Clifford Simak

MESTO

Uvod

To so zgodbe, ki jih pripovedujejo Psi, ko se ognji visoko dvigajo in veter prihaja s severa. Tedaj se vsaka družina zbere okrog ognjišča in ščeneta molče sedijo ter poslušajo, ko pa je zgodbe konec, vprašajo:

»Kaj je to človek?«

Ali morda: »Kaj je to mesto?«

Ali: »Kaj je vojna?«

Ne obstaja pravi odgovor na nobeno izmed teh vprašanj. So domneve in teorije, veliko znanstvenih ugibanj, odgovorov pa ni.

V družinskem krogu je bil marsikateri pripovedovalec prisiljen zateči se k stari razlagi, da gre le za zgodbo, da kaj takega kot je človek ali mesto ne obstaja, da se v enostavni zgodbi pač ne zasleduje resniče, ampak jo poslušamo zato, ker je prijetna in se jemlje sama po sebi.

Takšne razlage, čeprav morda zadovoljujejo kot odgovor ščenetom, ne pojasnijo zadeve. V takih enostavnih zgodbah se išče resnico.

Legenda, ki je sestavljena iz osmih zgodb, je pripovedovana že skozi brezštevilna stoletja. Kolikor je mogoče ugotoviti, nima zgodovinskega začetka; niti za najpodrobnejšimi raziskavami se ne da razsvetlili stopenj njenega razvoja. Ni dvoma, da je bila tekom mnogih let stilizirana, a na noben način ni mogoče slediti smeri njenega stiliziranja.

Da gre za staro izročilo in da je, kot trdijo neki pisci, deloma morda nepasjega porekla, kaže obil je čvekanja, s katerim so zgodbe zasute z besedami in frazami (in kar je najhuje od vsega, z idejami), ki zdaj nič ne pomenijo in morda nikdar niso nič pomenile. Skoz pripovedovanje in ponovno pripovedovanje so te besede in fraze sprejete, v kontekstu jim je dodana določena samovoljna vrednost. Ni pa načina, da bi izvedeli, ali te samovoljne vrednosti vsaj približno ustrezajo prvotnemu pomenu teh besed.

S to izdajo pripovedk ne bomo poskušali vstopiti v vse tiste strokovne razprave o obstoju in neobstoju človeka, o skrivnosti mesta, o nekaj teorijah, zadevajočih vojno ali o mnogih drugih vprašanjih, ki se pojavljajo, da bi mučila študenta, ki hoče v legendi poiskati dokaz o svojih koreninah v neki osnovni in zgodovinski resnici.

Namen te izda je je le, da ponudi popolno, nepopravljano besedilo zgodb v njihovi končni obliki. Opombe ob zgodbah so izrabljene za

poudarjanje točk spckulacij, toda brez kakršnegakoli poskusa prinašanja zaključkov. Za tiste, ki se hočejo pobližje spoznati z zgodbami ali z mnogimi elementi za razmislek, ki iz njih izvirajo, obstajajo mnogi teksti, ki so jih napisali Psi, kompententnejši od tukajšnjega urednika.

Nedavno odkritje nečesa, kar je prvotno moralo biti neka bogata literatura, se izpostavlja kot argument, s katerim bi se vsaj del legende mogel pripisati prej mitološkemu (a spornemu) človeku kot Psom. Toda vse dokler ne bo dokazano, da je človek dejansko obstajal, argument, da odkriti fragmenti izhajajo od človeka, nima skorajda nobenega pomena.

Posebej pomembno ali vznemirljivo, odvisno od gledišča, je dejstvo, da naslov literarnega odlomka ustreza naslovu ene izmed zgodb iz tu navzoče legende. Sama besede pa je namreč nesmiselna.

Vsekakor je prvo vprašanje, ali je sploh kdaj obstajalo bitje, kakršno je človek. V tem trenutku glede na to, da ni trdnih dokazov, je potrebno trezno ugotoviti, da ga ni bilo, da je človek, tak, kakršen je prikazan v legendi, domišljija folklornega izvira. Mogoče se je človek pojavil v prvih dneh Pasje kulture kot imaginarno bitje, neke vrste rasni bog, h kateremu so se Psi lahko obrnili po pomoč, kadar sojo potrebovali, ob katerega so se lahko stisnili v uteho.

Kljub vsem treznim zaključkom pa jih obstaja nekaj, ki vidijo v človeku resničnega boga iz zgodnejše dobe, obiskovalca iz neke mistične dežele ali dimenzije, ki je prišel in nekaj časa ostal, pomagal, potlej pa se vrnil, od koder je prišel.

Obstajajo tudi drugi, ki verjamejo, da sta se človek in Pes utegnili pojaviti skupaj, kakor dve živali, ki sodelujeta, da sta se morda dopolnjevala v razvoju nekakšne kulture, toda da sta se v neki oddaljeni točki časa razšla.

