stopnicah, Arnaud, Arabec in punčka. In tedaj so se tudi zaslišali prvi glasovi, najprej otroški, potem je klel bikec in nazadnje še Arnaud ter Hautin. Arabec je pohitel in s tal pobral puško, medtem ga je že spet prijel Hautin za nogo, Arnaud pa mu je zvil desno roko. Na srečo je imel Arabec puško v levi roki in jo je zagnal deset metrov od sebe.

Vsi trije so se pognali za orožjem, v tem pa je že počil prvi strel. Streljal je neki paznik iz druge skupine. Na oknu se prikaže komandant in začne streljati, a ker se boji, da bi zadel bikca, strelja v tla okrog mušketona. Hautin in Arnaud se obrneta in uideta ob morju proti kampu, za njima pa streljajo ko nori. Hautin s svojo trdo nogo ne teče dovolj hitro, pa ga pobijejo, še preden pride do morja. Arnaud skoči v vodo, veš, tam med bazenom, ki ga šele delajo, in bazenom za paznike. Vsak ve, da je tam zmeraj polno morskih psov. Okrog Arnauda pljuskajo streli, kajti medtem je prišel komandantu in tistemu pazniku na pomoč še tretji. Skril se je za skalo.

—    Pridi ven in se vdaj, kričita paznika, pa boš ostal

živ!

—    Še na kraj pameti mi ne pade, jima odgovarja Arnaud, raje imam morske pse kot pa vaše usrane gobce!

In zaplaval je v morje, naravnost proti psom. Nenadoma se je potem ustavil, verjetno ga je zadela krogla.

Pazniki so še naprej streljali. Odšel je naprej, hodil, pa spet malo plaval, kajti voda ni bila dovolj globoka in v tem so ga že napadli psi. Zelo dobro smo še videli, ko je s pestjo sunil neko mrcino, ki se je zviška pognala nadenj. Potem so ga psi dobesedno razčetverili, prej ko v petih minutah ga ni bilo več.

Pazniki so poslali vsaj sto strelov v vrtinec, kjer so se gnetli psi in Arnaud. Ubit je bil samo en morski pes, s trebuhom v zraku je nasedel na plažo. Potem so se z vseh strani prikazali pazniki, pa je Marceau mislil, da bo najbolje, če vrže orožje v vodnjak. A Arabci so se dvignili s tal in ga z brcami, pestmi in palicami pripeljali do paznikov, ter povedali, da je on tudi eden izmed njih. Čeprav je bil ves krvav in je držal roke kvišku, so ga pazniki ustrelili in eden mu je celo zmečkal glavo s puškinim kopitom.

V Hautina je vsak stražar spustil toliko nabojev, kolikor mu jih je še ostalo v bobnu. Bilo je kakšnih trideset paznikov in Hautina je živega ali mrtvega preluknjalo najmanj sto petdeset strelov. Nekaj tipov je ubil Filissari samr bikci so mu jih pokazali in rekli, da so bili pripravljeni stopiti za Arnaudom, da pa so se potem podelali. In to je čista laž, morda sta imela res pajdaše, ampak ob vodnjaku se ni nihče premaknil.

No, in tako smo zdaj že dva dni zaprti v sobi. Nihče ne gre na delo. Pri vratih se vsaki dve uri menja straža. Med posameznimi bloki so tudi straže. Z ljudmi iz drugih blokov se je prepovedano pogovarjati. Prepovedano se je zbirati pri oknu. Ce stojiš sredi prehoda med posteljami, lahko skoz zamrežena vrata vidiš na dvorišče. S Kraljevega so prišle okrepitve. Na dvorišču ne vidiš enega samega trans-portiranca. Prav tako ne arabskih ključarjev. Vsi smo za rešetkami. Od časa do časa je videti na dvorišču kakšnega nagca, ki ga tiho in brez brcanja pelje paznik na disciplinski oddelek. Skoz stranska okna nas večkrat kontrolirajo. Pri desnih in levih vratih je straža. Njihova služba je kratka, samo dve uri, zato pa se tudi nikdar ne usedejo in ne obesijo puške čez ramo, ves čas jo imajo pripravljeno na strel.

Zmenili smo se, da bomo v majhnih skupinah po pet igrali poker. Nikakor ne »marsejeze« ali kakšne druge skupinske igre, hrupa pač ne smemo zganjati. Marquetti, ki je na violino igral neko Beethovnovo sonato, je moral odložiti svoj inštrument.

—    Prenehaj s to muziko, pazniki vendar žalujejo!

Neverjetna napetost vlada po vsem kampu, ne samo v

posameznih blokih. Nič kave, nič čorbe. Kepa kruha zjutraj, corned-beef[26] opoldne, corned-beef zvečer, ena škatla za štiri može. V našem bloku pazniki niso razgrajali, pa nam je ostalo še nekaj kave, masla, olja in moke. V drugih blokih so ostali brez vsega. Kar naenkrat se je iz našega WC pokadilo in paznik je brž zahteval, naj se ogenj pogasi. Stari Marsejčan Niston je že od nekdaj kofetar in tudi tokrat je hotel prodajati toplo dišečo kavo. Gobec ima, pa je takoj odgovoril pazniku:

—    Če že hočeš, pa ga pridi sam pogasit.

Paznik je parkrat ustrelil skoz okno. Kave in ognja je bilo kaj hitro konec.

Nistona je zadela krogla v nogo. Vsi so tako prenapeti. Mislili smo že, da se bo začelo streljanje, pa smo polegli na trebuh.

Šef stražarjev je še zmeraj Filissari. Ko nor pridrvi s svojimi štirimi pazniki. Tisti, ki je streljal v našo sobo, je iz Auvergne in je poskušal vso reč razložiti. Filissari ga po korziško pošlje k hudiču, a ga paznik očitno ne razume, ker odgovori:

—    O čem govorite?

Spet smo posedli na postelje. Nistonu teče kri.

—    Nikar ne recite, da sem ranjen, zdaj bi me bili zmožni še ubiti.

Filissari se približa ograji. Marquetti ga ogovori po korziško.

—    Napravite zdaj svojo kavo, kaj takega se ne bo več ponovilo, odvrne šef in odide.    t

Niston je imel srečo, saj mu krogla ni ostala v mesu, ampak je samo krepko ranila mišico. Rano mu sperejo s kisom, jo obvežejo in kri se ustavi.

—    Metulj, pridi ven.

Ura je osem zvečer, torej že noč. Paznika, ki me je poklical, sploh ne poznam, gotovo pa je Bretonec.

—    Zakaj naj grem ven, kaj bi zunaj?

—    Komandant bi vas rad videl.

—    Povejte mu, naj sam pride sem. Jaz ne grem ven.

—    Torej ne boste šli?

—    Ne.

Prijatelji stopijo bliže in napravijo pravi krog okoli mene. Paznik je pred ograjo in z njim se pomeni Marquetti:

—    Metulja ne pustimo ven, če ne bo zraven komandanta.

—    Ampak ravno on je poslal ponj.

—    Povejte mu, naj pride osebno.

Cez kakšno uro se pred vrati prikažeta dva mlada paznika. Pripeljala sta Arabca, ki dela pri komandantu. Arabec je komandantu rešil glavo in preprečil upor.

—    Metulj, jaz sem, Mohamed. Prišel sem te iskat, ker bi te komandant rad vprašal nekaj stvari, pa ne more priti sam.

Marquetti mi reče:

—    Buba, ta tip ima v roki mušketon!

Tedaj stopim iz kroga in se približam vratom. Pa res, Mohamed je oborožen z mušketonom. Cesa vsega človek ne vidi na robiji! Kaznjenec, pa mu komandant povsem uradno da puško v roko!

—    Greva, mi reče sidi, nikar se ne boj, branil te bom, če bo potrebno.

Ne verjamem mu.

—    Pojdiva že no!

Stopim ven, Mohamed na stran, stražarja pa ostaneta zadaj. Odidemo na komando. Pred stražarnico mi reči Filissari:

—    Metuljček, mislim, da se ti čez mene ni treba pritoževati.

—    Meni osebno ne in tudi nikomur iz našega bloka. Ne vem pa, kako mislijo drugje.

Spustimo se proti komandantovi hiši. Hiša in pomol sta osvetljena s karbidovkami, ki pa niso kdove kako uspešne. Med potjo mi da Mohamed zavojček cigaret »Gauloises«. Sobo razsvetljujeta dve karbidovki in za mizo zagledam komandanta Kraljevega otoka, drugega komandanta, komandanta Saint-Josepha, direktorja rekluzije in drugega komandanta otoka Saint-Joseph.

Pred hišo sem opazil štiri Arabce, ki so jih stražili pazniki. Dva sem spoznal, iz tiste grupe sta, ki dela bazen.

—    Tukaj imate Metulja, reče Arabec.

—    Dober večer, Metulj, mi reče komandant Saint-Josepha.

—    Dober večer.

—    Sedi, na, tamle imaš stol.

Vsem gledam v obraz. Vrata v kuhinjo so odprta in Lisettina botrica mi prijateljsko pomaha.

—    Metulj, mi reče komandant s Kraljevega, komandant Dutain mi je povedal o vas same najlepše reči, pa da ste vredni zaupanja in da ste poskušali rešiti hčerko prejšnjega komandanta. Jaz vas poznam, samo kolikor se lahko zanesem na kaznilniško dokumentacijo, in tu piše, da ste neverjetno nevaren človek. Na to bom poskušal pozabiti in se zanesel na kolega Dutaina. Tako torej, zdaj bo gotovo prišla kakšna komisija in poskušala ugotoviti, kaj se je zgodilo. Transportiranci vseh kategorij bojo prisiljeni dajati izjave

o stvareh, ki jih vejo ali ne. Nekaj pa vas je, ki imate velikanski vpliv na druge kaznjence in vam zato brez ugovarjanja verjamejo. Najprej bi rad vedel, kaj sami mislite o tem uporu, in če lahko na kakršenkoli način predvidevate, kaj bi povedali drugi.

—    Jaz nimam kaj reči, še manj lahko vplivam, kaj naj rečejo drugi. Ce pride komisija in res napravi preiskavo, vam povem, da je zdaj takšna situacija, da vas na mestu odstavijo.

—    Ja kaj pa govoriš, Metulj? Punt smo vendar preprečili, jaz in moji kolegi s Saint-Josepha.

—    Morda, morda se vi kako rešite, voditelji s Kraljevega pa se ne morejo.    t

—    Dajte, razložite!

In oba komandanta s Kraljevega vstaneta in spet sedeta.

—    Če boste še naprej uradno govorili o puntu, ste izgubljeni. Če pa hočete sprejeti moje pogoje, rešim vse razen Filissarija.

—    Kakšne pogoje?

—    Življenje naj se v kampu normalizira, že jutri. Če se najprej dobro pomenimo, lahko vplivamo na ljudi in na niihnvn mnpnip Ni rps?

—    Seveda, reče Dutain. A čemu nas je treba rešiti?

—    Vi s Kraljevega niste samo šef Kraljevega, pač pa imate pod sabo vse tri Otoke.

—    Ja.

—    In vam je bilo zaupno povedano, da se na otoku nekaj kuha. Girasolo je tudi imenoval voditelja: Hautina in Arnauda.

—    Carbonierija tudi, se vmeša paznik.

—    Ne, to ni res. Carbonieri in Girasolo se nista mogla že iz Marseilla, Girasolo ga je kar tako vtaknil vmes. In potem niste verjeli, da gre za pravi punt. Zakaj? Ker vam je rekel, da je njihov glavni cilj pobiti babe, smrkavce, Arabce in paznike! Takšne reči človek pač težko verjame. Med drugim pa sta na Kraljevem dva čolna za osemsto ljudi in na Saint-Josephu eden za šeststo ljudi. Tudi tega noben resen človek ne more sprejeti.

—    Kako veš vse to?

—    To je moja stvar. A če ne prenehate govoriti o puntu, bo vse prišlo na dan in bo tudi dokazano, pa čeprav se mene na primer odkrižate. Odgovorna je namreč Uprava Kraljevega, ki je te ljudi premestila na Saint-Joseph in jih ni ločila med seboj. Če to preiskovalna komisija ugotovi, je vsa teža odgovornosti na vaših ramah. Logično bi moralo biti, da se prvega pošlje na Saint-Joseph in drugega na Hudiča. Vem pa, da je zgodbi takšnih norcev težko verjeti. In če govorite o uporu, sami sebe tunkate v godljo. Torej storite najbolje, če poslušate moje pogoje: jutri naj se življenje normalizira, to sem že povedal. Kot drugo bi vam svetoval, da nemudoma izpustite vse, ki ste jih zaprli kot osumljene zarote, in jih ne zaslišujete kot sokrivce — saj ni bilo nikakršnega punta. Tretjič pa predlagam, da Filissarija takoj premestite na Kraljevi otok, tako bo bolje za njegovo osebno varnost, ker se vseh treh umorov ne da opravičiti, če upora ni bilo, znano pa je, da je Filissari podla duša in morilec. Med izgredi je pridivjal tudi v naš blok, bled ko stena, in ubiti je hotel vse, tudi nas. Ce se strinjate s temi pogoji, se bom pomenil z ljudmi in potem ne bo nobenega dvoumja več: Arnaud, Hautin in Marceau so hoteli svojo smrt plačati čim draže. Njihovega napada se ni dalo predvideti, saj niso imeli pajdašev in zaupnikov. Vsi bojo torej

mnprin Ha sn ti    VmtAli nsmraviti anmnmnr    na

pobiti čim več ljudi, in to naj bi bil tudi njihov namen. Ce vam je prav, se bom umaknil v kuhinjo, pa se boste lahko v miru posvetovali in mi potem odgovorili.

Odidem v kuhinjo in za sabo zaprem vrata. Gospa Dutain mi stisne roko in postreže s kavo in konjakom. Mohamed me vpraša:

—    Zame nisi vprašal?

—    To je komandantova stvar. Če ti je dal orožje v roko, pač pomeni, da te namerava pomilostiti.

Lisettina botrica mi potihoma reče:

—    No, zdaj pa imajo vraga vodilni s Kraljevega!

—    Zaboga, preveč enostavno bi bilo reči, da so na Saint-Josephu pripravljali punt, za katerega naj bi vedeli vsi razen vašega moža.

—    Metulj, vse sem slišala in takoj mi je bilo jasno, da nam hočete pomagati.

—    Res je, gospa Dutain.

Odprejo se vrata.

—    Pridi, Metulj, mi reče paznik.

—    Sedite, Metulj, mi reče komandant Kraljevega. Med diskusijo smo se vsi takoj strinjali, da imate prav. Nobenega punta ni bilo. Trije transportiranci so se odločili za samomor in čim večjo morijo. Jutri se življenje na otoku normalizira, gospod Filissari pa bo še nocoj premeščen na Kraljevi otok. Njegov primer je naša stvar in zato pač ne potrebujemo vašega sodelovanja. Upamo pa, da boste res držali besedo. *

—    Zanesite se name. Na svidenje.

—    Mohamed in gospoda nadzornika, odpeljite Metulja nazaj v blok. In pripeljite mi Filissarija, z nami se bo vkrcal na čoln.

Med potjo od srca zaželim Mohamedu, da bi' ga spustili na svobodo. Lepo se mi zahvali.

—    Kaj so torej hoteli od tebe?

V popolni tišini jim glasno ponovim, kaj se je godilo v komandantovi pisarni.

—    Če ima kdo kaj proti in bi rad skritiziral moj sporazum s pazniki v imenu vseh, naj kar reče.

Vsi se strinjajo.

—    Pa so ti verjeli, da so bili v resnici samo ti trije?

—    Ne, ampak če se hočejo obdržati, morajo verjeti. In če se hočemo mi izogniti sitnostim, moramo tudi verjeti.

Zjutraj ob sedmih so izpraznili vse celice disciplinskega oddelka. Bilo jih je več kot sto dvajset. Nihče ni odšel na delo, a odprta so vsa vrata in na dvorišču je polno kaznjencev, ki se svobodno sprehajajo po soncu ali v senci, govorijo, kadijo in se prepirajo. Niston je odšel v ambulanto. Carbonieri mi je povedal, da so na več ko osemdeset vrat prilepili karton: »Osumljen sodelovanja v uporu.«

Zdaj, ko smo spet vsi skupaj, zvemo resnico. Filissari je ubil samo enega, ostala dva sta jo skupila od mladih stražarjev; možje so bili namreč grozni, mislili so, da bojo vsi postreljeni, pa so mahali z noži in hoteli pred smrtjo zaklati vsak vsaj enega. No, res lep primer, kako se pravi punt, na srečo zatrt že takoj na začetku, spremeni v originalen samomor treh robijašev, kakršna je tudi uradna verzija, ki ji verjamejo vsi, uprava in transportiranci. Ostala je le nekakšna legenda ali resnična zgodbica, saj še sam ne vem najbolje, nekaj, kar je nekako vmes med resničnostjo in zgodbo.

Tista tri trupla v kampu pa Hautina in Marceauja je bilo treba pokopati in vse kaže, da se je zgodilo takole: ker imajo v čolnu samo eno premično krsto, so vseh pet položili na dno in jih skupaj zagnali morskim psom. Pričakovali so, da bojo zadnji le utegnili potoniti na dno s kamni na nogah. A povedali so mi, da se noben kadaver ni potopil v morje in da so v večernem mraku zaplesali balet v belih mrtvaških pregrinjalih kot prave marionete, razvnete od pasjih gobcev in plavuti, in da je bila pojedina, ki se je ne bi sramoval Nabukodonozor. Baje so pazniki in čolnarji od same groze zbežali in si zakrili oči.

Prišla je tudi nekakšna komisija, ostala je pet dni na Saint-Josephu in dva na Kraljevem. Niso me zasliševali posebej, bil sem na vrsti kot vsi drugi. Komandant Dutain mi je sporočil, da se bolje ne bi moglo končati. Filissari je-dobil dopust do svoje upokojitve in se z njim ne bomo več srečali. Mohamed je bil pomiloščen v celoti. Komandant Dutain je napredoval za en čin.

Ker se zmeraj najdejo nezadovoljneži, me je včeraj ustavil neki tip iz Bordeauxa:

—    In kaj smo s kompromisom profitirali mi?

Pogledam ga, osla:

—    Malenkost. Kakšnih petdeset ali šestdeset naših zaradi sodelovanja ne bo šlo za pet let v rekluzijo. Še zmeraj misliš, da nismo profitirali?

Neurje se je torej na srečo umirilo. Nekakšna tiha, neopazna solidarnost med pazniki in robijaši je popolnoma zmedla slovito preiskovalno komisijo, ki si je morda samo želela, da se stvari čimprej uredijo.

Jaz osebno nisem nič zgubil, nič pridobil, če ne upoštevam, da so mi prijatelji hvaležni, ker se disciplina ni poostrila. Sicer pa smo tudi profitirali: nič več garanja in groznega vlačenja skal po soncu, zdaj to delajo bivoli in jih kaznjenci samo priganjajo. Carbonieri se je vrnil v pekarno. Jaz bi se rad vrnil na Kraljevi otok. Tu namreč ni nobene mizarske delavnice, pa se ne da napraviti splava.

Petainov[27] prihod v vlado je poslabšal odnose med tran-sportiranci in pazniki. Vsi iz Uprave glasno izjavljajo, da so »za Petaina«, neki normandijski paznik mi je celo rekel:

—    Naj vam nekaj povem po pravici, Metulj? Nikdar nisem bil republikanec.

Na otokih nima nihče radia in sploh ne zvemo, kaj se dogaja okoli nas. Vrh vsega še krožijo govorice, da na Martiniqueu in Guadeloupi preskrbujemo nemške podmornice. Zdaj že res nič več ne razumemo. In neprestano se prerekamo.

—    Drek, naj ti povem, Buba? Zdaj bi se morali upreti in dati otoke de Gaullovim Francozom.

—    Misliš, da se velikemu Charlotu kaj gre za našo kaznilnico? Le kaj bi z njo?

—    H j a, dobil bi dva do tri tisoč mož!

—    Gobavce, norce, tuberkulozne, grižavce? Daj no daj, bodi resen. Veš, on ni bedak, da bi si nakopal’ še ro-bijaše na glavo.

—    In dva tisoč ljudi, ki so še zdravi?

—    Ja, to je druga pesem. Ampak če so zdravi, še zmeraj ne pomeni, da so pripravljeni iti v ogenj! Misliš, da je vojna samo oborožen napad? Kar tako, streljanje, ki traja deset minut, kaj? Vojna traja leta in leta. Ce hočeš biti dober vojak, moraš imeti patriotsko dušo. Ampak s še tako dobro voljo tukaj ne vidim enega samega tipa, ki bi bil pripravljen dati življenje za Francijo.

—    In zakaj neki? Kaj nam je pa ona dala?

—    No, a sem vam rekel, da imam jaz prav. Se sreča, da ima ta pogumni obešenjak Charlot dosti drugih fantov, ki se bojo šli vojno namesto nas. Pa vendar! Ce samo pomislim, da bi ti nemški prasci prišli k nam! In da Francoz potegne z boši![28] Pazniki zdaj brez izjeme kričijo, da so vsi za Petaina.

Grof de Berač je rekel:

—    Na ta način bi se dalo odkupiti.

In potem se je zgodil pravcati fenomen: še nikdar ni nihče govoril o tem, da bi se odkupil, zdaj pa naenkrat kar vsi, možje in pocarji, zaživijo ob upanju, da se rešijo.

—    Stopimo pod de Gaullovo zastavo, Buba, a? Naredimo upor?

—    Obžalujem, ampak meni se pred nikomer ni treba odkupiti. Poserjem se na francosko pravico in njeno poglavje »rehabilitacija«. Sam se bom rehabilitiral, moja dolžnost je pobegniti in se potem kot normalen človek vključiti med normalne ljudi, ki se me ne bojo bali. Mislim, da nihče ne more storiti bolje. Vse bom storil, samo da zbežim. Prav briga me, če veliki Charlot dobi te otoke ali ne, in prepričan sem, da briga njega še manj. Ce pa se uprete ali kaj takega, veš, kaj bojo rekli tipi na stolčkih? Da ste zavzeli otok z namenom, da bi bili svobodni, in ne, da ste hoteli pomagati svobodni Franciji. Sicer pa, vi, ali sploh veste, kdo ima prav? De Gaulle ali Petain? Jaz namreč nimam pojma. Hudo mi je, če pomislim, da so tujci zasedli mojo deželo, in bojim se za svoje starše, sestre in nečakinje.

—    Torej je najbolje, če se ne sekiramo in ne pomagamo deželi, ki se nas ni hotela usmiliti?

—    Povem vam, da policaji in ves francoski sodni aparat z žandarji, pazniki in drugo sodrgo pravzaprav sploh niso Francija, oni so klasa zase, posebna rasa izrodkov. Še veš ne, koliko ljudi je danes pripravljenih, da postanejo nemški služabniki! Stavit grem, da francoska policija aretira vsakega poštenega patriota in ga izroči nemškim oblastem! Ja. Ampak še enkrat povem, da nisem za noben punt. Če bi zbežali, ja, ampak kam in kako?

Med posameznimi klani pride do prav ostrih diskusij. Eni so za de Gaulla, drugi za Petaina. V bistvu pa nihče ne ve nič, saj sem itak že povedal, da radia ni na otoku. Novice pridejo k nam z ladij, ki dovažajo majhne količine moke, zelenjave in riža. Vojna se nam zdi tako od daleč hudirjevo zamotana reč.

Baje je prišel v Saint-Laurent-du-Maroni tudi tip, ki je nabiral prostovoljce za osvobodilno gibanje. Mi, robi-jaši, ne vemo nič, pravzaprav samo, da so Nemci po vsej Franciji.

Zgodilo se je tudi nekaj smešnega: na Kraljevi otok je prišel duhovnik in potem po maši pridigal.

— Če bojo Otoki napadeni, boste dobili orožje, pa boste pomagali nadzornikom braniti francosko zemljo.

Pa nič drugače ni dejal. Bil je dejansko ljubek, ta duhovnik, o nas je moral imeti čudno mnenje! Dati jetniku puško v roke in ga prositi, naj brani svojo celico! Ta je res lepa. Kaj vse človek doživi takole med robijo!

Za nas vojna pomeni: še enkrat več paznikov in ostrejša disciplina, dosti inšpektorjev, izmed katerih imajo nekateri izrazit nemški ali vsaj alzaški akcent, zelo malo kruha, samo štiristo gramov, in zelo malo mesa.

Skratka takole. Povečala se je samo tarifa za neuspel pobeg: avtomatična smrtna obsodba in eksekucija. Kajti v obtožbi je tudi zapisano: »Se je poskusil pridružiti sovražniku Francije.«

Skoraj štiri mesece sem že na Kraljevem otoku. Z doktorjem Germainom Guibertom sva postala naravnost velika prijatelja. Njegova žena, neverjetno fina dama, me je zaprosila, naj ji pomagam napraviti vrt za zelenjavo, saj se že skoraj ne da več živeti ob otoški menaži. Na vrtu sem posadil solato, redkvice, fižol, paradižnik in melancane. Navdušena je, kako sem spreten, in ima me za dobrega prijatelja.

Doktor se še nikoli ni rokoval s kakšnim paznikom,

na nai ho še t.akn visnkecfa čina večkrat na ie že Hal roko meni ali kakšnemu drugemu kaznjencu, za katerega se je prepričal, da ni slab človek.

Ko sem enkrat postal svoboden, sem prek doktorja Rosenberga spet prišel v stik z Germainom Guibertom. Poslal mi je fotografijo, na kateri sta z ženo sredi Avenije Canebiere v Marseillu. Ravno je prišel iz Maroka in čestital mi je, da sem postal svoboden in srečen. Umrl je v Indo-kini, ko je poskušal rešiti nekega težkega ranjenca. Bil je res nenavaden človek in žena ni bila zaman ponosna nanj. Ko sem bil leta 1967 v Franciji, sem jo hotel obiskati. Vendar sem se premislil, ker mi je nehala pisati. Pred kratkim mi je sicer poslala neko potrdilo, ki mi je bilo nujno potrebno, a potem nisem več zvedel novice o njej. Ne vem, kdo ali kaj je kriv tega molka, a obeh se spominjam z največjo hvaležnostjo, saj sem se na njunem domu na Kraljevem počutil zares ko doma.

Cez nekaj mesecev sem se lahko vrnil na Kraljevi otok.

Deveti zvezek SAINT-JOSEPH

Carbonierijeva smrt

Včeraj je bil moj prijatelj Matthieu Carbonieri zaboden z nožem naravnost v srce. Ta umor bo sprožil celo serijo drugih umorov. Nag je bil v pralnici in po obrazu poln žajfnice, ko ga je zadelo. Ce se tuširaš, ponavadi odpreš nož in ga spraviš pod obleko, tako ga ravno še utegneš prijeti, če se ti kdo približa preveč na hitro. Matthieu tega ni storil, pa je plačal z življenjem. Ubil ga je neki Armenec, ki je bil vse življenje baraba in zvodnik.

S komandantovim dovoljenjem sva dva iz bloka sama odnesla mojega prijatelja do pomola. Hudičevo je težak in med spuščanjem sem se moral trikrat ustaviti in počivati. Za noge sem mu privezal ogromno skalo, namesto vrvi pa sem uporabil žico. Morski psi je ne bojo pregriznili in truplo bo potonilo na dno.

V kapelici zazvoni in v pristanišču sva. Sest zvečer. Sonce se spušča na obzorju. Vkrcamo se v čoln. Pokrov zloglasne krste je odprt, Matthieu je za vedno zaspal. Zanj je končano.

— Gremo! Pritisnite, reče paznik za krmilom.

Prej ko v desetih minutah pridemo do tistega kraja med Kraljevim in Saint-Josephom. In tedaj se mi v hipu stisne grlo. Kakšnih štiristo metrov pred čolnom se iz vode prikaže na desetine pasjih plavuti. Tu so, že čakajo, da pohrustajo novega kaznjenca, zdaj imajo svoj rendez-vous ob šestih.

Ljubi Bog, ko bi vsaj takoj izginil pod vodo in ga ne bi ujeli! Vesla so dvignjena, poslovilni adijo. Krsta se dvigne. Zavito v Žaklje za moko se Carbonierijevo truplo odpelje v vodo, kamen je težak.

Groza! Komaj se dotakne vode in mislil sem že, da ga ne bom več videl, pa se dvigne v zrak, dvignejo ga v zrak, ne vem, sedem, deset ali celo dvajset morskih psov. Še preden se je čoln odpeljal, so bili Žaklji raztrgani in potem se je zgodilo nekaj nerazumljivega. Matthieu se je za dve, tri sekunde pojavil nad vodo, pokonci. Roke ni imel več in bližal se je naravnost proti čolnu, tedaj pa ga je pograbil močan vrtinec in za vedno je izginil. Morski psi so zaplavali pod čolnom in zadeli ob dno, eden je v čolnu skoraj izgubil ravnotežje in štrbunknil v vodo.

Vsi s pazniki vred smo okameneli od groze. Prvič v življenju sem si zaželel smrti. Malo je manjkalo, pa bi se vrgel med pse in za zmeraj izginil iz tega pekla.

Počasi se z obale vrnem v kamp. Sam sem. Nosilo sem si naložil na ramo in že sem na tistem ravnem predelu, kjer je moj bivol Brutus napadel Dantona. Ustavim se in sedem. Šele sedem je, pa je že noč. Samo na zahodu je še nekaj svetlejših lis, ki so ostale od sonca. Povsod naokoli je temno in le droben pramen svetlobe prihaja iz svetilnika, meni pa je hudo pri srcu.

Drek! Hotel si videti pogreb, zdaj pa imaš! Pokopal si svojega prijatelja. Zvon in vse ostalo! Si zadovoljen? Nasitil si svojo bolestno radovednost.

Zdaj se moraš samo še maščevati nad tipom, ki ti je ubil prijatelja. Kdaj? Še nocoj? Zakaj nocoj? Prezgodaj je, tip bo ves čas buden in pripravljen. In skupaj jih živi deset. Škoda bi bilo, če bi jih fasal jaz in potegnil krajši konec! Na koliko jih lahko računam jaz? Štirje plus jaz. Pet, to je kar v redu. Tipa likvidiram in se po možnosti preselim na Hudičev otok. In tam nobenega splava, nobenih priprav, nič; dve vreči kokosov, pa se zaženem v vodo. Do obale je sorazmerno blizu, v ravni črti ni več ko štirideset kilometrov. Ce upoštevam valove, veter in plimo, jih nanese sto dvajset. To pot bo samo vprašanje izdržljivosti. Močan sem in dva dneva bom ja prejahal na Žaklju, ni vrag.

Primem nosilo in se povzpnem v kamp. Ko pridem do vrat, me preiščejo, česar sploh nisem navajen. Kaj takega se ne zgodi nikoli. Paznik mi osebno zapleni nož.

— Hočete, da me ubijejo? Zakaj ste mi vzeli orožje? Ne veste, da me pošiljate v smrt? Vi boste krivi, če se mi kaj zgodi.

Nihče mi ne odgovori, ne pazniki ne Arabci. Odprejo mi vrata in stopim v sobo. Vraga, saj se nič ne vidi, samo ena luč sveti namesto treh! ugotovim takoj.

—    Buba, stopi sem, in Grandet me povleče za rokav. V sobi je dokaj tiho. Čutiti je, kot da se nekaj hudega pripravlja ali da se je že zgodilo.

—    Nimam več pipca, ravnokar so mi ga vzeli.

—    Nocoj ga ne boš rabil.

—    Zakaj?

—    Armenec in njegov prijatelj sta na sekretu.

—    In kaj počneta?

—    Mrtva ležita.

—    Kdo ju je?

—    Jaz.

—    Hudirja, hitro je šlo. Pa ostali?

—    Še štirje so iz njihove klape. Paulo mi je dal častno, da se ne bojo premaknili, preden ne poveš ti, če se ta zadeva s tem zaključi.

—    Daj mi nož.

—    Na. Tukaj te počakam.

Odidem na drugo stran. Oči so se mi že navadile slabe svetlobe. Naposled jih zagledam, štirje so, drug ob drugem stojijo pri postelji.

—    Paulo, bi se rad pomenil?

—    Ja.

—    Sam ali pred prijatelji? Kaj torej hočeš?

Iz previdnosti stojim meter pa pol od njihove postelje. Nož imam odprt v levem rokavu in močno stiskam ročaj.

—    Mislim, da je bil tvoj prijatelj dovolj maščevan. Ti si izgubil najboljšega prijatelja, mi smo izgubili dva. Po mojem je najbolje, če se zdaj konča. Kaj praviš?

—    Tvoja ponudba se mi zdi pametna. Če se strinjate, bi še kak teden popolnoma mirovali in potem videli, kako je s stvarjo. Prav?

—    Prav.

In odidem.

—    Kaj so ti torej rekli?

—    Da je po njihovem Matthieu dovolj maščevan, saj sta za to plačala Armenec in Flegma.

—    Ne, reče Galgani. Grandet ne reče nič. Jean Castelli in Louis Gravon se strinjata, da bi sklenili premirje.

—    In ti, Buba?

—    Torej kdo je zaklal Matthieuja? Armenec. V redu. Potem smo se zgovorili. Dali smo si častne, nihče se ne bo teden dni premaknil, potem bomo že videli.

—    Nočeš maščevati Matthieuja? vpraša Galgani.

—    Poslušaj, no, Matthieu je zdaj že maščevan, dva sta plačala njegovo smrt. Zakaj bi ubili še druge?

—    So oni vedeli za stvar? To bi bilo treba zvedeti.

—    Lahko noč torej, mi boste že oprostili. Malo bi rad spal.

Predvsem bi bil rad malo sam in uležem se na posteljo. Začutim roko, ki se me dotakne in odnese svoj nož, tihi glas pa reče:

—    Potrudi se, zaspi, Buba. Mi se bomo menjavali in stražili.

In Carbonieri jo je skupil čisto brez pravega vzroka! Armenec ga je ubil, ker mu je Matthieu ponoči med igro ukazal, naj pri priči izplača sto sedemdeset frankov. In idiot se je čutil ponižanega, ker je moral stvar opraviti pred tridesetimi ali štiridesetimi kvartači! Ker sta ga Matthieu in Grandet dobila ko v sendvič, je lahko edinole ubogal.

In potem gre in pocarsko ubije človeka, ki je bil pravi tip avanturista in velikega formata. Ta reč me je zelo prizadela in umiril sem se šele ob misli, da sta njegova morilca tudi že mrzla. Revščina.

Še preden sta prišla k sebi in popazila na svojo varnost, se je pognal Grandet ko tiger ali šampion floreta in vsakemu posebej prebodel vrat. Kar predstavljam si: kraj, kjer sta se zvrnila, je gotovo zalila kri. In kdo ju je zvlekel do sekreta? pomislim mimogrede in si rečem, da sem neumen. Ni mi do pogovarjanja. Za zaprtimi vekami še enkrat vidim zahajajoče sonce, tako tragično rdeče in vijoličasto, zadnje pramene meče na to dantejevsko sceno: morski psi, ki se trgajo za mojega prijatelja ... In pokončno truplo brez roke, ki se približuje čolnu!... Torej zvonjenje res privablja morske pse in te svinje res vejo, da bojo dobile papo, če zazvoni v kapelici... Se vedno mi pred očmi plešejo plavuti in repi morskih psov, ki se poganjajo ko podmornice in se obračajo sredi turobnih srebrnkastih odsevov... Res, bilo jih je več ko sto ... Zanj, za mojega prijatelja, je končano: zloglasna pot razkrajanja je pošteno opravila z njim.

Crkniti pri štiridesetih letih zaradi usrane malenkosti! Ubogi Matthieu! Ne, ne morem več! Ne, ne, ne! Naj me požro morski psi, ampak živega, na poti v svobodo, brez platnenih Žakljev, kamna in vrvi. Brez publike, brez kaznjencev ali paznikov okrog sebe. Brez zvonjenja. Ce me že morajo požreti, prav, pozobali me bojo živega. Medtem ko se bom boril z naravnimi elementi, da bi se dokopal do kopnega.

—    Končano je, končano. Nič več velikih priprav za beg. Hudičev otok, dva Žaklja kokosov, pa v vodo, bo že šlo, po božji milosti.

Konec koncev bo to le vprašanje telesne izdržljivosti. Oseminštirideset ali šestdeset ur? Krčevito se bom oklepal vreč in ves čas bom v morski vodi. Bom že zdržal, mi ne bojo ohromele noge? Ce se mi ponudi priložnost za na Hudičev otok, bom poskusil. Najprej je treba s Kraljevega na Hudiča. Potem bom že videl.

—    A spiš, Buba?

—    Ne.

—    Bi malo kave?

—    Daj.

In usedem se na posteljo. Grandet mi pomoli lonček tople kave in prižgano cigareto.

—    Koliko je ura?

—    Ena po polnoči Ob dvanajstih sem začel stražo in pomislil sem, da še ne spiš, ko ves čas brcaš.

—    Res je. Matthieujeva smrt me je zelo prizadela, a še bolj me je udaril pogreb z morskimi psi. Grozno je, veš.

—    Nič mi ne reci, Buba, predstavljam si, kako je bilo. Ne bi smel iti z njimi.

—    Prepričan sem bil, da je tisto o zvoncu izmišljotina. In potem, težak kamen je imel privezan z jeklerfo žico, nikoli si ne bi mislil, da ga bojo psi usekali že nad vodo. Ubogi Matthieu, vse življenje mi bo ostal ta prizor pred očmi. Pa ti, kako si tako hitro opravil z Armencem in Flegmo?

—    Na drugem koncu otoka sem bil, v mesariji sem postavljal nova vrata, ko sem zvedel, da so nam ubili prijatelja. Bilo je poldne. Namesto da bi se vrnil v kamp, sem odšel v delavnico in se naredil, kot da moram popraviti neko ključavnico. Na meter dolgo cev sem pritrdil bodalo, zbrušeno na obeh straneh. Ročaj noža in cev, oboje je bilo votlo. Ob petih sem se vrnil v kamp in paznik me je vprašal, kaj nosim v roki. Rekel sem mu, da se je zlomila lesena prečka ob moji postelji in da bom ponoči pritrdil cev. Dan je bil še, ko sem prišel v sobo, cev sem pustil v umivalnici. Malo pred zborom sem jo šel iskat. Začelo se je temniti. Prijatelji so me zakrili in brž sem rezilo nataknil na cev. Armenec in Flegma sta stala na svojem mestu pred posteljo, Paulo je bil zadaj. Veš, Jean Castelli in Louis Gravon sta krepka dedca, ampak leta ju ovirajo in nista več dovolj elastična za pretep med posteljami.

Vso stvar sem hotel končati, še preden se vrneš domov. Nisem hotel, da bi bil ti vmešan zraven. S svojo preteklostjo bi skupil maksimum, če bi nas dobili. Jean je bil na enem koncu sobe in je ugasnil luč, Gravon je na drugem koncu storil isto. Postalo je temno, svetila je samo ena petrolejka sredi sobe. Sam sem imel veliko žepno baterijo, ki mi jo je posodil Dega. Jean je odšel naprej, jaz za njim. Ko je prišel do njih, je dvignil roko in jim z lučjo posvetil v obraz. Armenca je zaslepilo in z levico si je zakril oči, v tem pa sem mu že prebodel vrat s svojo sulico. Flegma tudi ni videl ničesar pred sabo in je kar tako mahal s svojim pip-cem. Tako krepko sem zagnal, da je šla sulica direkt skozenj. Paulo se je vrgel s trebuhom na tla in se splazil pod posteljami. Jean je ugasnil luč in nisem se pognal za Paulom, to ga je tudi rešilo.

■— In kdo ju je odvlekel do sekreta?

■— Nimam pojma. Mislim, da ravno njuni prijatelji. Iz trebuhov so jima vzeli plana.

—    Sakramensko velika luža krvi je morala nastati!

—    Si lahko misliš. S prerezanimi vratovi sta se gotovo izpumpala do amena! Trika z lučjo sem se spomnil, ko sem pripravljal sulico. Eden izmed paznikov jev delavnici ravno zamenjal baterije. Ideja se mi je zdela dobra in takoj sem dal poklicati Degaja. Zdaj lahko preiskujejo, kolikor hočejo. Arabec je odnesel ven luč in rezilo in oboje vrnil Dega ju. S te strani je torej vse v redu. Jaz si nimam kaj očitati. Prijatelja sta nam ubila, ko je imel oči polne žajf-nice, jaz sem ju zabodel, ko sta imela oči polne svetlobe. Zdaj smo kvit. Kaj praviš, Buba?

—    Prav si naredil in ne vem, kako naj se ti zahvalim za takšno brzino. V redu, da mene ni bilo zraven, odlična ideja, res.

—    Pustiva zdaj to. Opravil sem svojo dolžnost. Ti si že preveč trpel in rad bi bil prost, moram ti pomagati.

—    Hvala, Grandet. Ja, nikoli si še nisem tako želel pobegniti. Pomagaj mi torej, da se zadeva z Matthieujem konča. Če ti povem po pravici, bi bil krepko presenečen, če bi Armenec res obvestil svojo klapo, preden je vzel nož. Paulo se ne bi strinjal, dobro ve, kakšne so posledice.

—    Popolnoma se strinjam s tabo. Samo Galgani trdi, da so vsi krivi.

—    Videli bomo, kaj se bo zgodilo ob šestih. Sekretov ne bom šel čistit. Naredil se bom bolnega, pa bom videl, kako bo.

Pet zjutraj. Približa se nam šef bloka:

—    Fantje, a mislite, da moram poklicati stražo? V sekretu sem ravnokar odkril dva makabeja.[29]

Ta sedemdesetletna starina bi nam rad dopovedal, da od pol sedmih zvečer, ko sta se tipa ohladila, ni videl ničesar. In prepričati hoče še nas! Soba je gotovo vsa popackana s krvjo, saj je luža nastala na prehodu in so možje hodili čeznjo.

Grandet ni nič manj prebrisan ko stari, pa mu odgovori:

—    Kaj? Dva, praviš, da sta mort? Od kdaj?

—    Vragsigavedi od kdaj! reče stari. Od šestih naprej spim. In prejle, ko sem šel scat, mi je spodrsnilo in skoraj bi na gobec. Bilo je mokro, in ko sem prižgal, sem videl, da je kri, v sekretu pa sta ležala tipa.

—    Pokliči jih, pa bomo videli.

—    Straža! Straža!

—    Kaj se dereš, stari drekač? Ali ti gori pod'nogami?

—    Ne, šef, zraven školjk na sekretu sta dva makabeja.

—    In kaj zdaj hočeš? Naj ju spravim na noge? Zdaj je četrt na šest, počakali bomo do šestih. Pazi pa, da se jima nihče ne približa.

—    Saj veste, da je to nemogoče. Preden se začne vstajanje, gre vsak scat, če ne drugega.

—    Res je, počakaj, da stopim po šefa.

Vrnejo se, trije pazniki, šef paznikov in še dva druga. Zdi se, da bojo vstopili, ne, ostanejo pred zamreženimi vrati.

—    Praviš, da sta dva mrtva?

—    Ja, šef.

—    Od katere ure?

—    Ne vem, scat sem šel, pa sem ju našel.

—    In kdo sta?

—    Ne vem.

—    Pa ti bom jaz povedal, butec stari. Eden je Armenec. Pojdi pogledat.

—    Res, onadva sta, Armenec in Flegma.

—    V redu, počakali bomo na zbor.

In odidejo.

Sest. Zazvoni prvič. Odprejo se vrata. Vstopita oba raz-našalca kave in potem še raznašalci kruha.

Pol sedmih, zazvoni drugič. Dan je že in povsod po tleh je videti odtise nog, ki so ponoči tacale po krvi.

Prideta oba komandanta. Zdaj je že povsem dan. Za doktorjem pride še osem paznikov.

—    Vsi se slecite do nagega in mir-no! Saj to je prava klavnica, povsod sama kri!

Prvi stopi v sekret komandant. Ko pride ven, je bel kot apno.

—    Imata dobesedno prerezana vratova. Seveda ni nihče ničesar videl ali slišal?

Popolna tišina.

—    Stari, ti si določen, da paziš na red v sobi, tu pa sta dva mrtva! Doktor, ali lahko poveste približno, koliko časa že ležita na tleh?

—    Osem do deset ur, reče zdravnik.

—    In ti si ju našel šele ob petih? Nisi nič videl, nič slišal?

-— Nič. Precej gluh sem že in tudi vidim bolj slabo, sedemdeset jih imam in že stirideset od tega sem na robiji. Torej si lahko mislite, da dosti spim. Ob šestih grem spat in ob petih sem se zbudil, ker me je pognalo na sekret. Se sreča, kajti ponavadi me zbudi šele zvonjenje.

—    Prav imaš, to je res sreča, ironično pravi komandant. Za vse, drugače ne bi mogli spati tako mirno. Odnesite zdaj tadva kadavra v amfiteater. Doktor, želim, da napravite obdukcijo. Vi pa drug za drugim na dvorišče, brez obleke!

Doktor in oba komandanta vsakega natančno pregledajo, vsak del telesa. Nihče ni poškodovan, dosti pa jih je popackanih s krvavimi madeži. Zdrselo jim je pred školjko v stranišču, razlagajo drug za drugim. Grandeta, Galganija in mene pregledajo še posebno pozorno.

—    Metulj, kje imate svoje reči?

Pretaknejo vso mojo kramo.

—    In nož?

—    Včeraj mi ga je zaplenil paznik, ob sedmih zvečer.

—    Res je, reče paznik. Počel je hudiča in pol, drl se je, da ga pošiljamo v smrt.

—    Grandet, tale nož je vaš?

—    Ja, kajpa, če ste ga našli pri meni, je moj.

Z vso natančnostjo mu pregledajo nož, čist in svetel, kot bi ravnokar prišel iz trgovine.

Medtem se vrne doktor in reče:

—    Zaklana sta bila z bodalom z dvojnim rezilom. Pokonci. To mi ne gre v glavo. Kaznjenec se vendar ne pusti zaklati ko zajec, ob vsaki priliki se brani. Moral bi biti kdo ranjen.

—    Saj sami vidite, doktor, nihče nima niti najmanjše ranice na obrazu.

—    Sta bila ta dva nevarna?

fr

—    Izredno, doktor. Gotovo je bil Armenec tisti, ki je včeraj ob devetih zjutraj v kopalnici ubil Carbonierija.

—    Torej je stvar urejena, reče komandant. Vseeno pa obdržite Grandetov nož. In zdaj na delo, vsi razen bolnikov. Metulj, prijavili ste se za bolnega?    ,

—    Ja, komandant.

—    Niste izgubljali časa, hitro ste maščevali prijatelja. Saj veste, da nisem tak bedak. Na žalost nimam dokazov in vem, da jih ne bomo imeli. Še enkrat vas vprašam, poslušajte! Bi rad še kdo kaj povedal? Ce bi kdo kakorkoli lahko pojasnil ta dvojni zločin, mu dam častno besedo, da bo takoj rešen otokov in premeščen na kontinent.

Popolna tišina.

Vsi iz Armenčeve klape so se prijavili za bolne. In tako so se v zadnjem trenutku prijavili tudi Grandet, Galgani,

Jean Castelli in Louis Gravon. Soba se je izpraznila, odšlo je njenih sto dvajset stanovalcev. Ostane nas pet, štirje okrog Paula, pa urar in še dva ali trije, izmed katerih tudi veliki Sylvain iz Alzacije. Šef bloka pa je tako vedno v sobi in se ves čas pritožuje, koliko vražjega dela ima s čiščenjem.

Sylvain živi sam zase, ima pa prijatelje. Človek akcije je in spoštujejo ga zaradi nenavadnega podviga, ki ga je pripeljal za dvajset let na robijo. Na brzcu Pariz—Bruselj je čisto sam napadel poštni vagon, pobil oba stdažarja in na gramoz ob progi pometal polne Žaklje, ki so jih takoj zatem pobrali njegovi pajdaši. In v vrečah je bila precejšnja vsota.

Sylvain je opazil, da se v obeh klapah potihem menijo, ni pa vedel, da smo se zgovorili za premirje. Zato je mimogrede zinil:

—    Upam, da se ne boste stepli v stilu treh mušketirjev?

—    Danes ne, mu odvrne Galgani, ostane pa za drugič.

—    Zakaj za drugič? Ne splača se odlašati za jutri, kar lahko storiš danes, reče Paulo, ampak jaz res ne vidim razloga, zakaj bi se pobili med seboj. Kaj misliš, Metulj?

—    Samo eno stvar povejte: ste vi vedeli, kaj namerava storiti Armenec?