Od vseh vznemirjajočih elementov v zgodbah (in teh je veliko) najbolj pretrese spoštovanje, naklonjeno človeku. Povprečnemu bralcu je težko sprejeti tak odnos kot navadno pripoved. To daleč presega običajno oboževanje nekega plemenskega boga; skorajda instinktivno je mogoče občutiti, da mora imeti globoke korenine v nekem danes pozabljenem verovanju ali ritualu prazgodovine naše vrste.

Danes je seveda malo upanja, da bo katerakoli sporna točka, ki se vrti okrog legende, rešena.

Tukaj so torej zgodbe, ki jih lahko berete, kakor vas je volja -zaradi preprostega zadovoljstva, zaradi določenega zgodovinskega pomena, zaradi namiga skritega smisla. Naš najboljši nasvet povprečnemu bralcu: ne vzemite si jih preveč k srcu, ker na tej poti preži popolna zmeda, če ne kar norost.

Mesto

Opombe k prvi zgodbi

Od vseh zgodb je prva brez dvoma najtežja za površnega bralca. Ne le da je njena nomenklatura težka, marveč tudi logika in ideje pri prvem branju delujejo povsem tuje. To je morda zaradi tega, ker v tej in v naslednji zgodbi Pes ne igra nikakršno vlogo, niti omenjen ni. Od samega uvodnega dela v prvi zgodbi je bralec vržen v popolnoma čudno situacijo z ravno tako čudnimi liki, ki naj bi privedla do njenega razpleta. Vseeno se o zgodbi lahko toliko pove č do trenutka, ko mukoma pridemo do njenega koniča, bodo ostale zgodbe v primeru s to izgledale skoraj navadne.

Ideja mesta dominira skoz vso zgodbo, čeprav ni povsem jasno, kaj naj bi mesto bilo ali zakaj bi obstajalo, je na splošno sprejeto, da je to moral biti nekakšen majhen prostor, ki je nudil bivališče in usluge velikemu številu prebivalčev. Nekateri izmed razlogov za njegov obstoj so površno razloženi v besedilu, toda Bawens, ki je vse življenje posvetil preučevanju teh zgodb, verjame, da je ta razlaga le spretna improvizacija starega pripovedovalca, ki skuša podkrepiti neko nemogočo zamisel. Večina preučevalčev zgodb se strinja z Bawensom, da so razlogi, navedeni v zgodbi, ne skladajo z logiko, drugi, med nimi tudi Rower, ugibajo, da imamo morda tu satiro iz davnih časov, katere pomen se je izgubil.

Večina avtoritet s področja ekonomije in sociologije ima takšno organizacijo, kakršna je mesto, za nemogočo, ne le z ekonomskega, ampak tudi s sociološkega in psihološkega vidika. Nobeno bitje z visoko živčno strukturo, kakršna je potrebna za razvoj visoke kulture, poudarjajo, ne bi bila v stanju preživeti v tako ozko omejenih okvirih, če bi to poskusili, bi rezultat privedel do množičnih nevroz, kar bi uničilo tudi samo civilizacijo, ki je mesto ustvarila.

Rower meni, da imamo v prvi zgodbi skorajda čisti mit in da se torej niti ena situacija niti poved ne more vzeti dobesedno; da je vsa zgodba bržčas prežeta s simboliko, katere ključ je že zdavnaj izgubljen. Toda, v kolikor je to mitska zamisel in nič več, zmede dejstvo, da se forma doslej ni izobličila v simbolične ideje, ki so obeležje mita. V zgodbi je za povprečnega bralca zelo malo tistega, kar bi utegnilo določiti kot mitsko vsebino. Sama zgodba je morda najbolj čudna od vseh č grobega okostja in zbita, brez tistih niti finejših občutkov pa vzvišnih idealov, ki jih najdemo v preostalem delu legende.

Jezik zgodbe je še posebno skrivnosten. Fraze, kakor tista klasična ‘udarjen kričač’ že stoletja vnaša zmedo med semantike in danes ni več znano kaj več o tem, kaj pomenijo mnoge besede in fraze, kot se je vedelo tedaj, ko so se znanstveniki prvikrat začeli ubadat z legendo.

A terminologija o človeku je precej dobro obdelana. Množina za to mitsko raso je ‘ljudje’, rasna oznaka je ‘človeški’, samiče so ‘ženske’ ali ‘soproge’ (termina, ki sta se nekoč razlikovala po finejšem odtenku v pomenu, a jih zdaj jemljemo le kot sinonim), ščeneta so ‘otroci’. Moško ščene je ‘deček’.)žensko ščene je ‘deklica’.