—    Častna roka, Buba, nič nismo vedeli. Pa še nekaj ti povem. Če Armenec ne bi bil mrzel, bi se precej težko sprijaznil z njegovim dejanjem.

—    Ce je tako, zakaj ne bi za zmeraj končali te zadeve? reče Grandet.

—    Nam je prav. Dajmo si roke in pozabimo na to žalostno reč.

—    Prav.

—    Jaz sem za pričo, reče Sylvain. Všeč mi je, da ste se tako lepo pobotali.

—    Pustimo zdaj vse to.

Ob šestih zvečer zazvoni v kapelici. Nehote se mi pred očmi prikaže scena prejšnjega dne, ko se je Matthieu pokonci zibal proti čolnu. Podoba izpred štiriindvajsetih ur je še zmeraj tako živa in strašna, da z vsem srcem upam, da Armenca in Flegme ne bojo odnesli morski psi.

Galgani ne reče besede. Ve, kaj se je zgodilo s Carbo-nierijem. Zagledal se je nekam predse in noge mu bingljajo s postelje. Grandet se še ni vrnil. Mrtvaški zvonec ie prenehal že pred dobrimi desetimi minutami. Galgani še zmeraj binglja z nogami, in ne da bi pogledal k meni, polglasno reče:

V- Želim si, da niti koščka te armenske svinje ne bi požrli psi, ki so se spravili na Matthieuja. Preneumno bi bilo, če bi se po smrti srečala v trebuhu iste zveri; še za življenja sta se izogibala drug drugega.

Res, hudo bom pogrešal tega plemenitega in pravega prijatelja. Se najbolje, če odidem s Kraljevega in čimprej ukrepam. Ta reč mi ne gre iz glave.

Pobeg norcev

—    Vojna je in nič kaj naklonjena ubežnikom, kajne Salvidia?

Potem ko sva na razglasni deski prebrala, kakšni so najnovejši ukrepi zoper ubežnike, sva se pogovarjala, Italijan z zlatim planom in jaz.

—    Pa če me stane glavo, na otoku ne bom ostal. In ti?

—    Meni je že vsega dosti, Metulj, rad bi bežal. Naj pride, kar če. Zaprosil sem, da bi me v norišnici zaposlili kot bolničarja. Dobro vem, da sta v skladišču dva soda po dvestopetindvajset litrov, ravno dovolj velika za splav. V prvem imajo olivno olje, v drugem kis. Dovolj dobro bi ju morala zvezati, pa bi imela prav resne šanse, da prideva na kontinent. Norišnica je obzidana in na zunanji strani ni straže. Znotraj neprestano straži paznik bolničar in skupaj s kaznjenci nadzoruje bolnike. Zakaj ne bi prišel še ti?

—    Kot bolničar?

—    Ne, Metulj, saj dobro veš, da ti ne bi dali shižbe v norišnici. Daleč je od kampa, slabo zastražena in lahko si prepričan, da te tja ne pošljejo. A lahko bi se mi pridružil kot norec.

—    To je precej težko, Salvidia. Ko ti enkrat doktor podpiše, da si zmešan, je to isto, kot če bi ti dovolil počenjati vse, kar si zmisliš. Kajti za svoja dejanja nisi več odgovoren. In potem si lahko predstavljaš, kakšno odgovornost sprejme na svoja pleča zdravnik, ki postavi takšno diagnozo! Ubiješ lahko robijaša, paznika ali celo paznikovo babo, otroka. Smeš pobegniti in delati škodo, pravica te nič več ne doseže. V najhujšem primeru te nagega strpajo v oblazinjeno celico in ti nadenejo prisilni jopič. In takšen režim tudi ne more trajati v nedogled, lepega dne se te usmilijo in prideš ven. A razumeš? Za še tako hudo stvar, ki jo narediš, ne plačaš in nisi kaznovan.

—    Metulj, zaupam ti in zelo bi rad bežal s tabo. Izpelji, tudi kar je nemogoče, in pridi za mano. Kot bolničar ti bom lahko pomagal, kolikor se bo dalo, in prebrodil boš najhujše trenutke. Priznam, gotovo mora biti strašno, če si normalen, pa se znajdeš med samimi nevarnimi blazneži.

—    Prav, Romeo, kar pojdi v norišnico. Preštudiral bom, kako je s to stvarjo, predvsem pa se bom pozanimal, kakšni so prvi simptomi blaznosti, prepričati je treba doktorja. Konec koncev ni slaba ideja, če zapišejo, da sem neodgovoren za svoja dejanja.

Prav resno sem se vrgel na stvar. V kaznilniški knjižnici nisem našel nobene ustrezne knjige. Kadar pa se mi ponudi priložnost, se pomenim z ljudmi, ki so bili krajši ali daljši čas bolni. Polagoma mi postajajo stvari jasne:

1.    Norci čutijo strašne bolečine v malih možganih.

2.    Pogosto jim brni v ušesih.

3.    Ker so zelo nervozni, ne morejo ostati dalj časa v istem položaju, saj jih prebudi iz spanja pravi rafal živčnih dražljajev in se začno z groznimi bolečinami premetavati po postelji.

Torej je treba takšne simptome samo nakazati in jih nikakor ne izraziti direktno. Moja blaznost mora biti ravno' dovolj neprijetna, da se bo zdravnik moral odločiti za umobolnico, ne pa agresivna, ker se mi v takem primeru lahko zgodi, da bojo nadzorniki ravnali grdo: prisilni jopič, pretepanje, zmanjšani obroki hrane, injekcije bromida, mrzle ali prevroče kopeli... Ce dobro odigram komedijo, prav lahko obrnem zdravnika.

In še ena stvar je meni v prid: zakaj, iz kakšnih nagibov naj bi bil simulant? Zdravnik ne bo našel logičnega odgovora na takšno vprašanje. Meni ne preostane nič drugega. Na Hudičev otok, so rekli, me ne pošljejo. In v kampu ne zdržim več, odkar so mi ubili Matthieuja! K vragu vse to odlašanje! Odločil sem se. V ponedeljek grem na vizito. Ne, sam se ne smem prijaviti. Bolje, če to stori kdo drug in naj bo prepričljivo. V sobi moram najprej zaigrati par nenormalnih štosov. Sef bloka bo poklical paznika in ta me bo sam javil k viziti.

No, zdaj že tri dni ne spim, se ne umivam in ne raziram. Vsako noč nekajkrat onaniram in jem bolj malo. Včeraj sem soseda vprašal, zakaj mi je vzel s police fotografijo, ki je nikdar nisem imel. Vsem svojim velikim bogovom je prisegal, da se ni dotaknil mojih reči, potem pa si je razburjen izbral drugo posteljo. Preden začnejo deliti kosilo, juha zmeraj ostane še nekaj časa v škafu pri vratih. Približal sem se mu in se pred očmi vseh poscal vanj. Ljudje so od začudenja zagodrnjali, a gotovo sem imel tak obraz, da niso upali odpreti ust. Samo prijatelj Grandet mi je rekel:

—    Metulj, zakaj delaš to?

—    Pozabili so jo dovolj soliti.

Ne da bi se ozrl okrog sebe, sem mirno odšel po svojo skledo in jo pomolil staremu.

V popolni tišini so se opazovali, ko sem pomij askal tekočino s krožnika.

Ta dva incidenta sta zadostovala, in danes zjutraj sem se znašel pred doktorjem, ne da bi za to posebej prosil.

—    Torej, kako gre, doktor, ja ali ne?

Vprašanje ponovim. Doktor me zaprepadeno pogleda. In s povsem normalnim glasom sem ga vprašal.

—    Ja, kar gre, reče zdravnik. Pa ti, si bolan?

• — Ne.

—    Zakaj pa si potem prišel na vizito?

—    Zaradi sebe že ne, rekli so mi, da' ste nenadoma zboleli. Vesel sem, ko vidim, da to ni res. Na svidenje.

—    Trenutek še, Metulj. Sedi predme. Poglej sem.

In zdravnik mi pogleda v oči in mi sveti z majhno lučko.

—    Nisi videl tistega, kar si pričakoval, kaj? Zdravnik, preslabo luč imaš, ampak kljub temu se mi zdi, da si razumel, ne? Odgovori no, si jih videl?

—    Kaj? vpraša zdravnik.

—    Ne delaj se trapastega, si doktor ali veterinar? Mi ja ne boš rekel, da jih nisi utegnil videti, preden so se skrile? Ali pa mi nočeš povedati in me imaš za bedaka?

Oči se mi svetijo od utrujenosti. Obraz, neumit in neobrit, igra samo v mojo korist. Pazniki debelo gledajo in poslušajo, a nič takega ne naredim, da bi bili prisiljeni intervenirati. Da se ne bi razburjal in da bi me pomiril, sklene zdravnik vstopiti v mojo igro, vstane in mi položi roko na ramo. Jaz še vedno sedim.

—    Hotel sem ti zamolčati, Metulj. Res je, ravno sem jih še uspel videti.

—    Lažeš, zdravnik, s tropsko hladnokrvnostjo lažeš. Ker sploh ničesar nisi videl! Mislil sem, da iščeš tiste tri črne pike, ki jih imam v levem očesu. Vidim jih samo, če gledam v prazno ali če berem. Ce se pogledam v ogledalo, vidim oko takšno, kot je, nobenih pik ni notri. Cim primem za ogledalo, izginejo in se skrijejo.

—    Odpeljite ga v ambulanto, reče zdravnik. Takoj. Ni se mu treba vrniti v kamp. Metulj, pa mi praviš, da nisi bolan! Morda res, a zdiš se mi vražje utrujen. Za nekaj dni te dam v bolnišnico, pa počivaj. Prav?

—    Nič nimam proti. V ambulanti ali v kampu, še zmeraj smo na otoku.

Prvi korak je storjen. Cez pol ure sem že v dobro razsvetljeni bolniški sobi, na čedni postelji z belimi rjuhami. Na vratih je kartonček: »Na opazovanju«. Pod močnim vplivom sugestije se polagoma spreminjam v zmešanega človeka. Nevarna igra je to: s skritim ogledalom sem se navadil nekaj tikov, živčno zvijam usta, spodnjo ustnico stiskam k zobem, in tako dobro sem se navadil tega, da se večkrat zalotim, ko mi trzne kakšna obrazna mišica, ne da bi to nameraval. Ni se pametno preveč dolgo zabavati s to igrico, Buba! Ce se boš predolgo učil, da bi bil premaknjen, ti lahko ostanejo trajne posledice. Vendar pa moram igrati temeljito, če hočem priti do cilja. Priti v norišnico, zabeležen kot neodgovoren individuum, in potem zbežati. Bežati! To je zame naravnost magična beseda, vznemiri me in že se vidim, kako jaham na dveh sodih in se s prijateljem bolničarjem bližam kontinentu.

Zdravnik me obišče vsak dan. Temeljito me pregleda in zmeraj se pogovarjava mirno in prijazno. Vznemirjen je, tip, ampak ni še prepričan. Torej mu bom dal vedeti, da me zbada v tilniku, kar je prvi simptom.

—    Je vse v redu, Metulj? Si dobro spal?

—    Ja, doktor. Hvala, še kar. Hvala za Paris-Match, ki ste mi ga posodili. S spanjem pa je čisto drugače. Veste, za celico imajo nekakšno pumpo za zalivanje ne vem česa in ta pumpa dela celo noč bam-bam, potem pa se mi zdi, da tudi v mojem tilniku odmeva bam-bam! In to vso noč, vam povem, ne da se več zdržati. Hvaležen bi vam bil, če me premestite v drugo celico.

Zdravnik se obrne k pazniku in na hitro zamrmra:

—    Je kakšna pumpa?

Paznik odkima.

—    Nadzornik, odpeljite ga v drugo celico. Kam bi rad

šel?

—    Čim dlje od te preklete pumpe, na drugi konec hodnika. Hvala vam, doktor.

Vrata se zaprejo in sam sem spet v celici. Neznaten glasek ob steni me opozori, da gotovo vohljajo za mano. Saj res, zdravnika sploh nisem slišal, da bi se oddaljil. Tako torej brž s pestjo požugam proti steni, ki skriva namišljeno pumpo, in zavpijem, pač ne preglasno: »Nehaj že enkrat, prašiča! Kdo te bo le poslušal, ubogi vrtnar!« In uležem se na posteljo in skrijem glavo pod blazino.

Železnega pokrovčka na vratih nisem slišal, slišal pa sem odhajajoče korake. Pomeni torej, da je vohljal ravno zdravnik.

Popoldne so me premestili v drugo celico. Dopoldne sem prav gotovo napravil dober vtis, saj so me tistih nekaj metrov po hodniku spremili kar štirje, dva paznika in dva kaznjenca bolničarja. Ker me niso ogovorili* jim tudi jaz nisem rekel besede. Samo nemo sem jim sledil. Čez dva dni je na vrsti drugi simptom: brnenje v ušesih.

—    V redu, Metulj? Si že prebral revijo, ki sem ti jo poslal? ,

—    Ne, ne še, ves dan pa še ponoči sem poskušal stisniti komarja ali mušico, ki se je vgnezdila v mojem ušesu. Nič ne pomaga, če si dajem vanj vato, ves čas slišim zzzzz ... In čimbolj je to žgečkanje neprijetno, tem močnejše je. To gre človeku konec koncev na živce, doktor! Kaj misliš? Če mi jih ni uspelo zadušiti, bi jih morda lahko utopil? Kaj praviš?

Neprestano mi trza ustnica in končno je to opazil tudi doktor. Prime me za roko in mi pogleda naravnost v oči. Vidim, zbegan je in zaskrbljen.

—    Ja, Metulj, prijatelj moj, utopila jih bova. Chatal, naj mu sperejo ušesa.

Vsak dan se ponavljajo takšne in podobne scene s svojimi variantami, a doktor se še zmeraj ni dokončno odločil, da bi me poslal v norišnico.

Ko mi je Chatal dajal injekcijo bromida, me je opozoril:

—    Zaenkrat je vse v redu. Zdravnik je že hudirjevo vznemirjen, a traja lahko še zelo dolgo, preden te pošlje stran. Pokaži mu, da znaš biti tudi nevaren, pa se bo morda hitreje odločil.

—    Vse v redu, Metulj? me prijazno pozdravi zdravnik, ko vstopi s Chatalom in dvema paznikoma bolničarjema.

—    Stop, doktor! rečem s precej agresivnim glasom. Dobro veš, da ni v redu. In sprašujem se že, kdo od vas mi pošilja tipa, ki me zajebava.

—    Kdo? Kako?

—    Najprej, zdravnik, a poznaš aparat doktorja Arson-vala?

—    Ja, mislim, da ja___

—    Veš, da je izumil oscilator, s katerim lahko ioniziraš zrak okrog bolnikov, ki imajo ulkus na dvanajsterniku. S tem oscilatorjem pošiljaš električni tok. In zdaj si predstavljaj, da se je tega aparata polastil kak moj sovražnik in ga odnesel iz bolnišnice v Cayenne. Kadar mirno zaspim, pritisne na gumb in rafal mi udari v trebuh in noge. V trenutku se zbudim in vrže me vsaj deset centimetrov nad posteljo. Kako naj pri takem zdržim in vrh vsega še zaspim? Nocoj se ni nehalo. Samo oči sem zaprl in že je udaril tok vame, bam! In potem sem kot feder. Dosti mi je tega, zdravnik! Povej vsem, da zakoljem prvega, ki je kriv, da ne morem spati. Res je, orožja nimam pri sebi, vendar sem dovolj močan, da stisnem vrat. Tako, zdaj veste. In ne hodite mi več sem s svojimi hinavskimi »dober dan« in »a gre, Buba?« Dovolj mi je tega!

Moja komedija je takoj rodila uspehe. Chatal mi je povedal, da je zdravnik obvestil paznike, naj krepko pazijo name. In nikoli naj mi ne odprejo vrat, če niso vsaj trije, in vedno naj so vljudni in prijazni. Kompleks preganjavice se ga je prijel, je Chatalu pojasnil zdravnik, čimprej ga bo treba poslati v azil.

—    Mislim, da ga lahko odpeljem sam še z enim paznikom, je predlagal Chatal, da bi mi ne nataknili prisilnega jopiča.

—    Buba, si dobro jedel? — Ja, Chatal, bilo je kar v redu. — Bi šel z mano in gospodom Jeannusom? — Kam?

— Sprehodili bi se do azila in odnesli tja neko škatlo z zdravili. — Prav.

In vsi trije odidemo iz ambulante naravnost proti norišnici. Ves čas med potjo Chatal pripoveduje o tem in onem, malo pred ciljem pa reče:

—    A ne, v kampu se počutiš trudnega, Buba?

—    Ja, ja, posebej še mi je zoprno, odkar nimam več prijatelja Carbonierija.

—    Zakaj pa nekaj dni ne ostaneš tukaj? Tip z oscilatorjem te morda tu ne najde in boš imel mir.

—    Zaboga, to ti je ideja! Ampak ali misliš, da me bojo hoteli sprejeti, če nimam bolne glave, a?

—    Kar meni prepusti vso stvar, jaz se bom pomenil z njimi, reče paznik, srečen in prepričan, da sem padel v Chatalovo past.

Tako, zdaj sem v norišnici in okrog mene je vsaj sto norcev. In nikakor ni špas živeti s premaknjenimi tipi! V skupinah po trideset ali štirideset se sprehajamo po dvorišču, medtem ko bolničarji čistijo celice. Vsi smo noč in dan popolnoma nagi. Se sreča, da je toplo. In meni so pustili vsaj copate.

Od bolničarja sem dobil prižgano cigareto. Sedim na soncu in si mislim, zdaj bo že pet dni, pa mi še ni uspelo priti v stik s Salvidio.

Približa se mi neki norec. Njegovo zgodbo poznam, piše se Fouchet. Njegova mati je prodala svojo hišo in mu prek nekega paznika poslala petnajst tisoč frankov za beg. Paznik naj bi obdržal pet tisoč, on pa bi dobil deset tisoč. A paznik ga je vrgel na finto in z vsem denarjem odšel v Cayenne. Ko je od nekoga zvedel, da mu je mama poslala denar in se za prazen nič odpovedala hiši, se ga je polotil tak bes, da je še isti dan napadel stražarje. V hipu so ga obvladali in nikomur ni napravil nič, ni utegnil. Odpeljali so ga med norce in tega bo zdaj že tri ali štiri leta.

—    Kdo si?

Pogledam ga, ubogega fanta, nima jih več ko trideset, postavil se je predme in hoče odgovor.

—    Kdo sem? Možak kot ti, nič bolj nič manj. — Pa mi res neumno odgovarjaš. Vidim, da si možak, saj ga imaš, če bi bil baba, bi imel luknjo. Vprašal pa sem, kdo si. Se pravi, kako ti je ime? — Metulj. — Metulj? Metuljček si, praviš? Revček. Metuljček leta po zraku in ima krila, kje pa jih imaš ti? — Izgubil sem jih. — Poišči jih, pa boš lahko odletel. Pazniki nimajo kril. Ha, ha, lahko jih nategneš. Daj mi cigareto.

In še preden mu jo lahko ponudim, mi jo iztrga izmed prstov. Potem mi sede nasproti in z užitkom pokadi do konca.

—    Kdo pa si ti? ga vprašam jaz.

—    Jaz sem fazan. Zmeraj kadar bi moral dobiti kakšno stvar, ki je moja, me usekajo. — Zakaj? — Kar tako. Zato pa tudi pokoljem čimveč paznikov. Nocoj sem obesil dva. Pa nikar me ne izdaj. — In zakaj si ju obesil? — Mamino hišo so mi ukradli. Predstavljaj si, da mi je mama poslala svojo hišo, bila pa je všeč paznikom. Obdržali so jo in zdaj živijo v njej. Ali ni prav, da sem ju obesil? — Prav. Vsaj ne bojo profitirali mamine hiše. — A vidiš tistega debelega bajsa za ograjo? Ta tudi živi v njej. Pride še na vrsto in ga zadavim, verjemi mi.

Fant je vstal in odšel.

Uf! Res ni hec, če si prisiljen živeti med samimi blazneži, pa tudi nevarno je. Ponoči je od vsepovsod slišati kričanje, in kadar je polna luna, so norci še bolj vznemirjeni. Ni mi sicer jasno, kako lahko luna vpliva nanje, ampak dejstva so taka.

Pazniki morajo poročati o norcih v času opazovanja. Delajo poskuse. Zanalašč me na primer pozabijo odpeljati na dvorišče. Čakajo, da bi se pritožil. Ali pa mi ne dajo kosila ali večerje. Imam pa kratko palico in vrvico in delam se, kot da bi lovil ribe.

—    A prijemajo, Metulj? me vpraša šef stražarjev. — Ne morejo. Kar pomisli, kaj se mi godi. Kadar vržem, pride vedno za mano majhna ribica, in če hoče kakšna velika ugrizniti, jo mala opozori: »Pazi! Pojdi raje mimo, Metulj lovi ribe!« In zato nikoli nič ne ulovim. A še zmeraj poskušam, morda se mi nekega dne posreči, da velike ribe ne bojo verjele mali.

In potem zaslišim paznika, ki se obrne k bolničarju:

— S tem je že gotovo!

Kadar jem v jedilnici za skupno mizo, mi nikoli ne uspe pojesti krožnika leče. Ogromna mrcina, ki ima najmanj meter devetdeset v višino in je po rokah, nogah in prsih poraščen kot opica, me je izbral za žrtev. Zmeraj se usede tik poleg mene. Lečo nam servirajo zelo vročo, pa je torej treba počakati, da se ohladi. Z leseno žličko parkrat zajamem, popiham in poskusim, potem spet počakam. Ivanhoe

— mrcina namreč misli, da je Ivanhoe — se ne pusti prositi, skodelo prime in njeno vsebino zlije v svoje žrelo. Potem avtoritativno prime moj krožnik in napravi isto. S komolcem ga obriše in hrupno postavi nazaj predme, njegove rdečkaste izbuljene oči pa pravijo: »Si samo videl, kako ti pospravim meneštro?« Počasi mi postaja ta Ivanhoe že zoprn, in ker še nisem uradno zapisan med norce, se odločim, da temu napravim konec. Spet je dan, ko je na sporedu leča. Ivanhoe me ne zgreši. Spet se usede zraven mene. Njegov bedasti obraz sije, že vnaprej se veseli leče in to dveh porcij. Predse povlečem težek in velik vrč, poln vode. Kakor hitro mrcina zgrabi za moj krožnik in si začne zlivati lečo po grlu, skočim in mu z vso silo razbijem glinasti vrč na glavi. Orjak zatuli ko zver in se zvali na tla. V istem hipu se začno obmetavati s krožniki še ostali norci v jedilnici. Nastane prav peklenski trušč.

V tem me že primejo in štirje mišičasti bolničarji me brez usmiljenja odnesejo v celico. Ko sraka se derem, da mi je Ivanhoe ukradel denarnico z osebno izkaznico vred. No, zdaj sem končno uspel! Zdravnik se je odločil in zapisal, da nisem več odgovoren za svoja dejanja. Pazniki so mnenja, da sem sicer kar miren blaznež, da pa imam svoje nevarne trenutke. Ivanhoe ima lep obkladek na glavi. Kot vse kaže, sem mu io odprl, za več kot osem centimetrov. Na dvorišče ga ne pustijo ob istem času kot mene, še sreča.

Uspelo mi je govoriti s Salvidio. Ima že dvojnik ključa, ki odpre skladišče s sodi. Poskuša dobiti dovolj žice, da bi dva soda zvezal skupaj, a povem mu, da žici nič kaj ne zaupam, saj se mimogrede odlomijo, če jih treš drugo ob drugo. Dosti bolj elastične so navadne vrvi. Poskušal bo dobiti oboje, žice in vrvi. Napraviti mora tudi troje ključev: za vrata moje celice, za vrata na hodniku in za glavni vhod v norišnico. Vse skupaj je precej slabo zastraženo. En sam stražar, ki straži štiri ure. Od devetih zjutraj pa do enih in od enih do petih. Dva izmed stražarjev večinoma prespita svojo službo in sploh ne hodita naokoli. Zaneseta se na kaznjenca bolničarja, ki je z njima. Potemtakem je vse v redu in samo vprašanje potrpežljivosti. A čakati sem pripravljen največ en mesec.

Sef straže mi je ponudil prižgano cigaro, ko sem prišel na dvorišče. Bila je slaba, a zdela se mi je imenitna. Gledam okrog sebe in opazujem čredo nagcev, ki pojejo, se cmerijo, brez veze mahajo po zraku ali pa govorijo sami s sabo. Vsi so še mokri od tuša, kajti vsak se mora stuširati, preden pride na dvorišče, njihova uboga telesca, obtolčena in pretepena, nazorno kažejo sledove jermenov in pretesnih prisilnih jopičev, saj norce pretepajo pazniki ali pa se mlatijo med seboj. To je špektakel, lep primer, kako se konča famozna »pot razkroja«. Le koliko teh revežev so v Franciji psihiatri spoznali za odgovorne lastnih dejanj?

Titin — tako mu pravijo — je iz mojega konvoja leta 1933. V Marseillu je ubil nekega tipa, ga potem naložil v fijakar in se dal odpeljati v najbližjo bolnišnico. »Tukaj ga imate, pa poskrbite zanj. Mislim, da je bolan,« je dejal. Na mestu so ga aretirali in porotniki niso upoštevali niti najmanjše stopnje osebne neprištevnosti. Pa je vendar jasno, da je bil neuravnovešen, če je šel in počel takšne stvari. Največji pametnjakovič bi takoj razumel, da ni imel nič proti, če ga primejo. In zdaj je tu, Titin, zraven mene sedi. Kronično grižo ima. Pravcati potujoči kadaver je že. Njegove oči so jekleno sive, izdajajo praznino in bebavost.

—    Majhne opice imam v trebuhu, rojak, mi reče. Dveh vrst. Ene so hudobne, grizejo me po črevesju, in če so slabe volje ali jezne, mi stiskajo kri. One druge so kosmate in dlakaste roke imajo. Božajo me in branijo pred hudobnimi, ki grizejo. Če so dovolj močne, tedaj ni krvi.

—    Se še spomniš Marseilla, Titin?

—    Če se ga še spomnim, hudirja! Seveda se ga, pa še dobro. Trg Borza pa vsi tisti makroji[30] pa ekipe pikpoke-tov[31] ...

—    Se spomniš koga po imenu? Angela dobičkarja? Gravata? Clementa?

—    Ne, imen se ne spomnim. Spomnim pa se enega idiotskega fijakarja, ki me je z bolnim prijateljem odpeljal v ambulanto in rekel, da je prijatelj bolan zaradi mene. Drugega nič.

—    Pa prijateljev?

—    Kaj vem ...

Ubogi Titin, dam mu svoj košček cigare in vstanem. Hudo mi je, saj se bo lepega dne stegnil ko pes. Ja, res je nevarno prebivati med norci, pa kaj? Po mojem je to edina možnost, da jo odnesem brez kazni, če mi ne uspe zbežati.

Salvidia je skoraj pripravljen. Ima že dva ključa, manjka mu samo še od moje celice. Odlično vrv si je priskrbel in še eno si je napravil sam iz platna, pleteno iz petih trakov. Po tej strani je vse v redu.

Zdaj bi že res rad akcijo, precej težko je zdržati vso to komedijo. Če hočem ostati v svoji celici na tej strani norišnice, moram namreč od časa do časa zaigrati kakšno krizo.

Enkrat sem jo zaigral tako dobro, da so me pazniki bolničarji takoj položili v banjo vroče vode in mi dali dve injekciji bromida. Banjo pokrijejo z močnim platnom in sploh ne moreš skočiti ven. Skoz majhno odprtino gleda samo glava. Tako sem dobri dve uri v banji, ki me spominja na prisilni jopič, tedaj pa vstopi Ivanhoe. Groza me spreleti, ko vidim njegov pogled. Pa me ja ne bo zadavil, si mislim. Se braniti se ne morem, saj imam roke pod platnom.

Približa se in me natančno pregleda s svojimi bikovskimi očmi, kot bi se poskušal spomniti, kje je že videl to glavo. V obraz mi udari njegov dih in smrad po gnijočem. Najraje bi poklical na pomoč, pa se zbojim, da bi ga tako še bolj razvnel. Zaprem oči in čakam, prepričan, da me zadavi s svojimi orjaškimi rokami. Teh nekaj sekund groze ne bom tako kmalu pozabil. Končno se obrne in odide na drugo stran sobe k rezervoarju za vodo. Zapre pipo za mrzlo vodo in na vso moč odpre vrelo vodo. Ko nor začnem vpiti, saj sem dejansko na tem, da se skuham. Ivanhoe odide. Para je že po vsej sobi, dušim se in si z nadčloveškimi napori prizadevam, zaman, da bi odtrgal nesrečno platno nad banjo. Končno pride pomoč. Pazniki so zagledali paro, ki je uhajala skoz okno. Ko me povlečejo iz kotla, sem po vsem telesu grozno opečen in boli me, da bi tulil. Posebej še noge in tam, kjer mi je posnelo kožo. Premažejo me s pikrinovo kislino in položijo na posteljo v mali ambulanti, ki spada k norišnici. Moje opekline so tako hude, da takoj pokličejo doktorja. Z nekaj injekcijami morfija premagam prvih štiriindvajset ur. Ko me zdravnik vpraša, kaj se je zgodilo, mu rečem, da je vulkan treščil v banjo. In nikomur ni jasno, kaj naj bi se zgodilo. Paznik bolničar obtoži tistega, ki mi je pripravil kopel, in mu reče, da je slabo reguliral dotok vode.

Salvidia me je namazal s pikrinovo pomado in potem šel ven. Pripravljen je in pove mi, da je to odlična priložnost za beg, saj se lahko neopazno vrneva v ambulanto, če nama ne uspe. Torej mora napraviti še en ključ. Odtise napravi na koščku mila, ključ pa bo izgotovljen naslednjega dne. Jaz naj samo povem, kdaj se bom čutil dovolj zdravega, in izkoristila bova priliko, ko bosta na straži paznika, ki ne hodita naokoli.

Torej se zmeniva za nocoj, med eno po polnoči in četrto zjutraj. Salvidia nima službe. Da bi pridobil na času, bo sod s kisom izpraznil že okrog enajstih zvečer. Tistega z oljem bova odkotalila polnega. Morje je precej razburkano, pa nama bo morda olje pomagalo umiriti valove.

Na sebi imam nekakšne pumparice iz žakljevine in volneno mornarsko bluzo, za pasom skrivam dober nož. Za vrat si bom obesil tudi nepremočljivo vrečko s cigaretami in vžigalnikom s kresilno gobo. Salvidia je nepremočljiv meh napolnil z maniokovo moko, prepojeno z oljem in cukrom. Kakšne tri kile, mi je rekel. Pozno je že. Sedim na postelji in ga čakam. Srce mi močno razbija. Čez nekaj minut se bo začel beg. Naj mi sreča in Bog pomagata, da bi se že enkrat odpeljal iz teh krajev!

Čudno, samo bežna misel me spomni preteklosti, predvsem očeta in družine. In sploh se ne spomnim sodišča, porotnikov ali tožilca.

Ko pa so se odprla vrata, se mi je nehote prikazal Matthieu v družbi morskih psov.

—    Buba, greva!

Stopim za njim. Brž zaklene vrata in ključ skrije v kotu hodnika. Hitro, hitro! Prideva do shrambe, vrata so odprta. Odnesti prazen sod je prava igra. Salvidia si okrog telesa ovije vrvi, jaz žice. Primem meh z moko in odvalim sod v noč. Salvidia hodi za mano s sodom olja. Na srečo je zelo krepak, pa mu teža ne dela težav.

—    Počasi, počasi, pazi, da ti ne uide iz rok!

Kajti spuščava se in poln sod olja bi mu mimogrede spolzel iz rok in zadel vame. Spuščam se ritensko, jaz spredaj, sod zadaj. Brez posebnih težav prideva do vznožja poti. Morje je od tu še kar dostopno, a potem je še nekaj špičastih skal, ki jih bo težko premagati.

—    Sprazni ga, čez te skale ne prideva nikoli s polnim sodom.

Piha hud veter in valovi se besno zaganjajo v skalovje. Tako, sod je prazen.

—    Dobro ga zamaši. Pokrij še s tem plehom.

Luknje so narejene.

—    Dobro zategni žico.

Valovi in veter delajo tak hrup, da se naju sploh ne sliši. Oba soda sta krepko zvezana in prava' težava ju bo spraviti čez skale. Velika sta in dokaj težka. Kraj, ki ga je izbral Salvidia za vkrcanje, pa tudi ni najbolj pripraven.

—    Potisni, zaboga! Malo privzdigni. Hej, pazi na tistile val! in s sodom vred naju vrže proti skalam. Pazi! Razbila se bosta, pa tudi nama gre lahko noga ali roka!

—    Daj mir, Salvidia. Postavi se ali spredaj ali zadaj. Takole je kar dobro. Ko zakričim, se odženeva, oba naenkrat. Sigurno prideva mimo skale. Ostaniva torej tukaj, tudi če naju čez glavo pokrije pljusk.

Sredi vsega tega divjega živžava na ves glas komandiram in mislim, da me je prijatelj razumel: velikanski val pokrije vse skupaj, soda in Salvidio in mene. In v tem se z vsemi močmi odrinem, on stori verjetno isto, saj se v hipu znaj deva na vodi. On sedi na sodu pred mano, in ko se še sam povzpnem na drugi sod, naju od spodaj zajame ogromen pljusk in kot lahko peresce vrže ob najbližjo skalnato špico. Udarec je tako silen, da se soda pri priči odpreta in trske razletijo naokrog. Ko se val umakne, me odnese vsaj dvajset metrov od skale. Plavam, kolikor pač morem, in se prepustim drugemu valu, ki me dobesedno posadi med dva velika kamna na obali. Takoj se ju primem, da me ne bi spet odneslo proč. Popraskan in potolčen pridem ven in na suhem se šele zavem, da me je odneslo vsaj sto metrov od kraja, kjer sva začela.

—    Salvidia! Romeo! Kje si? kričim, ne da bi se zavedal nevarnosti. Odgovora ni. Ves uničen ležem na tla, slečem hlače in bluzo. Spet sem nag ko prej, s čevlji na nogah. Zaboga, kje je ostal moj prijatelj? »Kje si?« zatulim na ves glas in odgovarjajo mi samo veter, morje in valovi. In potem obstanem na mestu, ne vem, koliko časa, upehan in polnoma uničen, telesno in duševno. Potem se od besa razjokam, z vratu potegnem vrečko s tobakom in vžigalnikom — znak prijateljeve pozornosti, kajti Salvidia sam ne kadi — in jo vržem v morje.

Vstanem in se postavim proti vetru in pošastnim valovom, ki pometajo okrog sebe, stisnem pest in prekolnem Boga:

—    Svinja, baraba umazana, pederast, te ni sram, da si se tako spravil nadme! Ti, pa dobri Bog? Zajebanec, da veš! Sadist si, preklet sadist, nič drugega! Perverznež, umazan gobec! Nikoli več ne izgovorim tvojega imena! Se zaslužiš si ga ne!

Veter popusti in ta navidezni mir mi dene dobro, stopim spet na resnična tla.

Vrniti se moram v azil in po možnosti v ambulanto. Z malo sreče mi lahko uspe.

Povzpnem se po obalni strmini, moram se vrniti v svojo posteljo in zaspati. Nihče me ni ne videl ne slišal. Sem že na hodniku ambulante. Obzidje pred norišnico sem preskočil, saj nisem vedel, kam je Salvidia vtaknil ključ od glavnih vrat.

Kmalu najdem ključ ambulante. Vstopim in za sabo zaklenem. Odprem okno in zaženem ključ ven, na drugo stran obzidja. In potem ležem. Izdala bi me lahko le mokra obutev. Vstanem in odidem v stranišče, copate z zvijanjem in stiskanjem nekako posušim. Z rjuho se podrgnem po obrazu in polagoma se mi vrne kri. Veter in morska voda sta me zmrazila do konca. Se je moj prijatelj res utopil? Morda pa ga je odneslo dlje kot mene in se je rešil na drugem koncu? Se nisem prehitro vrnil? Še malo bi moral počakati. In začnem si očitati, da sem se prehitro sprijaznil z dejstvom, da je prijatelj izgubljen.

V predalu nočne omare najdem dvoje tablet za spanje. Pogoltnem jih brez vode. Saj imam dovolj sline.

Spim še, ko se nenadoma nekaj zatrese in zagledam pred sabo paznika bolničarja. Soba je polna sonca in okno je odprto. Trije bolniki radovedno kukajo noter.

—    Kaj naj pomeni to, Metulj? Spiš kot ubit. Deset je že. Kave še nisi spil? Daj no, čisto mrzla je že.

Še ne popolnoma zbujen se vendarle zavem, da izgle-dam čisto normalno.

—    Zakaj ste me zbudili?

—    Nič več nisi opečen, posteljo rabimo. Vrnil se boš v celico.

—    Prav, šef.

Odidem za njim in potem me pusti na dvorišču. Izkoristim sonce in posušim copate.

Tako, pred tremi dnevi je šel beg po vodi. Nihče ni zvedel za to. Hodim iz celice na dvorišče in z dvorišča v celico. Salvidia se ni nič pojavil, torej je mrtev, gotovo se je raztreščil ob skalah. Jaz sem jo ravno za las odnesel, verjetno zato, ker sem bil zadaj in ne spredaj. Kdo bi to vedel! Zapustiti moram norišnico. Težko jih bo prepričati, da sem ozdravljen ali vsaj zmožen za vrnitev v kamp, lažje jih je bilo prepričati o obratnem. Torej je najbolje, če dam zdravniku čimprej vedeti, da mi gre na bolje.

—    Gospod Rouviot (ta je šef bolničarjev), ponoči me zebe. Obljubim vam, obleke ne bom zamazal. Dajte mi hlače in srajco, prosim vas.

Paznik me debelo pogleda, potem pa reče:

—    Sedi k meni, Metulj. Kaj je torej s tabo?

—    Presenečen sem, šef, da sem se kar naenkrat znašel tu. To je norišnica, kajne? Sem mar slučajno zgubil občutek za orientacijo? Zakaj sem tukaj? Bodite prijazni, šef, pa mi povejte.

—    Stari moj, bolan si bil, a vidim, da ti gre na bolje. Bi rad šel kaj delat?

—    Ja.

—    Kaj pa bi delal?

—    Brez veze, karkoli.

In že sem oblečen, pomagam čistiti celice. Zvečer mi pustijo vrata odprta do devetih in zaklene mi jih šele nočni stražar.

Neki Auvergnanec, ki je kot kaznjenec za bolničarja, me je včeraj zvečer prvič ogovoril. Sama sva bila v stražarnici. Paznika še ni bilo. Jaz tipa sploh ne poznam, on pa pravi, da me pozna kar dobro.

—    Zdajle ti res ni treba tolči slame, fant.

—    Kaj misliš s tem?

—    Kar češ! Pa ja ne misliš, da sem nasedel tvojemu fazoniranju? Ze sedem let sem bolničar in imam opravka s samimi prismojenci. Takoj prvi teden mi je bilo jasno, da si simulant.

—    No, in potem?

—    Potem, res mi je žal, da vama ni uspelo s Salvidio. Njega je stalo glavo. Hudo mi je, bil mi je dober prijatelj, čeprav mi ni ničesar povedal o begu. Ne zamerim mu. Če boš karkoli potreboval, mi kar povej, z veseljem ti storim uslugo.

Njegove oči so tako iskrene, da mu kar verjamem na besedo. In če že nisem slišal o njem dobrih mnenj, tudi slabih nisem, torej mora biti v redu fant.

Ubogi Salvidia! Gotovo je bil velik škandal, ko so videli, da ga ni. V morju so našli razmetane kose sodov. Prepričani so, da so ga požrli morski psi. Doktor zganja hudiča in pol, ker je izginilo olivno olje. Vojna je, pa bo trajalo, preden pripeljejo nov sod.

—    Kaj mi svetuješ?

—    Vpisal te bom v seznam tipov, ki hodijo iz azila v ambulanto po hrano. Se boš vsaj sprehodil. In začni se lepo obnašati. V desetih pogovorih z doktorjem bodi osemkrat pameten. Kajti prehitro tudi ne smeš ozdraveti.

—    Hvala ti. Kako se pišeš?

—    Dupont.

—    Hvala, Dupont. Ne bom pozabil tvojih nasvetov.

Zdaj bo že mesec dni, kar mi je spodletelo. Kakšen teden kasneje so potem na vodi našli plavajoče truplo mojega prijatelja. Nerazumljiv primer, ampak morski psi ga niso požrli. A druge ribe so ga načele in mu očitno obglodale nogo, mi pove Dupont. Glavo je imel pod vodo. In ravno zato, ker je bil do take mere obglodan, niso napravili obdukcije. Duponta sem tudi vprašal, če bi lahko stopil v stik z Galganijem, ki bi smuknil moje pismo v poštno vrečo, preden jo zapečatijo.

Materi Romea Salvidie sem namreč pisal v Italijo:

»Gospa, vaš sin je umrl brez verig na nogah. Umrl je na morju, pogumno, daleč od paznikov in ječe. Umrl je svoboden, v boju, da bi ostal za zmeraj svoboden. Preden sva odšla na pot, sva drug drugemu obljubila, da obvestiva domače, če se enemu ali drugemu zgodi nesreča. Zdaj moram izpolniti to mučno nalogo in vam sinovsko poljubljam roke.

Prijatelj vašega sina Metulj.«

Ko sem opravil to nalogo, sem sklenil, da neham premišljevati o tako žalostnih rečeh. Takšno je pač življenje. Oditi moram iz te norišnice, se za vsako ceno preseliti na Hudičev otok in poskusiti znova.

Paznik me je imenoval za vrtnarja na svojem vrtu. Zdaj se že dva meseca lepo obnašam in temu kretenskemu pazniku sem se tako prikupil, da me noče spustiti. Auver-gnanec mi je povedal, da je po zadnji viziti doktor rekel, naj me odpeljejo iz azila v kamp, na poskušnjo. Paznik je nasprotoval, saj še nikdar ni imel tako lepo urejenega vrta.

Zato pa sem mu danes zjutraj potrgal vse jdgodovo grmičevje in ga pometal med smeti. V prazno zemljo pa sem zasadil majhne križce. Kolikor grmov, toliko križcev. Brez veze, če popišem škandal ali ne. Debelega bučastega paznika je bilo skoraj konec od ogorčenja. Slinil se je in dušil, a besede mu niso hotele iz grla. Ko se je slednjič sesedel na samokolnico, so mu iz oči pritekle prave solze. Malo sem pretiraval, a ne? Pa kaj sem hotel!

Doktor stvari ni vzel tragično. Za nekaj časa ga je treba dati na poskušnjo v kamp, prepričuje ljudi, drugače se ne bo privadil normalnemu življenju. Preveč sam je na vrtu, pa mu je padla v glavo ta čudna ideja.

—    Povej mi no, Metulj, zakaj si potrgal jagode in posadil križce?

—    Tega vam res ne morem pojasniti, doktor, in pazniku se opravičujem. Tako rad je imel svoje jagode, da mi je resnično žal. Ljubemu Bogu se bom priporočil, da bi mu dal drugih.

Pa sem spet v kampu. Najdem stare prijatelje. Carbo-nierijev prostor je prazen in svojo posteljo razpnem čisto zraven, kot bi bil Matthieu še zmeraj med nami.

Doktor mi je dal všiti na bluzo: »Na posebni poskušnji.« Komandira mi lahko samo zdravnik. Ukazal mi je, naj od osmih do desetih dopoldne pred bolnišnico pobiram listje. Z zdravnikom sem že sedel v fotelju pred njegovo hišo, pil kavo in kadil cigarete. Ce je bila prisotna tudi njegova žena, me je prosil, naj jima pripovedujem o svoji preteklosti.

—    In potem, Metulj, kaj se je zgodilo potem, ko ste pustili Indijance, lovce na bisere?...

Vsako popoldne preživim v družbi teh čudovitih ljudi.

—    Vsak dan pridite, Metulj, mi reče doktorjeva žena. Rada vas vidim, pa tudi zanima me, kaj vse se vam je zgodilo.

In potem sem vsak dan pri njih, včasih se pogovarjam celo sam z njegovo ženo. Ker sem prisiljen pripovedovati o svoji preteklosti, sta prepričana, da to koristi mojemu zdravju in dokončni rehabilitaciji. Sklenil sem tudi, da prosim zdravnika, naj me pošlje na Hudiča.

Urejeno je: jutri odputujem. Doktor in njegova žena vesta, zakaj grem tja. Preveč sta bila dobra z menoj, da bi ju nalagal.

—    Zdravnik, sit sem že te robije, daj me premestiti na Hudiča. Naj pobegnem ali crknem, tega sranja mi je že dosti.

—    Razumem te, Metulj, tudi meni gre ta kaznilniški sistem na kozlanje, ta administracija je črviva. Torej adijo in srečno!

Deseti zvezek HUDIČ

Dreyfusova klop

To je tretji, najmanjši izmed Otokov zveličanja. Najbolj je na severu in vanj se najbolj zaganjajo valovi in veter. Ob obrežju se vleče pas ravnega, potem pa se otok na hitro dvigne in na zgornji ploščadi najdeš stražarnico in eno samo sobo za kaznjence, kakšnih deset jih je. Uradno na Hudičev otok ni dovoljeno pošiljati robijašev, ampak samo politične obsojence in deportirance.

Vsak živi v majhni hišici s pločevinasto streho. Ob ponedeljkih jim dajo hrano za čez teden, vsak dan pa dobijo kepo kruha. Kakšnih trideset jih je. Bolničar je doktor Le-ger, ki je zastrupil vso svojo družino v Lyonu ali v njegovi okolici. Politični se ne menijo s kaznjenci na prisilnem in kdaj pa kdaj celo pišejo v Cayenne protestno pismo, potem pa tega ali onega kaznjenca primejo in se vrne na Kraljevi otok.

Hudič in Kraljevi otok sta povezana š kablom, kajti pogosto je morje preveč razburkano, da bi lahko čolnič s Kraljevega pristal ob cementnem pomolu.

Sef stražarjev v kampu (sicer so kar trije) se piše Santori. To vam je puklast dolgin, umazan in pogqsto s teden dni staro brado.

— Metulj, upam, da se boste na Hudiču lepo obnašali. Ne vlecite me za jajca in tudi jaz vas bom pustil pri miru. Pojdite v kamp, pridem za vami.

V sobi najdem šest robijašev: dva Kitajca, dva črnca in dva Francoza, prvi je iz Bordeauxa, drugi iz Lilla. Z enim izmed Kitajcev se poznava, skupaj sva bila v Saint-Laurentu med preiskavo. Iz Indokine je, preživel je upor v kaznilnici na otoku Poulo Condor.

Kot poklicen pirat je napadal sampane in redko pustil posadko živo. Čeprav je izredno nevaren, zna živeti med tovariši in konec koncev ti je še simpatičen in mu zaupaš.

—    Kako torej, Metulj?

—    Pa ti, Chang?

—    Gre. Tu gre v redu. Ti, jesti z mano. Ti spati tam, zraven moja postelja. Jaz kuhati dvakrat na dan. Ti loviti ribe. Tu mnogo rib.

Pride Santori:

—    A! Ste si že poiskali prostor? Jutri zjutraj boste odšli s Changom krmit prašiče. On bo odnesel kokose, vi pa jih boste s sekiro razpolavljali. Kokose s smetano spravite posebej, da jih bojo dobili odojki, ki še nimajo zob. Popoldne ob štirih jih bosta spet nakrmila. Delali boste torej dve uri na dan, eno dopoldne in eno popoldne, ves preostali čas pa delajte, kar hočete. Ribiči morajo vsak dan prinesti mojemu kuharju kilo rib ali langustin. Tako so vsi zadovoljni. V redu?

—    Ja, gospod Santori.

—    Vem, da si specialist za bežanje, ampak tu je to nemogoče, pa si ne bom delal hude krvi. Ponoči ste zaprti, a vem, da nekateri hodijo naokrog. Pazi se političnih izgnancev. Mačete imajo. Če se približaš njihovim bajtam, mislijo, da jim greš krast kure ali jajca. Mimogrede jo lahko skupiš z glavo, oni tebe vidijo, ti pa njih ne.

Potem ko sva nakrmila več ko dvesto prašičev, sva se s Changom ves dan potikala po otoku, Chang namreč pozna otok ko svoj žep. Na potki, ki se vleče vse vzdolž obale, sva srečala starčka z dolgo belo brado. Ta je bil novinar iz Nove Kaledonije, ki je med prvo svetovno vojno pisal zoper Francijo v korist Nemcev. Videl sem tudi tistega prasca, ki je dal ustreliti Edith Cavell, angleško ali belgijsko bolničarko, ki je reševala življenja angleškim letalcem leta 1917. Ta ostudni in zoprni debeluh je z gorjačo v roki udrihal po ogromnem gruju, ki je imel vsaj meter in pol v dolžino, debel pa je bil ko moja noga.

Bolničar živi tudi v eni teh bajt, ki so praviloma namenjene samo političnim.

Tale doktor Leger je precej velik možakar, umazan in mišičast. Le obraz ima čist, drugače pa je zaraščen z dolgimi sivkastimi lasmi, ki mu padajo prek senc do vratu. Roke ima polne slabo zaceljenih brazgotin, ki jih gotovo dobi, ko pleza med morskimi čermi.

—    Ce kaj potrebuješ od mene, kar pridi, dal ti bom. A ne pridi, če nisi bolan. Obiskov nimam rad, nerad se pogovarjam. Prodajam jajca in včasih kakšnega piščanca ali kuro. Ce na skrivaj ubiješ prašiča, mi prinesi kakšen del in v zameno ti dam piščanca in šest jajc. Ko si že tu, na, odnesi tole flaško s kininom. Sem si prišel zato, da bi zbežal, pa če se ti posreči čudež, boš v džungli potreboval to reč.

Dopoldne in zvečer nalovim astronomsko število morskih mren. V menažki jih pošljem vsak dan paznikom, tri ali štiri kile. Santori je presrečen, saj še nikdar ni imel takšne izbire rib in langustin. Včasih dobim med oseko tudi tristo langustin.

Včeraj je prišel na Hudičev otok zdravnik Germain Guibert. Ker je bilo morje mirno, sta prišla z njim tudi komandant s Kraljevega in gospa Guibert. Ta čudovita ženska je sploh prva ženska, ki je kdajkoli stopila na tla Hudičevega otoka. Kot pravi komandant, še noben civilist ni bil na tem kraju. Dobro uro sem se lahko pogovarjal z njo. Z mano je stopila celo do klopi, kjer je ponavadi sedel Dreyfus in otožno zrl proti odprtemu morju, proti Franciji, ki ga je zavrgla.

—    Ko bi nam tale gladki kamen lahko povedal, o čem je razmišljal Dreyfus... je rekla in pogladila kamen. Metulj, verjetno se zadnjikrat pogovarjava, saj v kratkem greste, kot ste mi povedali. Boga bom prosita, naj vam pomaga zmagati. In preden greste, se le oglasite pri tem kamnu, ki sem ga pobožala, in se tako poslovite od mene.

Komandant mi je dovolil, da lahko vedno po kablu pošljem doktorju langustine in ribe. Santori nima nič proti.

—    Adijo, zdravnik, adijo, gospa, ju s čimbolj naravnim glasom pozdravim, preden se barka odlepi od pomola. Gospa Guibert me pogleda s široko odprtimi očmi, kot bi hotela reči: »Spomni se naju kdaj, tudi midva te ne pozabiva.«

Dreyfusova klop je prav na vrhu severne špice otoka. Morje je štirideset metrov niže.

Danes nisem odšel ribarit. V nekakšnem naravnem ribniku imam več ko sto kil morskih mren, v železnem sodu, privezanem z verigo, pa je vsaj petsto langustin. Torej se mi danes ni treba ukvarjati z ribami. Dovolj jih je, da jih pošljem zdravniku in Santoriju, dovolj jih je tudi za naju s Kitajcem.

Zdaj je leto 1941, torej sem zaprt že celih enajst let. Star sem petintrideset let. Najlepša leta svojega življenja sem preživel ali v celici ali v temnici. Medtem sem bil svoboden samo sedem mesecev, ko sem živel s svojimi Indijanci. Otroka, ki sem ju gotovo imel z obema Indijankama, imata zdaj osem let. Grozno! Kako hitro bežijo leta! In zazrem se v preteklost, v vse te ure in minute, ki so trajale pravo večnost in postale del te križeve poti.

Petintrideset let! Kje so zdaj Montmartre, trg Blanche, Pigalle, bal na Vrtičku, bulvar Clichy? Kje je zdaj Nenette s svojim madonskim obrazom, prava kameja, ki me je s črnimi, obupanimi očmi požirala na sodišču in potem zaklicala: »Ne sekiraj se, Henri, za tabo pridem!« Kje je zdaj? Kje je Raymond Hubert s svojim »oproščena bova«? Kje so zdaj te sere, porotniki? In kifelci? In javni tožilec? Kaj dela moj očka, kaj delajo družine, ki so jih ustvarile moje sestre? Kaj počnejo pod nemškim jarmom?

Toliko pobegov! Poglejmo vendar, koliko jih je bilo?

Prvi, ko sem pobil paznike in zbežal iz ambulante.

Drugi v Kolumbiji, v Rio Hachi. Najlepši. Tedaj mi je popolnoma uspelo. Zakaj sem zapustil svoje Indijance? Po vsem telesu me vznemiri misel na ljubezen. In zazdi se mi, kot da bi še čutil v sebi sladkost, ko sem se ljubil z indijanskima sestricama.

Potem tretji, četrti, peti in šesti beg v Baranquilli. Kakšna smola! Akcija po maši bi nam tako lahko uspela! Pa dinamit, ki ni hotel napraviti škode, pa Clousiot, ki si je nataknil hlače. Pa uspavalni prašek z zamudo!

Sedmič sem poskusil na Kraljevem, pa me je izdal ta prašič, Bebert Celier. Če ga ne bi bilo, bi mi gotovo uspelo. In če bi držal gobec, bi bil svoboden in moj ubogi prijatelj Carbonieri bi bil živ.

In osmič, zadnjič, iz norišnice. Ena napaka, ena sama velika napaka, ki sem jo napravil jaz. Ne bi smel pustiti, da izbere kraj za odhod Italijan. Dvesto metrov niže, pod mesarijo, bi imela precej več možnosti.

Dreyfus je bil po krivici obsojen, a je vendarle zbral dovolj poguma za življenje. Njegova klop mi mora kako pomagati. Ne smem priznati poraza. Poskusiti moram znova, nov beg.

Ja, ta gladki, izbrušeni kamen, ki gospoduje nad globokim breznom ostrih skal, kamor se brez prestanka zaganjajo razbesneli valovi, ta kamen mi mora biti v oporo in za vzor. Dreyfus se ni pustil nikdar pobiti, vse do konca se je boril za svojo rehabilitacijo. Res pa je, da je imel za sabo Emila Zolaja s slovitim »Obtožujem«, ki ga je branil. A če ne bi bil iz dovolj trdega kova, bi se zaradi krivične kazni takoj vrgel v prepad, in to ravno s te kamnite klopi. Zdržal je. Ne smem biti manj kot on in spremeniti moram geslo novega bega: zmagati ali umreti. Zbrisati moram namreč besedo umreti, treba je zmagati in postati svoboden.

Dolge ure presedim na Dreyfusovi klopi, misli se potepajo, sanjajo o preteklosti in gradijo rožnato prihodnost. Večkrat me zaslepi premočna svetloba in platinasti odsevi morskih grebenov. Vztrajno gledam v valove in jih pravzaprav sploh ne vidim, a poznam skoraj že vse njihove kaprice, ki sledijo vetru. Morje se nikoli ne utrudi, prav neizprosno obdeluje izpostavljene skale. Preiskuje jih, lušči, kot bi hotelo povedati Hudiču: »Pojdi, izgini že enkrat, napoti si mi. Če te ne bi bilo, bi prej prišel do kontinenta, zato te napadam in počasi zmanjšujem.« Ob nevihtah se morje razdivja še posebej, in ne samo, da grebe in odnaša, kar je uničilo, z vodnimi curki poskuša tudi od spodaj minirati skalnate velikane, ki se trmasto ne umaknejo: »Tu ni prehoda!«

In tedaj odkrijem nekaj zelo važnega. Valovi se zaganjajo v pečine, se razbijejo in umaknejo ravno pod Drey-fusovo klopjo. Vse te tone vodne mase se ne morejo raztreščiti, ker se ujamejo med nekakšno skalnato podkev, ki je široka pet ali šest metrov. In potem je tu strma 'skalnata obala, razbiti val ne more nikamor in vrne se lahko edinole nazaj na morje.

Ta detajl je zelo važen. Če se v tistem trenutku, ko se val razbije in zadene ob zapreko, poženem od zgoraj s polno vrečo kokosov, me bo voda sigurno odnesla nazaj na morje.

Vem tudi, kje dobiti Žaklje iz jute. Za nabiranje kokosov jih imajo veliko pripravljenih ravno v svinjaku.

In zdaj bo treba iznajdbo preizkusiti. Ob polni luni je plima večja in so zato valovi močnejši. Počakal bom torej polno luno. Vrečo s suhimi vlaknatimi kokosi sem dobro zadrgnil in skril v nekakšno špiljo, do katere se da priplavati edinole pod vodo. Spiljo sem odkril nekoč, ko sem iskal langustine. Le-te se namreč prilepijo ob strop jame, ki se napolni z zrakom samo ob oseki. K vreči s kokosi sem privezal še drugo vrečo in vanjo zmetal kamnov za kakšnih petintrideset, štirideset kil. Jaz bom skočil v vodo z dvema vrečama namesto ene, imam pa sedemdeset kil, torej ostane razmerje enako.

Zelo sem vznemirjen, kako mi bo uspel poskus. Ta konec otoka je nekakšen tabu. Nikomur še na kraj pameti ne bi padlo, da si bo kdo za beg izbral ravno najbolj vetrovni, se pravi najnevarnejši del otoka.

Po vendar je tu edina možnost, da me z malo sreče od brega odnese na odprto in ne med čeri Kraljevega otoka.

Drugje je nemogoče.

Kokosi in kamni so težki in nič kaj lahki. Ni mi jih uspelo prinesti vrh skal, saj je zgoraj preveč spolzko. Pomagal mi bo Chang, povedal sem mu, kaj nameravam. S sabo je odnesel vso ribiško navlako; če bi naju slučajno presenetili, bi mirno razložila, da sva šla nastavljat mreže morskim psom.

—    Dajva, Chang. Se malo, pa bo.

Polna luna osvetljuje skale ko sredi belega dne. Valovi bučijo in njihov hrup mi meša glavo.

—    Pripravljen, Metulj? Vrzi.

Pet metrov visok val se dvigne in zažene pod nama v skalo, razbije se in šok je tako strašen, da naju pljusk zmoči do kože. Vendar se ne zmedeva in v istem hipu v vrtinec vrževa vrečo. In vreča se ko slamica odpelje proti odprtemu.

—    Si videl, Chang? V redu je.

—    Počakaj, videti da vreča ne vrniti.

Slabih pet minut potem me je oblila zona, moja vreča se je vračala vrh ogromnega grebena in val je imel najmanj sedem ali osem metrov v višino. Kot pravi hec je vzdignil vrečo s kokosi in kamen, oboje zapeljal malo v levo in vrgel ob skalo. Vreča se je odprla, kokosi so se raztresli sem in tja in kamen je potonil na dno.

Premočena do kosti naju je pometlo s skale: na srečo ne v morje, ampak v drugo stran. Brez besede sva se s

Changom pobrala in čim hitreje odšla s tega prekletega kraja.

—    Ne dober, Metulj. Ne dober ta ideja bega z Hudiča. Bolj dober z Kraljevega. Na strani juga bolj dobro bežanje kot tu.

—    Ja, ampak na Kraljevem odkrijejo, da si zbežal, prej ko v dveh urah. Na vreči s kokosi te porivajo samo valovi, torej te s tremi čolni kaj hitro stisnejo v klešče. Tu pa imaš vse prednosti. Na otoku ni enega samega čolna in prepričan si lahko, da imaš celo noč pred seboj, preden odkrijejo, da te ni. Konec koncev pa lahko tudi pomislijo, da si utonil med ribarjenjem. Na Hudiču nimajo telefona. Če odidem

v slabem vremen, se ne more otoku približati nobena barka. Od tu je treba zbežati. Samo kako?

Opoldne je blazno močno sonce. Tropsko sonce, od katerega ti zavrejo možgani v lobanji. Sonce, ki posuši vsako rastlinico, ki ji je uspelo pognati iz zemlje, pa ni utegnila zrasti dovolj visoko, da bi se mu uprla. Sonce, ki izsuši vsako mlako morske vode, ki ni pregloboka, in pusti potem bele sledove soli. Sonce, ki zavrti zrak v nenavaden ples. Ja, zrak se premika, prav res mi pleše pred očmi in odsev z morja mi žge zenice. A kljub temu spet sedem na Drey-fusovo klop in spet se zagledam v morje in ga začnem študirati.

In tedaj šele opazim, da sem pravi bedak.

Tisti grozni val, dvakrat večji od ostalih, ki je pljusknil mojo vrečo ob skalo in jo raztreščil, ja, ta dvojni val se ponovi vsakih sedem valov.

Od poldneva pa do sončnega zahoda sem gledal, če gre to res avtomatično, če se sem pa tja ta ogromni val z morja ne premisli in ne spremeni.

Ne, niti enkrat samkrat ni dvojni val zamudil ali prehitel drugih valov. Najprej šest valov, pet ali šest metrov visokih, v tem pa se je kakšnih tristo metrov od obale že pripravil sedmi val. Približeval se je naravnost kot »I«, se vztrajno večal in širil. V nasprotju z drugimi valovi skorajda ni imel pene na grebenu. Zelo malo. Imel je prav poseben zvok, kot grom, ki ugaša v daljavi. Naposled je udaril in se pognal skoz ozki prehod v obliki podkve in zadel ob pečino. Sesul se je, nastal je vrtinec in potem je trajalo vsaj deset, če ne petnajst sekund, preden je našel izhod in od-

v    džungli. Sedem, osem plim in osek, največ deset. Se pravi, kakšnih oseminštirideset ur, največ šestdeset.

—    In kako si prišel do teh podatkov?

—    Od Hudiča do obale ni v ravni črti več ko štirideset kilometrov. Če upoštevaš odklon, nastane tako hipotenuza enakokrakega trikotnika. Poglej smer valov. V vsakem primeru je treba napraviti okrog sto dvajset, maksimalno sto petdeset kilometrov. Blizu obale naju bo neslo pač bolj naravnost. Saj si tako na prvi pogled ne znaš predstavljati, da narediš pet kilometrov na uro!

Gleda mi v obraz in me zelo pozorno posluša. Ta korenjak je precej inteligenten.

—    Ne, ne govoriš bedarij, priznam. Če bi ne bilo oseke, bi vsekakor prišla do obale prej ko v tridesetih urah. Saj naju bo ravno oseka zadrževala in vlekla na odprto. Prav imaš, morda bova potrebovala tudi šestdeset ur.

—    Si se odločil? Greš z mano?

—    Skoraj. Reciva torej, da sva v džungli. Kaj potem?

—    Priti morava v bližino Kourouja. Tam je precej važna vas, polna ribičev, iskalcev zlata in zbiralcev gumija, balate. In morala bova biti previdna, v bližini vasi je tudi gozdni kamp s kaznjenci. Verjetno se da skoz džunglo prodreti tudi do Cayenne ali v kitajski kamp, ki ga imenujejo Inini. Bo pač treba ustaviti kakšnega z robije ali zamorskega civilista in ga prisiliti, da naju odpelje do Kitajcev. Če bo tip fer, mu bova dala petsto frankov, pa amen. Če bo kaznjenec, bo moral z nama na pot.

—    Kaj pa naj počneva v Ininiju, ki je kamp, posebej za Indokitajce?

—    Changov brat je tam.

—    Ja, tam moj brat. On iti z vami, dobiti barka in za jesti. Ko vi srečate Cuic-Cuic, imate vse za bežati. Kitajec ni nikoli gobec, ki izdaja. Če srečate Vietnamca v džungla,

vi    govoriti z njim in on poiskati Cuic-Cuic.

—    In zakaj tvojega bratca imenujejo Cuic-Cuic? vpraša Sylvain.

—    Ne vem, to rekli Francozi in imenovati Cuic-Cuic, reče Chang. Toda nekaj pozor! Ko vi bližate kontinent, vi priti do blata. Nikoli stopiti na to blato, to živo blato ne dobro. Nevarno. Počakati plima in plima vas odpeljati do džungla. Vi se prijeti lian, drevo, drugače konec.

—    A ja, Sylvain. Nevarno je stopiti na živo blato. Najbolje, če zato počakava plimo in se potem primeva vej ali lian.

—    Prav, Metulj. Šla bova.

—    Oba splava sta narejena enako, skoraj enako, midva pa sva tudi enake teže, torej naju ne bo odneslo daleč narazen. Ampak nikoli ne veš. Kako naj se najdeva, če se izgubiva? Od tu Kourouja ni videti. Ko si bil na Kraljevem, si sigurno opazil, da so kakšnih dvajset kilometrov od Kourouja velike bele skale, ki se bleščijo v soncu.

—    Ja.

—    To so edine skale na vsej obali. Daleč naokoli, levo in desno, najdeš samo blato. In te skale so bele od ptičjega dreka. Na tisoče ptičev je, saj noben človek ne gre tja. Lahko se zaustaviva za nekaj časa, zbereva moči in se odpraviva spet v džunglo. Medtem bova pač žrla jajca in kokosove orehe. Ognja ne bova kurila. Prvi bo počakal drugega.

—    Koliko časa?

—    Pet dni. Nemogoče je, da ne bi prišel do tja v petih dneh.

Splava sta narejena. Kokose spravimo v dvojne vreče, da bi bolje držale. S Sylvainom sva se zmenila za čez deset dni. Medtem bova trenirala in krepila mišice na nogah. Vreče bova jahala, in če se obrnejo, jih je hudičevo težko postaviti nazaj. Če se bo le dalo, bova na njih tudi ležala. Ampak gorje nama, če zaspiva, padla bi v vodo in nikoli več ne bi ujela svojega splava. Chang mi je napravil majhno vododržno vrečko za cigarete in vžigalnik, ki si jo bom obesil okoli vratu. Vsak bo ostrgal deset kokosov in z njimi bova morala pregnati lakoto in žejo. Kot se spomnijn, ima Santori usnjeno čutarico za vino, a je nikoli ne uporablja. Chang gre večkrat k njemu, pa mu jo bo speljal.

V    nedeljo torej ob desetih zvečer. Oseka se bo ob polni luni začela ob osmih. Lisette bo torej še kako divjala. Zjutraj bo Chang sam nakrmil prašiče, jaz pa bom prespal vso soboto in še nedeljo. Odhod ob desetih zvečer. Oseka se začne že ob osmih.

V    nobenem primeru se vreče ne bojo odvezale druga od druge. Zvezane so s pleteno konopljo in jeklenimi žicami, dobro se ujemajo med seboj in kokosi ne bojo mogli popadati ven.

Sylvain po ves dan telovadi, jaz pa sedim ob morju in mi valovi dolge ure masirajo stegna. Mišice na nogah imam zdaj res jeklene.

V nekem vodnjaku, ki ga ne uporabljajo, sem našel približno tri metre dolgo verigo. Spletel sem jo med vrvi, ki vežejo obe vreči mojega splava. Med drugim imam tudi železen klin z vijakom in matico. Ce se bom počutil preveč utrujenega, se bom z verigo privezal ob vrečo in lahko brez skrbi zaspal. Če bi se vreči medtem slučajno obrnili naokrog, me bo zbudila voda, pa bom splav spravil na staro mesto.

—    Ja, Metulj. Se tri dni.

Sediva na Dreyfusovi klopi in gledava Lisette.

—    Se tri dni, ja, Sylvain. Jaz imam kar občutek, da bo šlo. Pa ti?

—    Uspelo nama bo, sigurno, Metulj. V torek ponoči ali v sredo zjutraj, pa bova v džungli. In potem sva midva na vrsti!

Chang nama bo ostrgal kokose, vsakemu deset. Poleg nožev bova odnesla s sabo še dve mačeti, ukradel ju je Chang v skladišču za orodje.

Kamp Inini je vzhodno od Kourouja. Če hodiva v pravo smer, bova vedela samo dopoldne, ko nama bo sonce sijalo v oči.

—    Ponedeljek zjutraj. Santori bo penast, reče Chang. Sylvain in Metulj izginili, jaz povem ponedeljek ob tri popoldne, tedaj paznik končal siesta.

—    In zakaj ne bi pritekel in med kričanjem povedal, da naju je med ribolovom odnesel pljusk?

—    Ne, jaz ne komplikacije. Jaz samo rečem: »Sef, Metulj in Stephen niso prišli delat danes. Jaz sam dati jesti prašiči.« Nič več, nič manj.

Beg s Hudiča

Nedelja je, sedem zvečer. Zbudil sem se. Spal sem od včeraj zjutraj. Luna se prikaže šele okrog devetih. Torej je zunaj zelo temna noč, na nebu, polnem težkih oblakov, ni zvezd. Odidemo iz barake. Ponoči gremo večkrat skrivaj na lov, pa se zato nikomur ne zdi čudno, če ob taki uri ne gremo spat.

K vratom je prišel majhen dečko svojim ljubimcem, tipičen Arabec. V kakšnem skritem kotičku na otoku sta se ljubila. Ko ju vidim, ko privzdigneta desko in smukneta skoznjo, se zamislim. Za bikca je višek sreče, če lahko dvakrat ali trikrat na dan ocmoka svojega prijatelja. Po mili volji zadosti svoje erotične potrebe in robija postane zanj pravi raj. In z drugim pedijem je isto. Star je triindvajset, morda petindvajset let. Nič več ni tisti pravi mladenič. Paziti se mora, živeti samo v senci in ohraniti svojo kožo čimbolj bledo in mlečnato, kajti počasi se stara, Adonis. Kot kaznjenec ima več ljubimcev, kot bi si jih na svobodi lahko samo želel. In poleg svojega srčnega ljubimca bikca sprejme kliente in jim zaračuna po petindvajset frankov za enkrat, nič drugače kot kurba z bulvarja Rochechouart na Montmartru. Razen užitka, ki mu ga nudi klient, tudi zasluži dovolj, da se z »možem« udobno preživljata. Prvi in drugi, vsi se z največjim veseljem valjajo v pregrehi, in kar so jih pripeljali v kaznilnico, ne mislijo na nič drugega kot na seks.

Tožilec je krepko usekal mimo, ko jih je kaznoval z robijo. Kajti ravno sredi razkrajajoče se poti so našli svojo srečo.

Ko v odprtini končno izgine rit malega pedeja, ostanemo sami, Chang, Sylvain in jaz.

— Gremo.

V trenutku se povzpnemo na severni del otoka.

Iz špilje privlečemo oba splava. Vsi smo že mokri, saj ob značilnem bučanju razbesnelega morja z vso močjp piha veter. Sylvain in Chang mi pomagata prinesti splav vrh skal. V zadnjem trenutku se odločim, da se z zapestjem privežem ob vreči. Bojim se namreč, da bi mi ušli in bi se sam znašel sredi odprtega. Sylvain se vzpne na sosedne skale in pomaga mu Chang. Medtem se je že malo zjasnilo in luna daje kar dosti svetlobe.

Okrog glave si navijem nekakšno brisačo. Počakajmo torej šest valov. Še trideset minut.

Chang se je vrnil k meni. Stisne me za vrat in objame. Uleže se na tla in se z nogami oprime težkega kamna.

Pomagal mi bo ohraniti ravnotežje. Ko se bo Lisette razbila, me bo temeljito splaknilo.

— Se eden, zavpije Sylvain, pa bo tu Lisette!

Tudi Sylvain se je postavil pred svoje vreče, saj jih drugače lahko pljusk odnese. Chang me drži za noge in tako je nervozen, da me že vse boli od njegovih nohtov.

In zdaj je tu, Lisette, prišla naju je iskat, naravnost kot koničasti vrh cerkvenega zvonika. Z običajnim treskom se raztrešči ob skalah in pljuskne kvišku.

Jaz sem se pognal v vodo samo delček sekunde prej kot Sylvain in potem naju je Lisette v hipu izsesala izmed pečin in z vrtoglavo hitrostjo odnesla na odprto. Prej ko v petih minutah sva že tristo metrov od brega. Sylvain se še ni potegnil na svoj splav, jaz pa sem to storil takoj, ko sem prišel iz vrtinca. Chang se je brž povzpel do Dreyfusove klopi in zdaj nama z belo cunjo v roki maha v slovo. Zdaj sva s Sylvainom tudi že izven območja, kjer se zbirajo valovi, nevarnosti je konec, ne bova se vrnila na Hudiča. Valovi so dolgi, brez pene in umirjeni, sploh nama ne grozi, da bi se splav prevrnil.

Dvigava se in spuščava, valovi so visoki pa spet globoki, ženejo naju na odprto, kajti zdaj je oseka.

Vrh grebena se še enkrat obrnem in v daljavi zagledam Changov robec. Pred sabo imam Sylvaina, oddaljenega kakšnih petdeset metrov proti odprtemu morju, z roko maha po zraku in nori od zmagoslavja.

Noč ni bila huda in dobro sva čutila spremembo morja. Oseka naju je odgnala proč od obale, zdaj pa naju plima pelje proti kopnemu.

Na obzorju se dvigne sonce, se pravi, da je že šest. Preveč sva prilepljena ob morje, da bi lahko videla obalo. A dobro se zavedam, da sva že daleč od otokov, saj jih je komaj razločiti in samo še uganem, da so trije. Nejasna gmota, nič drugega. Se pravi, da sva vsaj trideset kilometrov od Hudiča.

Nasmehnem se: to je zmaga!

In če bi se usedel na splav? Potem bi se mi še veter uprl v ramena.

Tako, sedim. Odvežem verigo in si jo ovijem okrog pasu. Klin je dobro namazan in matica takoj zdrsi po zarezah. Roke dvignem v zrak, veter mi jih posuši. Kadil bi.

Odlično. Počasi, globoko vdihnem dim iz cigarete in še počasneje ga izdihnem. Ne bojim se več. Kajti brez veze bi bilo, če bi vam razkladal, kako me je v začetku akcije bolel trebuh. Ne, ne bojim se več. Ko cigareto pokadim do kraja, se odločim za kokosovo meso. Pogoltnem ga celo pest in potem pokadim še eno cigareto. Sylvain je že precej pred mano. Od časa do časa se znaj deva na isti višini in tedaj ga za drobcen hip ujamem, potem mi spet uide. Sonce sije že hudičevo močno in v glavi mi začne vreti. Brisačo zmočim in si jo ovijem okrog čela. Volneno bluzo sem slekel že prej, kljub vetru nisem mogel več dihati.

Mater! Splav se je zaobrnil in skoraj bi se potopil. Spil sem dva dobra požirka slane vode. Vreč mi ni uspelo obrniti nazaj na pravo mesto in se skobacati nanje. Kriva je namreč veriga. Oklepa me. Pokonci sem plaval ob splavu in se dodobra nadihal, potem sem se verige poskušal osvoboditi. Zaman sem vijak odvijal, ni šlo in ni šlo, morda sem bil prevč nestrpen, pa so se mi prsti tresli.

Uf! Končno! Bilo je precej zoprno, saj sem dobesedno ponorel zaradi preklete verige.

Splava niti ne poskušam obrniti. Preveč sem truden in izmozgan. Povzpnem se nanj. Saj je tako vseeno, če je zgoraj ali spodaj, samo, da se drži nad vodo. Nikoli več se ne privežem z verigo ali s čim drugim. Ze v začetku sem bil bedak, da sem šel in se zavezal za zapestje. To bi bila lahko dovolj dobra šola.

Sonce mi neusmiljeno žge v roke in nogč. Obraz mi naravnost gori. Če si ga zmočim, je še huje, kajti voda takoj izhlapi.

Veter se je nekoliko umiril in potovanje je bolj udobno. Je pa res, da gre tudi počasneje naprej. Torej se bolj splača močan veter in razburkano morje z velikimi valovi.

V desni nogi me od časa do časa stisne tak krč, da kričim in tulim v valove. S prstom si potem delam po nogi majhne križce, spomnim se namreč stare mame, ki je govorila, da to pomaga. A recept uboge starke žal ne pomaga.

Sonce se na zahodu že spušča. Štiri bo približno, saj je zdaj že drugič nastopila plima. Zdi se mi, da je krepkejša kot prva in da žene hitreje proti obali.

Sylvaina zdaj ne zgubim več izpred oči in tudi on me lahko vidi. Redko se mi skrije, valovi so se umirili. Slekel

je srajco in vidim njegov goli hrbet. Maha mi z rokami. Vsaj tristo metrov je pred mano, a v smeri odprtega morja.

Zdi se mi, da še vesla, saj se voda okrog njega rahlo peni. Bremza, mi postane jasno, hoče da bi ga dohitel. Uležem se na vrečo in začnem z rokami mahati po vodi. Ce on bremza in jaz poganjam, se bo razdalja morda zmanjšala?

Ja, ravno pravega tovariša sem izbral za beg, stopro-centno je zanesljiv.

Neham veslati. Utrujen sem. A ostati moram pri močeh. Jedel bom in potem poskušal vreče obrniti. Borša s hrano in čutarica s sladko vodo, oboje je spodaj. Žejen sem in lačen. Ustnice so mi razpokale in strašansko me pečejo. Vreče bom še najbolje obrnil, če se obesim nanje in se od-ženem z nogami, ko bom vrh grebena.

Petkrat se zaman utrudim in šestič mi kar takoj uspe.

Ves zadihan se komaj dvignem in usedem na široko vrečo.

Sonce je na horizontu in kaj hitro ga bo konec. Torej bo kakšnih šest zvečer. Ko vsaj ponoči ne bi bilo preveč razbrukano morje, utrudi me ravno plezanje na splav!

Iz Santorijeve čutarice spijem krepak požirek deževnice, potem si v usta nesem še dve pesti kokosovega mesa.

Ko sem poln, si na vetru posušim roke, iz vrečke povlečem cigareto in jo z užitkom pokadim. Preden se je čisto stemnilo, sva si s Sylvainom pomahala z robci in si tako rekla lahko noč. Se zmeraj je daleč pred menoj. Zdaj sem se udobno usedel in stegnil noge. Volneno bluzo sem močno ovil in jo oblekel. Te bluze držijo toploto, čeprav so mokre.

Ko je sonce izginilo, me je takoj začelo zebsti.

Veter postaja hladnejši. Samo oblaki na zahodu se kopajo v rožnati luči obzorja. Iz minute v minuto postaja temneje. Veter piha z vzhoda in tam ni oblakov. Torej se mi zaenkrat še ni treba bati dežja.    >

In o ničemer ne razmišljam. Dopovedujem si pač, naj se dobro držim in ne mučim po nepotrebnem, no, zanima me tudi, če naj se zvežem z verigo, če bi me slučajno pograbil spanec, in če to ni prenevarno, saj sem doživel z verigo že dovolj neprijetnosti. Cez čas pa se spomnim, da me je veriga ženirala samo zcto, ker je bila prekratka. Prekratka pa zato, ker sem jo imel prepleteno med vrvi, ki vežejo obe vreči, in to je prava potrata. Ce verigo podaljšam, bo

vse v redu. Pripnem si jo za pas. Ne tako kot prvič. Miren bom, saj se vražje bojim, da bi zaspal in padel v vodo.

Ja, veter narašča in valovi tudi. To vam je tobogan, gor in dol, vedno više, vedno niže.

Nastopila je temna noč. Na nebu je na milijone zvezd in južni križ sije močneje kot vse druge.

Prijatelja ne vidim pred seboj. Današnja noč je silno važna. Ko bi bil vso noč veter, bi do jutra napravil lep kos poti.

In veter res narašča. Luna se polagoma dviga iz morja, rdeče rjave barve, in ko se naposled pokaže v vsej svoji velikosti, osvobojena, razločim na njeni površini temne lise in zazdi se mi ko velik zabuhel obraz.

Ura je torej že več ko deset. Noč postaja jasnejša. Luna se dviga in lunin dan je vedno svetlejši. Valovi so platinasti in s svojim nenavadnim odsevom mi slepijo oči, a srebrnkastemu lesku se ne da izogniti. In oči me pečejo že od sonca in slane vode!

Rečem si, da pretiravam, a ne morem se upreti želji in zapovrstjo pokadim tri cigarete.

Splav se dviga in spušča, brez kakršnihkoli problemov. A nog ne morem pustiti dalj časa stegnjenih, kaj kmalu me stisne krč in potem bi kar ponorel od bolečin.

Samo po sebi je razumljivo, da sem neprestano moker do trtice. Po prsih sem skoraj suh, veter mi je posušil tudi bluzo in valovi me pošpricajo največ do pasU. Oči me pečejo čedalje močneje. Zaprem jih. Sem pa tja kinknem z glavo. »Ne smeš zaspati,« si govorim. Lahko reči, ampak ne morem, hudiča! Borim se proti odrevenelosti, ampak kadar se zavem resničnosti, začutim v glavi ostro bolečino. Iz malhe povlečem vžigalnik in se sem pa tja spečem po vratu ali desnem podlaktu.

Napade me grozna tesnoba in nikakor je ne morem odgnati. Bom zaspal? Me bo mrzla voda zbudila? Kako prav, da sem se privezal z verigo! Teh dveh vreč ne smem izgubiti, od njiju je odvisno moje življenje. Res bi bil hudič, če se v mrzli vodi ne bi zbudil.

Pred nekaj minutami me je spet popolnoma zmočilo. Z desne strani je pljusknilo, bil je val upornik, ki ni hotel plavati kot drugi. In ni me samo zmočil, zaobrnil me je postrani, pa sta me potem prekrila še dva čisto normalna valova.

Druga noč je precej zgodnja. Koliko naj bi bila ura? Luna začenja na zahodu že zahajati, pomeni torej, da je nekako dve ali tri zjutraj. Zdaj se je morje zamenjalo petič, v vodi sem že celih trideset ur. In kar prav je bilo, da me je premočilo do kosti: mraz me je dokončno zbudil. Drgetam sicer, a brez težav imam oči odprte in ne vleče mi jih skupaj. Noge so mi otrpnile in odločim se, da sedem nanje. Prsti so ledenomrzli, morda si jih ogrejem pod ritjo.

In potem sedim po turško in se ne premaknem. Sprememba se mi je prilegla, takoj se počutim bolje. Okrog mene je precej svetlo, saj sije luna, morda le zagledam Sylvaina. A luna se spušča in mi sveti v obraz, morje se blešči. Ne, nič ne vidim. Sylvain se ni imel s čim privezati, kdo ve, če ima splav še pod sabo? Na vse pretege iščem in iščem, zaman. Veter je močan, vendar ne sunkovit, in to je zelo važno. Privadil sem se njegovemu ritmu in odlično se ujamem z njim.

Gledam okrog sebe in dobil sem pravo fiksno idejo, da ga moram videti, kompanjona. Na vetru si posušim prste in potem na vso moč zažvižgam. Napnem ušesa. Nič. A Sylvain zna živžgati na prste? Ne vem. Vprašati bi ga moral. Dve piščalki bi pred odhodom lahko izdelala! In že si začnem očitati, zakaj sva pozabila na to. Potem dam roke pred usta in zakričim: »Heeej!« Odgovori mi samo bučanje vetra in valovanje morja.

In potem, ko ne zdržim več, vstanem in stojim pokonci z verigo v rokah in lovim ravnotežje na zibajočih se vrečah. Ko gre dol in gor, za trenutek počepnem in spet vstanem. Na desni nič, na levi nič, spredaj nič. Da ni morda zadaj? Če stojim, si ne upam ozreti nazaj. Samo eno stvar, mislim, da sem zagotovo videl nekje na levi, nekakšno temno razvlečeno liso. In nedvomno je bila to obala pragozda.

Ko se bo naredil dan, bom zagledal drevesa, in spet se počutim bolje. »Zjutraj boš videl džunglo, Buba! O dobri Bog, da bi videl tudi prijatelja!«

Razgibal sem si prste na nogah in potem noge stegnil narazen. Odločim se, da si s suhimi rokami prižgem cigareto. Pokadim dve, eno za drugo. Koliko bi bila zdaj lahko ura? Luna je nizko. Ne spomnim se, koliko pred sončnim vzhodom je izginila prejšnjo noč. In poskusim se spomniti. Zaprem oči in si prikličem podobe prejšnje noči. Vse zastonj.

O pač! V hipu zagledam v mislih vzhajajoče sonce, medtem ko na drugi strani obzorja izginjajo zadnji ostanki lune. Torej bo kakšnih pet zjutraj. Luna je počasna, ne mudi se ji v morje. Južni križ je že davno izginil, veliki in mali voz tudi. Samo zvezda severnica še sveti, saj je postala kraljica neba, kar je ugasnil južni križ.

Veter očitno narašča. Vsaj gostejši je, če lahko rečem, da je bil ponoči gost. Valovi so krepkejši in globlji, njihovi grebeni so bolj penasti kot na začetku noči.

Trideset ur sem že na morju. Priznati je treba, da doslej ni šlo slabo in da bo hud dan šele ta, ki prihaja.

Včeraj sem bil na soncu od šestih zjutraj do šestih zvečer, pa me je hudirjevo popeklo. Ko se mi bo danes uprlo sonce v rame, bom gagal. Ustnice imam že razpokane, pa se ni še napravil dan. Pečejo me, prav tako kot oči. Pa roke. Ko bi vsaj lahko obdržal bluzo! In strašansko me peče tudi med nogami in zadnjico. Tu pač ni krivo sonce, ampak slana voda.

Daj no daj, Buba, popečen ali ne, zdaj si prost in na poti v svobodo in za to se že splača pretrpeti nekaj malenkosti! Perspektive imaš, da res prideš na kontinent, vsaj devetdesetprocentne! A to ni nič? Pa če pridem brez skalpa in ves pečen, za takšno potovanje to ni prevelika cena. Pomisli, da vse do zdaj še nisi videl enega samega morskega psa. So mar vsi na dopustu? Samo ne reci mf, da nisi krom-pirjevec, krompirjevec, da je kaj! Tokrat ti je uspelo. Pripravil si že toliko begov, preštudiral si jih natanko do minute, pa nič, zdaj ti je uspelo na najbolj idiotski način! Dve vreči kokosov pa hajd na morje, kamor piha veter. Proti kontinentu. Priznaj, ni treba priti iz Saint-Čyra, pa veš, da vsako stvar odnese proti obali.

Ce se bosta podnevi veter in morje držala kot ponoči, bom enkrat popoldne udaril ob kopno.

Za mano se pojavi velika tropska pošast. Vse kaže, da se je danes odločila speči na ražnju vse, kar ji pride nasproti. Lunin dan je pospravila, kot bi trikrat zajela z veliko kuhinjsko žlico. In ta pošast še niti ni zlezla iz postelje, pa že hoče gospodariti kot neomajni tropski kralj. Veter je postal mlačen praktično v eni sami sekundi. V eni uri bo vroče. Zaenkrat se počutim kar dobro. Dotaknili so se me prvi žarki in mehka toplota me je objela od pasu do glave. S čela potegnem cunjo, ki sem jo imel kot kapuco beduinskega burnusa, in obraz prepustim ogjenim žarkom. Preden me ta strašna pošast spremeni v posušen list, mi hoče pokazati, kako je najprej življenje in šele potem smrt.

Kri mi začne močneje krožiti po žilah in v premraženih nogah takoj začutim življenje.

Džunglo vidim že čisto jasno, hočem reči, vidim čisto jasno vrhove dreves. Zdi se mi, da ni več daleč. Počakal bom, da se še malo dvigne sonce, potem bom vstal in poskušal z očmi poiskati Sylvaina.

Prej ko v eni uri je sonce že visoko. Ja, to bo pripekalo, zaboga! Levo oko imam na pol zaprto in zlepljeno. Z roko zajamem malo vode in si ga pomanem. Močno me zapeče. Slečem volneno bluzo. Ko bo preveč vroče, jo bom prisiljen obleči.

Od spodaj me zajame velik val, večji od drugih, in me odnese nenavadno visoko. Preden se spet spustim, za kratek hipec opazim kompanjona. Golih ramen sedi na svojem splavu. Ni me videl. Malo pred mano je, levo, manj ko dvesto metrov. Veter še ni ponehal in lahko se mu približam. Z zobmi vgriznem v bluzo in jo z rokami razpnem nad glavo. S takšnim jadrom ga lahko mimogrede ujamem.

Vsaj pol ure se grem jadrnico, a kmalu me začno boleti zobje in preveč moči zgubim, če držim roke v zraku. Spet se usedem normalno. Sylvainu sem se kljub temu malce približal.

Hura! Videl sem ga, samo sto metrov od mene je še. Pa on? Kaj njega nič ne briga, kje sem jaz? Potem sem se na močnih valovih še nekajkrat dvignil in videl sem, da drži fant desno roko nad očmi in išče okrog sebe. Ozri se nazaj, osel! Sicer pa je sigurno že pogledal, si pravim, pa me ni videl.

Vstanem in močno zažvižgam. Ko sem spet zgoraj, ga nenadoma zagledam pred sabo. S svojo bluzo maha po zraku. Vsaj dvajsetkrat sva se tako pozdravila, preden sva sedla. Na srečo so naju valovi dvigali istočasno, pa sva si vedno lahko pomahala. Potem mi je z roko pokazal proti obali, džunglo se da že kar dobro razločiti. Še deset kilometrov! V tem izgubim ravnotežje in se sesedem na splav.

Občutek, da sem videl prijatelja in džunglo oba hkrati, me navda s takšnim veseljem, da zajokam kot otrok. Solze mi sperejo gnojne oči in skoznje vidim na tisoče raznobarvnih kristalov: kot cerkvena okna, bedasto pomislim. Danes je Bog s tabo, Buba. Sredi teh strašnih naravnih elementov, vetra, neskončnega morja, razbesnelih valov in impozantne strehe zelenega pragozda se naenkrat počutiš tako majhnega, da nehote srečaš Boga in se ga dotakneš s prstom na roki. Tako kot sem tipal po njem v vseh tistih nočeh in tisočerih urah, ko sem bil živ pokopan na dnu neusmiljenih celic brez najmanjše svetlobe, tako se ga dotikam danes v tem grozljivem vzhajajočem soncu, čutim ga, Boga, okrog sebe in celo v sebi. Slišim ga, šepeta mi v uho: »Trpiš in še boš trpel, a tokrat ostanem s tabo. Zmagal boš in postal svoboden, verjemi mi.«

Nikdar nisem imel verouka, ne poznam niti prve lekcije krščanske vere, ne poznam Jezusovega očeta in nisem siguren, če je bila njegova mati res devica Marija in njegov oče tesar ali velblodar; a vsa ta kompletna nevednost človeka ne ovira, da ne bi mogel najti Boga, če ga zares išče, najde ga v obliki vetra, morja, sonca, pragozda, zvezd ali celo v ribah, ki jih je Bog v izobilju posejal, da bi dal človeku hrane.

Sonce se je dvignilo neverjetno hitro. Deset bo že. Od pasu navzgor sem popolnoma suh. Brisačo sem zmočil in si jo ovil okrog glave kot kapuco burnusa. Tudi bluzo sem spet oblekel, kajti začelo mi je pripekati v‘hrbet, roke in noge. Celo noge, ki jih imam večji del časa v vodi, so postale rdeče ko kuhan rak.

Bližina obale naju začne še hitreje približevati gozdu, saj grej o valovi skoraj pravokotno. Džunglo vidim že prav od blizu, kar pomeni, da sva se ji v zadnjih štirih &li petih urah blazno približala. Ze na prvem begu sem se naučil preceniti razdaljo. Ce razločim v daljavi detajle, je do cilja manj kot pet kilometrov. In zdaj ločim tudi posamezna drevesa, neko večmetrsko deblo leži na tleh in namaka listje v morje.

Glej jih, tudi delfini so že tu in ptiči! Ko se vsaj delfini ne bi igrali z mojim splavom! Slišal sem namreč, da so navajeni potiskati k obali razbitine čolnov in ljudi, z najboljšim namenom sicer, da jim pomagajo, pri tem pa jih večinoma utopijo s svojimi močnimi gobci. Ne, vrtijo se in vrtijo, trije ali štirje so celo prišli in me malo ovohavali, potem pa se me niso niti dotaknili. Uf!

Poldne, sonce imam ravno nad glavo. Tip ima gotovo v programu, da napravi iz mene bujoni Oči imam še vedno gnojne, koža z ustnic in nosu je že šla. Valovi so postali krajši in besno hrumijo proti obali.

Skoraj ves čas vidim pred sabo Sylvaina. Valovi niso dovolj globoki, da bi se mi mogel skriti. Od časa do časa se obrne nazaj in dvigne roko. Se vedno je golih ramen in z brisačo na glavi.

In zdaj niso več valovi, pač pa valjarji. Nekje se morajo malo zaustaviti, slišati je grozen udarec in potem vsi razpenjeni napadejo kopno.

Se kakšen kilometer naju loči od kontinenta. Vidim bele rožnate ptiče z aristokratskimi čopi, sprehajajo se in zobajo po živem blatu. Na tisoče jih je. Skoraj nobeden ne odleti više kot dva metra. Tako se izognejo, da bi jih zmočilo. Kajti voda je razpenjena in zoprne blatasto rjave barve. Tako blizu sem že, da na drevesnih deblih vidim, do kam sega morje ob plimi.

Valovi so glasni, a prekričjo jih tisoči glasovi pisanih dolgokrakih ptičev. Hrr! Hrr! Pa še dva ali tri metre. Paf! Zadel sem in se na mestu ustavil ob živem blatu. Vode ni dovolj, da bi me odneslo naprej. Po soncu sodeč je kakšne dve popoldne. Štirideset ur je trajala plovba. In »vkrcal« sem se predvčerajšnjim ob desetih zvečer, ko je bila že dve uri oseka. Morje se je medtem sedemkrat zamenjalo in čisto normalno sem pristal: ob oseki. Plima se bo začela okrog treh. Ponoči bom v džungli. Verigo moram obdržati, saj bo silno neprijetno, ko se bojo začeli čez mene poditi valjarji, pa še ne bojo imeli dovolj moči, da bi me odnesli. To se bo zgodilo šele po dveh ali treh urah.

Sylvain je na desni kakšnih sto metrov pred mano. Gleda nazaj in mi maha. Zdi se, kot da mi hoče nekaj povedati, a verjetno mu iz grla ne pride noben glas, ker bi ga sicer slišal. Valjarji so se umaknili in zdaj sva sama ob živem blatu in moti naju le zoprno čivkanje ptičev. Mene loči od džungle kakšnih petsto metrov, SyIvama pa manj. Kaj pa zdaj počenja, osel! Vstal je in stopil z vreče. Pa menda ni čisto zmešan, a? Niti koraka več ne sme napraviti, lahko se začne vgrezati in potem je po njem. Pripravim se, da mu zažvižgam, pa ne morem. V čutarici mi je ostalo malo vode, brž jo spijem, da bi lahko zakričal in ga posvaril. Iz ust ne spravim enega samega piska. Iz močvirja se dvigajo mehurčki plina, kar pomeni, da je blato prekrito le s tenko plastjo skorje. Gorje tistemu, ki stopi nanjo!

Sylvain se obrne k meni, gleda me in nekaj kaže, a ne razumem ga. Jaz mu na vse možne načine kažem, naj ne gre naprej in naj se vrne na splav. Z moje strani se ne da videti, če je daleč ali blizu svojega splava, saj stoji nekje za njim. Mislim si, prav gotovo je čisto blizu in se lahko prime vreče, če bi se mu začelo udirati pod nogami.

Nenadoma pa mi postane jasno, da je že precej daleč od splava in da se ne more več vrniti nanj. Iz daljave pride do mene slaboten krik. Tedaj se vržem s trebuhom na vreče in se z vsemi močni odženem. Počasi drsim in kaj hitro se premaknem za dvajset metrov. Ko zavijem malce v levo, vstanem, saj mi vreča ni več napoti, in tedaj zagledam prijatelja, brata, v blato se je pogreznil do pasu! Več ko deset metrov stran od svojega splava. Od groze se mi povrne glas in zavpijem: »Sylvain! Sylvain! Ne gani se, uleži se na tla! Poskušaj razmakniti noge, če moreš!« Veter je odnesel moje besede in slišal jih je. Z glavo mi prikima, ja. Spravim se spet na trebuh in se z vrečo pod sabo vlečem naprej. Sam ne vem, od kod sem dobil toliko energije, približal sem se mu še za trideset metrov. Kakšna ura je minila in slabih petdeset metrov je še do njega. "Zelo slabo ga vidim.