Poleg pojma mesta je še pojem, za katerega bo bralec ugotovil, da se povsem razlikuje od njegovega načina življenja in ki bo morda oskrunil tudi samo njegovo misel, pojem vojne in ubijanja. Ubijanje je ponavadi nasilen pročes, s katerim en živ stvor konča življenje drugega živega stvora. Iz tega izhaja, da je bila vojna množično ubijanje v razmerah, ki si jih ni mogoče zamisliti.

Rower v svoji študiji o legendi verjame,da imajo zgodbe veliko primitivnejše poreklo, kakor se na splošno misli, kajti,kot trdi on, ideje, kakršnaje vojna in ubijanje, nikdar ne bi mogle vznikniti v naši zdajšnji civilizaciji, ampak morajo izhajati iz nekega obdobja divjaštva, o katerem ni nobenih zapisov.

Tige, ki je skorajda osamljen v svojem prepričanju, da so zgodbe zasnovane na resnični zgodovini in da je vrsta človeka zares obstajala v pradavnih dneh nastanka Psov, trdi, da je ta prva zgodba pripoved o resničnem propadu človekove civilizacije. Veijame, da je zgodba, kakršno poznamo danes, morda le sled neke večje pripovedi, gigantskega epa, ki je nekoč utegnil biti ravno tako velik ali čelo tudi večji kot vsa današnja legenda. Ne zdi se verjetno, piše, da so sodobniki zgodbe nek tako velik dogodek, kakršen je padec močne tehnične civilizacije,lahko stisnili v tako majhen okvir te zgodbe. To, kar imamo tukaj, pravi Tige, je samo ena izmed mnogih pripovedi, ki nam dajo vso zgodovino in pripovedujejo, da je zgodovina, ki je ostala nam, morda samo ena manj pomembna zgodba.

1. Mesto

Gramp Stevens je sedel na platnenem stolu in gledal kosca, ki dela in čuteč, kako se mu topla, blaga sončna svetloba vpija v kosti. Kosec je prišel do roba travnika, zakokodakal sam vas ekot zadovoljna kokoš, naredil precizen obrat in se skotalil po naslednji kosnici. Vreča za pokošeno travo je nabreknila.

Nenadoma je kosec obstal in vznemirjeno zakokodakal. Na boku se mu je s praškom odprla veka in iztegnila roka, podobna dvigalu. Spretni jekleni prsti so začeli loviti naokrog po travi, se zmagoslavno dvignili, močno držeč kamen, ga spustili v majhno posodo in znova izginili za veko. Kosec je zakokodakal in naprej predel po poti kosniče.

Gramp je sumničavo zagodrnjal.

»Nekega dne,« sije rekel, »se bo ta nora stvar pozabila urediti in dobila bo živčni zlom.«

Iztegnil se je v stoli in pogledal od soniča izprano nebo. Dalečtam zgoraj je letel mimo helikopter. Od nekod iz hiše je radio predvajal hrupno glasbo. Gramp se je stresel ob njej in potonil globlje v stol.

Mladi Charlie se je pripravljal za kravalpočitek. Usekan pamž.

»Samodejno,« je rekel v nebo. »Vsaka prekleta stvar je zdaj samodejna. Do tega je prišlo, da poženeš stroj v nekem kotu, mu šepneš na uho in od zdrvi, da bo končal delo.«

Z okna je prišel povišan hčerkin glas.

»Oče!«

Grampse je z nelagodjem premaknil. »Prosim, Betty.«

»Oče, umakni se malo, ko bo prišel tale kosec do tebe. Ne poskušaj biti bolj trmast od njega. Na koniču koničev je samo stroj. Zadnjič si samo sedel tukaj in ga silil, naj kosi okrog tebe. Niti premaknil se nisi.«

Nič ni odvrnil, pustil je, da mu je glava kimala, upajoč, da bo pomislila, da spi in ga pustila pri miru.

»Oče,« je kriknil, »a si me slišal?«

Uvidel je, da nima smisla. »Slišal sem te, seveda,« je rekel. »Ravnokar sem premišljeval, da bi se premaknil.«

Počasi je vstal in se težko naslonil na palico. Morda ji bo postalo žal zaradi tega, kako postopa z njim, ko vendar vidi, da se stara in postaja vse slabotnejši. Vseeno bo moral biti pozoren, če bo opazila, da sploh ne potrebuje paliče, mu bo našla razna opravila, po drugi strani pa, če bo pretiraval, bo pripeljala tistega bebavega doktorja, ki ga bo znova gnjavil.

Mrmrajoč je potisnil stol na pokošen del travnika. Kotaleč se zraven njega mu je kosec hudičevsko kikiriknil.

»Nekega dne,« mu je rekel Gramp, »te bom butnil z vso močjo in ti razhajkal kakšen zobnik.«

Kosec mu je potrobil in spokojno odšel naprej po travniku.

Od nekod z uliče, porasle s travo, se je zaslišal žvenket kovine, momljavo pokašljevanje.