Usedem se in po rokah in obrazu sem poln blata. Poskušam si očistiti levo oko, ki me zaradi soli peče, in potem se mi začne solziti še desno oko. Konec koncev se mi je pogled le razbistril in zagledal sem ga; nič več ni ležal, pokonci je bil in iz blata mu je gledal zgornji del telesa.

Pripelje se prvi val valjar, me prekrije in razlije svojo peno po blatu. Voda je zalila tudi Sylvaina in takoj sem se spomnil: »Blato bo postalo redkejše in Sylvain se bo še hitreje pogreznil. Cimprej moram biti pri njem.«

Zamahnem, še, še, še, z energijo živali ali matere, ki se ustraši za svoje mladiče. On me gleda brez besed, brez kretenj, s široko odprtimi očmi. In jaz mu gledam v oči, vztrajno, da ja ne bi popustil pogleda, pri tem pa nalašč pozabim na umazano blato, po katerem kopljem z rokami. Potem me spet zalijeta dva valjarja, blato ni več dovolj gosto in napredujem počasneje kot pred eno uro. Potem me je velik val skoraj odlepil s tal in zadušil. Usedem se, da bi bolje videl. Sylvain ima blato že do pod pazduh. Se štirideset metrov. Gleda me silno napeto. Iz oči se mu vidi, da ve, da bo umrl, sredi živega blata, tristo metrov od obljubljene dežele.

Spet se uležem na trebuh in kopljem z rokami po blatu, ki je postalo medtem tekoče. Najine oči se ne odmaknejo, kaže mi, naj neham, naj se ne trudim več. A kljub temu veslam naprej in samo še trideset metrov je do njega, ko me prekrije nov valjar. Dvigne me iznad splava in vreče odnese vsaj šest metrov naprej.

Ko je bil valjar mimo, sem dvignil glavo. Sylvaina ni bilo več. Blato, prekrito s tenko plastjo pene, je bilo že povsem gladko. Nobene roke več, nobene roke, ki bi se od nje poslovil. Reagiral sem živalsko gnusno, instinkt samoohranitve je bil močnejši od čustev: »Ti si živ. Sam si in brez prijatelja bo sredi pragozda precej zoprno.«

Nov valjar me je zadel v hrbet, saj sem vedel, in to me je spravilo k pameti. Pripognil me je v dvoje in udarec je bil tako močan, da sem za nekaj trenutkov nehal dihati. Splav je odneslo še nekaj metrov naprej in ko sem videl valove, ki so butali ob drevesa, sem zajokal: »Če se ne bi premaknil, tako blizu sva bila, Sylvain! Samo tristo metrov od prvih dreves! Zakaj? Povej mi že enkrat, kaj te je prijelo! Kako si mogel zaupati tej zajebani skorji, saj si videl, da se peš ne da do dreves! Je krivo sonce? Preveč svetlobe? Kaj vem? Nisi več zdržal v tem peklu? Povej mi no, kako, da tako močan človek, kot si ti, ni zdržal še nekaj bornih uric?«

Valjarji prihajajo drug za drugim in se ne ustavijo. Vedno večji, vedno gostejši, njihovo grmenje ne poneha. Vsak val posebej me prekrije in odnese nekaj metrov naprej, a še zmeraj se dotikam blata. Okrog petih se valovi dvignejo, me odlepijo od podlage in odpeljejo s sabo. Grmenje valjarjev poneha. Sylvainov splav se ravno po tistem dotakne pragozda.

Se kar lepo so me valovi odložili kakšnih dvajset metrov od zelenja in ko so se umaknili, sem bil spet na blatu, trdno odločen, da se ne premaknem, dokler v roki ne začutim kakšne veje ali liane. Samo dvajset metrov. Več kot uro sem čakal in potem je bilo spet dovolj vode. Pljusk me je naravnost vrgel med drevesa. Odvil sem matico in se osvobodil verige. Nisem je vrgel proč, morda jo bom še potreboval.

V džungli

Še preden sonce popolnoma zaide, se odpravim v gozd, plavam in hodim, kajti še zmeraj je dovolj zoprnega blata, ki vleče vase. Morje gre daleč med drevesi in znoči se, pa še nisem na suhem. V nos mi udari grozen smrad po gnijočem in od plina me pečejo oči. Previdno stopam naprej in vedno se prej prepričam, če je teren pod vodo dovolj trden.

Svojo prvo noč v džungli preživim na debelem ležečem hlodu. Po telesu se mi sprehajajo vse mogoče živali. Peče me in srbi. Obe vreči sem potegnil na suho in ju dobro privezal, potem sem oblekel bluzo. V vreči se nahaja življenje: kokose bom odprl in se z njimi dobro nahranil. Za desno zapestje sem si privezal mačeto. Potem se smrtno utrujen zleknem med nekakšne vilice iz dveh debelih vej in v tem gnezdu nemudoma zaspim, ne da bi utegnil pomisliti na karkoli. Ja, morda sem dvakrat ali trikrat zamrmral: »Ubogi Sylvain!« In se potem zložil kot batina.

Prebudili so me kričavi ptiči. Sonce prodre daleč v džunglo, in ker je bilo še čisto na obzorju, je bila ura torej največ osem. In okrog mene je polno vode, kar pomeni, da sem imel spet plimo.

Pred šestdesetimi urami sem odšel s Hudiča. Ne zavedam se najbolj, kako daleč sem od morja. Počakal bom na oseko in se odšel potem na breg posušit in pogret. Sladke vode nimam več. Ostalo mi je še za tri pesti kokosovega mesa in z užitkom ga pojem in si z njim natrem opečeno kožo, saj vsebuje dovolj olja. Potem pokadim dve cigareti. Pomislim na Sylvaina, tokrat prav nič egoistično. A ne bi moral zbežati sam? Saj sem bil vedno pripravljen, da se sam znajdem sredi pragozda. Ne, zame se ni nič spremenilo, samo velika žalost mi stisne srce in zaprem oči, kot da ne bi hotel videti groznega blata, kjer se je pogreznil moj tovariš. Zanj je končano.

Vrečo sem krepko privezal ob vejo in iz nje povlečem nekaj kokosov. Odprem dva. Z vso silo jih je treba udariti po zgornjem delu, pa se plašček odpre. Z mačeto mi nikakor ni uspelo, tolkel sem jih ob drevo. Pojedel sem oba in spil tisto sladko vodo, ki je bila pod skorjo. Potem se morje umakne in brez težav sem prišel do obale.

Sonce sije radostno, morje ni bilo še nikoli tako lepo ko danes. Dolgo sem z očmi iskal kraj, kjer naj bi izginil Sylvain. Obleko imam hitro suho, pa tudi sam sem se s slano vodo umil in potem posušil. Prižgem si cigareto. Se zadnjikrat se ozrem za pokopanim tovarišem in odidem nazaj v džunglo. Vrečo imam na rami in nalahno se vgrezam pod težo. Prej ko v dveh urah najdem primeren kraj, ki ga nikoli ne zalije voda, saj na drevesih ni videti nobenih sledov plime. Tu se bom utaboril in počival polnih štiriindvajset ur. Odprl bom še nekaj kokosov in njihovo vsebino spravil v vrečo. Lahko bom tudi zakuril, ampak mislim, da to ni najbolj pametno.

Potem se ves dan in vso noč ni nič zgodilo. Zjutraj so me prebudili ptiči. Do kraja sem izpraznil kokose in se z drobno culo na rami odpravil proti vzhodu.

Okrog treh popoldne naletim na ozko stezo. Tu verjetno hodijo nabiralci balate, naravnega gumija, trgovci z lesom in iskalci zlata. Steza mora biti precej obljudena, saj ni razmetanih nobenih vej. Sem pa tja je videti sledi nepodkovanih oslov in mul. Na posušenem blatu opazim tudi sledove človeških nog, posebej so v ilovici očitni palci. Hodim prav do noči. Žvečim kokos in si preženem lakoto in žejo. Včasih si potem z mastno slino natrem nos, ustnice in lica. Se zmeraj se mi oči lepijo, polne gnoja. Cim prej bi jih moral sprati s sladko vodo. V vreči imam med kokosi tudi nepremočljivo škatlo in v njej košček marsejskega mila, ra-zirni aparat, ducat žiletk in čopič.

Marširam z mačeto v roki, kar tako, sploh je ne rabim, ker je pot prosta. In ob strani včasih opazim, da so veje odsekane šele pred kratkim. Dosti prometa je tu, pomislim, previden bom moral biti.

Ta džungla je precej drugačna od tiste, ki sem jo spoznal po prvem begu iz Saint-Laurenta, tukaj je zelenje v dveh nadstropjih, a ne tako gosto kot ob Maroniju. Prvo rastje sega kakšnih pet ali šest metrov v višino, vse skupaj pa nadkriljuje velikansko drevje, vsaj dvajset metrov visoko. Svetlo je samo desno od steze, medtem ko je na levi skoraj večna noč.

Hitro napredujem, med potjo najdem dosti jas, ko sta človek ali strela zanetila požar in požgala visoka drevesa. Ujamem nekaj sončnih žarkov in sodeč po njihovem naklonu se bo kmalu zvečerilo. Soncu obrnem hrbet in se odpravim proti vzhodu, proti črnski vasi Kourou ali kaznilnici, ki ji pravijo ravno tako Kourou.

Še malo, pa bo noč. Ponoči ne smem naprej. Vgnezditi se moram kje med drevjem in prenočiti.

Uležem se približno trideset metrov od steze, skrit za kupom bananovih listov, s katerimi sem si tudi postlal. Spal bom na popolnoma suhih tleh, in kot vse kaže, ne bo deževalo. Pokadim še dve cigareti.

Nocoj nisem preveč utrujen. Kar se tiče lakote, me držijo kokosi kar lepo v formi. A vražja žeja mi suši usta in s težavo jih preskrbim z dovolj sline.

Začel se je torej drugi del bega in na kontinentu sem preživel že tretjo noč brez najmanjše neprijetnosti.

Oh! Ko bi bil Sylvain z menoj! Ni ga, fant moj, in s tem se boš moral sprijazniti! si brž rečem. Si v življenju kdaj koga potreboval, nasvet, pomoč? Si kapitan ali soldat? Ne nori več, Metulj. Zgubil si prijatelja in dovolj velika kazen je, da si se znašel sam sredi džungle! A kljub vsemu ti nič ne manjka. Tisti s Kraljevega, Saint-Josepha in Hudiča so že daleč, pred šestimi dnevi si jih pustil. Kourou so sigurno obvestili. Najprej paznike gozdnega kampa, potem še vaške zamorce. Verjetno je v bližini tudi žandarmerijska postaja. Je sploh pametno, če grem proti Kourouju? Ničesar ne vem

o vasi in njenih prebivalcih. Kamp je vmes med vasjo in reko. Samo to.    t

Na Kraljevem sem planiral, da zaustavim prvega tipa, ki ga srečam med potjo in ga prisilim, da me odpelje do kampa Inini. V njem so Kitajci in med njimi Cuic-Cuic, Changov brat. Cemu naj spremenim načrt? Ce so se na Hudiču sprijaznili z razlago, da sva utonila, prav. Ce pa so prepričani, da sem pobegnil, je Kourou silno nevaren. To je kamp sredi pragozda, poln bikcev in lovcev na glave. Pazi na svojo, Buba! Ne pusti se spraviti na sendvič. Nihče te ne sme opaziti, če tega sam nočeš. In iz tega sledi, da se je treba takoj umakniti s steze in hoditi vzporedno ob njej, med drevesi. Danes si ga že dovolj polomil, ko si ves čas galopiral po tej ozki pisti, oborožen pa si samo z ubogo mačeto! In to ni samo raztresenost, ampak norost. Jutri bom hodil le po gozdu.

Vstal sem zgodaj, zbudili so me spet ptiči, ki so pozdravljali novi dan. Nisem hotel lenariti, saj se je nov dan začenjal tudi zame. Pogoltnil sem pest kokosa, se premazal po obrazu in že sem se odpravil na pot.

Veje in liane niso ravno najbolj goste, vendar pa je z njimi kar dovolj dela. Od steze nisem daleč, a videti me ne more nihče. Dobro sem storil, da sem se umaknil z »glavne« poti, si mislim, ko nenadoma zaslišim požvižgavanje. Nekaj trenutkov moram počakati, potem pa vidim, da je žvižgač zamorec timbuktujskega tipa. Na ramah nosi težak tovor, v desni roki ima puško. Oblečen je v kaki srajco in kratke hlače, drugače je bos. Glavo ima sklonjeno pod težo bremena na hrbtu in z očmi je ves čas uprt v tla pred sabo.

Odprem svoj nož in se skrijem za široko drevo tik ob poti. Ko gre mimo drevesa, se v hipu vržem nanj, ga primem za desno roko in mu jo zvijem, da mu pade puško na tla.

—    Ne ubij me! Moj Bog, milost!

Konico noža mu držim tik ob vratu, nalahno se sklonim in poberem puško, star bezgov pihalnik z enim samim kanonom, ki je gotovo do amena naphan s smodnikom in šibrami. Prijel sem za petelina in stopil dva metra nazaj.

—    Spusti prtljago na tla. Ne poskušaj bežati, sicer te kot nič ubijem.

Prestrašeni črnec stori, kakor mu ukažem. Potem me pogleda:

—    Ste zbežali?

—    Ja.

—    Kaj hočete od mene? Nate, vzemite vse, kar imam. A prosim vas, nikar me ne ubijte, pet otrok imam, bodite usmiljeni.

—    Bodi tiho. Kako ti je ime?

—    Jean.

—    Kam si namenjen?

—    Hrano in zdravila nesem bratoma, ki v gozdu sekata les.

—    In od kod si prišel?

—    Iz Kourouja.

—    Si v tej vasi doma?

—    Od rojstva.

—    Veš za Inini?

—    Ja, večkrat jim kaj prodam, Kitajcem iz kampa.

—    A vidiš tole?

—    Kaj je to?

—    Bankovec za petsto frankov. Zdaj pa izbiraj: naredi, kar ti bom naročil, in vrnil ti bom puško in za plačilo dobiš petsto frankov, v nasprotnem primeru pa te na mestu ubijem. Za kaj si se torej odločil?

—    Kaj naj naredim? Vse sem pripravljen storiti, tudi brez plačila.

—    Hočem, da me čimbolj varno pripelješ v bližino kampa Inini. Ko bom prišel v stik s Kitajci, boš lahko odšel. Zmenjena?

—    Ja.

—    In ne poskušaj me prevarati, takoj te ubijem.

—    Prisežem, da vam bom pošteno pomagal.

S seboj ima kondenzirano mleko Na dan privleče šest škatel in mi jih da, dobim tudi kepo kruha in malo prekajene slanine.

—    Skrij Žakelj za kakšen grm, pozneje boš prišel ponj.

In z mačeto napravim znamenje na prvem drevesu.

Potem spijem škatlo mleka. Zamorec mi ponudi tudi dolge hlače, moder mehanikarski pajac. Oblečem se, a še vedno pazim nanj s puško.

—    Greva, Jean. Dobro pazi, da naju nihče ne vidi. Ce se nama kaj zgodi, boš ti kriv in potem ne odgovarjam za tvojo kožo.

Jean je precej bolj spreten od mene in precej laže se izogiba dolgim vejam in lianam. Tale hudirjev možakar ima kar dosti soli v glavi.

—    V Kourouju, veste, so bili obveščeni, da sta z Otokov pobegnila dva robijaša. Zato vam kar takoj povem, da bo precej nevarno v okolici kouroujske kaznilnice.

—    Pošten in odkrit obraz imaš, Jean. Upam, da me videz ne vara. Imaš kakšen boljši predlog, da prideva do

Ininija? Zapomni si samo to, da je tvoje življenje odvisno od moje varnosti. Če naju zalotijo pazniki ali lovci na glave, sem te prisiljen ustreliti.

—    Kako vas smem klicati?

—    Metulj.

—    Tako torej, gospod Metulj. Oditi morava globoko v gozd, daleč stran od Kourouja. Brez skrbi, po gozdu vas pripeljem do Ininija.

—    Zaupam ti. Sam izberi najboljšo pot.

V gozdu greva počasneje. Kar sva odšla s poti, je črni možakar precej bolj sproščen, se mi zdi. Nič več ne Švica kot prej, manj gub ima na čelu in sploh je bolj miren.

—    Zdi se mi, Jean, da te zdaj ni več tako strah?

—    Ja, gospod Metulj. Ob robu gozda je precej nevarno, najprej za vas in potem še zame.

Kar hitro nama gre. Črnec je inteligenten, nikoli me ne pusti za sabo več ko za tri, štiri metre.

—    Ustavi se, rad bi si zvil cigareto.

—    Nate, mi reče in ponudi zavojček Gauloises.

—    Hvala, Jean, prima tip si.

—    Ja, res je, dober sem. Veste, katoličan sem, pa mi je kar hudo, ko vidim, kaj vse delajo beli pazniki s kaznjenci.

—    Si jih videl veliko? Kje?

—    V gozdnem kampu v Kourouju. Človeku se smilijo, ko črkujejo ko muhe, uniči jih pretirano delo v gozdu, pa malarija, griža... Na Otokih vam je bolje. Vi ste prvi, ki izgleda normalno, pa sem jih videl že dosti.

—    Ja, na Otokih je bolje.

Usedeva se na debelo korenino in ponudim mu eno izmed konserv, ki mi jih je dal. A noče je, raje vzame kokosov oreh.

—    Imaš mlado ženo?

—    Ja, dvaintrideset let ima. Jaz jih imam štirideset. Pet otrok imava, tri punce in dva fanta.

—    Kako pa se preživljate?

—    Se kar. Jaz se ukvarjam z lesom, žena pa pere in lika za paznike. To nam precej pomaga. Revni smo, res, a jemo, če smo lačni, in otroci hodijo vsi v šolo in nikoli niso bosi.

Ubogi zamorčič, misli, da je že vse v redu, če imajo njegovi otroci cokle na nogah! Možakar je moje postave in njegov obraz je čisto simpatičen. In njegove oči kažejo, da je pošten človek, ki zna biti dobrega srca, dober delavec, dober mož in družinski oče, skratka dober krščan.

—    In vi, Metulj?

—    Jaz poskušam zaživeti na novo, Jean. Deset let sem bil živ pokopan in ves čas sem bežal ali pa se pripravljal, da zbežim in postanem svoboden kot ti, z ženo in smrkavci, pošten človek, ki se ga ni treba bati. Sam si rekel prejle, da tale robija smrdi. Če kdo le malo spoštuje samega sebe, mora zbežati.

—    Pomagal vam bom, pošteno in kolikor bom mogel. Pojdiva.

S čudovitim občutkom za orientacijo in brez najmanjšega obotavljanja me pripelje Jean direktno v okolico kitajskega kampa. Pred dvema urama se je znočilo. Od daleč nama pridejo na uho različni glasovi, a luči ni videti nobene. Jean mi pove, da sta pred kampom vsaj dve stražarski postaji in da se jima bo treba izogniti. Zato se torej ustaviva, prenočila bova.

Pobit sem do smrti in bojim se, da bi zaspal. Ce se vendarle motim? Če je tale zamorec navaden komedijant, mi mimogrede vzame puško in me pihne. Dvakrat se mu izplača: reši se me, ker zanj vsekakor predstavljam nevarnost, poleg tega pa dobi še premijo, ker je ubil ubežnika, za katerim je bila izdana tiralica.

Ja, zelo je inteligenten. Brez besed se takoj uleže in zaspi. S seboj imam še zmeraj verigo in najraje bi ga privezal, pa kaj, ko lahko tudi sam odvije matico. Če bi spal trdno, ga še čutil ne bi. Poskusil bom ostati buden. Celo škatlo Gauloises imam. Bom že kako zdržal. Ne morem se popolnoma zaupati človeku, ki je sam konec koncev pošten, mene pa smatra za bandita.    •*

Noč je popolnoma črna. Jean leži dva metra stran od mene in v temi razločim samo dvoje belih stopal. Džungla ima ponoči svoje značilne glasove. Med drugim se neprestano dere opica z debelo golšo in njeno hripavo vreščanje je slišati kilometre daleč. Njena čreda lahko živi v miru, saj enakomerno vreščanje pomeni, da v bližini ni ne zveri ne ljudi.

Se kar lahko sem zdržal ponoči, bil sem sicer skrajno napet, nekajkrat sem se spekel s cigareto, drugače pa so me neprestano budili komarji, pripravljeni, da mi spijejo vso kri. Če bi se po obrazu in rokah namazal z mešanico sline in tobaka, bi me ne pikali, zato pa bi v trenutku zaspal. Lahko samo upam, da ti komarji ne raznašajo malarije ali rumene mrzlice.

Tako sem odšel, morda samo provizorično, s poti razkroja. Ko sem se podal po tej poti, mi je bilo petindvajset let in pisalo se je 1931. Zdaj je leto 1941. In vmes je deset let. Leta 1932 je namreč pozverinjenemu tožilcu Pradelu uspelo in s kruto nečloveško obtožbo me je kot mladeniča porinil v umazano mlako, kakršna je kaznilniška administracija. In če bi šlo vse po njegovem, bi me zdaj ne smelo več biti. A meni je uspelo in uspešno sem končal prvi del bega. Na suhem sem, nič več v mlaki, in z vsemi močmi in prizadevnostjo moram izpeljati beg do kraja.

Noč se noče in noče končati, a vendarle se bližamo jutru in nisem niti zaspal. Še puške niti za hip nisem spustil iz roke. Sam s sabo sem lahko zadovoljen, preneumno bi bilo, če bi svojo prostost postavljal na kocko samo zaradi utrujenosti. Duh je zmagal nad materijo in čestitam si, ko se oglasijo prvi ptiči in oznanijo, da se je začel nov dan. A ti zgodnji vstajači ne ostanejo sami, kaj kmalu se jim pridružijo še drugi.

Črnec se pretegne, potem se usede in si z rokami pogreje premražene noge.

—    Dobro jutro, a niste spali?

—    Ne.

—    Neumno, saj sem vam obljubil, da se vam mene ni treba bati. Sklenil sem, pomagal vam bom.

—    Hyala, Jean. Bo trajalo še dolgo, preden se v gozdu popolnoma zdani?

—    Se kakšno uro, pa bo. Samo živali so tako zgodnje. Čez eno uro bo že svetlo. Posodite mi nož, Metulj.

Niti za hip se ne obotavljam in mu ga dam. Stopi par korakov vstran in odreže list neke debele rastline, potem mi ga da polovico.

—    Popijte vodo, ki je notri, in obraz si sperite z njo.

In iz tega čudnega lavorja potem pijem in se umivam.

Zdanilo se je. Jean mi je vrnil nož. Prižgem si cigareto in potem pokadi eno tudi Jean. Na pot! Potem ko sva gazila po strašnih močvirnatih mlakah — srečala nisva nikogar — sva okrog poldneva prispela v okolico kampa Inini.

Približala sva se poti, ki vodi naravnost v kamp. Nedaleč stran zagledava ozkotirno železnico.

—    Po teh tračnicah vlačijo Kitajci vozičke in že od daleč se jih sliši.

In kmalu zatem se res pripelje mimo voziček in zadaj sedita na nekakšni klopi dva paznika. Za vozičkom hodita dva Kitajca in z dolgimi palicami bremzata. Ali pa porivata, mi razloži Jean. Izpod koles skoči včasih kakšna iskra.

Pot je precej prometna. Kitajci hodijo sem in tja, nosijo na ramah snope lian, ženejo divje prašiče ali pa vlečejo za sabo kokosove liste. Kot kaže, so vsi namenjeni v kamp, in Jean mi pove, da imajo dosti razlogov, ko hodijo v gozd. Lovijo živali, sekajo liane in iz njih delajo kose pohištva. Iz kokosovega listja delajo preproge, s katerimi prekrivajo na vrtu gredice in jih tako zaščitijo pred sončno pripeko. Nekateri lovijo metulje, muhe, kače... Kitajci hodijo v gozd, potem ko opravijo svoje obvezno delo — in če dobijo od Uprave dovoljenje, seveda. V kamp se morajo vrniti do petih popoldne.

—    Na, Jean. Tukaj imaš petsto frankov in puško (ki sem jo seveda prej izpraznil). Jaz imam mačeto in nož. Zdaj lahko greš, hvala ti. Naj te Bog poplača bolje kot jaz. Pomagal si revežu, ki poskuša priti v novo življenje, in bil si pošten, še enkrat ti hvala. Ko boš svojim o‘trokom pripovedoval to zgodbico, upam, da jim boš rekel: Tisti kaznjenec je imel pošten obraz in ne kesam se, da sem mu pomagal.«

—    Gospod Metulj, prepozno je že, da bi zdaj hodil nazaj. Obdržite puško, z vami ostanem do jutra. Če hočete, bom jaz ogovoril kakšnega Kitajca in mu rekel, naj gre po Cuic-Cuica. Mene se ne bo manj ustrašil. Pustite me, postavil se bom na cesto. Nobenemu pazniku se ne bo zdelo čudno, če bi me srečal tu. Rekel bi mu, da sem izbiral drevesa za sekanje in da sem od firme »Symphoren« iz Cayenne. Zaupaj mi.

—    No, pa vzemi še puško. Vsak bi se začudil, če bi te srečal v džungli brez puške.

—    Res je.

In Jean se je postavil ob pot. Z žvižgom ga bom opozoril, kateri Kitajec mi bo všeč.

—    Zdravo, muše,[32] ga v čudnem narečju pozdravi star Kitajec, ki se upogiba pod težkim kosom nekakšnega bananovca, ki je prav gotovo tisto palmovo zelje, tako sočno in okusno. Rahlo zažvižgam, kajti tale olikani starček, ki pozdravi prvega Janeza, ki mu pride nasproti, mi je kar takoj všeč.

—    Zdrafo, Kitaj. Ustavi, jaz govoriti s tabo.

—    Kva hoče muše? se ustavi stari.

Pogovarjata se kakšnih pet minut. Ne slišim ju. Mimo prideta dva Kitajca, na drogu neseta debelo košuto, obešeno za noge. Zamorca ne pogledata, rojaku pa rečeta nekaj besed po kitajsko in mirno odideta naprej.

Jean starega povleče med drevje. Ko prideta bliže, mi Kitajec stisne roko.

—    Toi frufru?[33]

—    Ja.

—    Odkod?

—    S Hudiča.

—    Ya bon, se zasmeji in me pregleda s svojimi kitajskimi očmi. Ya bon. Kako toi imenovati?

—    Metulj.

—    Jaz, ne poznati.

—    Jaz, prijatelj Chang, Chang Vauquien, brat Cuic-Cuic.

—    Ah! Ya bon, pa mi še enkrat stisne roko. Kva hoteti?

—    Povedati Cuic-Cuic jaz tukaj čakati njega.

—    Ne mogoče.

—    Zakaj?

—    Cuic-Cuic ukradel šedeset race šef kampa, šef hotel ubiti Cuic-Cuic. Cuic-Cuic frufru.

—    Kdaj?

—    Dva meseca.

—    Po morju?

—    Ne vem. Jaz gre v kamp govoriti še eden Kitaj ki on prijatelj Cuic-Cuic. On potem reči kaj. Ti ostati tukaj, jaz zvečer vrniti.

—    Kdaj?

—    Ne vem. Ampak jaz prinesti tebi jesti, cigarete. Tukaj ni kuriti. Jaz žvižgati La Madelon.* Ko ti to slišal, ti priti dol na cesta. Ja?

—    Ja.

In odide.

—    Kaj misliš, Jean?

—    Nič ni izgubljeno. Ce hočete, se bova vrnila proti Kourouju in priskrbel vam bom pirogo, nekaj hrane in jadro, pa boste odšli na morje.

—    Jean, zelo daleč grem, sam ne morem. Hvala ti za dobro voljo. Ce ne bo šlo drugače, te bom res prosil za pirogo.

Kitajec nama je pustil velik kos tistega palmovega zelja, pa ga pojeva. Sočno je in okusno, še najbolj spominja na lešnike. Jean je ostal buden, zdaj mu zaupam. Komarji začnejo pikati in namažem se s tobakovim sokom, po obrazu in rokah.

—    Metulj, La Madelon! me Jean vrže iz spanja.

—    Koliko je ura?

—    Ni pozno, kakšnih devet.

Spustiva se na cesto. Noč je zelo temna. Zvižgač prihaja bliže in oglasim se. Pride že čisto blizu, čutim ga, a še vedno ne vidim. Trije so. Stisnejo mi roko. Kmalu se bo dvignila luna.

—    Sedimo na rob ceste, reče eden izmed njih v kompletni francoščini. V senci nas ne bojo mogli videti.

K meni se usede tudi Jean.

—    Najprej jej, potem boš govoril, reče tisti, ki je povsem verjetno pismen.

In z Jeanom pojeva vročo zelenjavno čorbo., Krepko naju pogreje, ostanek hrane pa pustiva za kasneje, skleneva. Spijeva še sladek čaj z okusom po mentolu, imeniten je.

—    Ti si Changov prijatelj?

—    Ja, rekel mi je, naj poiščem Cuic-Cuica, da bi skupaj zbežala. Jaz sem nekoč že bežal, zelo daleč sem prišel, do Kolumbije. Spoznam se na morje, zato je tudi Chang hotel, naj s seboj odpeljem njegovega brata. Zaupa mi.

—    Prav. A je Chang tetoviran?

—    Na prsih ima zmaja, na levi roki pa tri pike. Povedal mi je, da te tri pike pomenijo, da je bil vodja upora na Poulo Condorju. Njegov najboljši prijatelj je bil tudi med voditelji upora, imenuje se Van Hue. Brez roke je.

—    To sem jaz, reče intelektualec. Kot vidim, si Chan-gov prijatelj in zato tudi naš. Dobro me poslušaj: Cuic-Cuic še ni odšel na morje, ker se ne spozna na čolne. Zdaj živi sam v džungli kakšnih deset kilometrov od tu in kuha oglje. Prijatelji mu ga prodajajo in potem dobi denar. Ko bo zbral dovolj, bo kupil čoln in se s kom domenil za beg. Tam, kjer je zdaj, ne tvega nič. Okrog njega je povsod živo blato, pogrezneš se vanj, če ne poznaš poti. Ko se bo zdanilo, te pridem iskat. Odšla bova h Cuic-Cuicu. Gremo.

Odidemo po robu poti, saj se je dvignila luna in vidimo vsaj petdeset metrov daleč pred seboj. Kmalu pridemo do mostu.

—    Spodaj lahko prespiš, mi reče. Zjutraj te pridem iskat.

Stisnemo si roke in možje odidejo. Ne skrivajo se, saj lahko morebitnemu pazniku razložijo, da so šli pregledat pasti, ki so jih nastavili podnevi. Jean mi reče:

—    Metulj, ti ne boš spal tukaj. Jaz se bom ulegel pod most. Ko pride Kitajec, te pridem iskat v gozd.

—    Prav.

Stopim v gozd, in preden zaspim, pokadim še nekaj cigaret s prijetnim občutkom, da sem imel toplo večerjo.

Van Hue je prišel še pred sončnim vzhodom. Prihranila bova na času, če bova najprej hodila kar po glavni poti. Po kakšnih štiridesetih minutah se je v hipu napravil dan in za sabo sva zaslišala ropot vozička na tračnicah. Smuknila sva v goščavo.

—    Adijo, Jean, hvala in srečno. Bog te blagoslovi, tebe in tvojo družino.

Prisilim ga, da vzame obljubljenih petsto frankov, in potem mi je še razložil, kako se da približati njegovi vasi, če bi mi slučajno spodletelo s Cuic-Cuicom. Dobim ga lahko na tisti poti, kjer sem mu zvil puško iz rok, dvakrat na teden gre tja in nazaj. Ponudim mu roko, plemenitemu gvajanskemu črncu, potem pa odhiti in zavije za ovinkom.

—    Greva, reče Van Hue. Orientacija mu ne dela preglavic in kar hitro napredujeva, saj se tudi skoz džunglo da hiteti. Vej in lian, ki naju zadržujejo, ne seka z mačeto. Samo odmika jih.

Cuic-Cuic

Prej ko v treh urah prideva do blatnega močvirja. Povsod cvetoči lokvanji z velikimi zelenimi listi. Pot nadaljujeva ob robu močvirja.

—    Pazi, da ti ne zdrsi. Ce padeš noter, ti ni pomoči, mi reče Van Hue, potem ko sem se nalahno spotaknil.

—    Prav, bom od zdaj naprej bolj previden.

Sto petdeset metrov pred seboj zagledava majhen otoček, iznad katerega se dviga dim. Oglarske kope. Sredi blata zagledam kajmana, samo oči mu gledajo ven. Nimam pojma, s čim se lahko preživlja ta ubogi krokodil sredi blata.

Potem ko prehodiva ob bregu blatnega jezera vsaj že kilometer, se Van Hue ustavi in začne na ves glas peti po kitajsko. Na otoku zagledava majhnega tipa v kratkih hlačah in oba Sintoka se začneta pogovarjati. Njun pogovor traja silno dolgo in postajam že nestrpen.

—    Počakaj, mi slednjič reče Van Hue.

In vrneva se po poti, odkoder sva prišla.

—    Vse je v redu, ta je Cuic-Cuicov prijatelj. Cuic-Cuic je šel na lov, kmalu se vrne. Tu ga bova počakala.

Usedeva se. Cez kakšno uro se prikaže Cuic-Cuic. To je majhen in suhljat rumenokožec s sijočimi zobmi in pametnimi, poštenimi očmi.

—    Ti si prijatelj mojega brata Changa?

—    Ja.    1

—    Tako je v redu. Lahko greš, Van Hue.

—    Hvala, reče Van Hue.

—    Na, vzemi tole jerebico.

—    Ne, hvala, reče Van Hue, mi stisne roko in odide.

Cuic-Cuic me odpelje. Pred njim teče majhen prašiček

in midva hodiva po prašičkovih stopinjah.

—    Zelo bodi previden, Metulj. Najmanjši spodrsljaj, najmanjša napaka, pa si noter. Drug drugemu si ne moreva pomagati, ker v takem primeru v blatu ne izgine samo eden, pač pa kar oba. Prehod čez blato ni vedno na istem kraju, saj se blato premika, a prašiček ga najde. Samo enkrat sem moral čakati dva dni, preden sem smel čez.

In res, črni prašiček malo povoha in že steče med blatom. Kitajec mu govori v svojem jeziku. Zijam od presenečenja, ta mala živalca ga uboga kot pes, in kar ne morem takoj priti k sebi. Prašiček je v hipu na drugi strani in nikoli se ni pogreznil več ko za dva, tri centimetre. Moj novi prijatelj brž stopi po njegovi sledi in mi reče:

—    Hodi po mojih stopinjah. Pohiteti morava, kajti sledi za prašičem se hitro brišejo.

Brez težav sva prišla čez. Blato mi ni nikoli seglo nad meča, pa še to samo malo pred koncem.

Prašiček je dvakrat krepko zavil in po tej čudni skorji prek blata sva morala napraviti vsaj dvesto metrov. Znoj mi teče z obraza in ni me bilo samo strah, ampak groza.

Najprej sem se vprašal, če usoda res hoče, da končam tako kot Sylvain. Dobro sem ga imel pred očmi, ubožca, dobro sem razločil njegovo telo, samo obraz je imel nekako moj. Ta hoja prek blatnega jezera je napravila name hud vtis in ne bom ga še tako kmalu pozabil.

—    Daj mi roko, mi reče Cuic-Cuic in mali tip iz samih kosti in kože mi pomaga splezati na breg.

—    Sem naju res ne bojo prišli iskat lovci na glave.

—    A, glede tega pa bodi čisto miren!

Potem odideva naprej. Kmalu mi udari v nos dim in začnem kašljati. V bližini sta dve oglarski kopi. Tu se mi pač ne bo treba bati komarjev. Pred sabo zagledam majhno kolibo, ki jo pokonci drži nekaj kolov. Streho in stene ima prekrite s pletenim rogozom. Pred vrati stoji tip, ki sem ga srečal še pred Cuic-Cuicom.

—    Zdravo, muše.

—    Kar po francosko govori z njim, prijatelj mojega brata je.

Kitajec, pravcata polovična porcija normalnega človeka, me pregleda od glave do peta. Zadovoljen mi nato stisne roko in med nasmehom pokaže svoja brezzoba usta.

—    Pridi. Usedi se.

Vse skupaj je ena sama kuhinja in še kar čista. Velik lonec je pristavljen nad ogenj in v njem se nekaj kuha.

Kakšen meter visoko je obešena postelja, narejena iz velikih vej.

—    Pomagaj mi napraviti ležišče, da bo lahko kje spal.

—    Ja, Cuic-Cuic.

V pol ure je končano. Kitajca pogrneta mizo in na vrsti je imenitna juha, potem pa še riž z mesom in čebulo.

Mali je Cuic-Cuicov prijatelj, tisti, ki prodaja njegovo oglje. Ne stanuje na otoku in zato ostaneva zvečer s Cuic-Cuicom sama.

—    Ja, šefu kampa sem pokradel vse race in moral sem zbežati.

Sediva drug nasproti drugemu in sem pa tja si vidiva v obraz, ko prostor osvetli kak večji plamen. Pogovarjava se in se skušava spoznati.

Cuic-Cuicov obraz skorajda ni rumen. Sonce je njegovo naravno rumeno polt skoraj spremenilo v bakrenasto. Črne kitajske oči se mu med pogovorom svetijo. Kadi dolge cigare, ki si jih je napravil sam iz listov črnega tobaka.

Jaz pa še naprej kadim cigarete. Zvijam si jih v rižev papir, ki mi ga je prinesel enoroki Van Hue.

—    Tako sem torej spokal in šel, šef kampa, lastnik ukradenih rac me je prav zares hotel ubiti. Pred tremi meseci. Žalostno pa je, da sem zaigral že ves denar, tistega od rac in tudi od oglja.

—    Kje igraš?

—    V gozdu. Vsako noč pridejo Kitajci iz kampa Inini in svobodnjaki iz Cascade.    *

—    Si se odločil, da greš na morje?

—    Saj samo na to še čakam. Ko sem začel prodajati oglje, sem bil prepričan, da bom kupil barko in potem našel koga, ki bo znal pilotirati. V treh tednih lahko prodam dovolj oglja, ti pa se spoznaš na morje.

—    Denar imam, Cuic-Cuic. Ni nama treba čakati na oglje.

—    Potem je vse v redu. Fino barko dobiva za tisoč petsto frankov, prodaja jo neki zamorski drvar.

—    Si jo že videl?

—    Ja.

—    Tudi jaz bi jo rad.

—    Torej kar jutri stopim k Čokoladarju, tako ga namreč kličem. Povej mi zdaj ti, kako si bežal. Zmeraj sem si predstavljal, da je s Hudiča nemogoče zbežati. In zakaj ni šel Chang s tabo?

Vse mu razložim, najprej o Lisette in naposled o močvirju, kjer je umrl Sylvain.

—    Zdaj ga razumem, Changa. Bilo je res tvegano. In ti imaš privilegije, vsaj kar se tiče sreče. Zato si tudi prišel živ do tu.

Vsaj tri ure se pogovarjava. Spat greva precej zgodaj, kajti takoj zjutraj bo odšel Cuic-Cuic po Cokoladarja. Preden se uleževa, vrže Cuic-Cuic na ogenj še zadnjo veliko vejo, da bi imela vso noč toplo. V dimu začnem kašljati, a tudi to ima svoje prednosti, ni komarjev.

Pod debelo deko mi postane toplo in zaprem oči. A ne morem zaspati. Preveč sem vznemirjen. Ja, beg teče kar dobro. Ce bo še čoln tako dober, bom prej ko v desetih dneh na morju. Cuic-Cuic je majhen in suh, verjetno pa je zelo močan in odporen. S svojimi prijatelji je prav gotovo pošten in korekten, s sovražniki pa mora biti precej krut. A takšnih reči se ne da prebrati z aziatskega obraza, obraz ne pove ničesar. Vendar me njegove oči navdajajo z zaupanjem.

Zaspim in sanjam o morju in soncu, barčica veselo preskakuje valove in me pelje v svobodo.

—    Hočeš kavo, čaj?

—    Kaj boš ti?

—    Čaj.

—    Potem bom čaj.

Začelo se je daniti, ogenj je še od včerajšnjega dne.

V posodi vre voda. Petelin veselo kikirika. Ptičev ni slišati, gotovo jih odganja dim. Crni prašiček leži na Cuic-Cuicovi postelji. To vam je lenoba, sploh se ne misli zbuditi! Na žerjavici se delajo drobni ploščati kolački iz riževe moke. Cuic-Cuic mi najprej postreže s sladkim čajem, potem pogačo prereže na pol, jo premaže z margarino in mi jo da. Obilno sva zajtrkovala. Pojedel sem kar tri zapečene koščke.

—    Zdaj grem. Ce bi kdo žvižgal ali kričal, se nikar ne oglasi. Sem ne more priti nihče, ob bregu pa te lahko zadene strel iz puške.

Gospodarjevo kričanje prebudi prašička. Najprej zajtrkuje, potem odide ven in midva z njim. Prašiček se takoj požene v močvirje, a po kakšnih desetih metrih se vrne.

Prehod mu ni všeč. Ko poskusi tretjič, mu uspe. Cuic-Cuic se brez obotavljanja odpravi za njim.

Kitajec se bo vrnil šele zvečer. Sam sem pojedel čorbo, ki jo je pristavil na ogenj, preden je šel. Iz kurnika sem speljal osem jajc in si iz treh napravil omleto z margarino. Veter je začel pihati v drugo smer in nič več me ni motil dim iz obeh oglarnic, ki sta nasproti kolibe. Popoldne je nekaj časa deževalo in mirno sem se zleknil na leseno posteljo in čakal.

Dopoldne sem se sprehodil po otoku. Nekako na sredi je velika jasa. Po tleh ležijo posekana drevesa, iz katerih Cuic-Cuic dela oglje. Vidim tudi, kje moj prijatelj dobi svetlo ilovico, s katero pokrije les, da ne zgori. Po jasi se sprehajajo kure in zobajo. Iznenada mi izpod nog zbeži ogromna pižmovka, malo zatem pa najdem sredi poti dva metra dolgo kačo, mrtvo. Brez dvoma jo je končala pižmovka.

Ves ta dan, ki sem ga preživel na otočku, so se odkritja kar vrstila. Videl sem na primer družino mravljinčarjev. Samico in tri mladiče. Okrog njih pa je ogromno mravljišče delalo revolucijo. Po drevesih nad jaso so se preganjale opice zelo majhne sorte, uistitiji so se drli na vse grlo, ko so me zagledali.

Zvečer se je Cuic-Cuic vrnil.

—    Cokoladarja nisem videl, čolna tudi ne. Sigurno je odšel po hrano v Cascade, tam ima svojo hišo. Si jedel?

—    Ja.

—    Bi še?

—    Ne.

—    Prinesel sem ti dve škatli grobega črnega tobaka, ampak drugega nisem mogel dobiti.

—    Hvala, tudi ta bo dober. Koliko časa ostani Čoko-ladar v vasi?

—    Ponavadi dva ali tri dni, a kljub temu grem jutri spet k njemu, saj ne vem, kdaj je odšel.

Naslednjega dne je lilo v potokih. A to ni motilo Cuic-Cuica, popolnoma nag je odšel z otoka in pod pazduho odnesel svojo obleko. Nisem ga spremil do močvirja.

—    Kaj bi se močil na dežju, mi je rekel.

Dež je ponehal. Po soncu sem presodil, da bo ura kakšnih deset ali enajst. Ena izmed oglenic se je pod težo dežja zrušila in šel sem pogledat. Poplava ni še pogasila vsega ognja, iz čudne gmote na tleh se še zmeraj kadi. Iznenada si moram pometi oči, in ko še enkrat pogledam, me oblije zona: izpod oglenice gleda pet čevljev. In potem ne traja dolgo do spoznanja, da ima vsak čevelj gotovo svojo nogo, kar pomeni, da se trije ljudje žgejo med ogljem! Kaj bi sploh opisoval svojo reakcijo! Čisto malo pa le zazebe človeka po hrbtu, če najde takšno reč v porušeni oglarski kopi. Ko sem z nogo malo podrezal med pepelom, sem odkril še šesti čevelj.

Tale Cuic-Cuic pa je od hudiča! Kar v serijah dela oglje iz tipov, ki jih pobije! Tako se razburim, da brž odidem na jaso sredi gozda in se pogrejem na soncu. Potrebna mi je toplota. Ja, pri vsej tej zadušljivi temperaturi mi je v trenutku postalo hladno in sem si zaželel žarek dobrega tropskega sonca.

Človek bo pomislil, da to ni logično, saj človeka ponavadi oblije znoj, če je preveč presenečen. Ne, jaz sem bil tokrat čisto premražen, duševno in telesno. Precej časa je minilo, vsaj eno uro, in potem so mi začele s čela kapati debele znojne kaplje. Povedal sem mu, da imam dosti denarja v planu, res je pravi čudež, da sem ostal živ. Razen če me ne hrani kot rezervo za kakšno tretjo oglenico.

Zdaj se spomnim, da mi je Chang nekaj pripovedoval, da je bil njegov brat obsojen zaradi piratstva in morije na neki džunki. Ko so se spravili na ladje, da bi jih oropali, so pobili vso posadko, iz političnih razlogov seveda. Tako sem se torej znašel med tipi, streniranimi za serijsko pobijanje! In med drugim sem tu tudi zapornik. Precej neroden položaj.

Naj torej potegnem črto. Če ubijem Cuic-Cuica in ga spravim v oglenico, nihče me ni videl. Dobro. A prašiček mene ne bo hotel ubogati, saj še francosko ne zna. Z otoka torej ne morem. S puško lahko Kitajca prisilim in odpeljal me bo na drugo stran, a potem ga moram ravno tako ubiti. Če ga vržem v močvirje, bo izginil, ampak gotovo ima tip dovolj vzrokov, da svoje žrtve sežge in ne pomeče samo v blato, kar bi bilo precej bolj enostavno. Pazniki, nanje se podelam, a če njegovi prijatelji Kitajci ugotovijo, da sem ga ubil, se bojo sami spremenili v lovce na glave in če pomislim, kako se oni spoznajo na te kraje in kako jaz...

Cuic-Cuic ima puško enocevko, ki se polni od zgoraj. In nikoli se ne loči od nje, kuha z njo, spi z njo in nese jo s sabo, če gre na potrebo. Torej moram imeti vedno odprt nož. Pa med spanjem? V redu kompanjona sem si zbral za beg, ni kaj!

Ves dan nisem nič jedel. In še nič se nisem odločil, ko že zaslišim nekakšno petje. Cuic-Cuic se vrača. Opazujem ga, skrit za vejami. Na glavi nese velik paket in pokažem se mu šele, ko je že čisto blizu brega. Nasmejan mi vrže vrečo v roke in odide proti bajti. Stopim za njim.

—    Dobra novica, Metulj, Cokoladar se je vrnil. Čolna še ni prodal. Povedal mi je, da lahko naložiš nanj več kot pol tone, pa se sploh ne pogrezne v vodo. V paketu, ki ga imaš v rokah, so vreče za jadro. Jutri odideva še po druge pakete in povedal boš, če ti je čoln všeč.

Cuic-Cuic mi razlaga in sploh se ne obrne k meni. Hodimo drug za drugim. Najprej prašiček, potem Cuic-Cuic in potem jaz. Brž pomislim, da to nič kaj ne kaže, da bi me nameraval potisniti v oglenico, saj misli resno bežati in si je začel že delati stroške: kupil je prvi paket.

—    Glej, pa se je ena podrla. Dež. Sicer pa je šlo tako, da se mi ne zdi čudno.

Oglenice niti ne gre pogledat od blizu, takoj stopi v hišo. Ne vem več, kaj naj si mislim in kaj naj storim. Ne morem se delati, kot da nisem nič videl. Čudno bi zgledalo, da se nisem v celem dnevu niti enkrat samkrat približal podrtini, ki je petindvajset metrov od bajte.

—    Si pustil, da je ogenj ugasnil?

—    Ja.

—    Ampak saj nisi nič jedel!

—    Ne, nisem bil lačen.    ‘

—    Si bolan?

—    Ne.

—    Zakaj pa potem nisi požrl čorbe?

—    Cuic-Cuic, usedi se, nekaj bi se rad s tabo pomenil.

—    Počakaj, da zakurim.

—    Ne. Takoj bi se rad pomenil, še pri belem dnevu.

—    Ja?

—    Ko se je kopa podrla, sem videl v njej troje trupel, ki so se smodila. Razloži mi to.