Gramp, pripravljen, da sede, se je znova vzravnal in prisluhnil.

Zvok je postal jasnejši, ropot starega motorja, žvenket nepritrjenih kovinskih delov.

»Avtomobil!« se je zadrl Gramp. »Avtomobil, moj bog!«

V galopu je stekel do vhoda, a tedaj se je spomnil, da je slaboten in prešel je iz galopa v hitro šepanje.

»To mora biti tisti nori Ali Johnson,« je pomislil Gramp. »Samo on ima še avto. Preprosto prevečje idiotsko trmast, da bi dvignil roke od njega.« To je bil Ali.

Gramp je prišel do vhoda ravno v trenutku, da je lahko videl zaijavel, razmajan star stroj, ki je v poskokih s težavo prišel okrog vogala, zibajoč se in prasketajoč po neuporabni ulici. Paraje šumela iz pregretega hladilnika, oblak modrega dima je prihajal iz izpušne čevi, ki je izgubila dušilec že pred petimi ali več leti.

Ali je topo sedel za krmilom, mežikajoč, poskušajoč se izognit najbolj neravnim mestom, čeprav je bilo to težko, ker star trava in plevel prekrila uliče, tako da je bilo težko videti, kaj je spodaj.

Gramp je zamahnil s palico.

»Pozdravljen, Ali!« je vzkliknil.

Ali je potegnil ročno zavoro. Avto je zahreščal, se stresel, kolcnil in zakašljal ter zamrl s strašnim vzdihom.

»Kakšno gorivo uporabljaš?« je vprašal Gramp.

»Vsega pomalem,« je rekel Ali. »Kerozin, malče starega olja za traktor, ki sem ga našel v nekem sodu, malo alkohola za trenje.«

Gramp vstal, da bi si ogledal zdelani stroj z odkritim občudovanjem. »To so bili časi,« je rekel. »Tudi sam sem imel avto; lahko sem šel sto milj na uro.«

»Se zmeraj jev redu,« je rekel Ali, »ko bi le lahko našel gorivo in nabavil rezervne dele. Vse do tri ali štiri leta nazaj sem lahko našel zadosti beničina, ampak zdaj ga že dolgo nisem videl. Menda so ga prenehali izdelovat. Pravijo, kaj pa ti bo beničin, če imaš atomsko energijo.«

»Seveda,« je rekel Gramp. »Morda je to v redu, toda človek ne more začutiti vonja atomske energije. Nekaj najsladkejšega zame je vonj izgorelega beničina. Tile helikopterji in druge naprave so nekako ukradli potovanju vsako romantiko.«

Mimogrede je pogledal sode in košare, naložene na zadnjem sedežu.

»Imaš zelenjavo?« je vprašal.

»Aha,« je rekel Ali. »Imam mlado koruzo in krompirčke in nekaj košar paradižnika. Mislil sem, da bi lahko prodal.«

Gramp je odkimal. »Ne boš, Ali. Ne bojo kupovali. Svet si domišlja, da so ti hidroponiki edina dobra zelenjava zajesti. Pravijo, zdravo je, ima pa tudi boljšo aromo.«

»Niti pet par ne dam za tisto, kar gojijo v tistih njihovih rezervoarjih,« je korajžno izjavil Ali. »Zame nima nobenega pravega okusa. Kot sem rekel Marti, hrano je treba gojiti v zemlji, da bo sploh imela kakšen okus.«

Iztegnil je roko, da bi obrnil zaganjalec.

»Ne Vem, če ima kak smisel odpeljati tole v mesto,« je rekel, »glede na to, kako vzdržujejo česte. Ali bolje rečeno, kako jih ne. Pred dvajsetimi leti je bila ta česta trak solidnega betona in krpali so ga in ravnali vsako zimo. Vse mogoče so počeli, zapravljali ogromno denarja, da bi ga vzdrževali za promet. Zdaj pa enostavno pozabljajo. Beton je ves razbit, pa tudi voda ga odnaša. Prerasle so ga robide. Zjutraj sem moral iz avta, da sem umaknil drevo, ki se je nekje zrušilo prek česte.«

»Zares, resnica,« se je strinjal Gramp.

Avto je oživel ob eksploziji, kašljajoč in dušeč se. Oblak gostega dima se je izvil spod njega. Stresajoč se je premaknil in odropotal po ulici.

Gramp se je odvlekel nazaj do stola in videl, da je moker. Ko je končal s košenjem, je avtomatski koscc odvil čev in začel žalivat travnik.

Momljajoč se je Gramp odplazil za hišo in sedel na klop zraven zadnje verande. Ni rad tu sedel, a je bilo to edino mesto, kjer je bil varen predtistim prekletim strojem pred hišo.

Zaradi ene stvari je razgled s klopi malček kvaril razpoloženje č ulica za ulico s praznimi, zapuščenimi hišami in zapuščenimi dvorišči, poraslimi s plevelom.

Vendar je imel določen privilegij. Na klopi se je lahko delal gluhega, tako d ani slišal kravala z radia.

Nek glas je poklical s sprednjega dvorišča:

»Bill! Bill, kje si?«

Gramp se je ozrl.

»Tukaj sem, Mark. Za hišo. Skrivam se pred tistim norim kosčem.«

Mark Bailly je prišepal za hišo. Cigareta toliko da mu ni zakurila brade.

»Malče zgoden si za igro, kaj?« je vprašal Gramp.

»Danes sploh ne morem igrati,«je rekel Mark.

Prišepal je in sedel na klop zraven Grampa.

»Odhajamo, «je rekel

Gramp se je naglo obrnil k njemu. »Odhajate!«

»Ja. Selimo se v notranjost. Lucinda je končno pregovorila Herba. Bojda ga ni niti za hip pustila pri miru. Pravi, vsi se selijo na tista lepa imetja v notranjosti in ne vidi, zakaj se tudi mi ne bi mogli.«

Gramp je kolcnil. »Kam greste?«

»Ne vem natančno,« je rekel Mark, »nisem bil še tam. Nekam na sever. Gor zraven nekega jezera. Imamo deset juter zemlje. Lucinda je hotela sto, toda Herb se ni dal in je rekel, da je deset zadosti. Konec koničev je bilo malo zemljišče v mestu popvsem dovolj vsa ta leta.«

»Tudi Betty je morila Johnnyja,«je rekel Gramp. »A on ne popušča. Pravi, da tega enostavno ne more narediti. Pravi, da ne bi bilo prav, če bi se on, tajnik Trgovske čeliče, odselil iz mesta.«

»Ljudje so nori,« je izjavil Mark. »Povsem nori.«

»To je res,« se je strinjal Grump. »Ponoreli so za zemljo, to je to. Glej tisto tam.«

Zamahnil je z roko proti ulicam z zapuščenimi hišami. »Spominjam se, ko so bile te hišiče tako ljubke, da si si komaj lahko predstavljal. To so bili dobri sosedje. Ženske so tekale od vrat do vrat in si izmenjavale rečepte. Moški so hodili ven kosit travo in kmalu so bile vse kosilniče zapuščene, ljudje pa so se zbrali v skupino in klepetali. Ljubezniv svet, Mark. Pa poglej zdaj.«

Mark je nelagodno zameničal. »Nazaj moram, Bill. Privlekel sem se samo toliko, da te obvestim, da se bomo kmalu skidali. Lucinda me priganja h pakiranju. Zamerila bi mi, če bi zvedela, da sem jo pobrisal.«

Gramp se je otrplo dvignil in iztegnil roko. »Se bova še videla? Boš prišel odigrat zadnjo partijo?«

Mark je odkimal. »Se bojim, da ne, Bill...«

Nerodno sta se rokovala, zmedena. »Pogrešal bom igro, zanesljivo,« je rekel Mark.

»Tudi jaz,« je rekel Gramp. »Nikogar večne bom imel, ko ti odideš.«

»Zbogom, Bill,« je rekel Mark.

»Zbogom,« je odvrnil Gramp.

Stal je in gledal za prijateljem, ki je šel šepajoč okrog hiše; začutil je, kako se mrzel krempelj osamljenosti steguje in se ga dotika z ledenimi prsti. Grozna osamljenost. Osamljenost starosti č let in postaranosti. Gramp si je to priznal z besom. Bil je ostarel. Sodil je v neko drugo stoletje. Pustil je za sabo svoj čas, živel prek svojih let.

Z zamegljenimi očmi je otipal svojo palico, ki je bila prislonjena ob klop in se počasi napotil proti ukrivljenemu vhodu, ki se je odpiral na zapuščeno ulico za hišo.

Leta so minevala preveč hitro. Leta, ki so prinesla s seboj družinsko letalo in helikopter in pustila avto, da nekje pozabljen rjavi, neuporabljene poti, da zapuščene propadejo. Leta, ki so s pojavom hidroponikov praktično izbrisala obdelovanje zemlje. Leta, ki so z izginotjem kmetije kot ekonomske enote prinesla počeni zemljo, privedla mestni svet do tega, da drvi v notranjost dežele, kjer ima lahko vsak človek za manj od tistega, kar plača za zemljišče v mestu, jutre in jutre zemlje. Leta, ki so do te mere modernizirala hiše, da so družine kratko malo odhajale iz svojih starih hiš in vstopale v nove, ki jih je mogoče kupiti po naročilu za manj od pol čene predvojne zgradbe in ki jih lahko ob neznatni izgubi menjajo, da bi zadostili potrebi po večjem prostoru ali le trenutni muhi.