—    A! Zato si se mi zdel nekam čuden! mi reče čisto mirno, brez vznemirjanja in mi pogleda v obraz. In ta reč ti ni dala miru? Razumem te, jasno. Imel sem celo srečo, da me nisi z nožem v hrbet, prejle med potjo. Poslušaj, Metulj, ti trije so bili lovci na glave. Tako, pred kakšnim tednom, desetimi dnevi sem prodal Cokoladarju precej oglja. Saj poznaš onega malega Kitajca, tisti mi je pomagal vreče spraviti čez močvirje. To je komplicirana zadeva, vreče zvlečeva prek blata z dvesto metrov dolgo vrvjo. Tako. In do potoka, kjer ima Cokoladar spravljeno pirogo, sva pustila kar lepo število sledov. Žaklji so slabi in nekaj kosov oglja sva pustila kar na tleh. V tem je začel naokoli križariti prvi lovec na glave. Živali so me s svojimi glasovi opozorile, da se nekdo skriva v gozdu. Tipa sem kaj hitro videl, a on mene ni. In potem se mu ni bilo težko približati in ga od zadaj presenetiti. Crknil je, ne da bi vedel, kdo ga je. Ker pa močvirje ni dobro skrivališče, saj bi se truplo hitro dvignilo na površje, sem si ga naložil na ramo in odnesel med oglje.

—    Pa druga dva?

—    To se je zgodilo tri dni pred tvojim prihodom. Noč je bila temna in tiha, kar je precej nenavadno za pragozd. Tipa sta se smukala naokoli že od prejšnjega večera. Kdaj pa kdaj je eden izmed njiju zakašljal, bil je dim od oglja. In ravno ta kašelj me je opozoril. Proti jutru sem odšel čez blato na drugo stran, kjer sem slišal kašljanje. No, da prideva hitreje do konca, prvega lovca sem zadavil. Iz sebe ni spravil niti glasu. Drugi je imel lovsko puško in radovedno je stegoval glavo, da bi videl, kaj se dogaja okrog njega. Podrl sem ga s strelom, a ni bil še čisto mrtev, pa sem mu zasadil nož v prsi. Tako, Metulj, to so tisti trije, ki si jih odkril v oglenici. Dva sta bila Arabca, eden Francoz. Vsakega posebej sem na rami odnesel čez blato, ni bil lahek posel. Težki so bili. Potem sem jih porinil med oglje.

—    Je bilo res vse tako, kot praviš?

—    Je, Metulj, prisežem ti.

—    Zakaj jih nisi vrgel v močvirje?

—    Povedal sem ti že, da kadavri priplavajo na površje. Včasih spodrsne kakšni košuti in čez teden dni jo zagledam sredi blata, napihnjeno. Po malem jo potem odnesejo mrhovinarji. Takšne reči trajajo dolgo, ptiči so zelo glasni in mimogrede bi koga zanimalo, kaj se dogaja ob jezeru. Metulj, povem ti, z mano se ti ni treba bati. Na, pa vzemi mojo puško!

Blazno me ima, da bi jo dobil, vendar se obvladam in mu kolikor toliko sproščeno rečem:

—    Ne, Cuic-Cuic. Tu sem in to pomeni, da sem prišel k prijatelju in ne k sovražniku. Jutri pa še enkrat podkuri s temi lovci na glave, kdove kaj se še zgodi, ko odideva. Ne bi rad, da bi me obtožili treh umorov, pa čeprav v odsotnosti.

—    Ja, takoj jutri jih sežgem. Ampak pomiri se, nihče ne pride sem.

—    Pa na gumijastem splavu?

—    Na to nisem pomislil.

—    Kaj, če kdo pripelje žandarje? Lahko si vbijejo v glavo, da pridejo na otok, in povem ti, da je najbolje, če čimprej zgineva.

—    Prav. Jutri popravim kopo, ki sicer še malo tli. Popraviti moram dovod zraka.

—    Lahko noč, Cuic-Cuic.

—    Lahko noč, Metulj. In še enkrat ti rečem, mirno spi, ničesar se ne boj.

Pokrijem se do vratu in uživam. Toplo mi je. Prižgem si cigareto. Deset minut kasneje Cuic-Cuic že smrči. In črni prašiček zraven njega. Na ognjišču ni več velikih plamenov, a žerjavica zažari, kadar zapiha veter, in ob tem se kar umirim. Uživam ob vsem tem komfortu, in preden zaspim, si še mislim: ali se zjutraj zbudim in bova potem s Cuic-Cuicom vedno dobro vozila skupaj, ali pa je Kitajec hujši umetnik kot Sacha Guitry in se zna mojstrsko pretvarjati in pripovedovati zgodbice, iz česar sledi, da ne bom učakal belega dne, saj vem preveč reči, ki bi ga utegnile ženirati.

Z lončkom tople kave v roki me zjutraj zbudi ta specialist za serijske umore, in kot da se ne bi prav nič zgodilo, mi s prisrčnim nasmehom vošči dobro jutro. Svetlo je že.

—    Na, popij kavo. Kekse sem ti že namazal z margarino.

Ko pozajtrkujem, grem ven in se ob sodu z vodo umijem.

—    Mi boš pomagal, Metulj ?

—    Ja, rečem, ne da bi vprašal kaj.

Za noge zvlečeva ven na pol sežgane kadavre. Opazim, seveda molče, da imajo vsi trije odprte trebuhe: simpatični Kitajec jim je pregledal čreva, da jih ne bi slučajno sežgal s planom vred. So bili res lovci na glave? Zakaj pa ne kar takšni navadni lovci, lovci na metulje ali divjačino? Jih je pobil, da bi se branil ali oropal? No, pustimo zdaj to. Porineva jih nazaj v luknjo in lepo zadelava z lesom in glino. Cevi za zračenje sta odprti in oglenica začne opravljati svojo dvojno funkcijo: iz lesa dela oglje in iz treh makabejev pepel.

—    Greva, Metulj.

Prašiček brž najde prehod. Drug za drugim odidemo prek močvirnatega blata. Ko sem se moral odločiti, ali naj stopim za Cuic-Cuicom ali ne, mi je bilo neverjetno tesno pri srcu. Se preveč se spominjam Sylvaina, ki se je polagoma vgrezal in slednjič izginil, ni mi do neresnega junačenja. Po obrazu sem bil poln hladnih potnih srag, ko sem se v trenutku zbral in napravil odločilni korak za Cuic-Cuicom. Potem je šlo, hodil sem po njegovih stopinjah in si mislil: če gre njemu, bo šlo tudi meni.

Po dveh urah naporne hoje sva prišla do kraja, kjer Cokoladar seka drevje. Medtem nisva nikogar srečala in sploh se nama ni bilo treba skrivati.

—    Zdravo, muše.

—    Zdravo, Cuic-Cuic.

—    Gre?

—    O, gre.

—    Mojemu prijatelju pokaži čoln.

Barka je zelo močna in zelo pripravna za nakladanje. Težka je, a izredno trdna. Večkrat zabodem z nožem v les in nikoli ne gre noter več kot za pol centimetra. Tudi spodaj je nepoškodovan. Ja, barka je napravljena iz ena A lesa.

—    Za koliko ga prodate?

—    Dva tisoč petsto frankov.

—    Dam dva tisoč.

Kupčija je sklenjena.

—    Coln nima gredlja. Plačal vam bom še petsto frankov, za ta denar pa boste postavili gredelj, krmilo in jambor. Gredelj in krmilo morata biti iz trdega lesa. Jambor naj ima tri metre v višino in naj je iz lahkega, prožnega lesa. Kdaj boste gotovi?

—    Čez en teden.

—    Tukaj sta dva bankovca po tisoč in en po petsto frankov. Prerezal jih bom na dvoje. Ko bo čoln gotov, dobite še druge polovice. Prav?

—    Prav.

—    Hočem še permanganat, sod vode, cigarete, šibice in hrano za štiri ljudi, za en mesec: moko, olje, kavo, sladkor. Te stvari vam bom plačal posebej. Prinesli jih boste na reko, na Kourou.

—    Muše, po reki vas ne morem spremljati.

—    Tega te nisem prosil. Hočem samo čoln in ostale

reči.

—    Tukaj imate še Žaklje, vrv, šivanke in niti za jadro.

S Cuic-Cuicom se vrneva v skrivališče. Brez sitnosti

in še pred nočjo. Prašička je nesel Kitajec kar na rami, ker je bil utrujen od dolge poti.

Danes sem spet sam, šivam jadro. Nenadoma zaslišim kričanje. Neopazno se približam močvirju in pogledam na drugi breg: Cuic-Cuic se z mahajočimi rokami pogovarja s Kitajcem intelektualcem. Kot razumem, bi rad slednji prišel na otok, Cuic-Cuic pa tega očitno noče. Oba imata v rokah mačeto. In enoroki intelektualec je precej razburjen. Ko bi mi vsaj ne ubil Cuic-Cuica! Pokazal se jima bom, zažvižgam. Obrneta se k meni.    .

—    Kaj je zdaj to, Cuic-Cuic?

—    Rad bi govoril s tabo, Metulj, zakriči oni drugi. Pa me Cuic-Cuic ne pusti.

Po nadaljnjih desetih minutah diskusije v kitajščini prašiček steče čez močvirje in oba prideta na otok. V bajti najprej popijemo čaj, potem pa počakam, da mi povesta, kako je s stvarjo.

—    Takole torej, začne Cuic-Cuic. On bi na vsak način rad šel z nama. Jaz pa mu razlagam, da nima kaj pri tej zadevi, saj ti vse plačaš in zato tudi komandiraš. Noče mi verjeti.

—    Metulj, reče enoroki, Cuic-Cuic me mora odpeljati s seboj.

—    Zakaj?

—    Pred dvema letoma sva se pri kartah stepla in mi je odsekal roko. Potem sem mu moral priseči, da ga ne ubijem. Prisegel sem pod enim pogojem: vse življenje me mora hraniti, vsaj tako dolgo, dokler bom hotel. In če zdaj odide, ga ne bom več videl. Tako. Ali te pusti, da greš sam, ali pa odpelje še mene s seboj.

—    No, ta je pa dobra! Kaj vse bom še doživel v življenju! Poslušaj, jaz nimam nič proti, pojdi z nama. Barka je velika in močna, še več bi jih lahko šlo. Ce je Cuic-Cuicu prav, gremo vsi trije.

—    Hvala, reče enoroki Van Hue.

—    Kaj praviš, Cuic-Cuic?

—    Prav, če že hočeš.

—    Pa še nekaj. A lahko odideš iz kampa, ne da bi te pogrešali in začeli iskati? Pred nočjo moraš biti na reki.

—    Tu ni problemov. Popoldne grem lahko ven ob treh in prej ko v dveh urah bom na reki.

—    Cuic-Cuic, ga boš ponoči našel dovolj hitro, da ne bomo zgubljali časa?

—    Ja, brez skrbi.

—    Cez en teden se oglasi tu, pa boš zvedel točen datum odhoda.

Van Hue mi veselo stisne roko in odide. Vidim ju, ko se Kitajca na drugi strani jezera poslovita. Stisneta si roko.

V redu. Ko se Cuic-Cuic vrne v kolibo, mu rečem:

—    S sovražnikom si sklenil smešno pogodbo: da ga boš vse življenje preživljal. Kaj takega res še nisem videl. Zakaj si mu odsekal roko?

—    Stepla sva se med igro.

—    Bolje bi storil, če bi ga ubil.

—    Ne, saj sva bila dobra prijatelja. Ko sva se znašla pred vojaškim sodišče, me je ves čas branil, češ da me je on napadel in da sem jaz storil svoje v silobranu. Njegovo ponudbo sem sprejel mirno in pogodbe se držim. A o tem ti nisem hotel govoriti, saj ves beg financiraš ti.

—    Ze prav, Cuic-Cuic, pustiva to. Se boš pač sam odločil, kaj boš počel, če kdaj pridemo na svobodo.

—    Držal bom besedo.

—    Kaj bi rad počel, potem, svoboden? Kaj imaš v načrtu?

—    Restavracijo. Odličen kuhar sem, on pa je tudi specialist za Chow Mein, nekakšno kitajsko sorto špagetov.

To me je spravilo v dobro voljo. Ne morem si kaj, da ne bi kdaj pa kdaj Cuic-Cuica podražil, tako se mi zdi smešno.

Cokoladar je držal besedo in čez pet dni je vse pripravljeno. Sredi največjega naliva smo odšli pogledat čoln. Nimam se kaj pritožiti. Jambor, gredelj in krmilo so iz prvovrstnega materiala. Coln s sodom in hrano je spravljen v nekakšnem rečnem kolenu. Obvestiti je treba še enorokega Kitajca, potem pa na pot. Cokoladar se ponudi, odšel bo v kamp in se sam zmenil s Kitajcem. Da bi se izognili morebitnim komplikacijam pri ponovnem vkrcavanju, ga bo pripeljal kar naravnost v skrivališče.

Ob izlivu reke Kourou sta dva svetilnika. Ce dežuje, nas sredi reke sploh ne morejo opaziti in ničesar ne tvegamo. Seveda ne smemo imeti jader. Cokoladar nam je prinesel tudi črno barvo in čopič. Na jadro bomo narisali veliko črko K in številko 21. Coln z oznako K 21 je namreč ribiški čoln in večkrat gre sredi noči na lov. Ce bi nas sredi morja slučajno opazili z razpetim jadrom, bi se že od daleč izognili komplikacijam.

Torej gremo jutri ob sedmih zvečer. Ob šestih se naredi že noč. Cuic-Cuic je prepričan, da ne bo zgrešil poti in da bova prišla naravnost k čolnu. Z otoka bova odšla ob petih, tedaj bo še dovolj svetlo.

V bajto sva se vrnila vesela kot še nikoli. Cuic-Cuic je marširal pred mano, na rami nosil prašička in ves čas čebljal:

—    Končno bom odšel s te robije! Tebi pa Changu se moram zahvaliti. Ce bojo kdaj Francozi odšli iz Indokine, se bom morda le vrnil v svojo deželo.

Skratka, zaupa mi in vesel je, da mi je bil čoln všeč. Nocoj bom prespal zadnjo noč na otoku in zadnjo, upam vsaj, na gvajanskem ozemlju.

Ce pridemo srečno iz reke v morje, potem smo svobodni. Edina nevarnost je brodolom. Odkar je vojna, ubežnikov ne vračajo. Tako nam vojna vsaj malo koristi. Ce nas dobijo na reki, nam smrtna obsodba ne uide, res, ampak prej nas morajo dohiteti! Spomnim se Sylvaina: zdaj bi bil z mano, če ne bi napravil neumnosti. Preden zaspim, v mislih sestavim telegram: »Gospod Pradel, javni tožilec. Končno sem premagal pot razkroja, kamor ste me vrgli. Potreboval sem devet let.«

Sonce je že visoko, ko me Cuic-Cuic prebudi. Čaj in keksi. Povsod naokoli so same škatle. Opazim tudi dve kletki.

—    Kaj boš s kletkama?

—    Za kure. Med potjo jih bomo snedli.

—    Prismoda si, Cuic-Cuic! Kokoši ne bomo odnesli.

—    O, hočem jih.

—    Imaš vročino? Zna se zgoditi, da zaradi oseke pridemo do izliva šele proti jutru, tedaj pa naj začnejo petelini kikirikati sredi reke! Si predstavljaš, kakšna nevarnost je to?

—    Stran jih ne bom pometal.

—    Speci jih in jih vrži v mast in olje. Tako se ne bojo pokvarile, pojedli jih bomo v prvih treh dneh.

Naposled sem ga prepričal in odšel jih je iskat, ampak prve štiri so se tako drle, da so se vse ostale poskrile po gozdu in potem ni našel nobene več. Instinkt živali, zaslutile so nevarnost, sam ne vem kako.

Natovorjena kot mule sva za prašičkom odšla prek močvirja. Rotil me je, naj odneseva prašička s sabo.

—    Daš častno, da ne bo tulil?

—    Prisežem. Če mu ukažem, molči pa amen. Dvakrat ali trikrat naju je lovil tiger, in še takrat ni odprl gobca. Pa vendar so mu stale dlake pokonci.

Prepričan, da je Cuic-Cuicova častna res častna, sem dovolil, da odpelje še svojega ljubljenčka. Ko prideva do skrivališča, je že noč. Čokoladar in enoroki Van Hue sta prišla pred nama. Z dvema baterijama pregledam, če je vse v redu. Nič ne manjka. Jadra so pripravljena, da jih raz-pnemo. Cuic-Cuic jih nekajkrat preizkusi, vse je v redu. Potem plačam črncu drugo polovico denarja, ki sem mu ga obljubil, saj je bil do skrajnosti korekten. Celo tako naiven je, da je s seboj prinesel svoje polovičke in lepilo. Še pomislil ni, da bi mu lahko denar speljal. Denar mu zlepim in si mislim: tisti, ki sami niso hudobni, tudi od drugih pričakujejo samo poštenost in iskrenost. In Čokoladar je bil poštenjak. Ko je videl, kako ravnajo z robijaši, ga sploh ni pekla vest, če trem pomaga zbežati iz pekla.

Enajsti zvezek SLOVO OD KAZNILNICE

Pobeg Kitajcev

%

Vkrcam se zadnji in Cokoladar nas porine od brega. Dvoje odličnih vesel imamo, prvega ima Cuic-Cuic, drugega jaz. Prej ko v dveh urah pridemo iz zaliva na reko, ki teče v morje.

Kakšno uro že dežuje. Čez glavo sem si poveznil pobarvan Žakelj in tako sta storila potem tudi Cuic-Cuic in enoroki Van Hue.

Reka je hitra in polna močnih vrtincev. Kljub vztrajnemu toku smo v pol ure na sredini reke. Pomaga nam oseka in tri ure kasneje smo že med svetilnikoma, se pravi tik pred izlivom. Dvignemo jadra in iz Kourouja izplujemo brez kakršnihkoli sitnosti. Veter nas zajame s strani in kot puščico nas odnese od obale. Štirideset kilometrov pred nami je svetilnik na Kraljevem otoku; kaže nam, kje naj gremo.

Pred trinajstimi dnevi sem bil zadaj za tem svetilnikom, na Hudičevem otoku. In zdaj smo se kar na hitro poslovili od kontinenta, sredi noči, in odpluli na morje. A nismo eksplodirali od veselja, moja kompanjona Kitajca nista navajena svojih čustev kazati na zunaj.

Ko smo bili enkrat na morju, mi je Cuic-Cuic s popolnoma normalnim glasom dejal:

—    V redu smo prišli ven.

—    Res, nobenih težav nismo imeli, doda Van Hue.

—    Žejen sem, Cuic-Cuic, daj mi malo tafie.

Potem sta si tudi onadva privoščila močan požirek ruma.

Tokrat nisem vzel na pot kompasa. Ze na prvem begu sem se navadil orientirati po soncu, mescu, zvezdah in vetru. Ko je jambor obrnjen proti severnici, se popolnoma sprošeno odločim za odprto morje. Coln se obnaša zelo dobro: prek valov se spretno dviga in spušča. Vso noč je pihal močan veter in proti jutru smo bili že daleč od Otokov zveličanja. Če ne bi bilo preveč nevarno, bi se najraje približal Hudiču in ga z odprtega še zadnjič pregledal.

Šest dni smo imeli potem razburkano morje, a brez dežja in nevihte. Močan veter nas je hitro gnal proti zahodu. Cuic-Cuic in Van Hue sta čudovita kompanjona. Nikoli se ne pritožujeta, pa če je vreme slabo ali vroče ali ponoči mrzlo. Samo nikoli nočeta sesti za krmilo in prevzeti krmila v svoje roke, da bi lahko jaz zadremal! Trikrat ali štirikrat na dan pripravita jedačo. Kokoši in petelinov ni več. Včeraj sem v šali rekel Cuicu:

—    Kdaj pa je na vrsti prašič?

Postal je nesrečen.

—    Moj prijatelj je in pojedla ga bosta samo, če prej ubijeta mene.

Fanta delata vse tako, kot je treba. Kadita sploh ne, da ne bi meni zmanjkalo cigaret. Neprestano je pripravljen topel čaj. Naredita vse, kar sama od sebe.

Tako, odšli smo pred enim tednom in skoraj me je konec od utrujenosti. Sonce sije tako močno, da sta celo oba Kitajca kot pečena raka. Spat grem. Krmilo fiksiram in jadro spustim. Coln bo šel, kamor bo hotel veter. Kot mrtev zaspim za kakšne štiri ure.

Malce močnejši sunek me je v hipu prebudil. Ko si z vodo osvežim obraz, veselo presenečen ugotovim, da me je med spanjem Cuic obril in da nisem nič čutil. Tudi po obrazu me je natri z oljem.

Ze od včeraj zvečer držim jugozahodno smer, kajti zdi se mi, da smo šli preveč severno. Coln je presneto težak in zato ima še eno prednost: dobro se drži in manjši je odklon od smeri. In ravno zato se mi zdi, da smo šli preveč severno, morda sploh ni odklona.

Glej, dirižabeU Prvič v življenju vidim v zraku vodljiv balon. In nič ne izgleda, da bi bil namenjen k nam.

Sonce se tako močno odbija od njegovega aluminija, da ga sploh ne moremo dobro videti. Nenadoma balon spremeni smer. Kot da bi se namenil k nam. In res, vedno večji postaja in v borih dvajsetih minutah je nad nami. Cuic in enorokec sta tako presenečena, da ne nehata trobiti po kitajsko.

—    Govorita vendar po naše, zaboga, sploh vaju ne razumem!

—    Angleška klobasa, balon, reče Cuic.

—    No, to ni ravno klobasa, pač pa dirižabel.

Zdaj že kar dobro razločimo ogromno mašino, ki se nam vrti nad glavo. Prikažejo se nekakšne zastavice. Ker jih ne razumemo, tudi odgovoriti ne moremo. Dirižabel ne odneha kar tako, še niže se spusti in v kabini zagledamo pilota. Potem se dvignejo in odletijo proti kopnemu. Cez kakšno uro v zraku zagledam avion, ki nam večkrat leti nad glavo.

Morje postaja razburkano in v hipu je zapihal močnejši veter. Na obzorju je vse jasno, torej se nam dežja ni treba bati.

—    Glej, reče enoroki.

—    Kaj?

—    Tam, tista pika v smeri, kjer naj bi bila zemlja. Ta črna pika je ladja.

—    Kako veš?

—    Zakaj?

—    Mislim si in povem ti še, da je to hitri lovec.

—    Ne kadi se iz njega.

In res čez kakšno uro zagledamo sivo bojno ladjo, ki je po vsem sodeč namenjena k nam. Postaja večja in večja, kar pomeni, da se nam bliža z veliko hitrostjo, in ustrašim se že, da nas ne bi slučajno zadela. Močni valovi bi nas mimogrede prevrnili.

Žepna torpedovka je to, Tarpon, lahko preberemo, ko se počasi obrne in jo vidimo po dolžini. Z angleško zastavo na kljunu se nam počasi približa od zadaj. Z enakft brzino, kot jo imamo mi, potem pluje za nami. Večina posadke je na palubi, mornarji so v modrih uniformah angleške mornarice. Z ladijskega mostu potem zaslišimo častnika v belem, ki reče v veliko trobljo:

—    Stop. You stop!

—    Spusti jadra, Cuic!

Prej ko v dveh minutah so jadra na tleh. Coln se ustavi, premikajo nas samo še valovi. In v takšnem položaju se ne da ostati dolgo, precej je tudi nevarno, če čoln nima ne motorja ne jader. Krmila ne uboga. Posebej še, če so valovi visoki. Roke dam pred usta in zakričim:

—    A govorite francosko, captain?

Pred trobljo se postavi drugi oficir:

—    Ja, captain, razumem francosko.

—    Kaj hočete?

—    Vaš čoln bomo potegnili na krov.

—    Ne, to bi bilo preveč nevarno. Nočem, da mi ga razbijete.

—    To je vojna ladja, ki straži morje, morate nas ubogati.

—    To mi je prav malo mar, mi se ne gremo vojne.

—    Kje ste doživeli brodolom? So vam ladjo torpedirali?

—    Ne, pobegnili smo s francoske robije.

—    Kakšne robije, kaj sploh to pomeni robija?

—    Kaznilnica, prisilno delo. Convict, po angleško. Hard labour.

—    A! Ze razumem, ja, ja. Cayenne?

—    Ja, Cayenne.

—    Kam greste?

—    V Britanski Honduras.

—    Nemogoče. Obrnite in se odpeljite v Georgetown. Ubogajte, to je ukaz.

—    O.K.

Cuicu rečem, naj dvigne jadra, in odjadramo v smeri, ki so nam jo ukazali na torpedovki.

Za sabo zaslišimo ropot motorja. Od ladje se je ločil majhen čolnič in se nam hitro približal. Na kljunu sedi mornar, prek rame ima obešeno puško. Coln pride z desne strani, se nas skoraj dotakne, a se ne ustavi. Mornar se v hipu odžene in skoči v naš čoln. Njegov čoln zavije nazaj in se spet priključi torpedovki.

—    Good afternoon, dober dan, reče mornar.

Usede se k meni in prime za krmilo. Coln usmeri precej bolj južno, kot sem ga držal jaz. Prepustim mu vso odgovornost krmarjenja. Na te reči se spozna, ni dvoma. Vseeno pa se ne premaknem s svojega mesta. Nikoli ne veš.

—    Cigarete?

Iz žepa privleče troje škatel angleških cigaret in da vsakemu eno.

—    Pri moji veri, reče Cuic, cigarete so mu dali, preden se je vkrcal. Gotovo ne nosi vedno treh škatel pri sebi.

Zasmejem se, ko pomislim, kaj roji Cuicu po glavi, potem se obrnem k mornarju, ki se precej bolje spozna na čoln kot jaz. Potem se zamislim. Tokrat mi je torej beg uspel. Postal sem svoboden, svoboden. V grlu začutim kepo, postane mi vroče in mislim celo, da mi je kanila solza iz oči. Res, dokončno sem svoboden, vojna je, ubežnikov ne vračajo.

In še preden se vojna konča, si bom lahko napravil ugled v katerikoli deželi. Nerodno je le to, da v tem vojnem času ne bom mogel izbirati, kam bi rad šel. Sicer pa je vseeno. Kaj hitro si bom pridobil zaupanje ljudi in oblasti, saj bom živel kar se da pravilno in lepo.

Neverjetno, kako se počutim zdaj. Varno kot še nikoli, saj sem končno premagal zloglasno pot, kamor pošiljajo kaznjence. Končno si zmagal, Metulj! Po devetih letih naposled triumfiraš. Hvala ti, dobri Bog, morda bi bil lahko že prej svoboden, a ne pritožujem se. Vem, tvoje poti so skrivnostne in dovolj si mi pomagal. Mlad sem še, zdrav in svoboden.

In medtem ko premišljujem o devetih letih, ki sem jih preživel v Gvajani, in dveh, ki sem ju zapravil v Franciji, oziroma skupaj enajstih letih, zaslišim ob sebi mornarja, ki kaže s prstom:

—    Zemlja.

Šli smo mimo ugaslega svetilnika in ob štirih popoldne smo zapluli v ogromno reko, Demerara River. Spet se prikaže tisti čoln s torpedovke, mornar mi prepusti krmilo in se spravi na kljun. V zraku ujame debelo vrv in jo priveže ob klop. Sam spusti jadra in potem nas njegov čoln potegne dvajset kilometrov po rumeni reki navzgor, medtem ko gre torpedovka kakšnih dvesto metrov za nami. Še majhen zavoj in pred nami se odpre veliko mesto.

—    Georgetown, zavpije angleški mornar.

In tako se pripeljemo v prestolnico Angleške Gvajane.

V pristanišču je vse polno tovornih, izvidniških in vojnih ladij. Ob bregu so postavljeni kanoni in vse skupaj na vodi in kopnem je še najbolj podobno orožarnici.

To je torej vojna. Traja že več ko dve leti in zdaj sem jo prvič začutil na lastni koži. Georgetown, glavno mesto

Angleške Gvajane, važno pristanišče na reki Demerara Ri-ver, je stoodstotno v vojni. Kar smešen vtis napravi takšnole oboroženo mesto! Komaj se izkrcamo na vojaškem pomolu, že je za nami torpedovka, počasi se približa obali in vrže sidro. In znajdemo se na pomolu, Cuic-Cuic s prašičkom v rokah, Van Hue s culo na rami in jaz brez vsega. Tu ni civilistov, pomol je rezerviran za vojne ladje. Sami mornarji in vojaki. Približa se nam oficir, takoj ga spoznam. Bil je na torpedovki, ko sva se pogovarjala v francoščini. Vljudno mi stisne roko in vpraša:

—    Se dobro počutite?

—    Ja, kapitan.

—    Krasno. Vseeno pa boste odšli v ambulanto, dali vam bojo nekaj injekcij. Kitajcema tudi.

Dvanajsti zvezek GEORGETOWN

Življenje v Georgetownu

Potem ko smo bili cepljeni, so nas odpeljali na glavno policijsko postajo, nekakšen ogromen komisariat, kjer se kar tre policajev. Takoj nas v svoji pisarni sprejme policijski superintendant mesta Georgetown, prava avtoriteta, odgovoren za red in mir v tem važnem pristanišču. Okrog njega so oficirji v kakiju, v kratkih hlačah in v belih dokolenkah. Polkovnik nam pokaže, naj sedemo, potem pa reče v čisti francoščini:

—    Dobili so vas sredi morja. Odkod ste prišli?

—    Iz kaznilnice v Francoski Gvajani.

—    Bodite tako dobri, pa mi natančno povejte, odkod ste zbežali.

—    Jaz s Hudičevega otoka. Onadva pa iz nekakšnega polpolitičnega kampa Inini blizu Kourouja v Francoski Gvajani.

—    Na koliko ste bili obsojeni?

—    Dosmrtno prisilno.

—    Pod kakšno obtožbo?

—    Umor.

—    Pa Kitajca?

—    Tudi umor.

—    Obsojena?

—    Tudi na dosmrtno prisilno.

—    Kakšen poklic ste imeli?

—    Bil sem električar.

—    Pa Kitajca?

—    Kuharja.

—    Ste za de Gaulla ali Petaina?

—    O teh stvareh nimamo pojma. Kaznjenci smo, ki bi radi pošteno zaživeli na svobodi.

—    Dali vas bomo v celico, ki bo noč in dan odprta. Ko bomo preverili vaše izjave, vas bomo takoj spustili. Če ste govorili resnico, se vam ni treba bati. Razumeti morate, da smo zdaj v vojni in da je treba biti še bolj previden kot v normalnem času.

In tako smo teden dni kasneje popolnoma prosti. Izkoristili smo svoje bivanje na policijski postaji in se opremili z dostojno obleko. Tako sem se danes zjutraj ob devetih s prijateljema Kitajcema znašel na cesti, z osebno izkaznico in fotografijo.

Mesto z dvesto petdeset tisoč prebivalci, mesto v angleškem stilu: pritličje iz cementa, vse ostalo iz lesa. Po ulicah in avenijah srečaš ljudi vseh ras: belce, zamorce čokoladne barve, Indijce, kulije, pa angleške, ameriške mornarje, Nor-dijce... Kar zvrti se nam od vse te pisane množice in prav gotovo nam z obrazov sije veselje, ki ga čutimo v srcih, saj se ljudje obračajo za nami in nas pozdravljajo s prijaznimi nasmehi.

—    Kam gremo? reče Cuic.

—    Imam neki naslov. Dal mi ga je črn policaj, v Peni-tence Riversit živita dva Francoza.

Kmalu zvemo, da v tej četrti živijo izključno Indijci. Stopim k policaju v brezhibni beli uniformi. Pokažem mu naslov. A preden odgovori, zahteva naše osebne. Pokažemo mu jih z očitnim ponosom. »V redu, hvala.« Pokaže se še precej prizadevnega, naloži nas na tramvaj in se pomeni s kondukterjem. Odpeljemo se iz centra in čez dvajset minut nam kondukter reče, naj izstopimo. Tukaj torej. Potem zaustavimo nekaj mimoidočih. »Frenchmen?« Neki mladenič nam pokaže, naj gremo za njim in odpelje nas do nizke hišice. V tem pridejo po stopnicah trije možje in me sprejmejo silno gostoljubno.

—    Kako, ti, pa tukaj, Buba!

—    Ja, saj ni mogoče! reče najstarejši, ki ima že čista bele lase. Vstopi, tu sem doma. Sta Kitajca s tabo?

—    Ja.

—    Vstopite, dobrodošli.

Ta stari robijaš se imenuje Guittou Auguste in pravijo' mu Guittou. Pravi Marsejčan, na prisilno je prišel z istim konvojem kot jaz leta 1933, pred devetimi leti, na ladji La Martiničre. Po nesrečnem spodrsljaju je bil oproščen.

prvotne kazni in kot svobodnjak je potem zbežal pred kakšnimi tremi leti, mi je pojasnil. Druga dva sta Mali Luj iz Arlesa in Julot iz Toulona. Tudi onadva sta odšla po končani prvotni kazni, ampak v Francoski Gvajani bi morala ostati še toliko let, kolikor sta bila obsojena, na deset in petnajst let; tej drugi kazni pravijo dublaža.

Hiša ima štiri prostore: dvoje spalnic, delavnico in kuhinjo, ki je hkrati jedilnica. Ukvarjajo se s čevlji, delajo jih iz balate, sorte naravnega gumija, ki se ga dobi v gozdu. Ce ga v topli vodi zmehčaš, se ga da odlično oblikovati. Ima le eno samo napako: na soncu se začne topiti, saj ni vulkaniziran. Zato morajo med posamezne plasti balate polagati platnene liste.

Guittou nas sprejme čudovito lepo. Res je, kdor je dosti trpel, ima plemenito srce. Brez obotavljanja nas povabi v hišo in ponudi eno izmed sob. Edini problem je Cuicov prašiček, a Cuic zatrjuje, naj se nikar ne bojimo, prašiček bo vse svoje potrebe opravil zunaj in ne bo zamazal hiše.

•—- Prav, bomo videli. Zaenkrat ga obdrži pri sebi, reče Guittou.

S tremi starimi vojaškimi dekami smo si provizorično uredili ležišče kar na tleh.

Potem odidemo pred hišo in se usedemo na tla, prižgemo si cigarete in Guittouju začnem pripovedovati, kaj vse sem doživel v zadnjih devetih letih. Vsi trije, pozorno poslušajo in si predstavljajo moje avanture, saj poznajo takšne reči iz lastne izkušnje. Poznali so Sylvaina in zares jim postane hudo, ko zvejo, kako je končal. Mimo nas hodijo ljudje vseh barv in sem pa tja kdo vstopi in kupi kakšne čevlje ali metlo, kajti Guittou izdeluje poleg čevlje,v tudi metle. S tem se preživljajo. Povejo mi tudi, da je v George-townu kakšnih trideset pobeglih kaznjencev in izgnancev. Ponoči se dobijo v nekem baru v centru mesta in skupaj pijejo rum in pivo. Ljudje se poskušajo čimbolje znajti, mi reče Julot, in večini se ni treba pritoževati.

Sedimo v senci in se hladimo, v tem pa pride mimo neki Kitajec in Cuic ga pokliče. Potem se dvigne še enoroki Van Hue in vsi trije odidejo, ne da bi rekli eno samo besedo. Daleč gotovo ne grejo, si mislim, saj je odšel za njimi tudi prašiček. Cez dve uri se Cuic vrne z oslom, ki vleče majhen voz. Važen kot le kaj osla ustavi, seveda po kitajsko, in vse kaže, da ga osel razume. Na vozičku so tri zložljive železne postelje, tri žimnice, tri blazine in trije kovčki. Prvega da meni in v njem najdem vse polno srajc, gat, kožnatih trikojev, nekaj kravat in dva para čevljev.

—    Kje si dobil to, Cuic?

—    Pri rojakih. Jutri jih gremo obiskat, ne?

—    Seveda.

Pričakovali smo, da bo Cuic z oslom in vozičkom odšel nazaj, a kje pa. Osla izpreže in ga spravi na dvorišče.

—    Podarili so mi tudi osla in voz. S tem, so rekli, si bom hitro pomagal. Jutri zjutraj bo prišel eden izmed njih, pa mi bo razložil, kako naj začnem.

—    Pa se res ne pustijo čakati ti Kitajci!

Guittou se kar strinja, da za enkrat ostaneta voz in osel na dvorišču. Prvi dan smo na svobodi in res se ne moremo pritoževati. Zvečer se nas vseh šest usede za mizo v delavnici, potem pojem odlično zelenjavno juho, ki jo je napravil Julot, in še poln krožnik špagetov.

—    Pri pomivanju posode in čiščenju hiše se bomo menjavali, reče Guittou.

Ta skupna večerja je imela skoraj simbolično vrednost. Začutili smo nekaj toplega in sploh je bil čudovit občutek, da nismo popolnoma sami na pragu novega življenja. Veseli in srečni smo, res, Cuic, enoroki Van Hue in jaz. Streho imamo nad glavo, vsak svojo posteljo, plemenite prijatelje. Bi si lahko želeli še kaj več?

—    Kaj bi rad počel nocoj, Metulj? me vpraša Guittou. Bi se spustili v center in obiskali tisti bar, kjer se dobimo ponavadi?

—    Rajši bi ostal tu. Ti pa kar pojdi, nikar se ne daj motiti.

—    Ja, odšel bom, z nekom sem zmenjen.

—    Prav, mi trije ostanemo doma.

Mali Luj in Guittou sta se oblekla, zategnila kravato in odšla do centra. Julot je ostal doma in končal par čevljev, jaz pa sem se s prijateljema sprehodil naokoli, da bi spoznal, kakšno okolico imamo. Vse je indijsko. Črncev skoraj ne srečaš, belcev tudi ne, videli smo samo nekaj kitajskih restavracij.

Penitence Rivers, kakor se imenuje ta del mesta, se nahaja sicer nekje v Indiji ali na Javi. Dekleta so tu čudovito lepa in starci hodijo naokoli v dolgih belih oblekah. Dosti ljudi je bosih. V tej četrti vlada revščina, a njeni prebivalci niso umazani. Ulice so slabo razsvetljene, bari so natrpani do zadnjega kotička in od povsod je slišati indijsko glasbo.

Nenadoma me ustavi zamorec v beli obleki, s kravato:

—    Ste Francoz, gospod?

—    Ja.

—    Vesel sem, da kar takole srečam rojaka. A vas lahko povabim na kozarček?

—    To že, ampak nisem sam.

—    Nič hudega. Znata francosko?

—    Ja.

In že smo vsi štirje za mizo, odkoder vidimo na pločnik. Tale Martiničan govori bolj izbrano francoščino kot mi vsi trije. Opozori nas, naj se pazimo angleških črncev, ki so lažnivci. Oni niso taki, kot mi, Francozi, ne znajo držati častne, mi pove.

Potihoma se nasmehnem, ko zaslišim zamorca timbuk-tujskega tipa, ki pravi »mi Francozi-«, potem pa se v hipu zmedem. Prav ima, ta gospod je res Francoz, bolj Francoz kot jaz, si mislim, saj svojo pripadnost izraža s precej večjim zanosom in gorečnostjo kot jaz. On bi se pustil ubiti za Francijo, jaz ne. Kdo je torej Francoz? On.

—    Srečen sem, če srečam rojaka, potem lahko vsaj govorim po domače. Angleško znam bolj slabo.

—    Meni angleščina ne dela težav, tudi slovničnih napak ne delam. Na razpolago sem vam, če me kaj potrebujete. Ste že dolgo v Georgetownu?

—    Teden dni, nič več.    »

—    Odkod ste prišli?

—    Iz Francoske Gvajane.

—    Kaj je mogoče! Ste ubežnik ali paznik, ki bi se rad priključil de Gaullu?

—    Ubežnik.

—    Pa vaša prijatelja?

—    Tudi.

—    Gospod Henri, vaša preteklost me ne zanima, zdaj je namreč čas, da pomagamo Franciji. Zdaj imate odlično priložnost za rehabilitacijo. Jaz sem za de Gaulla in samo čakam, da se vkrcam za v Anglijo. Pridite no jutri v Mar-tiner Club, tukaj imate naslov. Vesel bom, če se nam priključite.

—    Kako se pišete?

—    Homer.

—    Gospod Homer, takoj se ne morem odločiti. Prej se moram pozanimati, kako je z domačimi in dobro moram premisliti. Razumeti me morate, gospod Homer, Francija mi je prizadela dosti gorja, nečloveško je ravnala z menoj.

In z občudovanja vrednim navdušenjem me poskuša Martiničan na vsak način prepričati. Skoraj ganljivo ga je bilo poslušati, ko se je gnal in pel slavo naši ubogi Franciji.

Domov se vrnemo precej pozno in v postelji začnem premišljevati o stvareh, ki mi jih je povedal ta veliki Francoz. Njegov predlog moram resno pretehtati. Konec koncev kifelci, sodni uradniki in kaznilniška administracija ne predstavljajo celotne Francije. Dobro še čutim nekje .v sebi, da je še nisem prenehal ljubiti. In če pomislim, da po vsej deželi hodijo bosi! Moj Bog, kako hudo mora biti domačim, in kakšna sramota za vse Francoze!

Ko se zbudim, nikjer ne najdem osla, voza, prašička, Cuica in enorokega Hueja.

—    Si se dobro naspal, fant? me vpraša Guittou.

—    Ja, hvala.

—    Kaj boš, pravo kavo z mlekom ali čaj? Kavo in kruh z margarino?

—    Hvala, rečem in potem jem, medtem ko oni začnejo delati.

Julot pripravlja maso balate kar sproti. Trdne kose vrže v krop in jih zgnete.

Mali Luj nareže koščke platna in Guittou napravi čevelj.

—    Jih naredite dosti?

—    Ne. Toliko, da zaslužimo dvajset dolarjev na dan. Pet dolarjev nas stane najemnina in hrana. In potem ostane za vsakega še pet dolarjev, tako, za v žep.

—    A prodate vse, kar naredite?

—    Ne, včasih moramo oditi s čevlji in metlami po ulicah in to ni prijetno, na soncu postane hitro vroče.

—    Ce bo treba, bom tudi jaz kdaj šel. Ne bi bil rad tu kot kak parazit, tudi sam bom kaj zaslužil.

—    Tako je prav, Buba.

Ves dan sem se sprehajal po indijskem delu George-towna. Pred sabo naenkrat zagledam velikanski plakat in prime me blazna želja, da bi prvič v življenju videl zvočni barvni film. Prosil bom Guittouja, morda gremo zvečer v kino. Ves dan sem hodil gor in dol po ulicah Penitence Ri-versa. Grozno mi je všeč, kako so ljudje tu olikani. Dvoje lepih lastnosti imajo: čisti so in zelo vljudni. Ves dan sem se potikal po mestu in lahko rečem, da sem se počutil bolj veličastno kot pred devetimi leti na Trinidadu.

Tedaj sem se čudovito počutil med ljudmi, ki so se me dotikali, vendar me je neprestano zasledovalo mučno vprašanje: v dveh, največ treh tednih bom spet moral na pot, kam tedaj? Katera dežela me bo hotela sprejeti, kateri narod mi bo ponudil azil? Tu pa je obratno, dokončno sem postal prost, svoboden, če hočem, grem lahko celo v Anglijo in se priključim svobodni Franciji. Kaj naj torej storim? Ce se odločim za de Gaulla, kaj mi ne bojo v takem primeru vsi rekli, da sem to storil kar tako, ker nisem vedel, kam naj se dam? Kaj me ne bojo imeli vsi za bivšega kaznjenca, za katerega je bila to zadnja šansa? Pravijo, da je Francija razdeljena v dvoje, da je na eni strani Petain in na drugi de Gaulle. Kako je sploh mogoče, da neki francoski maršal ne ve, kje sta čast in interes Francije? Ce se lepega dne res priključim osvobodilnemu gibanju, ne bom morda kasneje prisiljen streljati na Francoze?

Tukaj bo težko, hudičevo težko bo priti na zeleno vejo. Guittou, Julot in Mali Luj še zdaleč niso bedaki, pa delajo za pet dolarjev na dan. Najprej se moram privaditi ž j. vi j en ju na svobodi. Ze od leta 1931 — in zd^j se piše 1942 — sem zapornik. Ne morem vseh teh neznank razvozljati že prvega dne. Pravzaprav ne poznam niti najosnovnejših problemov, s katerimi se človek sreča na začetku, ko stopa v novo življenje. Nikdar nisem delal s svojimi rokami. Malo sem se poskušal z elektriko. A katerikoli vajenec električar zna več kot jaz. Obljubiti si moram le eno: živeti moram čim lepše in se ne preveč oddaljiti od svojih moralnih principov.

Ob štirih popoldne se vrnem.

?— Kako se kaj diha, Buba, zdaj, ko si prost? Si se nahodil?

—    Ja, Guittou, hodil sem in hodil po tem velikem predmestju.

—    Ši kaj videl svoja dva Kitajca?

—    Ne.

—    Na dvorišču sta. Se pa znajdeta, ti pravim! Zaslužila sta že štirideset dolarjev in na vsak način sta hotela, naj jih vzamem dvajset. Nisem vzel, se razume. Stopi ju pogledat.

Cuic je ravno prerezal zeljnato glavo in jo dal prašičku. Van Hue umiva osla, ki mu je to očitno zelo všeč.

—    Kako ti gre, Metulj?

—    Se kar, pa vama?

—    Precej vesela sva, zaslužila sva štirideset dolarjev.

—    Kaj sta napravila?

—    Ob treh zjutraj naju je prijatelj Kitajec odpeljal na deželo. S sabo je imel dvesto dolarjev in potem smo kupili solato, paradižnik, melancane, skratka cel kup sveže zelenjave. Pa še nekaj kur pa jajc in nekaj litrov kozjega mleka. Potem smo odšli na trg blizu pristanišča. Nekaj malega smo najprej prodali rojakom Kitajcem, potem pa so prišli ameriški marinci. Cene so jim bile tako všeč, zato jutri ne smem več na trg, rekli so mi, naj jih počakam kar pred vrati. Vse bojo pokupili. Na, tu imaš denar. Se zmeraj si ti šef, ti boš imel finance.

—    Dobro veš, Cuic, da imam svoj denar in da tega ne potrebujem.

—    Obdrži ga, ali pa nehava delati.

—    Poslušaj, Francozi živijo tukaj s približno petimi dolarji. Tudi mi trije jim bomo dali pet dolarjev za hrano in vsak jih bo zase obdržal pet. Ostalo bomo dali na stran, da boš lahko vrnil tistih dvesto dolarjev, ki si si jih sposodil.

—    V redu.    ''%

—    Jutri bi rad šel z vama.

—    Ne, ti boš spal. Ce pa hočeš, naju pridi ob sedmih iskat pred glavni vhod v pristanišče.

—    Prav.

Vsi smo zadovoljni. Najprej mi trije, saj se lahko sami preživljamo in nismo v breme prijateljem, potem pa tudi Guittou, ki je sicer dobrega srca, ampak revež.

—    Proslavimo zdaj iznajdljivost tvojih dveh prijateljev, Metulj/ Naredili bomo dva litra janeževega likerja.

Julot odide in se čez čas vrne s steklenico svetlega alkohola iz sladkornega trsa in še z nekaj rečmi. Cez eno uro že pijemo tak janeževec, kot bi bili v Marseillu. Alkohol nam pomaga in glasovi postanejo močnejši, razposojeni. Indijski sosedje zaslišijo, da pri Francozih praznujejo, pa se brez kompliciranja prikažejo pri vratih, trije moški in dvoje mladih deklet. S seboj prinesejo na palicah več vrst močno papriciranega in popranega mesa. Punci sta neverjetno čedni. Oblečeni v belo, bosi, s srebrnimi obročki na levem gležnju. Guittou mi reče:

—    Pazi, kaj rečeš. Punci sta res mladi in pod prozorno tančico imata gole prsi. Njima se zdi to čisto normalno, zato pa se pazi, da te ne odnese. Jaz sem prestar, ampak Julot in Mali Luj sta na začetku probala, pa sta odpadla kot konjske fige. Potem punc dolgo časa ni bilo sem.

Obe Indijki sta čudovito lepi. Sredi čela imata tetovirano piko in to jima daje skrivnosten videz. Zelo prijazno se pogovarjata z nami, in če sem ju prav razumel v angleščini, sta nam zaželeli dobrodošlico v Georgetovvnu.

Nocojšnjo noč sva odšla z Guittoujem v center. Popolnoma druga civilizacija kot v našem delu mesta. Ljudi kar mrgoli. Belci, črnci, Indijci, Kitajci, vojaki* mornarji, v uniformi ali v civilu. Ulice so svetle kot sredi belega dne, toliko je barov, restavracij, kabaretov in beznic.

Potem ko me je zadnjič Guittou odpeljal v kino in sem prvič v življenju videl film v barvah in z zvokom, jSem se težko opomogel od presenečenja. In zdaj me je Guittou odpeljal v velik bar. Tu najdeva vsaj dvajset Francozov. Vsi pijejo cubas libres, alkohol plus coca-colo.

Vsi ti možje so pobegli kaznjenci. Nekateri so odšli, potem ko so jih osvobodili; končali so namreč svojo kazen in na svobodi bi morali odslužiti še dublažo. Crkavali so od lakote, brez dela, postrani so jih gledali eni in drugi, pa so odšli iskat deželo, kjer bi se dalo živeti lepše. Ampak tu ni lahko, mi pravijo.

—    Sredi džungle sekam les za Johna Fernandesa in na dan zaslužim dva dolarja pa pol. Vsak mesec grem za teden dni v Georgetown. Obupan sem.

—    Pa ti?

—    Delam kolekcije metuljev. Hodim v gozd, in ko nalovim dovolj različnih sort, jih vržem pod steklo in zbirko prodam.

Drugi so razkladači v pristanišču. Vsi so zaposleni in delajo, ampak ravno toliko zaslužijo, da ne crknejo.

—    Hudo je, pravijo, ampak je vsaj svoboda. Tako se prileže.

Nocoj je prisedel k mizi tip, ki se piše Faussard, baje je bil med izgnanci. Vse časti s pijačo. Pravi, da je bil na krovu neke kanadske tovorne ladje, polne boksita, ki je bila ob izlivu reke Demarara torpedirana. Survivor je, preživeli potnik, pa so mu za brodolom plačali. Skoraj vsa posadka je utonila. Sam je imel srečo, vkrcal se je na enega izmed rešilnih čolnov. Potem, pravi Faussard, se je nemška podmornica dvignila na površje in jih vprašala, koliko ladij z boksitom še čaka v pristanišču. Odgovorili so, da ne vejo, potem pa se je tip, ki jih je spraševal, zakrohotal in rekel: »Včeraj sem bil v Georgetownu v kinu. Glejte, tu imam še kupon od vstopnice.« Ko si je odpel jopič, je še dodal: »Tudi tale obleka je iz Georgetowna.« Tisti, ki nikoli ne verjamejo, kričijo, da ni res in da Faussard blefira, a Faussard se ne da kar tako in gotovo si vsega ni izmislil. Baje jim je možak iz podmornice celo povedal, katera ladja jim bo prišla nasproti in jih rešila. In res jih je rešila ladja, za katero so slišali v čolnu.

Vsak pove svojo zgodbo. Ob meni sta Guittou in star Parižan izpod Tržnic: Petit-Louis iz Lombardske ulice, se predstavi.

—    Stari moj Metulj, j&z sem svoj čas našel kombinacijo, pa se je dalo živeti brez hudega dela. Ko se je v žurnalu pojavilo ime kakšnega Francoza v rubriki »umrl za kralja in kraljico« ali tako nekako, sem odšel k mojstru za marmor in dal fotografirati nagrobni spomenik, na katerega sem še prej zapisal ime ladje, datum, ko je bila torpedirana, pa ime Francoza. Potem sem odšel v vile premožnejših Angležev in jim rekel, naj prispevajo za nagrobni spomenik Francoza, ki je umrl za Anglijo. Vse je bilo lepo in prav, a prejšnji teden se je zataknilo, ko se je sredi belega dne prikazal bretonski kramp, ki naj bi utonil s torpedirano ladjo vred. Obiskal je več hiš, kjer sem jaz ravno pobral po pet dolarjev za njegov grob, potem pa je idiot raztrobil povsod, da je še kako živ in da bo že sani poskrbel, kdo mu bo delal nagrobni spomenik. In zdaj bom moral najti kaj drugega, kajti pri svojih letih res ne morem več delati.

In ob cubas libres, alkoholu plus coca-coli, se vsak razvname in na ves glas pove svojo zgodbo, prepričan, da ga ni drugega človeka razen nas, ki bi v tej sobi razumel francosko.

—    Jaz izdelujem iz balate majhne punčke, začne nekdo drug, in ročaje za bicikle. Na žalost pa otroci punčke pustijo na soncu sredi vrta, pa se stopijo ali vsaj deformirajo. Si predstavljaš, kako je nevarno, če se kdaj prikažem na tej ali oni ulici, kjer me že poznajo! Ze kakšen mesec se moram podnevi skrivati pred polovico George-towna. Z bicikli je ravno tako. Ce ga pustiš na soncu, se ti potem roke prilepijo ob ročke iz balate.

—    Jaz delam korobače s črnimi ženskimi obrazi na vrhu, nadaljuje sosed, tudi iz balate. Mornarjem povem, da sem se rešil iz one strašne katastrofe v Mers el-Kebiru in da morajo kaj kupiti, saj niso oni krivi, če sem še živ. Od desetih jih osem takoj seže v žep.

Ob vseh teh čudežnih in nepričakovanih zgodbicah se zabavam, obenem pa kaj hitro spoznam, da kruha ni lahko zaslužiti.

Eden izmed tipov odpre barski radio: zasliši se de Gaullov poziv. Vsi potem tiho sledimo temu francoskemu glasu, ki iz Londona spodbuja Francoze v prekomorskih kolonijah. De Gaullov poziv je patetičen in prav nihče ne odpre ust. Nenadoma se s stola dvigne tip, ki ima za sabo že preveč cubas libres in reče:

—    Madona, fantje! Ni slabo! V trenutku sem se naučil angleško in vse razumem, kar pove, Churchill!

Vsi bruhnejo v krohot in nihče mu ne skuša dopovedati, da je med pivskim obredom napravil napako.

Ja, poskusiti bom moral in zaslužiti kaj denarja, a kot vse kaže, to ne bo lahko. Pa nisem zaskrbljen. Od leta 1930 do 1942 sem popolnoma izgubil občutek za odgovornost in sam se skorajda ne znajdem. Bitje sem, ki so ga dolgo imeli zaprtega in mu ni bilo treba skrbeti za hrano, stanovanje, obleko; bitje, s katerim so počeli, kar se jim je zljubilo, ga postavljali na glavo, na noge in ga vadili, naj sam nič ne misli in naj samo avtomatično izpolnjuje ukaze: in če to bitje nenadoma postaviš na cesto sredi velemesta, se bo moralo najprej naučiti hoditi po pločniku, se izogibati mimoidočim in drvečim avtomobilom, moralo se mu bo zazdeti normalno, da ga v restavraciji postrežejo, če kaj naroči. Včasih na primer reagiram prav nenavadno. Med vsemi temi robijaši, svobodnjaki in pobeglimi izgnanci sedim in poslušam njihove zgodbe, ko govorijo v nekakšni mešanici francoščine, angleščine in španščine, v tem pa me prime, da bi šel na stranišče. No, saj se skoraj ne da predstavljati: podzavestno se najprej ozrem okrog sebe, da bi našel paznika in ga prosil za dovoljenje. V hipu se sicer potem zavem: Metulj, zdaj od nikogar ne potrebuješ dovoljenja, če hočeš na W C.

Nekaj podobnega sem doživel v kinu, ko nama je vratarka iskala sedež; prvi hip bi ji najraje dejal: »Prosim vas, nikar se ne dajte motiti zaradi mene, ubog obsojenec sem, ki ne zasluži takšne pozornosti.« Ko sva šla iz kina v bar, sem se med potjo večkrat ozrl za sabo. Guittou pozna ta občutek, pa mi reče:

—    Zakaj se obračaš in gledaš nazaj? Gledaš, od kje se bo prikazal kak ušiv paznik? Tukaj jih ni, Buba. Pustil si jih na robiji.

Kaznjenci ponavadi rečejo, da je treba sleči prisilno suknjo, in to je samo simbol. Ni dovolj, če slečeš suknjo, nečedni pečat robije je treba iztrgati tudi iz duše in mozga.

V bar stopi patrulja samih črnih angleških policajev v brezhibnih uniformah. Hodijo od mize do mize in zahtevajo osebne. Ko pridejo v naš kot, šef pogleda vsakemu v obraz. Samo eden se mu zdi neznan, moj namreč.

—    Vašo osebno bi rad, gospod.

Dam mu jo, potem me ošvrkne s pogledom in mi jo vrne.

—    Pardon, nisem vas poznal. Dobrodošli v George-townu, reče in odide naprej.

Potem se oglasi Paul iz Savoje:

—    Tile rostbifi so famozni. Pobegli kaznjenci so edini tujci, ki jim zaupajo stoodstotno. Če lahko tukajšnjim oblastem dokažeš, da si z robije, te takoj spustijo na prosto.

Čeprav sva se vrnila domov precej pozno, sem ob sedmih zjutraj že pred glavnim vhodom v pristanišče. Pol ure pozneje vidim Cuica z enorokim prijateljem, prihajata s polnim vozom sveže zelenjave, jajc in piščancev. Sama sta. Vprašam ju, kje imata rojaka, ki jima pove, kako se trguje. Cuic mi reče:

—    Pokazal nama je včeraj in to zadostuje. Nikogar več ne potrebujeva.

—    Sta bila daleč?

—    Ja, hodila sva dve ure pa pol. Zjutraj ob treh sva odšla in zdaj sva tukaj.

Kot bi bil že dvajset let v teh krajih, Cuic takoj najde toplega čaja in kekse. Usedemo se na pločnik zraven voza, in medtem ko pijemo in jemo, čakamo na odjemalce.

—    Misliš, da bojo prišli tisti Amerikanci od včeraj?

—    Upam. Če pa ne, bojo prišli drugi.

—    Pa cene?

—    Jaz jim nič ne rečem: to stane toliko in toliko. Samo vprašam jih: koliko daš za to?

—    Pa saj ne znaš angleško!

—    To ne, znam pa migati s prsti in rokami. Potem že

gre.

Ni nam treba čakati dolgo in že se pripelje ogromen džip, ki mu pravijo command-car. Ven skoči* najprej šofer, podoficir, in potem dva marinca. Podoficir stopi k vozu in se na lastne oči prepriča, kakšno solato prodaja Cuic, pretipa tudi piščance.

—    Koliko vse? vpraša in diskusija se začne.

Tip govori skoz nos, Cuic pa lomi malo po francosko, malo po kitajsko. Ne razumeta se, že vidim, saj tudi sam težko ujamem kakšno besedo. Cuica potegnem na stran.

—    Koliko si zapravil za vse skupaj?

Pobrska po žepih in najde sedemnajst dolarjev.

—    Sto triinosemdeset dolarjev, reče Cuic.

—    In koliko ti ponuja?

—    Mislim, da dvesto deset, to ni dosti.

Stopim k oficirju. Vpraša me, če govorim angleško. Čisto malo.

—    Govorite počasi, še rečem.

—    O. K.

—    Koliko plačate? Ne, dvesto deset, nikakor ne. Dvesto štirideset.

Noče.

Naredi se, da bo šel, potem se vrne, pa spet gre in sede v džip, ampak kar čutim, da se gre komedijo. Ko spet skoči na tla, se nam približata prelepi sosedi Indijki. Prav gotovo sta nas opazovali od daleč, saj se naredita, kot da nas ne poznata. Prva stopi na voz, pregleda stvari in vpraša:

—    Koliko je vse?

—    Dvesto štirideset dolarjev, ji odgovorim.

—    Krasno, reče ona.

V tem pa Američan privleče iz žepa dvesto štirideset dolarjev, jih da Cuicu in pove Indijkama, da sta prepozni. Indijki še malo počakata in gledata, ko Američani stvari z voza odnesejo v command-car. Cisto na koncu pa mornar pograbi še prašička, misleč, da je tudi ta plačan. Cuic ne pusti prašička, se razume. Začne se ponovno diskusija in ne moremo se sporazumeti, da prašiček ni bil naprodaj.

Razložiti poskušam Indijkama, pa tudi ne gre. Ne razumeta. Ameriški marinci ne spustijo prašička, Cuic noče vrniti denarja, iz tega bo še pretep, že vidim. Van Hue je že zgrabil za poleno. V tem se pripelje mimo džip ameriške vojaške policije. Podoficir požvižga. Military Police pride bliže. Cuicu rečem, naj vrne denar, pa noče nič slišati. Mornarji držijo odojka in ga tudi nočejo vrniti. Cuic se je postavil pred njihov džip in ne morejo se odpeljati. Medtem se je naokoli zbralo že precej radovednih obrazov. Ameriška policija da prav Američanom, sicer pa tudi oni ne razumejo našega žlobudranja. Prepričani so, da smo hoteli mornarje ogoljufati.

Ne vem več, kaj naj storim, ko se v trenutku spomnim, da imam pri sebi telefonsko številko Mariner Ciuha z imenom onega Martiničana. Vizitko pomolim policaju in rečem: »Tolmač.« Odpelje me do telefona. Pokličem in na srečo takoj pokličejo mojega prijatelja degolista. Prosim ga, naj pojasni policaju, da prašič ni naprodaj, da je udomačen in da ga ima Cuic namesto psa, kar smo pozabili povedati mornarjem. Potem dam slušalko policaju. Tri minute so bile zadosti in razumel je. Sam je prijel prašička in ga izročil

Cuicu, ki ga je z največjim, veseljem odnesel na voz. Nesporazum se je srečno končal in Amerloti so se smejali kot otroci. Ljudje se razidejo, vse je v redu.

Zvečer se lepo zahvalimo indijskima sosedama, tudi sami sta se dobro nasmejali.

Zdaj bo že tri mesece, kar smo v Georgetownu. Danes smo se preselili v hišo naših indijskih prijateljev, na razpolago so nam dali pol hiše. Dve svetli in prostorni spalnici, jedilnica, majhna kuhinja na oglje in široko dvorišče, ki je v kotu pokrito s pločevinasto streho. Tu smo parkirali osla in voz. Jaz bom spal v prvi sobi, v njej je velika postelja z žimnico, ki smo jo kupili ob neki priložnosti. V sosedni sobi bosta spala Kitajca, vsak ima svojo posteljo. Imamo tudi mizo in šest stolov pa nekaj pručk. V kuhinji so vse reči, ki so potrebne za kuho. Potem ko smo se Guittouju in njegovima prijateljema zahvalili za gostoljubje, smo se preselili v svojo hišo, kakor pravi Cuic.

Pred oknom v jedilnici, ki gleda na cesto, zaseda pleten fotelj, ki sta nam ga podarili Indijki! Na mizi je steklena vaza in v njej cvetje, prinesel ga je Cuic.

In tako postanem samozavesten in ponosen, saj imam svoj prvi dom, skromen, vendar čeden. Vse to sem prislužil z lastnimi rokami v zadnjih treh mesecih.

Jutri je nedelja in trg je zaprt, ves dan bomo prosti. Zato smo se odločili, da povabimo na kosilo Guittouja in njegova prijatelja, seveda pa tudi obe Indijki in njune brate. Častni gost bo tisti Kitajec, ki je Cuicu podaril osla in voz ter mu posodil dvesto dolarjev začetnega kapitala. V svojem krožniku bo našel kuverto z dvesto dolarji in v kitajščini napisano zahvalo.

Poleg prašička, ki ga obožuje, ima Cuic-Cuic še najrajši mene. Zmeraj je zelo pozoren in izmed vseh treh sem jaz najbolje oblečen. Večkrat pride domov s kakšno srajco, kravato ali hlačami. Vse to kupi s svojim denarjem. Cuic ne kadi, pije tudi skoraj ne, edina njegova strast je hazard. Ves čas sanja samo o tem, da bi prihranil dovolj in se odpravil v kitajski klub.

Reči, ki jih nakupimo zjutraj in pripeljemo na trg, ni težko prodati. Tudi angleščine znam že toliko, da se pomenim. Vsak dan zaslužimo kakšnih petindvajset, tudi trideset dolarjev. To je malo, ampak vseeno smo zadovoljni, da smo se tako hitro znašli. Ponavadi hodita Kitajca sama nakupovat, čeprav dobim jaz ceneje, potem pa imata onadva mir in prodajam sam. Poznajo me skoraj vsi angleški in ameriški mornarji, ki kupujejo za svoje ladje, in za ceno se pomenimo po čisto mirni poti. Večkrat pride tudi neki vražji kuhar iz ameriške oficirske menze, pol Italijan pol Američan, in zmeraj govori samo italijansko. Srečen je, ko mu odgovarjam po njegovo, baranta pa kar tako, iz zabave. Na koncu kupi vedno po tisti ceni, ki mu jo povem v začetku.

Do devetih zjutraj pridemo domov. Vsi trije nekaj malega pojemo, potem se Cuic in Hue uležeta. Jaz odidem h Guittouju ali pa me obiščeta sosedi. Z nami nimata dosti dela, malo pomedeta po tleh, opereta perilo, naravnata postelje, in vse to naredita skoraj zastonj, za dva dolarja na dan. In zdaj šele vem, kaj se pravi biti svoboden, ko ti ni treba trepetati, kaj se bo zgodilo v naslednjih petih minutah.

Moja indijska družina

Se najbolj popularno prevozno sredstvo v tem mestu je kolo. In zato sem si ga kupil tudi jaz. Mesto je ena sama ravnina in lahko se vozim tudi na daljše razdalje. Na kolesu sta dva močna prtljažnika, eden spredaj, eden zadaj, in zato lahko kot večina domačinov prevažam dva človeka.

Vsaj dvakrat na teden odidem s prijateljicama na izlet, za kakšno uro ali dve. Kar norita od veselja in zadnje čase mi je postalo jasno, da se je mlajša zaljubila vame.

Včeraj je prišel tudi njun oče, ki ga doslej sploh še nisem videl. Ne stanuje daleč stran, ampak nikoli nas ni prišel obiskat in poznal sem samo njune brate. Stari je zelo velik, ima dolgo, snežno belo brado. Njegovi lasje so platinaste barve, čelo ima pametno in plemenito. Govori samo indijsko in hčerki prevajata. Povabi me, naj ga pridem enkrat obiskat. Z biciklom ni daleč, mi prevede mala princesa, kot kličem mlajšo sestro. Seveda pridem kmalu, obljubim.

Pojedli smo malo sladkarij in popili čaj, potem je oče odšel. Videl sem, da je še prej dobro pregledal, kako živimo, in princeska je bila presrečna, saj je oče odšel zadovoljen in z dobrimi vtisi.

Star sem šestintrideset let in odličnega zdravja, čutim se mladega in na srečo me tudi vsi imajo za mladega: da jih ne izgledam več ko trideset, mi pravijo prijatelji. Princeska pa jih ima devetnajst, čudovito je lepa, tiha in kot vse Indijke vdana v svojo usodo. Pravi božji dar bi bil zame, če bi smel ljubiti in biti ljubljen od te krasotice!

Kadar se odpeljemo na izlet, se zmeraj usede na sprednji prtljažnik in najina obraza sta si zelo blizu. Ce vrže glavo nazaj, vidim pod tančico njene prekrasne prsi, njene črne oči žarijo v ognju in temnordeče ustnice drhtijo in si želijo poljuba. Nekatere besede izgovarja tako, da le malo zapleše s svojim rožnatim jezičkom, in ob takem prizoru bi od pohote razgnalo tudi najbolj pobožne svetnike, ki nam jih je dala katoliška vera.

Zvečer bova odšla sama v kino, kajti njena sestra ima migreno, in kar zdi se mi, da si je to migreno izmislila iz obzirnosti do svoje sestre. Princeska pride v obleki iz belega muslina, ki ji sega prav do gležnjev, in medtem ko hodi, se leskečejo trije srebrni obročki. Na nogah ima drobne sandale z zlato rumenimi trakovi, ki so oviti okrog palca, in to je zelo elegantno. V desni nosnici ima čisto majhno zlato školjko. Muslinasta ruta ji nalahno pada prek ramen, na glavi jo ima pripeto z drobnim trakcem. Prek čela ji pada troje niti s pisanimi kamenčki. In kakšna fantazija, če potrese z glavo in se sredi čela prikaže modra tetovirana pika!

Vsa hiša, indijski prijatelji in Cuic in Van Hue naju gledajo, ko presrečna odhajava, in na obrazih se jim vidi, da ne bojo presenečeni, če se iz kina vrneva zaročena.

S kolesom sva se brž odpeljala v center mesta. Ko sem peljal po prazni, slabo razsvetljeni aveniji, se je ta čudovita deklica nenadoma sklonila k meni in me sama od sebe nalahno poljubila na usta. Iniciative z njene strani pač nisem pričakoval in nič čudnega, če sem v trenutku padel s kolesa.

Z roko v roki sva sedla nekam v zadnjo vrsto, in medtem ko so vrteli film, ki ga nisva utegnila gledati, sva se nemo pogovarjala s prsti in to je bil najin prvi ljubezenski sestanek. Čutil sem njene prste in dolge, lepo negovane nohte; to je bila lepša pesem, kot če bi govorila in mi z besedami izpovedovala ljubezen in željo, da bi bila moja. Glavo je nagnila postrani in se dotaknila moje rame in potem sem jo dolgo poljubljal po obrazu.

Najprej plaha in dolgo neizpovedana naklonjenost se je kmalu spremenila v strastno ljubezen. Preden sem jo vzel, sem ji razložil, da se ne morem oženiti z njo, ker sem uradno še vedno poročen v Franciji. Razumela je in ni je dosti motilo. Neke noči je potem ostala pri meni. Zaradi bratov, je rekla, in nekaterih sosedov bi raje videla, če bi odšla živet k njenemu očetu. Takoj sem bil za to in preselila sva se k očetu, ki je živel sam z mlado Indijko, daljno sorodnico, ki je skrbela zanj in opravljala vse gospodinjske posle. Do Cuicove hiše ni daleč, največ kakšnih petsto metrov. Cuic in Van Hue prideta skoraj vsak večer in potem skupaj preživimo kakšno urico. Večkrat tudi kosimo skupaj.

Drugače pa še zmeraj prodajamo zelenjavo. Od doma grem ob pol sedmih in ponavadi gre princesa z menoj. Na trg odneseva poln termos toplega čaja, lonček marmelade in nekaj kosov prepečenca. Ko prideta Cuic in Hue, vsi štirje zajtrkujemo in moja Indijka se tega obreda drži zelo strogo. Iz torbe povleče majhen čipkast prt in ga slovesno razgrne po pločniku, ki ga prej pomete s krtačo, potem dobi vsak porcelanasto skodelico s krožničkom. Potem se usedemo na tla in čisto resno pozajtrkujemo.

Smešno se počutiš prvi trenutek, ko sediš sredi ceste in piješ čaj kot za mizo v restavraciji, ampak njej se zdi to čisto normalno in Cuicu tudi. Tudi ljudem, ki hodijo mimo, se to ne zdi nič čudnega, in nočem ji pokvariti veselja, ko tako srečna premaže prepečenec z marmelado in mi ga ponudi.

Prejšnjo soboto sem naposled razvozljal nekakšno skrivnost, ki me je dalj časa vznemirjala. 2e dva meseca namreč živiva skupaj in večkrat mi da kakšen košček zlata ali dragulja: polovičko zlatega prstana, en sam uhan, košček verižice, svetinjice ali droben zlatnik. Večkrat mi reče, naj te reči prodam, ampak spravim jih raje v škatlo, saj ne potrebujem več, kot zaslužim. Zdaj imam v škatli vsaj že štiristo gramov teh dragocenosti. Če jo vprašam, odkod vse to, me potegne vstran, poljubi in se zasmeje, a pojasnila ne dobim.

No, in v soboto me je okrog desetih zjutraj moja Indijka prosila, naj nekam odpeljem očeta s kolesom, ne vem več kam. »Očka ti bo pot sproti kazal, je rekla. Ostala bom doma in likala.« Misleč, da bi rad stari napravil daljši izlet, ga z veseljem odpeljem.

Sedi na sprednjem prtljažniku. Molčiva, saj ne znam njegovega jezika, in vozim, kamor mi kaže s prstom. Kar daleč sva, kakšno uro že pritiskam na pedale. Kmalu prideva do bogatega kraja ob morju. Same čudovite vile. Nenadoma mi tast pokaže, naj ustavim. Izpod tunike privleče okrogel kamen bele barve in poklekne na stopnico pred prvo hišo. Kamen začne vrteti po stopnici in potem zapoje. Cez nekaj minut pride iz vile indijsko oblečena ženska in mu brez besed nekaj stisne v roko.

Potem se ta ceremonija ponavlja od hiše do hiše, vse do štirih popoldne. Komplicirana je ta reč, ni mi preveč jasna. Iz zadnje vile stopi k njemu v belo oblečen moški. Prime ga pod roko in odpelje skoz vrata. Čakam vsaj četrt ure, ko se odprejo vrata in gospod pospremi starčka do stopnic, potem ga poljubi na čelo oziroma bele lase. Vrneva se domov. Poganjam, kolikor se da, saj je že več kot pol petih.

Na srečo sva doma še pred nočjo. Moja lepa Indijka, Indara ji je ime, odpelje najprej svojega očeta, potem pa mi skoči za vrat in me med objemanjem odpelje v kopalnico. Ko se stuširam in obrijem, me že čaka sveže perilo in potem sedem za mizo. Postreže mi z večerjo, tako kot zmeraj. Rad bi jo vprašal o očetu, ampak vrti se in vrti Okrog loncev in se skuša na čim lepši način izogniti vprašanjem. Jaz pa gorim od nestrpnosti! Vendar se dobro zavedam, da ni pametno priganjati Indijcev in Kitajcev, treba jim je pustiti čas in potem sami odprejo usta. Uganejo, kaj vas muči, in če se jim zdite vredni zaupanja, zveste odgovor. Sider pa se je zgodilo tako tudi z Indaro.

Ko sva se nehala ljubiti, mi je še vsa vroča naslonila glavo na roko in mi začela pripovedovati:

— Veš, dragi, če gre očka iskat zlato, ne dela nič hudega, kje pa! Kliče duhove in duhovi varujejo tisti hišo, kjer je vrtel kamen. V zahvalo mu dajo ljudje košček zlata. To je še zelo stara navada z naših otokov.

Tako mi je povedala princesa. A nekega dne sem se pogovarjal na trgu z neko njeno prijateljico. Indare in obeh kitajskih prijateljev še ni bilo. In ljubko dekle, tudi Javan-ka, mi je povedala nekaj čisto drugega:

—    Zakaj še delaš, če živiš s čarovnikovo hčerko? Je ni sram, da moraš vstajati tako zgodaj, posebej še, kadar dežuje? Sploh ti ne bi bilo treba delati, njen oče zasluži v zlatu. Ne zna te ljubiti, ne bi te smela pustiti tako zgodaj od doma!

—    In kaj dela njen oče? Daj, povej mi, jaz ne vem nič.

—    Star javanski čarovnik je. Ce hoče, lahko prikliče smrt nate in na tvojo družino. Prekletstvu se lahko izogneš, če mu daš dovolj zlata. S čudežnim kamnom prežene smrt v drugo stran in v tvojo hišo se naselita zdravje in sreča.

—    Takole pa je malo drugače, kot mi je povedala Indara.

Preveriti moram, katera ima prav, si rečem. Cez nekaj dni sem odšel s tastom z belo brado na breg majhne reke, ki teče skoz Penitence Rivers in se izliva v Demeraro. Obrazi indijskih ribičev so mi povedali dovolj. Vsak mu je dal kakšno ribo in se potem čimprej umaknil od brega. Razumel sem. Nikogar več ni bilo treba vprašati.

Kar se mene tiče, me tast čarovnik prav nič ne moti. Govori mi samo v svoji indijščini in si predstavlja, da ga malo razumem. A jaz ga pri najboljši volji nikoli ne razumem in tudi to ima svojo prednost: zmeraj se strinjava. Našel mi je tudi službo. Mladim puncam od trinajst do petnajst let tetoviram čelo. Včasih mi razgali njihove prsi in potem nanje tetoviram cvetne liste vseh barv, zelene, roza, modre, in v sredini izgleda, kot da bi bili pestiči. Najbolj korajžne si pustijo tetovirati tudi temni kolobar okrog bradavice in sicer s kanarinsko rumeno, ta operacija pa zelo boli.

Pred hišo je stari obesil desko z napisom v hindujščini, verjetno nekaj takega kot: »Umetniško tetoviranje — Zmerne cene — Garantiran uspeh.« Posel dobro nese in se mi potemtakem dvakrat splača: občudujem prsi prekrasnih Javank in dobro služim.

Cuic je v bližini pristanišča našel na prodaj neko restavracijo. Ves ponosen mi pride povedat novico in takoj mi predlaga, naj lokal kupimo. Cena je poštena, osemsto dolarjev. Bi se kar dalo, če prodamo čarovnikovo zlato in zberemo svoje prihranke! Grem jo pogledat. Restavracija je v majhni zakotni ulici, ampak čisto blizu pristanišča. Naokrog ljudi kar mrgoli. Prostor je velik, zidovi so črno belo karirani, osem miz na levi, osem na desni in velika okrogla miza na sredini, kjer se da razstaviti predjedi in sadje. Kuhinja je velika, prostorna, dovolj svetla. Dve peči in dva ogromna štedilnika.

Restavracija in metulji

Kupčijo smo sklenili. Indara je sama prodala zlato iz škatle. Oče je bil že tako presenečen, da se prej nisva dotaknila denarja, ki nama ga je dajal v zlatu.

—    To je vajino in ni vama treba prositi za moje dovoljenje. Izkoristita ga in napravita z njim, kar bi rada, je rekel.

Niti ni tako slab, tale moj tast čarovnik, kaj! Ona pa je sploh razred zase, kot hišna gospodarica, žena in prijateljica. Skregati se sploh ne moreva, saj mi vedno odgovarja z ja. Malo je nervozna le takrat, ko tetoviram prsi njenih rojakinj.

Tako, in postal sem šef restavracije Victory na Water Streetu, tik ob robu pristanišča mesta Georgetown. Cuic bo kuhar in to mu je všeč, saj je to njegov poklic. Van Hue bo hodil nakupovat in delal Chow Mein, sorto kitajskih špagetov. In naredi jih po naslednjem receptu: cvetno moko zmeša z velikim številom jajčnih rumenjakov in‘potem to testo lep čas tepe, brez vode. Testo postane zelo trdo in s svojo edino roko mu ga ni lahko obdelati z valjarjem, ki je sicer pritrjen na sredi mize. Potem skače okrog mize in naposled postane testo mehko. Se malo masla in okus postane naravnost imeniten.

Naša restavracija, ki jo je prejšnji lastnik spravil na boben, si je kaj hitro ustvarila renome. Gostom strežeta Indara in Daya, mlada in ljubka Indijka, Indarina prijateljica. Ljudi je dosti, vsi prihajajo okušat kitajsko kuhinjo. Obiščejo nas tudi vsi pobegli kaznjenci. Tisti, ki imajo denar, plačajo, drugi jejo zastonj.

—    Srečo prinaša, če daješ jesti lačnim, pravi Cuic.

Le eno je neprijetno: strežajki sta preveč privlačni, posebej še Indara. Pod lahno tančico gostom kažeta prsi. In obleko sta si tudi na strani preklali od gležnjev do bokov. Če se hitreje premakneta, pokažeta celo nogo, precej visoko. Ameriški, angleški, švedski, kanadski in norveški marinci jejo včasih tudi dvakrat na dan, samo da se zabavajo ob špektaklu. Prijatelji pravijo, da se v moji restavraciji zbirajo predvsem gledalci. Jaz sem patron, kot pravijo v Franciji, tu pa sem za vsakogar boss. Blagajne ni, denar prihaja sproti v moj žep in gostom vračam drobiž jaz.

Restavracija je odprta od osmih zvečer do petih ali šestih zjutraj. Menda ni treba omenjati, da se okrog treh zjutraj prikažejo pri nas vse kurbe iz četrti, ki so dale skoz dobro noč, potem pa si z zadnjim klientom ali s svojim Julotom[34] privoščijo piško s curryjem in fižolovo solato. Ljudje spijejo dosti pira, predvsem angleškega, pa whi-skyja in originalnega domačega ruma iz sladkornega trsa, ki je zelo dober s sodo ali coca-colo. Ker je postala moja restavracija nekakšno zbirališče vseh Francozov na begu, sem postal svetovalec, varuh, razsodnik in zaupnik cele kolonije bivših robijašev in izgnancev.

In to me dostikrat spravi v neroden položaj. Neki zbiralec metuljev mi je razložil, kako lovi v gozdu. Kos lepenke izreže v obliki metulja, potem nanj prilepi krila. Oboje pritrdi na konico meter dolge palice in gre lovit. Ustavi se sredi gozdnih jas, kjer je dosti sonca in potem premika palico po zraku in zdi se, da lažnivi metulj leta. Za vsako vrsto ve, kdaj se izleže. Nekatere vrste živijo samo oseminštirideset ur. No, in ko sonce pogreje jaso, se novorojeni metuljčki poženejo na toplo in poskušajo čimprej zaživeti ljubezensko življenje. Ko zagledajo v zraku vabo, pohitijo, in če je na palici moški primerek, se grej o stepst. Tedaj lovec dvigne mrežo in metuljček je ujet.

Mreža je napravljena tako, da ujetniki ne morejo uiti. Lovec lahko brez skrbi teka naprej po sončni jasi.

Če je vaba opremljena z ženskimi krili, samci pridejo z drugačnimi nameni, rezultat pa je isti.

Naj lepši so tisti metulji, ki letajo ponoči. Vendar pa se zaletavajo v vse mogoče ovire in si poškodujejo krila. Težko najdeš nočnega metulja, ki bi imel cela krila. Lovec ponoči obesi pod visoko drevo belo rjuho, zadaj pa prižge karbidovko. In potem pridejo veliki nočni metulji, katerih krila merijo petnajst do dvajset centimetrov. Prilepijo se ob belo tkanino. Treba jih je samo zadušiti, ampak pri tem moraš paziti, da jih ne poškoduješ. Prav tako se ne smejo braniti, vsaka napaka jim zniža ceno.

V    posebni vitrini imam zmeraj nekaj zbirk metuljev, muh, majhnih kač in vampirjev, nekakšnih tropskih netopirjev. Povpraševanja je več kot ponudb, pa so zato cene precej visoke.

Zadnjič mi je neki Američan pokazal metulja, ki ima sprednja krila svetlomodra, zadnja pa temnomodra. Ponudil mi je petsto dolarjev, če mu priskrbim metulja iste vrste, ki bo hermafrodit.

Ko sem spet govoril z lovcem, mi je le-ta povedal, da je nekoč imel tak primerek v roki, zelo lep, in da so mu zanj plačali petdeset dolarjev. Pozneje je od nekega poštenega zbiralca zvedel, da je tak metulj vreden dva tisoč dolarjev.

—    Amerlo bi te rad nategnil, Metulj, mi reče lovec. Za bedaka te ima. Ce bi bil ta redki primerek vreden samo tisoč petsto dolarjev, bi bajno profitiral, saj ti nimaš pojma o cenah.

—    Prav imaš, prasec je. In če bi ga midva potegnila?

—    Kako?

—    Samički bi morala na primer pripopdti moška krila ali obratno. Samo kako, da se ne bi videlo lepilo?

Dolgo sva zaman poskušala in se trudila, a nazadnje nama je uspelo. Par moških kril sva pritrdila na čudovit primerek samičke: precizno sva jih premazala z mlekom balate. Primerek sem potem vtaknil v eno izmed neštetih zbirk po dvajset dolarjev, kot bi ga sploh ne opazil. Potem je šlo kar hitro. Cim ga je Američan zagledal, si je drznil in prišel z dvajsetdolarskim bankovcem in hotel zbirko. Povedal sem mu, da je rezervirana za nekega Šveda.

V    dveh dneh je tip desetkrat vzel škatlo v roke. Naposled ni zdržal, pa me je poklical.

—    Daj mi samo tistega metulja, ki je na sredi, zanj ti plačam dvajset dolarjev, ostalo pa kar obdrži.

—    In kaj je tako nenavadnega na tem metulju? se naredim neumnega in ga začnem preiskovati z očmi. Pa saj to je hermafrodit! vzkliknem na koncu.

—    Kaj pravite? Ja, res je. Prej niti nisem bil siguren, reče Amerlo. Skoz šipo se ni najbolje videlo. Dovolite?

Se enkrat ga dobro pregleda in potem vpraša:

—    Koliko hočete zanj?

—    Zadnjič ste mi rekli, da takle primerek velja petsto dolarjev.

—    Toliko sem ponudil tudi drugim lovcem in ne bom ogoljufal tistega, ki je ulovil tega metulja.

—    Torej petsto dolarjev.

—    Prav, prihranite mi ga. Nate, tukaj je šestdeset dolarjev kot dokaz, da sva sklenila kupčijo. Napišite mi potrdilo, jutri vam prinesem še ostalo. In nikar ga ne pozabite v tej škatli.

—    V redu, v redu, zagodrnjam in mu dam potrdilo.

Kakor hitro odprem lokal, je Lincolnov potomec že

pred vrati. Se enkrat pregleda metulja, tokrat z majhno lupo. Ko ga obrne, me oblije znoj, ampak tip je zadovoljen, plača, spravi metulja v posebno škatlo, hoče še eno potrdilo in gre.

Dva meseca kasneje me primejo kifelci. Na komisariatu mi policijski superintendant po francosko razloži, da sem aretiran.

—    Gre za nekakšnega metulja, ki ste mu prilepili krila, mi reče komisar. Baje ste s to goljufijo zaslužili petsto dolarjev.

Cez dve uri že prideta Cuic in Indara in s seboj pripeljeta advokata. Zelo dobro govori francosko. Razložim mu, da se ne spoznam na metulje, saj nisem ne lovec ne zbiralec. Prodajam pa škatle in naredim uslugo temu ali onemu lovcu. Sicer pa je Amerlo sam od sebe ponudil petsto dolarjev, prepričan, da ima v rokah pravega hermafrodita; v takem primeru je samo on tat in goljuf, saj so pravi primerki dvospolnih metuljev vredni tudi dva tisoč dolarjev.

Cez dva dni grem pred sodnika. Advokat je tudi za tolmača. Ponovim svoje mnenje in kot nalašč za to je prinesel advokat katalog s cenami metuljev. Primerek te vrste je v knjigi postavljen nad tisoč petsto dolarjev. Pa ima,

Amerlo! Vrh vsega bo moral plačati honorar mojemu advokatu plus dvesto dolarjev.

Doma smo potem v veliki družbi proslavili mojo osvoboditev z janeževcem. Na sodišče je prišla vsa Indarina familija in vsi so ponosni, da imajo med sabo superčloveka. Bil sem oproščen, Indijci pa tudi niso bedaki in so si kar mislili, da sem bil jaz tisti, ki je napravil hermafrodita.

No, pa smo tam, treba je bilo prodati restavracijo. In , to se je skoraj moralo zgoditi. Indara in Daya sta bili preveč čedni in njun strip-tease, ki je ostal zmeraj samo na začetku, je še bolj razvnemal vročekrvne mornarje, kot če bi se slekli čisto do kraja. Spoznali sta tudi, da dobita precej več napitnine, če prej zmešata glavo zaljubljenim mornarjem, pa sta se sklanjali nad njihovimi mizami in jim kazali razgaljene prsi. V pravem trenutku sta se postavili pokonci in nedolžno vprašali. »Pa zame?« — »Ah!« Niso skoparili ti ubogi fantje in brž so segli v žep, še vedno z izbuljenimi očmi in razgretimi lici.

In nekega dne se je zgodilo, česar sem se bal že dolgo. Ogabnemu tipu z rdečimi lasmi in pegastim obrazom pogled na golo nogo ni bil zadosti; ko so se za hip pokazale hlačke, je s svojimi grobimi prsti brž smuknil mednje in krepko prijel moje javansko dekle. V rokah je imela ravno poln lonec vode in kaj kmalu je imel tip črepinje na glavi. Spustil je moje dekle in se zvrnil po tleh. Pohitel sem, da bi ga pobral, pa so njegovi prijatelji mislili, da ga bt>m zmlatil... Se preden bi utegnil reči mu, me je zadel dobro namerjen udarec v oko. Je ta mornarski boksar res hotel braniti svojega prijatelja, ali mu je bilo več do tega, da bi jih naložil soprogu prelepe Indijke? Kdo bi to vedel! Naj bo, kar če, v oko sem fasal direkt. Tip se je prehitro‘veselil zmage, po boksarsko se je postavil predme in kričal: »Box, box, man/« S hitro brco pod pas, ki mu je sledil udarec z glavo v stilu Metulj, in boksar se je zleknil po tleh.

Začne se vsesplošen pretep. Iz kuhinje mi je pritekel na pomoč enoroki Van Hue, obrača se okrog sebe in tolče po bučah z valjarjem, s katerim dela sicer svoje posebne špagete. Cuic pride z dolgimi vilicami in začne zabadati v množico. Star, upokojen Parižan s harmonikarskih balov v rue Lappe je pograbil kar naj bližji stol in ga dvignil nad

glavo. Indara se je brez hlačk gotovo slabo počutila, pa se je brž umaknila s prizorišča.

Rezultat: pet Amerlotov ima težke poškodbe na glavi, drugi imajo po dva in dva vboda kjerkoli po telesu, za kar se imajo zahvaliti Cuicovim vilicam. Po tleh je polno krvi. Crn policaj iz Brazzavilla se je postavil k vratom, da se ne bi mogel nihče izmuzniti ven. Še sreča, kajti v tem se je ravno pripeljal džip Military Police, vojaške policije. V belih gamašah in z dvignjenimi pendreki hočejo vdreti kar na silo. Svoje mornarje in vojake vidijo vse krvave, treba jih je maščevati, si mislijo. Zamorski policaj jih odrine in z rokami zapre vhod skoz vrata. »Majesty Police, policija njenega veličanstva,« reče.

In ko pridejo angleški policaji, nas spustijo ven in zbašejo v furgon. Odpeljejo nas na komisariat. Razen mene, ki imam črno oko, ni nihče poškodovan, težko bo dokazati, da smo se morali braniti mi.

Cez teden dni predsednik sodišča sprejme naš zagovor in nas spusti na prosto, obdržijo le Cuica, ki je dobil tri mesece zaradi telesnih poškodb. Ni se dalo razložiti tolikih parov lukenj, ki so jih povzročile Cuicove vilice.

Ker je bilo v naslednjih štirinajstih dneh še novih šest pretepov, se ni dalo več zdržati. Mornarji se s sodnikovo odločitvijo niso strinjali in obrazi v restavraciji so bili zmeraj novi: kako ločiti prijatelja od sovražnikov!

Tako smo torej prodali lokal, celo ceneje, kot smo ga sami kupili. Ob takšnem renomeju kupci resda niso čakali v vrsti.

—    Kaj zdaj, Van Hue?

—    Počivala bova, dokler se ne vrne Cuic. Na trg ne moreva več, saj sva poleg osla in voza tudi brez odjemalcev. Najbolje, če počivava. Potem bomo že videli.

Cuic je prišel ven. Pravi, da so lepo ravnali z njim.

—    Zoprno je bilo samo to, pravi, da sem bil zaprt skupaj z dvema obsojenima na smrt.

Angleži pa imajo grdo navado: obsojenca obvestijo petinštirideset dni pred eksekucijo in mu povejo, da bo kratko malo obešen tega in tega dne, ker je kraljica odbila prošnjo za pomilostitev.

—    In potem, razlaga Cuic, sta si tipa vsako jutro kričala: »Še en dan manj, Johnny, ostane nama še toliko in toliko dni!« In drugi ga je potem ves dan glasno pošiljal k vragu.

Drugače pa se je počutil dobro, Cuic, nič mu ni manjkalo.

Koliba Bambus

Pascal Fosco je prišel iz rudnika boksita. Svojčas je poskušal oropati marsejsko pošto. Njegova tovariša v akciji so giljotinirali. Pascal je najboljši izmed nas vseh. Dober mehanik je, pa zasluži bore štiri dolarje na dan. Vendar se znajde in zmeraj pomaga kakemu revežu v stiski.

Rudnik boksita je sredi pragozda. Okrog kampa je majhno naselje, v njem živijo delavci in inženirji. Aluminijevo rudo neprestano dovažajo v pristanišče in jo nakladajo na tovorne ladje. V glavo mi pade imenitna ideja: čemu ne bi šli in sredi tega zaguljenega kraja v džungli odprli kabaret? Ljudje se prav gotovo ponoči dolgočasijo.

— Res je, mi pove Fosco, nič kaj zabavno ni. Sploh ni ničesar.

In čez nekaj dni se že vkrcamo na ladjo, Indara, Cuic, Van Hue in jaz, in po dveh dneh pridemo do rudnika Mackenzie.

Kamp, v katerem živijo inženirji, šefi in specializirani delavci, je precej v redu, hišice so udobne, z jekleno mrežo zavarovane pred komarji. Vas pa je zamorjena. Ne najdeš ene same hiše iz opeke, kamna ali cementa. Same bajte, narejene iz ilovice in bambusk, strehe so krite z listi divjih palmovcev, najbolj moderne imajo celo plehnato streho. V štirih pošastnih bar-restavracijah se kar tre ljudi. Mornarji se naravnost tepejo za vrček segretega piva. Kajti v nobeni točilnici nimajo frižiderja.

Prav je imel, Pascal, tu se bo dalo kaj storiti. Konec koncev sem na begu in je to avantura, ne morem še živeti čisto normalno. Da bi garal in zraven crkaval od lakote, to ni zame.

Kadar dežuje, se nabere blata, da je kaj. Zato izberem kos zemlje malo ven iz središča vasi, kjer je teren dvignjen. Tako nas ne bo nikoli namakalo, pa naj dežuje, kolikor če.

V desetih dneh skupaj z drvarji, ki delajo v rudniku, zgradimo nekakšno barako, dvajset metrov dolgo, osem široko. Za tridesetimi mizami bo lahko udobno sedelo najmanj sto dvajset ljudi. Se privzdignjen oder, kjer bojo nastopali artisti, vzdolž dvorane pa pult z ducatom barskih stolčkov. Poleg kabareta postavimo še drugo zgradbo z osmimi posteljami, kjer se bo prijetno počutilo šestnajst oseb.

Ko sem odšel v Georgetown po material, stole, mize in ostalo kramo, sem najel štiri mlade in čedne zamorkle, ki bojo za strežajke. Tudi Daya se je odločila, da pride k nam. Neka Indijka bo tolkla po zgaranem pianinu. Ostane torej samo še špektakel.

Po dolgem in utrudljivem prepričevanju sem naposled le prepričal dve Javanki, dve črnki, pa eno Kitajko in eno Portugalko, naj pustijo prostitucijo in postanejo umetnice slačenja. Pri nekem starinarju sem kupil rdeč oguljen zastor, ki bo postavljen pred odrom.

Z vso ekipo se torej vkrcam in na tem specialnem potovanju mi je pomagal neki kitajski ribič s svojim bongom. Znana firma alkoholnih pijač mi je na kredit poslala pravo bogastvo najrazličnejših pijač. Zaupajo mi, odplačeval jim bom sproti vsak mesec, oni pa mi bojo dobavljali nove steklenice. Star fonograf bo predvajal obrabljene plošče, medtem ko bo klaviristka počivala. Pri starem Indijcu, ki je spravil ostanke nekega potujočega teatra, sem dobil vse vrste oblek, kril, črnih pa barvastih nogavic, gumijastih podvez in še dobro ohranjenih modrcev in vse to bo za začetek garderoba mojih »umetnic«.

Cuic je nakupil les in se pobrigal za mize in postelje. Indara je poiskala kozarce in ostale reči, ki so nujno potrebne za pultom. Jaz pa sem torej uredil s pijačo in poskrbel še za artistični program. Pohiteti je bilo treba, če smo hoteli vse skupaj opraviti v enem tednu. No, zdaj smo na krovu, vse je v redu.

Cez dva dni pridemo do rudnika. Nastane prava revolucija, saj to ni tak hec, če se v zabitem kraju sredi pragozda naenkrat znajde deset žensk na kupu! Vsak pograbi svojo prtljago in brž odidemo do kolibe Bambus, kakor smo dali ime svojemu nočnemu lokalu. Začne se trening. Nič kaj lahko jih ni naučiti, kurbic, kako naj se slečejo do nagega. Prvič že sam govorim tako slabo angleščino, da večkrat ne razumejo, kaj hočem, one pa so se vse življenje slačile na najhitrejši način, da bi čimprej ekspedirale svojega klienta. Zdaj pa je čisto drugačna pesem: čim počasneje gre, tem bolj je sexy. In za vsako punco moram uporabiti drugačno taktiko. Vsaka se mora slačiti tako, da se bo skladalo z njenim značajem in obleko.