Gramp je pihnil. Hiše, ki jih je moč menjati vsako leto, kot bi človek menjal pohištvo. Kakšno življenje je to?

Vlekel se je po prašni stezi, ki je bila vse, kar je ostalo od tistega, kar je bila pred nekaj leti prometna ulica, v kateri je bilo mogoče stanovati. Ulica duhov, sije rekel Gramp, skritih malih duhov, ki ponoči šepetajo. Duhov otrok, ki se igrajo, prevrnjenih triciklov in ukrivljenih toboganskih vozičkov. Duhov gospodinj, ki ogovarjajo. Duhov vzklikajočih pozdravov. Duhov razgorelih kaminov in dimnikov, iz katerih se kadi v zimski noči.

Oblački prahu so se dvignili okrog njegovih nog in zavihka hlač sta se mu pobelila.

Hiša starega Adamsa je bila čez često. Adams je bil zelo ponosen nanjo, se je spominjal Gramp. Sprednji deli z sivega kamna in okna, velika kakor stena. Zdaj je bil kamen zelen od mahu, razbita okna so zevala s pošastno hudobnostjo. Plevel je zadušil travnik in skril prag. Brest je z vejami udarjal ob zid. Gramp se je spomnil, kdaj je Adams posadil ta brest.

Za hip je obstal na ulici, obrasli s travo, z nogami v prahu, z obema rokama stiskajoč palico, zatisnjenih oči.

Skoz meglo let je slišal žuborenje otrok pri igri, lajanje Conradovega živahnega psička z uliče. In tuje bil Adams, gol do pasu, kopal je z lopatko, delal luknjo, brest pa je ležal na travniku s koreninami, zavitimi v folijo.

Maj 1946. Pred štiriinštiridesetimi leti. Takoj zatem, ko sta se z Adamsom vrnila iz vojne.

V prahu je bilo zaslišati korake in Gramp se je zdrznil ter odprl oči.

Pred njimje stal mladenič. Morda tridesetih let. Morda malo manj.

»Dobro jutro,« je rekel Gramp.

»Upam,« je rekel mladenič, »da vas nisem prestrašil.«

»Videli ste me, kako stojim tukaj,« je vprašal Gramp, »kot star bedak z zaprtimi očmi?«

Mladenič je pokimal.

»Spominjal sem se,« je rekel Gramp.

»Stanujete kje blizu?«

»Takoj v tej ulici. To je zadnja v tem delu mesta.«

»Potlej mi lahko pomagate.

»Vprašajte,« je rekel Gramp.

Mladenič je zajecljal. »No, glejte, tole je tako. Jaz sem na neke vrste... no, lahko bi temu rekli sentimentalno potovanje.«

»Razumem,« je rekel Gramp. »Tudi jaz sem.«

»Ime mi je Adams,« je rekel mladenič. »Moj dedje stanoval tu nekje. Sprašujem se...«

»Natančno tam,« je rekel Gramp.

Stala sta skupaj in gledala hišo.

»Nekoč je bila to lepa hiša,« je rekel Gramp. »Vaš dedje posadil tisti brest takoj po vrnitvi iz vojne. Skupaj sva bila ves čas vojne in skupaj sva se vrnila domov. To je bil za vas dan...«

»Škoda je,« je rekel mladi Adams. »Škoda...«

Toda vtis je bil, da ga Gramp ni slišal. »Vaš ded?« je vprašal. »Bržčas sem izgubil sled za njim.«

»Umrl je,« je rekel mladi Adams. »Pred mnogimi leti.«

»Nekaj je brkljal z atomsko energijo.«

»Točno,« je ponosno rekel Adams. »Sel je v posel takoj, ko je bila uvedena v industrijo. Takoj po Moskovskem sporazumu.«

»Takoj, ko so ugotovili,« je rekel Gramp, »da se ne morejo vojskovat.«

»Točno,« je rekel Adams.

»Prečej težko se je vojskovat,« je rekel Gramp, »če ne obstaja nič, k čemur bi stremel.«

»Mislite na mesta,« je rekel Adams.

»Zanesljivo,« je rekel Gramp, »in tuje neka čudna zadeva. Mahajte z vsemi mogočimi atomskimi bombami, kolikor vasje volja, pajili ne bi mogli prestrašiti in pregnati. Toda, dajte jim počeni zemljo in družinska letala, pa se bojo raztepli ko obnoreli zajei.«

John J. Webster se je vzpenjal po širokih kamnitih stopnicah mestne hiše, ko ga je dohitelo in ustavilo strašilo s puško pod pazduho.

»Kako ste, g.Webster?« je vprašalo strašilo.

Webster je pogledal in obraz se mu je nagrbančil, ko je prepoznal strašilo.