Markiza z roza korzetom, krinolino in dolgimi čipkastimi hlačkami se slači počasi, skrita za špansko steno, medtem pa lahko publika kos za kosom njenega telesa občuduje v velikem zrcalu.

Potem je tu Vihravka, dekle s ploskim trebuhom, črnka izredno svetle polti, čudovit primerek mešane krvi, gotovo sta bila belec in že svetla črnka. Barva njene polti še močneje izraža njene čudovite obline. Prek okroglih ramen ji padajo črni, naravno skodrani lasje. Prsi ima polne, prevzetne in kljub temu ji stojijo zelo lepo, bradavice so le za odtenek temnejše od barve kože. To je Vihravka. Pri njej se vse odpira na zadrgo. Prikaže se v kavbojkah, s širokim klobukom na glavi in v beli bluzi, rokavi se ji nehajo z usnjenimi resicami. Na oder privihra ob zvokih vojaškega marša, sezuje se in čevlje brcne daleč od sebe. Hlače se ji odprejo na straneh in v hipu so na tleh. Tudi korzet se odpre v dveh delih na zadrgo.

Za občinstvo je šok strašen, saj se zdi, da ji prsi niso več zdržale v tesnem oklepu in da so se ga po dolgem čakanju le rešile. Potem punca stopi narazen, se z rokami prime za boke in pogleda v ljudi. Sname še klobuk in ga vrže med mize.

Vihravka prav tako ni sramežljiva in nobenih komedij ne dela, ko sleče hlačke. Hkrati si odpne gumba na obeh straneh in drobni košček blaga potegne stran. Ko je slednjič v Evinem kostimu, brž priteče drugo dekle in ji zakrije temni spol, potem pa se obe skrijeta za velikansko pahljačo iz belih peres.    ■'

Na dan otvoritve je Bambus natrpan do zadnjega kotička. Tudi rudniški štab je zastopan polnoštevilno. Noč se kmalu konča s plesom in dan je že, ko odidejo zadnji gostje. Pravi uspeh, česa boljšega si ne bi mogli želeti. Stroške smo imeli, že res, ampak z visokimi cenami pridemo do profita. In kar zdi se mi, da naš kabaret ponoči ne bo prazen.

Štiri dekleta ne utegnejo postreči vseh. Tudi one so napravile močan vtis na pivce, oblečene v zelo kratkih krilih, lepo izrezanih bolerih in z rdečimi rutami na glavi. Indara in Daya vsaka s svoje strani nadzorujeta promet. Za pultom sta Cuic in Van Hue, jaz pa sem povsod, urejam in popravljam, če kje kaj šepa ali če se je kdo znašel v stiski.

—    To ti je uspeh, reče Cuic, ko ostanejo v sobi samo še strežajke, artistke in boss. Skupaj gremo jest, utrujeni, ampak srečni. Potem se odpravimo spat.

—    Hej, Metulj, a ne boš vstal?

—    Koliko je ura?

—    Sest zvečer, reče Cuic. Tvoja princesa nam je pomagala, vstala je že pred dvema urama. Vse je v redu, pripravljeno za novo noč.

Indara pride z vedrom tople vode. Obrit, okopan, zdrav in čil jo primem okrog pasu, potem pa odideva v kolibo Bambus. Brž me obsujejo z vprašanji.

—    Je bilo v redu, boss?

—    Sem se dobro slekla? A po vašem kje šepa?

—    Sem kar točno zapela, ne? Se sreča, da nimamo preveč izbirčne publike!

Moja nova ekipa je res simpatična. Kurbice, ki so se spremenile v umetnice, jemljejo vso reč prav resno in iz-gleda, da so kar srečne v novem poklicu. Trgovina teče, da ne bi mogla bolje. Edina težava je v tem, da je za toliko osamljenih mož premalo žensk. Vsi klienti bi bili radi v družbi deklet, artistk, če že ne vso noč, pa vsaj čim dlje. To dela ljudi ljubosumne. Ce se včasih po naključju znajdeta za isto mizo dve ženski, začno gostje glasno protestirati.

Črnske deklice so neverjetno zaželene, prvič, ker so lepe, drugič pa, ker drugih žensk ni na razpolago. Včasih stopi za pult tudi Daya in gostom postreže s pijačo. Indijko občuduje vsaj dvajset tipov, res je zelo čedna.

Da bi se izognili pritožbam in ljubosumnosti gostov, ki hočejo biti v družbi umetniških plesalk, sem organiziral loterijo. Po vsaki točki slačenja ali petja se zavrti veliko kolo, na katerem so številke od 1 do 32. Za vsako mizo ena številka in dve številki za bar. Kolo odloči, kam naj dekle odide. Kdor se hoče loterije udeležiti, mora kupiti nekakšno srečko, ki stane flašo viskija ali šampanjca.

To ima dvoje prednosti (tako sem vsaj mislil na začetku). Nihče se ne more pritoževati. Izžrebani ob svoji mizi celo uro uživa z nagrado, ki mu jo servirajo za ceno buteljke. Medtem ko se popolnoma naga plesalka skrije za ogromno pahljačo, zavrtijo kolo. Ko se prikaže številka, se dekle vzpne na lesen plato srebrne barve in štirje šaljivci vse skupaj odnesejo srečnemu dobitniku. Se zmeraj golo dekle odpre šampanjec, nazdravi, reče pardon in se čez pet minut vrne k mizi oblečena.

Kakšnega pol leta je šlo vse v redu, ko pa je minilo deževno obdobje, so se pojavili novi obrazi, nova klientela. Predvsem iskalci zlata in diamantov, za katere je pragozd en sam velik rudnik. Vendar pa je iskanje zlata in briljantov izredno težak posel, posebej še, ker so možje slabo opremljeni. Pogosto se rudarji med seboj pobijejo in pokradejo. Vsi so oboroženi. Če se komu posreči dobiti prgišče zlata ali briljantov, se pač ne more upreti skušnjavi, da ne bi svojega bogastva razvratno zapravil. Dekleta dobijo od vsake steklenice precejšnjo provizijo. Odtod pa menda ni več daleč do naslednjega: medtem ko objemajo gosta, viski ali šampanjec zlijejo v vedro z ledom in buteljka je kaj hitro prazna. Nekateri to opazijo kljub spitemu alkoholu in njihove reakcije so tako brutalne, da sem bil prisiljen stole in mize pribiti v tla.

In s to novo klientelo se je zgodilo, kar se je moralo zgoditi. Klicali so jo »Cimetov cvet«. In res je bila njena polt cimetove barve. Novinka, ki sem jo zvlekel iz najbolj umazanih plasti Georgetowna, je s svojim načinom slačenja goste pripravila dobesedno do blaznosti.

Ko je bila na vrsti njena točka, so na sceno prinesli bel, satenast kanape in ni se samo slekla z nenavadno perverzno učenostjo, ne, ko je bila naposled popolnoma naga, se je zleknila po kanapeju in se začela božati. Dolgi vitki prsti so ji drseli po goli koži in igrala se je s svojim telesom, od glave do prsta na nogi, na nič ni pozabila. Menda ni treba razlagati, kako so reagirali možje iz gozda, polni alkohola.

Ker so se zanjo kar tepli, je punca za svojo točko zahtevala ceno dveh buteljk šampanjca in možje so plačevali dvakrat več kot za druge. Neki rudarski buldog z gosto črno brado je večkrat poskusil srečo, da bi dobil Cimetov cvet, a zaman. Ko je moja Indijka prodajala številke za zadnjo točko strip-teasea, buldogu ni preostalo drugega, kot da pokupi vseh trideset številk za publiko. Ostali sta torej samo dve številki od bara.

Prepričan, da mu nagrada ne uide, plačal je šestdeset buteljk šampanjca, je torej bradač mirno počakal na točko Cimetovega cveta in na izid loterije. Cimetov cvet je bila že precej vznemirjena od vse popite pijače. Ob štirih zjutraj je torej začela svoj zadnji ples. Zaradi alkohola je bila še bolj sexy kot ponavadi in njene kretnje še bolj drzne in izzivalne. Rrrr! Poženejo ruleto, mali roženi kazalec bo določil zmagovalca.

Bradač je ves penast od vznemirjenja, Cimetov cvet mu je s svojo ekshibicijo zmešala glavo. Čaka, prepričan, da mu bojo zdaj zdaj na srebnem platoju servirali golo lepotico, skrito za famozno pahljačo, med njenimi čudovitimi stegni pa da bosta dve buteljki šampanjca. Katastrofa! Tipič s tridesetimi srečkami zgubi. Zmaga številka 31, se pravi bar. Najprej ne more razumeti, jasno mu postane tedaj, ko dekle odnesejo in posadijo na barski pult. In tedaj osel dejansko ponori, sune v mizo pred sabo in v treh skokih je ob točilni mizi. Trajalo ni niti tri sekunde, povlekel je revolver in trikrat ustrelil v dekle.

Cimetov cvet je umrla v mojem naročju. Pobral sem jo potem, ko sem zbil zverino z udarcem black-jacka, ki ga imam kot ameriški policaji vedno pri sebi. Buldog je zagrešil neumnost samo zato, ker sem malce prepozno interveniral; spotaknil sem se namreč ob eno izmed črnih strežajk s polnim pladnjem v roki. Rezultat: policija je zaprla kolibo Bambus in vrnili smo se v Georgetown.

Pa smo spet v svoji stari hiši. Indara se kot prava Indijka fatalistka ni spremenila. Njej se naš neuspeh ne zdi pomemben. Bomo pač počeli kaj drugega, to je vse. S Kitajcema je enako. V naši harmonični ekipi se ne spremeni nič. Nihče mi ne očita, saj sem se konec koncev jaz spomnil, da bi dekleta žrebali, in nas je to pokopalo. Vestno smo izplačali vse dolgove, prav tako smo dali nekaj denarja materi Cimetovega cveta. Ne žremo se. Vsak večer gremo v bar, kjer se dobivajo robijaši. Preživimo lepe večere, ampak Georgetown me začenja zaradi vojnih omejitev že utrujati. Vrh vsega moja princesa ni bila nikoli ljubosumna in bil sem popolnoma svoboden. Zdaj pa me kar naenkrat ne spusti več izpred oči, ure in ure sedi ob meni in se ne premakne.

Možnosti za nadaljnjo trgovino v Georgetownu so čedalje manjše. In zato me lepega dne prime, da bi odpotoval iz Angleške Gvajane v kakšno drugo deželo. Nič ne tvegam, vojna je. Od nikoder me ne bojo vrnili, o tem sem skoraj prepričan.

Beg iz Georgetowna

Guittou se strinja. Tudi on misli, da so na svetu dežele, v katerih se da živeti lepše in bolje kot v Angleški Gvajani. Začneva se pripravljati na beg. In beg iz Angleške Gvajane je zelo hud prekršek. Vojna je in nihče izmed nas nima potnega lista.

Chapar, ki se je rešil Otokov, je zbežal iz Cayenne, v Georgetownu je že tri mesece. Sladoled dela v neki kitajski slaščičarni in zasluži dolar pa pol na dan. Takoj bi zbežal. Kandidata za odhod sta tudi Deplanque iz Dijona in neki tip iz Bordeauxa. Cuic in enoroki Hue bosta ostala v mestu, tu se počutita kar dobro.

Ker je Demerara blazno zastražena in kar naprej pod nadzorstvom mitraljezov, torpedovk in kanonov, bomo natančno prekopirali kak ribiški čoln, vpisan v Georgetownu, in se izdajali zanj. Očitam si, da ne znam biti hvaležen Indari in njeni popolni ljubezni, ampak kaj morem, zdaj mi gre že na živce. Preprosta bitja s svojimi željami in čustvi ne čakajo. Moja Indijka se obnaša prav tako kot obe indijanski sestrici iz guajirskega plemena. Kadar jih prime, da bi izrazile svoja čustva in ljubezen, se ne pustijo čakati, in če takoj ne vzameš ponujene ljubezni, je zelo hudo. Začne jih razjedati drobna, a ostra bolečina, in to mi gre konec koncev že na živce. Kakor Indijank tudi Indare zdaj ne morem videti, da bi trpela, pa se silim, da bi v mojem naročju čimbolj uživala.

Včeraj sem videl nekaj zelo lepega, vsaj kar se tiče obrazne mimike in tihega izražanja čustev. V Angleški Gvajani obstaja nekakšna oblika modernega suženjstva. Javanci hodijo delat na plantaže bombaža, sladkornega trsa ali kakava s pogodbami za pet ali deset let. Mož in žena sta prisiljena hoditi na delo vsak dan, razen če zbolita. Ce doktor ne izda potrdila, sta kaznovana z dodatnim enomesečnim delom po končani pogodbi. In takšnih kazenskih podaljškov se najde kar dosti. Ker vsi igrajo, se obvezno zadolžijo. Potem se mažejo ven in podpisujejo, da bojo na plantaži delali še kakšno leto ali več.

Praktično ni tega nikoli konec. Za vse te ljudi, ki so zmožni zaigrati celo svojo ženo, je sveta le ena stvar, njihovi otroci. Zanje bi storili vse, samo da bi ostali svobodni. Trpijo in premagujejo vse mogoče težave in redko se zgodi, da bi njihov otrok podpisal pogodbo s plantažo.

Danes se torej moži mlado indijsko dekle. Vsi so v belih oblekah, ki segajo do gležnjev. Povsod je mnogo oranžnih cvetov. Po nekaj verskih ceremonijah se ženin pripravi, da odnese nevesto v hišo. Svatje so zbrani pred vrati, ženske na eni strani, možje na drugi. Na pragu med odprtimi vrati sedita oče in mati. Mladoporočenca objameta domače in odideta skoz špalir. Nenadoma se nevesta iztrga iz ženinovega objema in steče k svoji materi. Mati si z eno roko zakrije oči, z drugo pa ji pokaže, naj se vrne k svojemu možu.

Le-ta stegne roke proti njej in jo pokliče, ona pa skuša s kretnjami pokazati, da ne ve, kaj naj stori. Mati ji je dala življenje in zelo lepo pokaže majhno kepo, ki prihaja iz materinega trebuha. In mati jo je dojila. Bo vse to pozabila in odšla s človekom, ki ga ljubi? Morda, a nikar naj se ti ne mudi, mu govori s kretnjami, samo malo še počakaj, rada bi še gledala mater in očeta, ki sem ju tako ljubila, dokler nisem srečala tebe.

Potem ji ženin poskuša razložiti s kretnjami, da tudi od nje zahteva življenje, da postane žena in mati. Slišati je tiho petje dečkov in deklic. Se nekajkrat j(5 nevesta ušla ženinu in poljubila svoje starše, na koncu se je odločila zanj in v naročju jo je ženin odnesel do vozička, ovenčanega s cvetjem.

Z vso natančnostjo se pripravljamo na beg. Izbrali smo dolg in širok čoln z dobrim glavnim in sprednjim prečnim jadrom ter prima krmilom. Paziti moramo, da naših priprav slučajno ne odkrije policija.

Coln skrijemo stran od naše četrti v Penitence River, majhen rečni tok, ki se izliva v veliko Demeraro. Pobarvali in oštevilčili smo ga kot neko kitajsko ribiško barko, ki je prijavljena v Georgetownu. Samo posadka bo druga. Morali bomo ležati, kajti Kitajci iz prekopiranega čolna so majhni in mršavi, mi pa smo veliki in močni.

Vse se zgodi kot po naročilu in brez sitnosti se iz De-merare odpravimo na odprto. Kljub vsemu veselju pa le ne morem biti popolnoma srečen. Počutim se, da sem ušel ko tat, ne da bi prej obvestil svojo indijsko princeso. Ona in vsi njeni so mi šli na roko, jaz pa sem jim v zahvalo napravil tole! Ne poskušam najti opravičila. To ni lepo in še malo nisem zadovoljen sam s sabo. Na mizi sem sicer očitno pustil šeststo dolarjev, a z denarjem se ne da poplačati vsega.

Oseminštirideset ur moramo držati sever. Spet sem se odločil za Britanski Honduras in zato bo treba podaljšati vožnjo proti odprtemu še za dva dni.

V čolnu nas je pet ubežnikov: Guittou, Chapar, Bar-riere iz Bordeauxa, Deplanque, tip iz Dijona, in jaz, Metulj, odgovorni kapitan za plovbo.

Ne mine še polnih trideset ur, ko se nenadoma začne grozna nevihta, ki ji sledi sorta tajfuna, ciklon. Blisk in grom in dež in ogromni valovi in vrtinčast veter orkan. Nosi nas sem ter tja v norem, pobesnelem ritmu, takšnega morja še nikdar nisem videl niti o njem sanjal. Vetrovi se vrtijo in spreminjajo smer, pasatov ni več in neurje nas žene v nasprotno smer. Ce bi to trajalo ves teden, bi se vrnili na robijo.    ,

Ta grozni tajfun so si zapomnili, kot sem zvedel kasneje na Trinidadu od francoskega konzula g. Agostinija. Na plantaži mu je svedrasti tajfun polomil več ko šest tisoč kokosovih dreves, naravnost prežagal jih je. Hiše so letele po zraku in dosti jih je odneslo v morje. Mi smo zgubili vse: hrano, prtljago, sod z vodo. Jader ni več, zlomil se je jambor, pa tudi krmila ni več, kar je najhuje. Na čudežen način je Chaparju uspelo rešiti majhno veslo, s katerim bom poskušal krmariti. Potem smo se slekli in iz srajc, hlač in jopičev sešili provizorično jadro. Zdaj potujemo v samih gatah.

Pasatni vetrovi so se vrnili. Z njihovo pomočjo skušam udariti južno in se približati kopnemu, pa čeprav Angleški Gvajani. Obsodba, ki nas čaka, bo dobrodošla. Moji tovariši so se vseskozi dobro obnašali, tudi med tem vesoljnim potopom ali ciklonom.

Kopno smo zagledali šele po šestih dneh; dva dni izmed tega smo imeli mirno morje. Veter nas žene, čeprav je jadro luknja ob luknji, a smeri ne moremo držati najbolje, ker drobno veslo ni nadomestek za krmilo. Ker nismo oblečeni, nas je grozno opeklo in začelo nam je že primanjkovati moči. Na nosu nimamo več kože, prav tako je z ustnicami pa nogami. Daje nas takšna žeja, da sta Deplanque in Chapar šla in pila morsko vodo. Zdaj je še huje. Ampak kljub vsej žeji in lakoti se nihče ne pritožuje, nihče. Nihče noče nikogar prepričevati. Vsak dela, kakor se mu zdi najpametneje. Če kdo pije slano vodo ali pa se poskuša z njo osvežiti, sam kaj hitro ugotovi, da se to ne splača. Ko slana voda izhlapi, rane in opekline pečejo še bolj.

Samo jaz še lahko odpiram oko, kajti tovariši imajo vsi že polno gnoja, ki jim lepi veke. In oči si izpiramo za vsako ceno, pa če še tako boli, predse je treba videti. Sonce nam opekline še veča in skoraj se ne da več zdržati. De-planqueu se je skoraj že zmešalo, govori, da se bo vrgel v vodo.

No, in pred kakšno uro se mi je zazdelo, da v daljavi vidim kopno. Seveda sem v trenutku spremenil smer, molče, saj nisem bil kdove kako prepričan. Kmalu začno letati nad nami ptiči, se pravi, da se le nisem zmotil! Njihovi glasovi opozorijo moje tovariše in jih potegnejo iz nekakšne omotice od sonca in utrujenosti, ležijo na dnu čolna in si z rokami zakrivajo obraz.

Guittou je najprej pogrgral, potem mu je uspelo spraviti glas iz sebe:

—    Ali vidiš zemljo, Buba?

—    Ja.    4

—    Kdaj, misliš, da bomo prišli?

—    Čez pet ali šest ur. Čujte, fantje, jaz ne morem več. Razen tega, da sem opečen tako kot vi, imam vso rit že krvavo od neprestanega drsanja po mokrem lesu. Veter ni posebno močan in le počasi drsimo naprej. Namesto krmila držim veslo,, vsakih par minut me prime krč. Predlagam, da Spustimo jadro in iz njega napravimo streho, ki nas bo do večera branila pred soncem. Čoln bo itak samo odneslo proti kopnemu. Se najbolje, če storimo, kot sem rekel. Razen, če bi me kdo rad nadomestil.

—    Ne, ne, Buba. Razpnimo jadro, štirje bomo lahko spali.

To sem predlagal približno ob trinajstih. Z nekakšnim živalskim zadovoljstvom se zleknem po dnu. Končno v senci! Tovariši so mi ponudili najboljše mesto pri kljunu, kjer je najbolj sveže. Tisti, ki je določen za stražarja, se usede, ampak tudi v senci. Kaj kmalu nas s stražarjem vred zmanjka. Zaspimo, od utrujenosti in zadovoljstva, da smo se končno skrili pred soncem.

Nenadoma nas prebudi piskanje sirene. Odmaknem jadro, zunaj je noč. Koliko bo ura? Ko spet sedem na svoje mesto ob krmilu, moje ubogo skalpirano telo poboža svež vetrič. Zazebe me. A kakšen čudovit občutek, ko se nič več ne smodiš!

Dvignemo jadro. Z morsko vodo si sperem oči. Se sreča, da na eno vidim dobro, ker ni gnojno. Na desni in levi zagledam zemljo. Kje smo? Naj gremo na levo, na desno? Spet se zasliši sirena. Signal prihaja z desne strani. Kaj vraga nam bojo rekli?

—    Kje misliš, da smo, Buba? reče Chapar.

—    Po pravici ti povem, ne vem. Če ta kraj ni na samem in je zaliv, smo morda na robu Angleške Gvajane in blizu reke Orinoko, kjer teče meja z Venezuelo. Ce pa je zemlja na desni prekinjena s tisto z leve strani, potem to ni polotok, ampak otok in to je Trinidad. Na levi bi bila v takem primeru Venezuela in to bi bil zaliv Paria.

Spomnim se namreč tistih morskih kart, ki sem jih imel priložnost preštudirati. Ce je Trinidad na desni in Venezuela na levi, kam torej? Od odločitve je odvisna n^tša usoda. S tem prijetnim vetričem se obali ne bo težko približati. Zaenkrat še ne gremo niti na levo niti na desno. Na Trini-dadu so rostbifi, ista vlada kot v Angleški Gvajani.

—    Ni se nam treba bati, ne bojo ravnali grdo, reče Guittou.

—    Ja, ampak kako se bojo odločili? Vojna je, mi pa smo skrivaj, brez dovoljenja zapustili njihov teritorij.

—    In Venezuela?

—    Nimam pojma, kako gre zdaj, reče Deplanque. Za časa predsednika Gomeza so bili pobegli kaznjenci prisiljeni delati na cestah, in to v groznih razmerah, potem so jih vrnili Franciji, Cayenere, kot robijaše imenujejo v Venezueli.

—    Ja, ampak zdaj je vojna, stvari so se spremenile.

—    Kakor sem slišal v Georgetownu, Venezuela ni v vojni, baje je ostala nevtralna.

—    Res?

—    Ja, seveda.

—    Potem pa je to za nas nevarno.

Na desni in levi opazimo luči. Spet sirena, tokrat je zapiskala kar trikrat zapovrstjo. Z desnega brega se nam prikažejo svetlobni signali. Na obzorju se pojavi luna. Pred nami se visoko iz morja dvigata dve ogromni špičasti skali. In to bo tudi razlog za sireno: opozarjajo nas, da je nevarno.

—    Glej, plavajoče boje! Cel rožni venec. Nanje se bomo privezali in počakali dan. Spusti jadro, Chapar.

Takoj sname kose hlač in srajc, ki jih pretenciozno imenujem jadro. Z veslom počasi zaustavim in privežem čoln ob prvo bojo. Na srečo je na kljunu ostal še debel kos vrvi, ki ga tajfun ni mogel izruvati. Za sireno na desni se ne zmenimo, spravimo se na dno čolna in se pokrijemo z jadrom, ki nas varuje pred vetrom. Takoj mi postane toplo in verjetno sem zaspal med prvimi.

Ko se zbudim, je že dan. Sonce vzhaja. Morje je bolj razburkano kot prejšnjega dne, modro zelena barva kaže, da so na dnu korale.

—    Kaj bomo? Gremo in se izkrcamo? Črkujem od lakote in žeje.

Prvič, da se v teh postnih dneh kdo pritožuje. In za sabo imamo sedem dni!

—    Tako blizu kopnega smo, da se ne da napraviti hude napake, reče Chapar.

S svojega mesta vidim daleč predse. Za ogromnima skalama, ki molita iz morja, je v zemlji razpoka. Na desni je torej Trinidad, na levi Venezuela. Vsekakor smo v zalivu Paria. Voda ob izlivu Orinoka ni rumenkasta, pač pa modra, ker kanalski tok teče proti odprtemu.

—    Kaj torej? Glasujmo, odločitev je prehuda za enega samega. Na desni je angleški otok Trinidad, na levi Venezuela. Kam bi radi? Coln je na koncu, mi prav tako, čimprej se moramo izkrcati. Guittou in Barriere sta osvobojena, najbolj nevarno je torej za Chaparja, Deplanqua in mene. Mi se moramo odločiti. Kaj pravite?

—    Najpametneje, če gremo na Trinidad. Venezuela je velika neznanka.

—    Kaj bi se trudili, tale izvidniška ladja se bo odločila namesto nas, reče Deplanque.

In res se nam v hipu približa ladja. Ustavi se več ko petdeset metrov pred našim čolnom. Neki tip prime trobljo. Zagledam zastavo, ni angleška. Lepa je, polna zvezdic, še nikdar je nisem videl. Prav gotovo venezuelska. Kasneje bo to »moja zastava«, zastava moje nove domovine, ganljiv simbol, ko sem kot vsak normalen človek sprejel v kosu blaga zbrane vse najboljše lastnosti velikega naroda, mojega naroda.

—    Quien son vosotros, kdo ste?

—    Francozi.

—    Estan locos, ste znoreli?

—    Zakaj?

—    Porque son amarados a minas, ker ste privezani za mine.

—    Zato tudi ne pridete bliže?

—    Seveda. Hitro se odvežite.

—    Tako.

V dveh sekundah je Chapar odvezal vrv. Bili smo kratko malo privezani za verigo plavajočih min. Čudež, da nas ni odneslo v zrak, mi pojasni komandant izvidniške ladje, ob kateri smo se zasidrali. Mornarji nam kar s krova ponujajo kavo, toplo mleko in cigarete.

—    Pojdite v Venezuelo, ne bo se vam godilo slabo, vam rečem. Do kopnega vas ne moremo povleči, ker imamo nujno nalogo, pri svetilniku Barimas nas čaka hud r&njenec. Nikar pa ne poskušajte priti do Trinidada, devetdeset odstotkov možnosti je, da zadenete ob mino, tedaj pa...

Se »Adios, buena serte, srečno pot« in ladje ni več. Pustili so nam dva litra mleka. Dvignemo jadro. In ob desetih dopoldne se potem s polnim trebuhom in s cigareto v ustih brez komplikacij zapeljemo v mivko, kjer nas že čaka kakšnih petdeset ljudi, radovednih, če pride kdo živ iz čudnega čolna s polomljenim jamborom in hlačami in srajcami namesto jader.

Trinajsti zvezek VENEZUELA

Irapski ribiči

Odkrijem nov svet, nove ljudi, novo civilizacijo, o katerih doslej nisem imel pojma. Prvi trenutki na venezuelski zemlji so tako pretresljivi, da bi bilo potrebno več talenta, če bi hotel prikazati in pojasniti, kako prisrčno smo bili sprejeti. Beli in črni ljudje so večidel svetle barve, tako kot če belec porjavi na soncu, možje imajo hlače zavihane do kolen.

— Ubogi reveži, kakšni ste! slišimo okrog sebe.

Ta ribiška vas se imenuje Irapa in spada v zvezno državo Sucre. Dekleta in ženske so vse čedne, majhnih postav, a graciozne. Od prve do zadnje se brez izjeme vse spremenijo v bolničarke, sestre usmiljenke ali pokroviteljske matere.

V lopo za neko hišo so prinesli pet visečih postelj, mizo in par stolov, potem pa so nas od glave do peta premazali s kakavovim oljem. Na smrt utrujeni in lačni.smo se ulegli in potem so nam improvizirane bolniške sestre po malem dajale jesti, saj ti preprosti ljudje vejo, da po dolgem postu ne smemo zaužiti preveč reči naenkrat. Odpirali smo usta in spali in nismo se dobro zavedali, kaj se dogaja z nami.

Prvih žličk nekakšne tapioke naši prazni želodci niso hoteli sprejeti. V začetku smo vse sproti izbruhali.

Prebivalci te vasi so izredno revni. Vendar pa nam hočejo vsi brez izjeme pomagati. Zahvaliti se moramo njihovi skrbni negi in svoji mladosti, da smo po treh dneh že skoraj na nogah. Dolge ure sedimo v senci kokosovih listov in se pogovarjamo z gostoljubnimi domačini. Niso dovolj premožni, da bi nas oblekli vse naenkrat. Prihajajo majhne skupine. Nekateri se ukvarjajo z Guittoujem, spet drugi z Deplanqueom in tako naprej.

Prve dni so nas oblekli v takšne ali drugačne ponošene cunje, a čiste. Zdaj nam ob vsaki priložnosti kupijo kakšno novo srajco, hlače, pas, čevlje. Med ženskami, ki skrbijo zame, sta tudi dve mladi punci indijanskega tipa, a že mešanega s špansko ali portugalsko krvjo. Prvi je ime Tibisay, drugi Nenita. Kupili sta mi srajco, hlače in par copat, ki jim pravita aspargate. Podplat brez pete je usnjen, nart je pokrit s pletenim tkanjem, prsti pa ostanejo goli.

—    Kaj bi vas spraševali, odkod prihajate! Zaradi tetoviranih podob vemo, da ste ušli s francoske robije.

To me naravnost presune. Kaj! Vejo, da smo bili obsojeni za hude prekrške, zločine, in da smo zbežali iz kaznilnic, ki slovijo po svoji strogosti. In tem skromnim, ponižnim ljudem se zdi čisto normalno, da nam pomagajo! Ce si bogat ali premožen in ti ničesar ne manjka, tedaj pač ni težko izkazovati dobrote in nahraniti lačnega tujca. Če pa moraš na pol prerezati košček koruzne ali maniokove kasave, sorte doma pripravljene pogače, in ta skromni obrok, ki prej podhranjuje kot pa nahranjuje, deliš s tujcem, ki ga vrh vsega lovi pravica, tedaj je to samo občudovanja vredno.

Danes so vsi domačini nekam tihi. Izgledajo slabe volje in zaskrbljeni. Kaj jim je? Tibisay in Nenita sta ob meni. Po štirinajstih dneh sem se lahko prvič obril. V vasi živim že cel teden, okrog nas so sami dobri ljudje. Opekline po obrazu so se mi nekoliko zacelile, pa sem šel in se obril. Zaradi brade mi ženske niso znale prisoditi let. Zdaj so navdušene, z naivnim glasom mi pravijo, da se jim zdim mlad. Dejansko jih imam petintrideset, izgledam pa jih osemindvajset ali trideset. Ja, naši gostitelji so v skrbeh za nas, to kar čutim.

—    Kaj je? Daj, reci, Tibisay, kaj se dogaja?

—    Čakamo na tiste iz Giiirie, sosedne vasi. V Irapi ni »civilnega šefa«, komisarja, in nihče ne ve kako, ampak policija je že zvedela, da ste tu.

V tem se mi približa velika in čedna črnka, spremlja jo mlad moški golih prsi in z zavihanimi hlačami, lep atlet. Pokliče me, la Negrita, črnka, kakor imajo v Venezueli navado klicati temnopolte ženske, ker v teh krajih sploh ne poznajo rasne in verske diskriminacije.

—    Senor Enriquez, prišla bo policija. Ne vem, če je to za vas dobro ali ne. Zato je najbolje, če se greste za nekaj časa skrit v gore. Moj brat vas lahko spremi v majhno kočo, tam vas ne bo nihče našel. Tibisay, Nenita in jaz se bomo menjavale, vam nosile hrano in vas sproti obveščale o dogodkih.

Ves ginjen ji hočem poljubiti roko, a jo umakne in me ljubko, čisto nedolžno poljubi na lice.

Iznenada se pripodijo jezdeci. Levo ob pasu imajo nekakšne mačete, s katerimi ljudje v teh krajih sekajo sladkorni trs, desno jim visi ogromen revolver, pas pa imajo obložen z naboji. Razjahajo. Potem se nam približa velik in suh štiridesetletnik z mongolskim obrazom, indijanskimi očmi in bakrenasto poltjo, pokrit z ogromnim klobukom iz riževe slame.

—    Dober dan Jaz sem »civilni šef«, policijski prefekt.

—    Dober dan, gospod.

—    Poslušajte, vi, zakaj nas niste obvestili, da imate tu pet pobeglih Cayenerovl Kot sem slišal, že kar cel teden.

—    Čakali smo, da se prej pozdravijo, grozno so bili opečeni.

—    Prišli smo jih iskat. Kasneje jih s kamionom prepeljemo v Giiirio.

—    Kavo?

—    Ja, prosim.

Sedimo v nekakšnem krogu in skupaj pijemo kavo. Pogledam prefekta in njegove policaje. Ne 'izgledajo hudobni. Seveda, ubogajo ukaze in ni rečeno, da se z njimi tudi strinjajo.

—    Ste ušli s Hudiča?

—    Ne, iz Georgetowna prihajamo, iz Angleške Gvajane.

—    Zakaj niste tam ostali?

—    Življenje je težko.

—    In ste si mislili, da bo tu bolje ko z Angleži? reče in se nasmehne.

—    Ja, saj smo latinci tako kot vi.

Našemu krogu se približa kakšnih sedem ali osem mož. Njihov vodja je človek petdesetih let, sivolas, srednje velik, njegova koža je svetle čokoladne barve. Velike črne oči izdajajo, da je inteligenten, izredno bister človek. Z desno roko drži za ročaj mačete, ki mu visi ob nogi kot meč.

—    Prefekt, kaj boste z njimi?

—    V Gtiirio jih bomo odpeljali v zapor.

—    Pustite jih, naj živijo z nami. Vsaka družina bo vzela enega.

—    Nemogoče, prihajam z guvernerjevim ukazom.

—    Ampak na venezuelskem ozemlju niso ničesar zagrešili!

—    Priznam. Vendar pa so to zelo nevarni ljudje. Ce so jih v Franciji obsodili na robijo, njihovi zločini prav gotovo niso majhni. Ušli so brez kakršnihkoli osebnih dokumentov in Francija jih bo zahtevala, ko se bo zvedelo, da so v Venezueli.

—    Hočemo jih obdržati pri sebi.

—    Nemogoče, vam pravim, ukaz je prišel od guvernerja.

—    Vse je mogoče. Kaj sploh ve guverner o ubogih dušah! Človek ni nikoli zgubljen. Pa naj je storil še tako hud zločin, nekega dne se ga da spreobrniti in napraviti iz njega poštenega in dobrega človeka, ki ne bo škodil družbi. Kajne, da je tako?

—    Ja, rečejo v zboru ljudje okoli nas. Pustite nam jih, pomagali jim bomo. V enem tednu smo jih dovolj dobro spoznali, niso slabi ljudje.    r

—    Bolj civiliziran narod, kot ste vi, jih je zaprl v kletke, da bi jim preprečil delati zlo, reče prefekt.

—    In kaj je za vas civilizacija, šef? vprašam jaz. Da so pri nas bolj civilizirani, pravite? A zato, ker imajo Francozi avione pa lift pa podzemeljski vlak? Po mojem skromnem mnenju je v teh preprostih ljudeh, ki živijo z naravo in ne z mašinami, več človeške civilizacije, več duše in razumevanja. Ja, ne izkoriščajo iznajdb civilizacije, to je res, imajo pa čut za krščansko usmiljenje! Raje imam nepismenega domačina iz te male vasi kot pa diplomanta na Sorboni v Parizu, ki utegne lepega dne postati tak ko javni tožilec, ki me je poslal na robijo. Eden je vedno človek, drugi pa je na to pozabil.

—    Razumem vas. Vendar pa sem jaz le inštrument, izpolnjujem ukaze. Kamion je že tu. Prosim vas, pomagajte mi, da ne bo sitnosti.

Vsaka skupina žensk svojega gosta objame. Tibisay, Nenita in la Negrita me poljubijo in potem zajokajo. Možje nam dajo roko in s tem pokažejo, kako jim je hudo, da nas peljejo v zapor.

—    Zbogom, prebivalci Irape, pogumni in plemeniti ribiči, ki ste šli in se postavili za nas, uboge neznance. Kruh, ki sem ga jedel pri vas, kruh, ki ste si ga odtrgali od ust, kruh, simbol dobrote in bratstva, je bil zame velika šola: »■Nikoli ne boš ubijal, z ljudmi boš dober in jim pomagal za vsako ceno. Pomagal boš tistim, ki so še bolj nesrečni od tebe.« Ce postanem nekega dne res svoboden, tega ne bom pozabil. Kadar bom mogel, bom pomagal, kot so me naučili tisti, ki sem jih najprej srečal v Venezueli.

In potem sem jih srečal še dosti.

Kaznilnica v El Doradu

Dve uri pozneje pridemo v veliko vas, morsko pristanišče, ki si prizadeva biti mesto, to je Guiria. »Civilni šef«, nekaj takega kot pri nas v Franciji prefekt, nas lastnoročno preda policij skcrnu komandantu Guirie. Na komisariatu ravnajo z nami kolikor toliko lepo, potem nas pokličejo na zaslišanje. A preiskovalec je zabit človek in nikakor noče razumeti, da prihajamo iz Angleške Gvajane, kjer smo bili svobodni. Iz Georgetowna do zaliva Paria je relativno kratka pot, nam reče, kako, da smo torej prišli v tako čudnem stanju in tako izčrpani, tisto zgodbico o tajfunu pa naj raje pripovedujemo mamam.

—    Dve ogromni ladji sta potonili v tem tornadu, s kompletno posadko in tovorom boksita, vi pa da bi se rešili v odprti, pet metrov dolgi barki! Kdo vam bo le verjel? Še bebček, ki prosjači na trgu, bo odkimal. Lažete in nekam sumljiva se mi zdi vaša zgodbica.

—    Pozanimajte se v Georgetownu.

—    Ni mi, da bi si še z Angleži delal sitnosti.

In potem ta kretenski, trmasti, nejeverni in domišljavi preiskovalec odpošlje raport, ne vem ne kam ne komu. Vem samo to, da so nas lepega dne zbudili ob petih zjutraj, nas vklenjene naložili na kamion in odpeljali neznani usodi naproti.

Pristanišče Guiria je v zalivu Paria, in kot sem že povedal, nasproti Trinidada. Ima tudi svojo prednost, saj se izliva v morje ogromna reka Orinoko, vsaj tako velika kot Amazonka.

Zastraženi z desetimi policaji in vklenjeni smo se na kamionu odpeljali proti mestu Ciudad Bolivar, pomembni prestolnici države Bolivar. Vožnja po slabih cestah je bila sila utrudljiva. Premetavalo nas je ko vreče z orehi, policaje in nas pet, na kamionu je bilo huje kot na toboganu. Vožnja je trajala pet dni. Ponoči smo spali, zjutraj pa so nas odpeljali naprej, nismo vedeli kam.

In več ko tisoč kilometrov od morja se je na poti med Ciudad Bolivarom in El Doradom sredi džungle naposled končalo naše mukepolno potovanje.

Vojaki in zaporniki izgledajo silno slabo, ko pridemo v vas El Dorado.

Ampak kaj je El Dorado? Najprej je bil tu up španskih konkvistadorjev. Videli so, da so iz teh krajev Indijanci prihajali z zlatom, pa so bili prepričani, da se dviga gora iz zlata, v najslabšem primeru da je pol gore iz zemlje, pol iz zlata. Drugače pa je El Dorado vas, ki leži ob reki, polni karib, piranh, mesojedih rib, ki v trenutku požrejo človeka ali žival, temblader, električnih skatov, ki svojo žrtev usmrtijo z električnim tokom in nato posesajo. Sredi reke je otok in na tem otoku je pravo koncentracijsko taborišče. To je venezuelska kaznilnica.

Ta kolonija prisilnega dela je najhujša reč, kar sem jih kdajkoli videl v življenju, bolj nečloveškega in divjaškega ravnanja z zaporniki si ne bi znal predstavljati, saj uboge reveže neprestano pretepajo. To je nekakšen kvadrat sto petdesetih metrov, obdan z bodečo žico. Štiristo mož spi tu, pod milim nebom, prepuščeni slabemu ali dobremu vremenu, okrog taborišča je le nekaj pločevinastih streh.

Brez besede in kakršnegakoli pojasnila nas okrog treh popoldne torej pripeljejo v kaznilnico El Dorado, vklenjene in na smrt utrujene. Ne da bi nas vprašali za imena ali karkoli zabeležili, nas čez pol ure pokličejo in dva dobita lopato, ostali trije pa cepin. Obstopi nas pet vojakov s kor-poralom na čelu in s puškami in bikovkami nam pokažejo, da moramo na delo. Takoj nam je jasno, da nam hoče kaz-nilniška straža pokazati svojo avtoriteto. Zaenkrat je najbolje, če lepo ubogamo. Potem bomo že videli.

Pridemo na gradbišče. Sredi džungle kaznjenci delajo cesto. Pokažejo nam, kje naj kopljemo. Ubogamo in ne dvignemo glave, delamo, kolikor nam pač dopuščajo moči. Nikakor pa ne preslišimo grobih kletvic in udarcev, ki jih kar naprej sprejemajo drugi zaporniki. Nas na srečo ne pretepajo z bikovkami. Ta delovna uprizoritev je bila samo lep način, da nas vojaki seznanijo z metodami prisilnega dela.

Bila je sobota. Po končanem delu so nas vse prepotene in zaprašene odpeljali v kamp, še vedno brez kakršnihkoli formalnosti.

—    Francozi, sem!

Poklical nas je korporal »prešo«, kapo. To vam je ogromen mestic, vsaj meter devetdeset v višino. V roki ima debelo bikovko. Zadolžen je za disciplino v notranjosti kampa.

Pokažejo nam, kje naj obesimo postelje. Blizu vhodnih vrat, pod milim nebom. Malo stran je pločevinasta streha, pa se bomo spodaj lahko skrili pred dežjem ali premočnim soncem.

Večinoma so zaporniki Kolumbijci ali Venezuelci. Noben dosedanji kaznilniški kamp se ne da primerjati s to strašno delovno kolonijo. Še pes bi crknil ob takšnem režimu. Vendar pa se vsi držijo kar dobro, saj je hrana dobra in je ni malo.

Napravimo kratek bojni sestanek. Ce jo slučajno kdo dobi od soldata, je najbolje, če takoj nehamo delati, se uležemo po tleh in se za nobeno ceno ne dvignemo. V tem primeru bo menda prišel kak šef, zahtevali bomo pojasnilo. Ničesar nismo zagrešili v Venezueli, znašli pa smo se na prisilnem delu! Guittou in Barriere, ki sta bila osvobojena, bosta zaprosila, naj ju vrnejo Franciji. Potem se odločimo in pokličemo korporala »preša«. Jaz bom govoril z njim. Pravijo mu Negro Blanco, beli zamorec. Guittou odide ponj. Krvnik pride, v roki še vedno drži bikovko. Stopimo okrog njega.

—    Kaj hočete od mene?

Oglasim se jaz:

—    Samo nekaj bi ti radi povedali: nikoli ne bomo prekršili vaših pravil in zato ne boš imel razloga, da bi nas pretepal. Ker pa smo opazili, da udrihaš s pendrekom, kamor pade, brez veze, smo te poklicali. Ce kdaj slučajno usekaš koga izmed nas, si na mestu mrtev. Si razumel?

—    Ja, reče Negro Blanco.

—    Pa še nekaj.

—    Ja? reče z zamolklim glasom.

—    Če bom moral te reči ponoviti, pripelji sem oficirja in ne vojaka.

—    Ja, reče in gre.

Ta reč se je zgodila v nedeljo, ko zaporniki ne grejo delat. Kmalu pride oficir.

—    Kako ti je ime?

—    Metulj.

—    Si ti šef Cayenerovl

—    Pet nas je in vsi smo šefi. *

—    Zakaj pa si potem ti govoril s kapojem?

—    Se najbolje znam špansko.

Tip je kapetan nacionalne garde. Ni komandant, mi pove, še dva sta, ki imata večjo besedo v kampu, pa ju trenutno ni in ju zato nadomešča. Komandanta bosta prišla v torek.

—    Grozil si mu, da ga ubijete, če bi koga udaril. Je

res?

—    Je, in zelo resno mislimo. Seveda pa sem povedal, da se bomo v redu obnašali in ne bo imel razloga za kakršnokoli telesno kazen. A sploh veste, kapetan, da nas nobeno sodišče ni obsodilo? V Venezueli nismo ničesar napravili.

O tem nimam pojma. V taborišče so vas pripeljali brez dokumentov, dobil sem samo kratko sporočilo, naj vas takoj dam delat.

—    No, kapetan, vojak ste, bodite pravični, dokler nadomeščate komandanta, pa opozorite svoje ljudi, naj lepo ravnajo z nami. Še enkrat vam po pravici povem, da ne moremo biti obsojeni, če se v Venezueli nismo prekršili.

—    Prav, poskrbel bom za ukaze v tem smislu. Upam, da ne lažete.

Potem ves popoldan gledam okrog sebe in opazujem jetnike. Nekaj stvari je prav neverjetnih. Vsi izgledajo kar normalno. Na udarce in brce so se že tako navadili, da se jim ne izogibajo niti v nedeljo, ko bi se kaj lahko obnašali spodobno; nekakšen masohističen užitek najdejo v tem, da se igrajo z ognjem. Kar naprej počnejo prepovedane reči: kockajo, na stranišču mečkajo kakšnega fantiča, kradejo ali pa z opolzkimi besedami nagovarjajo ženske, ki jim iz vasi prinašajo sladkarije in cigarete. Včasih vaščanke tudi zamenjujejo. Kakšno pleteno košaro ali izklesan kipec za majhen denar ali par škatel cigaret. No, in med jetniki so tudi tq.ki, ki znajo uboge ženske skoz bodečo žico ogoljufati in okrasti. Hitro izginejo in se pomešajo med drugimi. Iz vsega tega sledi: telesnih kazni, krivičnih in neupravičenih, so možje navajeni, saj imajo namesto kože strojeno usnje, pa se za bič in vse drugo nič več ne zmenijo. Od surovih kazni nima tu res nihče koristi.

Rekluzija na Saint-Josephu na primer je s svojim molkom precej hujša od te kolonije. Tukaj so kazni in strah trenutni, po končanem delu, ponoči in v nedeljo se lahko jetniki zgovarjajo, dobro so hranjeni. Človek lahko tu kazen odbrenka kar v redu, saj v nobenem primeru ne presega petih let.

Nedeljo preživimo hitro, kadimo, pijemo kavo in se menimo. Približalo se nam je tudi nekaj Kolumbijcev, pa smo jih vljudno, a odločno odstranili. Vsem mora biti jasno, da smo jetniška klasa zase, drugače je z nami konec.

Naslednjega dne se ob šestih zjutraj po obilnem zajtrku kot vsi drugi odpravimo na delo. Takole poteka delovni start: na eni strani stoji petdeset jetnikov, pred sabo imajo petdeset Soldatov. Petdeset na petdeset, vsak jetnik ima svojega stražarja. Med obema vrstama leži petdeset kosov orodja: lopate, krampi, sekire. Možje gledajo ‘drug drugega. Jetniki v vrsti so malce preplašeni, vojaki na drugi strani nervozni in sadistični.

Seržant pokliče ime in reče:

— Lopato!    »

Ubožec pohiti naprej, se skloni, da bi pobral lopato in si jo vrgel na ramo, tedaj pa se spet oglasi seržant. Zakliče številko in tako pokliče enega izmed svojih vojakov. Vojak od zadaj navali na ubogega tipa in mu jih naloži z bikovko. Ta grozna ceremonija se ponovi dvakrat na dan. Med potjo na delo je potem vse še najbolj podobno priganjanju tovornih osličkov, robijašev.

Zona nas je spreletavala, ko smo čakali, da pridemo na vrsto. Na srečo je šlo z nami drugače.

—    Francozi, sem! Tu imate krampe, ti starina, pa vzemi lopato!