»Ti si, Levi,« je rekel. »Kako gre, Levi?«

Levi Luis se je zarežal s krivimi zobmi. »Tako, nekaj srednjega. Vrtovi napredujejo, mladi zajei pa bojo dobri za hrano.«

»Menda se nisi vtaknil v tisto grdo zadevo s hišami?« je vprašal Webster.

»Ne, gospod,« je izjavil Levi. »Noben izmed nas, Skvoterjev, se ne spušča v nikakršne umazane posle. Mi spoštujemo zakon. Bogaboječi ljudje, to smo mi. In nikomur ne delamo zla zato, ker stanujemo v hišah, od katerih so drugi dvignili roke in jih zapustili. Policija nas krivi za lopovščine in druge stvari, ki se dogajajo preprosto zato, ker vedo, da se ne moremo zaščitit. Mi smo krivi za vse.«

»To rad slišim,« je rekel Webster. »Šef hoče zažgati hiše.«

»Če bo poskusil,« je rekel Levi, »bo naletel na nekaj, na kar ne računa. Pregnali so nas z naših imetij s temi njihovimi rezervoarskimi posevi, a še naprej nas ne bojo preganjali.«

Pljunil je prek stopnic.

»Imate mogoče kaj drobiža?« je vprašal. »Zmanjkalo mi je municije, ti zajei pa so se...«

Webster je potisnil roko v žep suknjiča in izvlekel pol dolarja.

Levi se je zarežal. »Zares lepo od vas, g.Webster. Prinesel vam bom poln krožnik mesa, ko bom jeseni nalovil veveriče.«

Skvoter se je z dvema prstoma dotaknil klobuka in se umaknil po stopnicah, medtem ko so se sončni žarki odbijali od puškinega polnilnika. Webster se je znova obrnil navzgor po stopnicah.

Ko je vstopil v dvorano, je bil sestanek mestnega sveta že v polnem zamahu.

Šef policije Jim Maxwell je stal zraven mize, župan Paul Carter pa je govoril.»Se ti ne zdi, da morda postopaš malček preuranjeno, Jim, ko zahtevaš tako akcijo glede hiš?«

»Ne, ne zdi se mi,« je izjavil šef. »Razen dvajsetih ali nekaj takega niti eno izmed tistih hišne naseljujejo zakoniti lastniki, bolje povedano, prvotni lastniki. Vse zdaj pripadajo mestu zaradi davčnih prekrškov. Nič dragega niso kot trn v očesu in nevarnost. Nič niso vredne. Niti toliko, da bi jih reševali. Les? Lesa ne uporabljamo več. Plastika je boljša. Kamen? Uporabljamo jeklo namesto kamenja. Niti ena izmed teh hišnima nobene materialne niti prodajne vrednosti.

In medtem postajajo shajališča malih prestopnikov in nezaželenih elementov. Zarasle z zelenjem, kot je tudi primer z gradbenimi četrtmi, so popolno zaklonišče za vse mogoče kriminalče. Človek stori zločin in brž v hiše, ko pa je že tam, je varen, saj bi lahko tja napotil tudi tisoč ljudi, pa bi se jim vseeno izmaknil. Niti toliko niso vredne, kot bi stalo rušenje. Pa vendar so, če že ne nevarnost, vsaj nadloga. Moramo se jih znebiti in požiganje je najčenejši, najhitrejši način. Poskrbeli bi za vso varnost.«

»In pravno gledišče?« je vprašal župan.

»To sem preveril, človek ima pravico uničiti svojo lastnino na način, ki ga ima za primernega, če s tem ne ogroža tujo imovino. Domnevam, da bi isti zakon lahko uporabili tudi za mestno občino.«

Odbornik Thomas Griffin je skočil na noge.

»Odtujili boste veliko ljudi,« je izjavil. »Požgali boste številna stara imetja. Ljudje še zmeraj čutijo neko sentimentalno privrženost.«

»Č e jim je do njih,« se je obregnil šef, »zakaj niso plačali davka in skrbeli za njih? Zakaj so zdrveli v notranjost in preprosto zapustili hiše? No, vprašajte Websteija.Lahko vam pove, koliko mu je uspelo,ko je hotel prebuditi zanimanje ljudi za domove prednikov.«

»Imaš v mislih tisto komedijo s Tednom starega doma?« je vprašal Griffin.

»Ni uspela. Jasno,da ni. Webster je tako pretiraval s tem, da so se ljudje zakrknili. Uslužbeniči Trgovske čeliče zmeraj naredijo kaj takšnega.«

Odbornik Forrest King je jezno povzdignil glas: »Nič slabega ni v Trgovski čelici, Griffin. Samo zato, ker si propadel v poslu, ni razlog...«

Griffin se ni zmenil zanj. »Čas pritiskov je minil, gospodje. Čas velikega pritiska je šel za zeraj mimo, mrtev je in pokopan.