Nismo ravno tekli, šli pa smo z vojaškim korakom in spremljali so nas štirje vojaki s korporalom na čelu. Ta dan na skupnem delovišču je bil še strahotnejši ko prvi. Tisti, ki so jih vzeli stražarji na piko, so popolnoma izčrpani tulili ko blazni in na kolenih rotili svoje rablje, naj prenehajo mlatiti po njih. Popoldne so morali iz več kupov slabo zgorelega lesa napraviti en sam velik kup in zadaj počistiti. S pendrekom je vsak vojak mlatil svojega jetnika in ga priganjal k hitrejšemu delu. Reveži so tekali, pobirali les in ga nosili na sredo kampa. V tej obsedenski dirki pred pendreki jih je nekaj dobesedno znorelo. Mimogrede so zgrabili kak ogorek in si spekli roke, vojaki pa so jih gonili naprej in so bosi tekali po kadeči se žerjavici. Ta reč je trajala polne tri ure. Na srečo ni bil nihče izmed nas povabljen na to peklensko čiščenje. Na srečo, ja, kajti med kopanjem smo se skrivaj domenili, da skočimo na prvih pet vojakov, jim vzamemo orožje in začnemo streljati v divj ake.

Danes je torek in poklicali so nas v pisarno obeh komandantov nacionalne garde. Tipa sta oba začudena, da so nas pripeljali v El Dorado brez ustreznih dokumentov, iz katerih bi se videlo, če nas je sodišče obsodilo. Obljubita nam, da bosta takoj jutri prosila za pojasnila.

Stvar se ni vlekla dolgo. Komandanta kaznilniške straže sta gotovo zelo stroga, morda celo pretirano groba, ampak kljub vsemu sta korektna, saj sta zahtevala, naj pride direktor kolonije osebno in naj pojasni naš primer.

In zdaj je tu, s svojim svakom Russianom in dvema oficirjema nacionalne garde.

•— Francozi, jaz sem direktor kolonije El Dorado. Hoteli ste govoriti z mano, kaj je?

—    Najprej bi nas zanimalo, katero sodišče nas je kar tako obsodilo in poslalo v to prisilno kolonijo? Za koliko časa in s kakšnim vzrokom, vas vprašam! V Venezuelo smo prišli po morju, izkrcali smo se v Irapi. Storili nismo najmanjšega prestopka in zdaj smo tu! A nam lahko pojasnite, čemu smo prisiljeni delati?

—    Menda veste, da je zdaj vojna. Najprej moramo vedeti, kdo ste.

—    Ze prav, ampak to še vedno ne opravičuje dejstva, da smo v tej kaznilnici.

•— Zbežali ste s francoskega ozemlja. Vedeti moramo, če vas zahtevajo nazaj.

—    Prav, prav. Vendar pa me še vedno zanima, zakaj delajo z nami kot z obsojenci.

-— Zaenkrat ste zaprti po zakonu vagues y maleantes, saj vas bomo poskušali identificirati.

Diskusija bi lahko trajala še ure in ure, če se ne bi eden izmed oficirjev spomnil in povedal svojega mnenja:

—    Direktor, s temi zares ne moremo ravnati tako kot z ostalimi jetniki. Preden se v Caracasu odločijo kako in kaj, predlagam, da se najde zanje kak drug posel kot delo na cesti.

—    To so nevarni možje, kapoju so zagrozili s smrtjo, če bi jih udaril. Saj je tako, ne?

—    Nismo mu samo zagrozili, gospod direktor, ubit bo vsak, ki bi se hotel zabavati in nas udariti.

—    Pa če bo to vojak?

.— Ista figa. Ničesar nismo storili, da bi morali trpeti takšen režim. Zakoni in kazni so tam, odkoder prihajamo, morda precej hujši kot tu, ampak pustili se ne bomo, da bi nas tepli ko pse!

Direktor se je triumfalno obrnil k oficirjema:

—    A zdaj vidite, da so izredno nevarni!

Komandant garde je najstarejši izmed vseh, za kratek

hip ali dva pomisli, potem pa na naše veliko začudenje zaključi:

—    Francoski ubežniki imajo prav. Noben zakon v Venezueli ne opravičuje dejstva, da morajo delati v tej koloniji. Jaz jim dam popolnoma prav. Pa še nekaj, direktor: a jim daste posebno delo, ali pa sploh ne bojo šli na delo. Če bojo skupaj z drugimi, jih bojo lepega dne mirno fasali, pa bo.

—    Bomo videli. Zaenkrat jih kar še pustite v kampu. Jutri vam sporočim kako in kaj, reče in potem s svakom odideta.

Oficirjema se lepo zahvalim. Dasta nam cigarete in obljubita, da bosta na večernem raportu oficirjem in vojakom zabičala, da nas za nobeno ceno ne smejo pretepati.

Tako smo v kampu že teden dni. Delati nam ni treba. Včeraj je bila nedelja in zgodilo se je nekaj strašnega. Kolumbijci so žrebali, kdo naj ubije kapoja Negra Blanca. Nesreča je doletela tipa tridesetih let. Dali so mu veliko žlico, katere ročaj so ob cementu zbrusili in tako napravili nekakšno dvorezno bodalo. Možak se je korajžno držal pogodbe s prijatelji. Negra Blanca je trikrat zabodel ob srcu. Kapoja so na mestu odpeljali v ambulanto, morilca pa sredi kampa privezali ob kol. Ko poblazneli vojaki povsod iščejo orožje. Udarci padajo na vse strani. Ker se nisem dovolj hitro spravil iz hlač, me je eden izmed njih mimogrede oplazil z bikovko. Barriere pograbi klop in jo dvigne vojaku nad glavo. Neki drugi vojak sune Barriera z bajonetom, v tem pa jaz tipa, ki me je prvi udaril, z brco v trebuh zložim po tleh. Ravno sem že prijel njegovo puško, ko od daleč zaslišim močan glas:

—    Prenehajte! Stran od Francozov! Francoz, spusti puško!

To je kapetan Flores, tisti, ki nas je sprejel prvega dne.

Njegov ukaz je prišel ravno še pravi čas, saj sem bil na tem, da pritisnem na petelina. Brez kapetanove intervencije bi morda ubil enega, dva, skoraj zagotovo pa bi nas stalo življenje, po neumnosti bi ga zapravili na tem koncu Venezuele, bogu za hrbtom, v kaznilnici, kjer nismo imeli kaj početi.

Zahvaljujoč se kapetanovi energični intervenciji, se vojaki umaknejo in se odidejo izživljat drugam. In tedaj smo bili priče najbolj podle reči, ki si jo lahko človek zamisli.

Reveža, ki je zabodel Negra Blanca, imajo privezanega ob kolu, potem pa začno trije, kapo in dva soldata, mlatiti po njem, vsi trije naenkrat. In to je trajalo od petih popoldne do šestih zjutraj, ko se je začelo daniti. Ne gre hitro, če je treba človeka ubiti z bičem! Od časa do časa so se za hip ustavili in ga vprašali, kdo mu je dal žlico in kdo jo je zbrusil. Možak je stiskal zobe in nikogar ni izdal, čeprav so mu obljubljali, da ga odvežejo z droga. Večkrat se je onesvestil, pa so ga polili z vedrom vode in spet je prišel k sebi. Višek vsega je bil dosežen ob štirih zjutraj. Koža pod udarci ni več reagirala in rablji so odložili biče.

—    Je mrtev? vpraša oficir.

—    Ne vemo.

—    Odvežite ga in spustite na tla.

Štirje so ga raztegnili po tleh in potem mu je eden izmed krvnikov poslal bikovko med noge. Udarec je bil tako točen, da je Kolumbijec kljub vsemu le zatulil od bolečine.

—    Nadaljujte, ni še mrtev, je rekel oficir.

Mlatili so in mlatili do belega dne. Ta bastonada, ki se je ne bi sramovali v srednjem veku in ki bi pokončala konja, vendarle ni uničila ubogega reveža. Potem so ga pustili eno uro in ga niso tepli. Večkrat so ga poškropili z mrzlo vodo in naposled mu je s pomočjo nekega vojaka uspelo vstati. Za kratek hip se je obdržal sam na nogah. Prišel je bolničar in prinesel kozarec.

—    Spij tole razkužilo, je ukazal oficir, to ti bo pomagalo.

Tip s tresočo roko dvigne kozarec in popije tekočino. Potem se zgrudi na tla, za vedno. Cisto nazadnje je izhropel še nekaj besed:

—    Bedak, strup je bil.

Kaj bi vam pripovedoval, da se tedaj z nami vred nihče ni nameraval ganiti, še s prstom ne! Po kampu je zavladala groza. Tokrat sem si drugič v življenju zaželel umreti. Lep čas me je mikala puška, ki jo je nedaleč od mene prav nemarno držal eden izmed vojakov. Zadržal me je strah, da bi me ubili, še preden bi utegnil pomeriti in ustreliti.

Kakšen mesec pozneje je bil Negro Blanco spet groza in trepet kampa. Vendar pa mu je bilo usojeno, da crkne v El Doradu. Neke noči je šel mimo ograde, pa mu je stražar ukazal s puško:

—    Poklekni.    ,

Negro Blanco je ubogal.

—    Zdaj pa zmoli, umrl boš.

Pustil ga je, da je na kratko zmrmral svojo molitev, potem pa ga je vojak s tremi streli pobil. Jetniki so pravili, da vojak ni več prenesel svinjarij, ki jih je počenjal kapo. Spet drugi so trdili, da ga je Negro Blanco ovadil komandantu, ker sta se poznala še v Caracasu; baje da je bil vojak v prejšnjih časih tat. Pokopali so ga nedaleč od ubogega Kolumbijca, bil je prav gotovo tat, ampak kljub temu z neverjetno korajžo.

Zaradi vseh teh dogodkov so na nas čisto malo pozabili. Drugi zaporniki štirinajst dni niso hodili na delo. Barriera je obiskal vaški doktor in mu pozdravil rano od bajoneta.

Zdaj nas kar rešpektirajo. Chapar je odšel včeraj k direktorju kolonije za kuharja. Guittouja in Barriera so spustili, saj so iz Francije poslali naše podatke. Iz njih je bilo razvidno, da sta svojo kazen odslužila, pa so ju pustili na prosto. Jaz sem zase povedal italijanski priimek, ampak s prstnimi odtisi so ugotovili, da sem Charriere, obsojen na dosmrtno. Zvedeli so tudi, da sta bila Deplanque in Chapar obsojena na dvajset let. Ves ponosen nam je direktor prinesel novice iz Francije.

—    Na venezuelskem ozemlju se niste prekršili, a kljub temu vas bomo obdržali še za nekaj časa, potem vas bomo spustili. Medtem pa pridno delajte in se lepo obnašajte: trenutno vas imamo v fazi opazovanja.

V pogovoru z oficirji sem zvedel, da v vasi zelo primanjkuje sveže zelenjave. Kolonija sicer prideluje koruzo, riž, fižol, ampak to je tudi vse. Obljubim jim zelenjavni vrt, če mi priskrbijo seme. V redu.

In že imam privilegij. Z Deplanquom naju pošljejo iz taborišča v dobro zgrajeno leseno hišo s streho iz palmovih listov. Zraven je še ena hiša in vanjo se vselita dva izgnanca, ki so ju aretirali v Ciudad Bolivaru. Prvi je Toto, Parižan, drugi je s Korzike.

S Totom postaviva velike mize, njihove noge pa postaviva v polne škatle petroleja, da mravlje ne bi odnesle semena. Kaj hitro nama potem zrastejo veliki sadeži, paradižniki, melancane, dinje, stročji fižol. Ko so sadeži dovolj močni in jim mravlje niso več nevarne, jih s Totom presadiva v gredice. Vse naokrog izgrebeva nekakšen jarek, ki ga bova zalivala z vodo. Sadeži se ne bojo mogli posušiti, pa tudi paraziti jim ne bojo prišli blizu, v teh krajih jih je na tone.

—    Na, kaj pa je to? vpraša Toto. Poglej, kako se sveti tale kamenček.

—    Operi ga.

To je droben kristal, velik ko čičerka. Obdan je z nekakšno trdo skorjo, in ko je opran, se še bolj sveti.

—    Kaj če je diamant?

—    Drži gobec, Toto. Če imaš briljant v pesti, nikar ne trobi na ves glas. Kaj veš, mogoče sva odkrila cel rudnik diamantov! Skrij ga in počakajva do večera.

Ob večerih inštruiram matematiko enega izmed korpo-ralov (danes je polkovnik), ki bi se rad vpisal v oficirsko šolo. To vam je plemenit, pošten in iskren človek, o tem sem se imel priložnost prepričati v vseh petindvajsetih letih, kar sva prijatelja. Zdaj ga kličejo polkovnik Francisco Bolagno Utrera.

—    Francisco, kaj je to? Kristal?

—    Ne, je rekel, potem ko ga je natančno pregledal. To je diamant. Dobro ga skrij, nikomur ga ne pokaži. Kje si ga našel?

—    Pod paradajzi.

—    Čudno. Pomisli, če ga nisi morda prinesel z reke. Ko z vedrom zajameš vodo, z dna odneseš tudi pesek, ne?

—    O ja.

—    No, potem ni več problema. Briljant si prinesel iz reke Caroni. Lahko še iščeš, ampak pazi. Nikoli ne najdeš samo enega, dragi kamni se ponavadi držijo blizu drug drugega.

Toto se vrže na delo.

Se nikdar ni revež tako garal v svojem življenju! Fantje, ki ne vejo, za kaj gre, mu večkrat rečejo:

—    Ne pretirivaj, Toto, saj te bo konec. Vrh vsega pa nosiš še pesek, a ne moreš malo bolj paziti!

—    Zemlja je potem lažja, fantič, odgovarja Toto. Če je pomešana s prodom, laže požira vodo.

Toto se ne zmeni za naše zafrkavanje in kar naprej z reke prinaša vodo. Nekega dne je točno opoldne, ko smo se hladili v senci, padel pred nami na gobec in sredi raztresenega peska se je zableščal briljant, večji ko dve'čičerki skupaj. Brž je planil nadenj in to je bilo narobe.

—    Hej, je rekel Deplanque, kaj nimaš tamle diamanta? Soldatje so mi rekli, da je v reki polno diamantov in zlata.

—    No, saj zato tudi nosim vodo iz reke. Menda nisem tak bedak, da bi z njo šel in zalival paradižnik! pove Toto, ves srečen, da lahko opraviči svoje prekomerno garanje.

No, in čez pol leta, da končam s to zgodbo, ima Toto že za sedem ali osem karatov briljantov. Jaz jih imam kak ducat, poleg tega pa še približno trideset majhnih kamenčkov, »komercialnih«, kakor jim pravijo rudarji. Lepega dne sem našel kamen vsaj šestih karatov, ki sem ga dal pozneje v Caracasu zbrusiti in je imel potem štiri karate. Noč in dan ga nosim na prstu. Zadnje čase sta našla nekaj dragih kamnov tudi Deplanque in Antartaglia. Jaz slovitega plana z robije nisem vrgel stran, pa sem vanj spravil svoj zaklad. Tudi onadva sta si iz bikovih rogov naredila plan in dobro jima služi.

O teh rečeh ne ve nihče razen bodočega polkovnika Francisca Bolagna. Paradižniki in drugi sadeži so pognali. Oficirji nam pridno plačujejo, ko jim v menzo nosimo zelenjavo.

Zaenkrat se nam ni treba pritoževati, kar nekam svobodni smo. Delamo in nihče nas ne straži, živimo v dveh lesenih hišah. V taborišče ne gremo nikoli. Z rešpektom delajo z nami. Seveda pa ob vsaki priložnosti sitnarimo pri direktorju, naj nas že enkrat spusti na prosto. Zmeraj odgovori: »Kmalu.« Ampak potem ni nič in tako mine osem mesecev. Po glavi mi začne že rojiti, da bi kratko malo zbežal. Toto o tem noče slišati. Ostala dva tudi ne. Da bi preštudiral reko, sem si nabavil ribiško palico in trnke. Prodajam tudi ribe, posebno še famozne karibe, kilo težke mesojede ribe z groznimi čekani, ki me še najbolj spominjajo na čeljusti morskih psov.

Danes so vsi na nogah. Gaston Duranton, imenovan Še-pavec, je pobegnil in s sabo odnesel sedemdeset tisoč boli-varjev iz direktorjeve blagajne. To vam je robijaš z originalno preteklostjo!

Kot otrok je bil v poboljševalnem zavodu na otoku Oleron in v delavnici je delal kot čevljar. Lepega dne se je strgal jermen in mu izpahnil kolk. Zaradi slabe bolniške oskrbe se mu kost ni zarasla pravilno in otroška leta in še lep čas potem je ostal hrom v kolku. Grozno ga je bilo gledati, ko je ves zverižen in mršav za sabo vlekel mrtvo nogo. Petindvajset let mu je bilo, ko je prišel na robijo. Saj ni nič čudnega, če se je v dolgoletnem stažu v poboljševalnici izučil za tatu!

Vsi ga kličejo Sepavec. Redko kdo ve, da mu je ime Gaston Duranton. Šepa, pa ga kličejo Sepavec. A čeprav ves zverižen, lepega dne uide z robije in pride do Venezuele. Tedaj so bili časi diktatorja Gomeza. Le malo robijašev je prišlo živih skoz njegovo kolesje. Nekaj redkih primerov, predvsem doktor Bougat, ki je rešil prebivalce otoka Mar-garita, iskalce biserov, pred hudo epidemijo rumene mrzlice.

Šepavca je aretirala sagrada, specialna Gomezova policija, in poslali so ga delat venezuelske ceste. Francoski in venezuelski kaznjenci so bili priklenjeni z verigo na debele krogle, na katerih je bil toulonski emblem z lilijo. Ce so se možje pritoževali, so jim rekli: »Pa kaj! Saj so verige in kugle iz tvojih krajev! Poglej lilijo.« No, in Šepavec je zbežal tudi iz te potujoče kaznilnice, kjer je moral graditi cesto. Po nekaj dneh so ga dobili in privedli nazaj. Pred vsemi drugimi so ga slekli in položili na trebuh. Obsojen je bil na sto udarcev z bikovko.

Silno redko človek prenese več kot osemdeset udarcev. Ampak fant ima srečo, da so ga same kosti. Leži na trebuhu in pod udarci se mu jetra ne morejo razliti. Po taki basto-nadi ima revež rit dobesedno sesekljano, potem mu rablji rane posujejo s soljo in ga pustijo na soncu. Glavo mu pokrijejo z debelim listom. Naj umre od udarcev, si mislijo, ne pa od sončarice.

Sepavec po tem srednjeveškem mučenju ostane živ, in ko se s težavo pobere, nebesa! Ko se dvigne, stoji na obeh nogah in nič več ni zverižen. Pod udarci se mu je kolk premaknil, kolk, ki se mu je po nesreči v delavnici slabo zacelil! Vojaki in jetniki kričijo, da se je zgodil čudež. Ljudje iz teh vraževernih krajev so prepričani, da mu je Bog poplačal vso korajžo, da je vzdržal pod udarci. Naslednjega dne so mu odvezali verigo in kroglo in ga postavili za razna-šalca vode po delovišču. Hitro napreduje in ob dobri menaži se kmalu razvije v plečatega, atletskega tipa.

V Franciji so medtem zvedeli, da morajo pobegli robi-jaši Venezueli graditi ceste. Misleč, da bi se dalo to energijo raje porabiti v Francoski Gvajani, se je maršal Franchet d’Esperey odpravil k diktatorju, ki je bil kar vesel poceni delovne sile, in ga zaprosil za vrnitev ubežnikov.

Gomez je privolil in v pristanišče Puerto Cabello jih je prišla iskat ladja. In potem so bili na krovu blazni štosi, saj jih je bilo dosti, ki so prišli iz drugih kampov, pa niso poznali Sepavčeve štorije.

—    Hja! Marcel, kako si kaj?

—    Kdo si ti?

—    Sepavec.

—    Ne vleci me, človek! so potem vzklikali drug za drugim, saj so imeli pred sabo velikega in postavnega fanta, ki je odlično stal na obeh nogah.

Sepavec se je potem vso pot zabaval in klical prijatelje, ki pa ga niso poznali in mogli verjeti, da bi se zveriženi Sepavec nenadoma prelevil v normalnega tipa. Na Kraljevem sem potem vse to izvedel iz njegovih ust.

Leta 1943 je spet zbežal in to pot ga je smola pripeljala v El Dorado. Ker je že bil v Venezueli, seveda kot jetnik, so ga takoj zaposlili kot kuharja, ker je Chapar pustil svoje mesto in postal vrtnar. Sepavec je bil torej v vasi pri direktorju, se pravi na drugi strani reke.

V direktorjevi pisarni je bila železna blagajna in v njej denar, last kolonije. No, in tako ti Sepavec kratko malo pobaše sedemdeset tisoč bolivar jev, ki so v tistih časih veljali okroglih dvajset tisoč dolarjev. In zdaj so vsi na nogah: prišel je direktor s svojim svakom pa oba gardna komandanta. Direktor nas hoče pri priči premestiti v taborišče. Oficirja se upreta, kaj bo sicer z zelenjavo! Naposled direktorju le dopovejo, da mu ne moremo pomagati z nobenim podatkom, saj bi nas ne bilo več, če bi nam Sepavec pokazal denar iz blagajne. Vrh vsega pa hočemo za vsako ceno postati svobodni v Venezueli in ne v Angleški Gvajani, kamor se je Sepavec edinole lahko napotil. Več ko sedemdeset kilometrov daleč v džungli so ga potem našli čisto blizu angleške meje, ko so ga že odnašali mrhovinarji.

Po prvi, najbolj pripravni verziji naj bi Sepavca ubili Indijanci. Precej pozneje so v Ciudad Bolivaru aretirali tipa, ki je menjaval preveč nove bankovce po petsto bolivarjev. Banka, ki je poslala denar direktorju kolonije El Dorado, je po oznakah ugotovila, da gre za ukradene bankovce. Tip je priznal, povedal še dvoje drugih imen, ki pa jih niso nikdar aretirali. No, takole na kratko o življenju in koncu mojega dobrega prijatelja Gastona Durantona, imenovanega Sepavec.

Naskrivaj so nekateri oficirji poslali jetnike iskat zlato in diamante v rio Caroni. Rezultati so bili kar zadovoljivi, sicer ne bajni, ampak ravno tolikšni, da so stimulirali iskalce. Pod mojim vrtom po ves dan delata dva človeka z narobe obrnjenim zvonastim sitom. Napolnita ga s peskom in potem z vodo. Ker je diamant težji, ostane na dnu te sorte klobuka. In pred kratkim je bil že nekdo ubit. Kradel je svojemu »gospodarju«. In po tem drobnem škandalu so morali prenehati z nedovoljenim iskanjem.

V taborišču je tudi tip, ki je ves tetoviran po prsih. Na vratu ima napisano: »Drek pa frizer!« Desno roko ima hromo. Iz spačenih, zvitih ust mu moli velik, slinast jezik. Na prvi pogled je jasno, da ima delno paralizo. Od kdaj? Nihče nima pojma. Ko smo prišli, je bil že tu. In odkod je pribežal? Jasno nam je le to, da je kaznjenec ali izgnanec. Na prsih ima tetovirano »Bat d’Af«. To in »Drek pa frizer!« je najlepši dokaz, da je bil na robiji.

Pravijo mu Picolino, vsi ga kličejo tako, pazniki in jetniki. Lepo delajo z njim, trikrat na dan mu dajo jesti, dobiva cigarete. Njegove modre oči gledajo ostro, a njegov pogled ni zmeraj žalosten. Razume vse, kar mu rečeš, ne more pa govoriti in pisati: desno roko ima paralizirano, na levi pa mu manjkajo palec in še dva prsta. Ure in ure ostane ta ubogi revež prilepljen ob bodečo žico in me čaka, saj vsak dan nesem zelenjavo v oficirsko menzo. Vsako jutro se torej ustavim ob žici in se pogovarjam s Picolinom. Njegove modre oči so prepolne življenja, telo pa je skoraj mrtvo. Lepe reči mu pripovedujem, on pa mi z glavo ali vekami pokaže, da je razumel. Oči se mu zasvetijo za hip, koliko stvari bi mi rad pojasnil! Vedno mu prinesem kakšno poslastico; zeleno, paradižnikovo ali kumarično solato, kakšno drobno dinjo ali pa na žerjavici pečeno ribo. Sicer fant ni lačen, gotovo pa se mu po obilnem kosilu na venezuelski robiji prileže kakšna majhna sprememba uradnega menuja. Tudi cigaret mu ne pozabim prinesti. Moji obiski pri Pico-linu so postali tako običajni, da so mu vojaki in zaporniki prilepili vzdevek Metuljev sin.

Svoboda

To je nekaj neverjetnega, Venezuelci so tako simpatični in prikupni, da sem začel naposled še verjeti vanje! Ne bom zbežal. Jetnik sem, a ne pritožujem se v tem nenormalnem položaju, želim samo, da bi me nekega dne sprejeli medse. To izgleda dokaj paradoksno, ne? Če samo pomislim, kako surovo delajo s kaznjenci, pa bi me minila želja, da bi kdajkoli živel v teh krajih! Ampak telesne kazni se jim zdijo povsem normalne, vojakom in jetnikom! Ce na primer vojak napravi napako, njemu prav tako prisodijo nekaj udarcev z bikovko. In ko se čez nekaj dni sreča s korporalom, ser-žantom ali oficirjem, ki ga je tepel, se lahko meni z njim, kot da se ni nič zgodilo.

Teh barbarskih metod so se naučili za časa diktatorja Gomeza, ki jih je vodil dolga leta. In navade so ostale. Civilni šef prebivalce, ki spadajo pod njegovo sodno oblast, za prekrške kaznuje silno preprosto, z bikovko.

No, in zaradi nekakšne revolucije se lahko jutri pripravim na osvoboditev. Pol civilni pol vojaški puč je vrgel s fotelja predsednika republike generala Angarito Medino, enega naj večjih liberalcev, kar jih je kdajkoli poznala Venezuela. Tako dober demokrat je bil, da se ni znal ali pa ni hotel upreti državnemu udaru. Kot vse kaže, ni hotel prelivati krvi Venezuelcev, da bi se obdržal na svojem položaju. Zagotovo pa ta veliki demokrat ni bil na tekočem, kaj se dogaja v El Doradu.

Tako, kakšen mesec po revoluciji so bili zamenjani vsi oficirji. Začela se je tudi preiskava, zaradi kakšnega »razkužila« je v strašnih mukah umrl Kolumbijec, ki je bil izžreban, da zabode Negra Blanca. Izginila sta tudi direktor in njegov svak, nadomestil ju je neki bivši diplomat-advokat.

— Ja, Metulj, takoj jutri vas pustim na prosto. Rad pa bi, da bi odpeljali s sabo tega ubogega Picolina. Ne ve se, kdo je, pa mu bom poiskal primerno ime. Tukaj imate svojo cedulo, osebno izkaznico, popolnoma je v redu in z vašim pravim imenom. Postavil vam bom naslednje pogoje: v kakšnem manjšem kraju boste morali živeti eno leto, potem se boste lahko preselili v večje mesto. Svobodni boste, brez nadzorstva, videli pa bomo lahko, kako in kaj bo z vami. Ce vam bo civilni šef po enem letu dal potrdilo o neoporečnosti vašega načina življenja, bo s tem končan vas confina-miento, začasno prisilno bivanje v enem kraju. Mislim, da bo potem Caracas za vas idealno mesto. Skratka, zdaj imate legalno dovoljenje za bivanje pri nas. Vaša preteklost nas več ne zanima, od vas pa je odvisno vse ostalo. Priložnost imate za novo življenje in da dokažete, da vam nismo zaman zaupali. Upam torej, da bova prej ko v petih letih rojaka, tukaj imate novo domovino. Naj vas Bog spremlja v bodoče! Hvala vam še, če se boste pobrigali za tega ubožca Picolina. Ne morem ga spraviti na prosto, če kdo ne podpiše, da bo poskrbel zanj. Upajmo, da bojo v bolnišnici lahko kaj napravili iz njega.

Jutri ob sedmih zjutraj bom torej s Picolinom odšel na prosto. V hipu mi postane vroče, torej sem le uspel premagati »pot razkroja«! Zdaj smo avgusta 1944. Na ta dan sem čakal celih trinajst let.

Vrnil sem se v hišo za vrtom. Opravičil sem se prijateljem, ampak zdaj moram biti sam. Prelepo je, da bi svoje občutke kazal ljudem. Med prsti obračam in obračam osebno izkaznico, ki mi jo je dal direktor: v levem kotu je moja fotografija, nad njo številka 1728629, izdana 3. julija 1944. Cisto na sredi je moj priimek, pod njim ime. Zadaj rojstni datum: 16. novembra 1906. Izkaznica je povsem v redu, celo podpisana in štempljana. In potem mesto v Venezueli: »Re-sidente . ..« Čudovita je ta beseda »residente«, pomeni namreč bivajoč v Venezueli. Srce mi tolče in najraje bi se vrgel na kolena in se z molitvijo zahvalil Bogu. Ne znaš moliti, pa tudi krščen nisi, Metulj! Na katerega izmed bogov se boš obrnil, ko pa ne pripadaš nobeni veri? Na preljubega katoliškega Boga? Protestantskega? Judovskega? Mohamedanskega? Kateremu naj torej posvetim molitev, ki si jo bom moral bolj ali manj izmisliti, saj nobene ne zftam do konca? Ampak kaj mi je zdaj, kar naenkrat! Kaj nisem doslej vedno klical ali celo preklinjal tistega Boga z malim Jezuščkom v košari in z oslom in bikom poleg njega? Pa ja podzavestno ne zamerim tistim nunam v Kolumbiji? Zakaj ne bi tedaj raje pomisili na veličastnega, edinstvenega škofa 'na Cu-ragaou Mgr Irenee de Bruyne ali pa na onega dobrega duhovnika v Conciergerie?

Jutri bom svoboden, popolnoma svoboden. In čez pet let bom naturaliziran Venezuelec, saj zagotovo ne bom storil nobene napake v deželi, ki mi je ponudila azil in mi zaupala.

Kajti nekaj je res: nedolžen sem in nisem kriv umora, zaradi katerega so me tožilec, kifelci in porotniki poslali na robijo, obsodili pa so me lahko zato, ker sem bil vagabund. Ja kaj pa je lažjega kot pustolovcu naprtiti kup neresničnih obtožb? Odpiranje tujih blagajn ni najbolj priporočljiv poklic in družba se ima na vsak način pravico in dolžnost braniti. Ce so me pognali na pot razkroja, to pomeni pač, da sem bil stalni kandidat, da me nekega dne pošljejo nanjo. Priznam. Da pa takšna kazen ni vredna takšnega naroda, kot je Francija, to pa je druga stvar. Družba se mora braniti, a ne podlo maščevati! Svoje preteklosti ne morem izbrisati kot z mokro gobo, rehabilitirati se moram najprej pred sabo, potem šele pred drugimi. Torej se mu zahvali, dobremu katoliškemu Bogu, Buba, obljubi mu kaj!

—    Dobri Bog, oprosti, če ne znam moliti, a poglej vame. Prebral boš, da nimam dovolj besed, s katerimi bi se ti zahvalil. Boj je bil hud, bila je prava kalvarija in prav gotovo ne bi zdrav premagal vseh težkih ovir, če me ne bi ti vodil za roko. S čim naj ti pokažem svojo neskončno hvaležnost?

—    Odpovej se maščevanju.

Sem mar slišal te besede ali se mi je samo zazdelo? Ne vem, ampak začutil sem jih kot krepko klofuto in ne bi rekel dvakrat, da jih nisem slišal zares.

—    O ne! Samo tega ne! Preveč sem trpel zaradi njih. Kako naj oprostim umazanim policajem pa lažni priči Po-leinu? Tožilcu naj ne iztrgam ušivega jezika? Ne, to ne morem. Preveč zahtevaš od mene. Ne, ne in ne! Zal mi je, da ti moram nasprotovati, ampak maščevanju se ne bom odpovedal za nobeno ceno!

Stopim skoz vrata, ustrašim se, da se mi ne bi zvrtelo, ne, ne bom se odpovedal. Toto na vrtu pregleduje fižolove prekle. Potem se mi vsi trije približajo: Toto, nadobudni Parižan iz najnižjih slojev Ulice Lappe, Antartaglia, na Korziki rojeni žepar, ki je dolga leta Parižanom jemal denarnice, pa Deplanque iz Dijona, ki je ubil tipa, ki je bil prav tako kot on sam baraba in zvodnik. Pogledajo me, veseli, da sem končno svoboden. Kmalu bojo tudi sami na vrsti.

—    A iz vasi nisi prinesel nobene buteljke vina ali ruma, da bi proslavili tvoj odhod?

—    Oprostite mi, ampak preveč sem bil razburjen, pa sem popolnoma pozabil.

—    Pusti to, nič ni hudega, bom pa jaz napravil dobro kavo, reče Toto.

—    Zdaj si srečen, Buba, po tolikih letih boja si zdaj končno uspel. Tudi mi smo srečni.

—    Kmalu pridete na vrsto vi.

—    Ja, res, reče Toto. Kapetan mi je povedal, da bojo vsakih štirinajst dni spustili enega. Cesa se boš lotil zdaj, svoboden?

Za hip ali dva sem se pomudil, potem pa sem korajžno odprl usta, čeprav sem se bal, da izpadem smešen pred tem izgnancem in dvema robijašema:

—    Česa? Veste, ne bo komplicirano. Začel bom delati in pošten bom. V tej deželi so pokazali, da mi zaupajo, sram bi me bilo, če bi počel kaj grdega.

V moje veliko presenečenje mi sploh niso odgovorili z ironijo, ampak so priznali vsi hkrati:

—    Tudi jaz sem se odločil za pošteno življenje. Prav imaš, Metulj, hudo bo, ampak se splača. Tile Venezuelci si zaslužijo rešpekt.

Lastnim ušesom ne morem verjeti. Toto, baraba izpod Bastilje, da ima takšne ideje! V glavi se mi zavrti, vraga! Antartaglia, vse svoje dolgo življenje je brskal po tujih žepih ... Čudovito! In Deplanque, profesionalni zvodnik, tudi ne namerava najti punce, da bi jo izkoriščal? To, to pa je neverjetno! Potem planemo v krohot.

—    Ha ha! To bi ti moral izplačati v suhem zlatu. In če se jutri vrneš na Montmartre, na trg Blanche, ti noben hudič ne bo hotel verjeti!

—    O, pa bi, ti povem. Nekaj bi jih razumelo. Jasno, pocarji pa brezvezniki nikoli ne razumejo in ne verjamejo. Velika večina Francozov na primer si ne zna *predstavljati, da lahko človek z našo preteklostjo postane normalen tip. No, in ravno v tem je razlika med našim folkom in venezuelskim. Povedal sem vam že o tistem tipu iz Irape, ubog ribič je bil, pa je šel in policijskemu prefektu razložil, da človek ni nikoli popolnoma izgubljen in da mu jd samo treba dati šanso, pa se bo izkazal. Ti nepismeni ribiči iz zaliva Paria, izgubljeni ob ogromnem izlivu Orinoka, vam povem, so taki humanisti, da jim ni para, pri nas ne bi našel takšnih. Prehiter tempo, prehiter napredek v tehniki in ljudje, ki si kar naprej želijo lažjega in boljšega življenja. Odkritja v znanosti degustirajo tako, kakor ližejo šerbet, in to jih žene naprej in naprej, boj za komfort in tega boja ni konec. Vse to pa ubije v človeku dušo, sočutje, razumevanje in plemenitost. Človek se ne utegne več zanimati za sočloveka, kako bi se tedaj zanimal za bivšega prestopnika! In tudi oblast je v teh preprostih krajih drugačna od naše, odgovorna je za javni mir. Riskirajo, hude sitnosti jih lahko dolete, ampak splača se riskirati, si mislijo, če lahko s tem rešijo človeka. In to je sijajno!

Na sebi imam čedno svetlomodro obleko, ki mi jo je podaril moj učenec, danes že polkovnik. Pred enim mescem je odšel v oficirsko šolo, opravil je sprejemni izpit in bil med prvimi tremi. Vesel sem, da sem tudi sam z inštrukci-jami malo prispeval k njegovemu uspehu. Pred odhodom mi je dal skoraj novo obleko, ki mi stoji zelo v redu. Odšel bom torej spodobno oblečen, zahvaljujoč se Franciscu Bolagnu, korporalu nacionalne garde, ki je poročen in družinski oče.

Trenutno je polkovnik nacionalne garde in v prijateljskih stikih sva že celih šestindvajset let. Zame je vzor poštenega in plemenitega človeka. Kljub visokemu vojaškemu položaju se mi polkovnik Francisco Bolagno Utrera ni nikoli odtujil in mi je povsod priskočil na pomoč.

Ja, napel bom vse svoje moči, da bi ostal pošten. Nerodno je le to, da še nikoli v življenju nisem delal in da ničesar ne znam. Prijeti bom moral za vsak posel. In to ne bo lahko. Ze jutri bom človek kot vsi drugi. Zgubil si partijo, tožilec: dokončno sem se rešil poti razkroja.

Obračam se in premetavam po postelji, to je zdaj zadnja noč moje jetniške odisejade. Vstanem in se sprehodim po vrtu, ki sem ga mesce in mesce skrbno obdeloval. Zaradi lune je svetlo ko sredi belega dne. Rečnega toka skorajda ni slišati. Ptiči so tiho, spijo. Nebo je polno zvezd, a hrbet moram pokazati luni, če jih hočem videti. Pred mano je pragozd in sredi pragozda vas El Dorado. Ta spokojna tihota v naravi me umiri.

V mislih se že vidim, kako se naslednjega dne izkrcam na zemljo Simona Bolivarja, ki je osvobodil deželo izpod španskega jarma in svojim potomcem zapustil smisel za pravičnost in humanost. Ravno njim se imam zahvaliti, če se lahko že danes pripravljam na novo življenje.

Star sem sedemintrideset let in še sem mlad, odličnega zdravja. Nikoli nisem bil resno bolan in lahko trdim, da sem tudi duševno popolnoma uravnovešen. Pot razkroja pač ni pustila na meni hudih posledic. Predvsem zato, ker se niti enkrat samkrat nisem sprijaznil z njo.

Cimprej bom moral poskrbeti za Picolina. Najprej si moram najti kakšno delo, potem pa pride na vrsto on. Ko sem direktorju obljubil, da se bom pobrigal zanj, sem sprejel veliko odgovornost in obljubo mislim na vsak način držati. Odpeljal ga bom v dobro bolnišnico.

Naj obvestim papana, da sem svoboden? 2e leta in leta ne ve, kako je z mano. In kako je z njim? Zandarji so ga obiskali vsakokrat, ko sem pobegnil, drugih novic ni dobil od mene. Ne, ne sme se mi muditi. Če se rane še niso zacelile, bi očeta spet hudo zabolelo. Javil se mu bom, ko si bom nekoliko uredil svoje probleme in se trdno postavil na lastne noge, takrat, ko bom lahko zapisal: »Moj dragi očka, tvoj fantič je svoboden, postal je dober in pošten človek. Dela to in to in živi tako in tako. Nič več ne sklanjaj glave, ni treba, zato ti pišem, saj te imam še vedno rad in te spoštujem.«

Zdaj je vojna, kdo ve, če so boši zasedli tudi našo vasico? Ardeche ni bogve kako pomemben del Francije. Po kaj naj bi sploh prišli k nam razen po kostanj? Ja, še malo bom počakal in potem odposlal pismo.

In kam zdaj? Odšel bom do rudnikov zlata in se nastanil v vasi El Callao za tisto leto, ki so mi ga predpisali za najprej. Kaj bom počel? Kdo bi to vedel! Ne postavljaj si problemov že v naprej, si rečem. Če boš moral za svoj kruh krampati, boš krampal! Tako. Naučiti in privaditi se moram življenju na svobodi. Ne bo lahko. Če ne upoštevam tistih nekaj mesecev v Georgetownu, mi nikoli ni bilo treba skrbeti za hrano. No, a v Georgetownu sem se kar hitro znašel. Pustolovščina se nadaljuje, od mene je odvisno kako in kaj, samo pošteno! Torej jutri El Callao.

Sedem zjutraj. Lepo tropsko sonce, modro nebo brez oblačka, veselo prepevanje ptičkov. Ob vrtnih vratih so zbrani prijatelji, Picolino je obrit in normalno oblečen. Vse je veselo okrog mene, vsi proslavljajo začetek moje prostosti. Med prijatelji je tudi poročnik, ki naju bo spremil do vasi El Dorado.

—    Objemimo se zdaj, reče Toto, potem pa pojdi. Tako bo še najlaže.

—    Adijo, fantje. Ko boste šli mimo El Callaoa, me poiščite. Če bom imel hišo, ne boste spali pod milim nebom!

—    Adijo, Buba, srečno!

.

Brž se vkrcava na ladjo. Picolino je prav v redu mar-širal. Hrom je samo nad pasom, noge ima dobre. Prej ko v četrt ure smo bili na drugi strani reke.

— Tukaj so Picolinovi dokumenti. Srečno, Francoza, zdaj sta prosta! Adios!

In nič ne komplicirajo, ko ti odvežejo verige, ki si jih nosil trinajst let! »Zdaj ste prosti.« Obrnejo vam hrbet in to pomeni, da je nadzorstva konec. In to je tudi vse. Hitro se vzpneva po peščeni poti in pustiva reko za sabo. Imava en sam majhen paket, v katerem so tri srajce in ene hlače. Na sebi imam svetlomodro obleko, belo srajco in modro kravato, ki se sklada s celoto.

Ampak novega življenja kljub vsemu ne ustvariš tako, kot če prišiješ odtrgan gumb. In če sem danes po petindvajsetih letih srečen kot venezuelski državljan v Caracasu, poročen in s hčerko, to pomeni, da je bilo vmes še dosti tveganih početij, uspehov in kravalov, a vseskozi so bile to avanture svobodnega človeka in korektnega državljana. Morda nekega dne spregovorim o teh stvareh pa še o vseh tistih, za katere mi je tu zmanjkalo prostora.

Prvi zvezek: PO POTI RAZKROJA

Porota......................................7

La Conciergerie................................11

Centrala v Caenu...............24

Drugi zvezek: NA POTI V KAZNILNICO

Saint-Martin-de-Re..............33

Odhod v prisilno...............45

Saint-Laurent-du-Maroni............51

Tretji zvezek: PRVI POBEG

Beg iz ambulante...............61

Golobji otok.................70

Veliki odhod.................85

Trinidad..................93

Četrti zvezek: PRVI POBEG (nadaljevanje)

Trinidad..................101

Znova na pot.................110

Curagao...................115

Zapor v Rio Hachi...............124

Beg iz Rio Hache...............130

Indijanci . . . . ...............135

Peti zvezek: NAZAJ V CIVILIZACIJO

Zapor v Santa Marti..............163

Beg v Santa Marti..............179

Pobegi v Baranquilli............».191

Nazaj v kaznilnico...............210

Arabec in mravlje...............215

Pobeg kanibalov...............219

Razsodba..................224

Sesti zvezek: OTOKI ZVELIČANJA

Prihod...................229

Rekluzija..................237

Na Kraljevem otoku..............260

Sedmi zvezek: OTOKI ZVELIČANJA

Splav na pokopališču.............291

Druga rekluzija................317

Osmi zvezek: SPET KRALJEVI OTOK

Bivoli...................331

Upor na Saint-Josephu.............339

Deveti zvezek: SAINT-JOSEPH

Carbonieri jeva smrt..............365

Pobeg norcev.................375

Deseti zvezek: HUDIČ

Dreyfusova klop...............393

Beg s Hudiča.................404

V džungli..................417

Cuic-Cuic..................429

Enajsti zvezek: SLOVO OD KAZNILNICE

Pobeg Kitajcev................443

Dvanajsti zvezek: GEORGETOWN

Življenje v Georgetownu............449

Moja indijska družina.............464

Restavracija in metulji.............475

Koliba Bambus................475

Beg iz Georgetowna..............481

Trinajsti zvezek: VENEZUELA

Irapski ribiči.................489

Kaznilnica v El Doradu............ ,    493

Svoboda..................507

Henri Charriere METULJ

Prevedel Branko Madžarevič

Opremila Vanda Mušič

Založila Državna založba Slovenije

Za založbo Ivan Bratko

Natisnila tiskarna »-Toneta Tomšiča«

Ljubljana 1970

1

Preiskovalni zapor v Parizu; med fr. revolucijo so v njem čakali obsojenci na usmrtitev. (Op. prev.)

2

10.000 frankov 1. 1932 je približno 5000 frankov 1. 1969 (približno 11.000 N din).

3

K

4

Sodna praksa loči uboj od umora: umor je naklepni uboj. (Op. prev.)

5

Priimek Batton se izgovarja kot beseda baton (palica, gorjača, drog). (Op. prev.)

6

Štiristo petdeset gramov kruha in liter vode. (Op. avt.)

7

Bisturij: vrsta kirurškega noža. (Op. prev.)

8

Tafia: gvajanski rum.

9

Mušketon: lahka in kratka vrsta puške. (Op. prev.)

10

Piroaa: karaibski čolnič iz enega debla. (Od. Drev.)

11

Hoko: rod južnoameriških kokoši iz družine gologlavk (Op. prev.)

12

Burnus: volneno beduinsko ogrinjalo s kapuco. (Op. prev.)

13

(angl.) Dober kapitan, dolga vožnja v majhnem čolnu.

14

Pol dolarja, gospod.

15

Francoski denar, ja?

16

Ja, zmenjala vam ga bom.

17

Pridite.

18

Drink: (angl.) pijača, požirek.

19

Jutri nadaljuješ sam, policajev ne boš več srečal. Še dva dni boš hodil.

20

Papelon: rjav nečiščen sladkor (Op. avtorja).

21

Rekluzija: ponovni zapor; medtem ko poteka prvotna kazen, posebno sodišče kaznjenca za prekršek obsodi na rekluzijo. (Op. prev.)

22

Titi (fr.): fantič, f ra j er. Izraz je rabljen izključno za Parižane. (Op. prev.)

23

En flagrant delit: (fr.) ob samem dejanju, deliktu, na delu. (Op. prev.)

24

Pravica do prve (poročne) noči: v srednjem veku so si lahko graščaki privoščili poročno noč z nevesto vsakega svojega tlačana. (Pozneje je to pravico zamenjal denarni davek.) — Tu gre za namigovanje, da ima Barrat navade in zahteve srednjeveških fevdnih gospodov. (Op. prev.).

25

Mango: zlatorumen, malce kiselkast sadež tropskega drevesa mangovca. (Od. črev.)

26

Corned-beef: (angl.) konserva slane govedine. (Op. prev.)

27

Maršal Philippe Petain je postal junija 1940 šef vlade in podpisal premirje. Kot šef francoske države (v Vichyju) med nemško okupacijo je bil 1945 obsojen na smrt, a kazen mu je bila spremenjena v dosmrtno ječo (umrl je 1951) na otoku Yeu ob atlantski obali Francije. (Op. prev.)

28

Boš (fr. boche): francoska psovka za Nemca, Švaba. (Op. prev.)

29

Makabej (fr.) je popularen izraz za truplo, kadaver. (Op. prev.)

30

Makro (fr. maquereau): zvodnik.

31

Pikpoket (angl. pickpocket): žepar. (Op. prev.).

32

Muše: popačena izgovorjava francoske besede Monsieur, gospod. (Op. prev.).

33

Frufru: pobegnil (Op. avtorja).

34

Julot (ali Jules): v francoskem argotu sinomin za človeka, ki živi od profita svojih varovank — prodajalk ljubezni; makro, zvodnik. (Op. prev.)

Table of Contents

Prvi zvezek

PO POTI RAZKROJA

Porota

Drugi zvezek

NA POTI V KAZNILNICO

Tretji zvezek PRVI POBEG

Beg iz ambulante

Četrti zvezek

PRVI POBEG (Nadaljevanje)

Trinidad

Peti zvezek

NAZAJ V CIVILIZACIJO

Zapor v Santa Marti

Šesti zvezek

OTOKI ZVELIČANJA

Prihod

Sedmi zvezek

Splav na pokopališču

Osmi zvezek

SPET KRALJEVI OTOK

Bivoli

Deveti zvezek

SAINTJOSEPH

Carbonierijeva smrt

Deseti zvezek

HUDIČ

Dreyfusova klop

Enajsti zvezek

SLOVO OD KAZNILNICE

Pobeg Kitajcev

Dvanajsti

zvezek GEORGETOWN

Življenje v Georgetownu

Trinajsti zvezek

VENEZUELA

Irapski ribiči

— Ja.

— Ne, nisem bil lačen.

— Ne.

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11