Čas, ko ste lahko imeli dneve žita in dolarske dni na borzi ali ko ste si izmislili kakšno lažno proslavo, krasili hiše z zastavami pa pritegnili množico, pripravljeno zapravljat denarje minil pred mnogimi leti. Kot kaže, samo vi tega še ne veste.

Uspeh takih senzacionalnih projektov je bil v tem, ker so ustrežali psihologiji množiče in državljanski lojalnosti. In ni državljanske lojalnosti, ko mesto sto je umira. Ne morete apelirati na psihologijo množiče, ko množiče ni č ko vsak ali skoraj vsak človek živi sam na štiridesetih jutrih.«

»Gospodje,« je prosil župan. »Gospodje, tako ne gre.«

King se je zdrznil, udaril po mizi.

»Ne, naj slišimo. Webster je prišel. Lahko bi nam povedal svoje mnenje.«

Webster je meničal. »Jaz imam komaj kaj za povedat,« je rekel.

»Pozabite,« je prhnil Griffin in sedel.

Toda King je še naprej stal, v obraz je bil temno rdeč, ustniče so mu drhtele od besa.

»Webster!« je vzkliknil.

Websterje odkimal.» Prišel si z eno izmed tvojih velikih idej,« je kričal King. »Hotel si jo predstaviti svetu. Nastopi, človek, povej, kaj misliš, iskal si priložnost za to in zdaj jo imaš.«

Webster je počasi vstal z besno stisnjenimi ustnicami.

»Mogoče si preveč trapast,« je rekel Kingu, »da bi razumel, zakaj ne prenašam tvojega obnašanja.«

King je zinil, potlej je eksplodiral. »Trapast! In ti to meni praviš! Skupaj sva delala in pomagal sem ti. Nikdar doslej mi nisi rekel kaj podobnega... ti si...«

»Nikdar prej ti nisem tega rekel,« je mimo povedal Webster. »Seveda nisem. Hotel sem obdržati službo.«

»V redu, nimaš službe,« je zarjovel King. »Od tega trenutka nimaš več službe!« »Umolkni,« je rekel Webster.

King je bolščal vanj zmeden, kot bi ga kdo oklofutal.

»In sedi,« je rekel Webster, njegov glas je sekal po prostora kot oster nož.

Kingova kolena so se zrahljala in naglo je sedel. Zavladala je krhka tišina.

»Nekaj imam za povedat,« je rekel Webster. »Nekaj, kar bi bilo treba že zdavnaj povedat. Nekaj, kar morate vsi slišati. Osuplja me, da moram biti jaz tisti, ki vam bo to povedal. Pa vendar morda, kot človek, ki že skoraj petnajst let delujem v interesu tega mesta, je logično, da sem jaz tisti, ki naj povem resnico.

Odbornik Griffin je rekel, da mesto sto je umira in resje, kar pravi. Le no napako najdem pri tem, to pa je mehčanje resniče. Mesto... naše mesto, katerokoli mesto... je že mrtvo.

Mesto je anahronizem. Preživelo je svoj namen. Hidroponiki in helikopter so pomenili njegov propad. Na začetku je bilo mesto prebivališče plemena, prostor, kjer se je pleme zbiralo zaradi vzajemne obrambe. Kasneje se je okrog njega razširilo obzidje zaradi boljše zaščite. Potlej je obzidje končno izginilo, toda mesto je živelo še naprej zaradi ugodnosti, ki jih je ponujalo obrtništvu in trgovini. Jčiveloje še naprej v moderno dobo zato, ker so bili ljudje prisiljeni živeti blizu svojih delovnih mest, ta pa so bila v mestu.

Toda danes ni več tako. Z zasebnim letalom sto milj zdaj pomeni krajšo razdaljo kot pet milj tam nekje 1930.leta. Ljudje letijo na delo nekaj sto milj in letijo domov ob koniču delovnega dne. Ni jim večtreba živeti zbito v mestu.

Ta kurs je začel avtomobil, zasebno letalo ga je končalo. Ta razvoj je bilo mogoče opaziti že na začetku tega stoletja č beg iz mesta, od njegovih davkov in zadušljivosti, premik proti predmestjem in velikim kosom zemlje. Mnogi so ostali navezani na mesto zaradi pomanjkanja ustreznega prevoza, zaradi pomanjkanja finančnih sredstev. Toda zdaj, ko rezervoarska proizvodnja poseva uničuje vrednost zemlje, lahko človek kupi ogromen kompleks v notranjosti za manj od tistega, kar je dajal za zemljišče v mestu pred štiridesetimi leti. Z letali na atomski pogon pa niti prevoz ni večproblem.«

Premolknil je, tišina pa je trajala še naprej. Županje imel osupel obraz. Kingove ustniče so se premikale, a besed ni bilo slišati. Griffin se je smehljal.

»In kaj nam torej preostane?« je vprašal Webster. »Povedal vam bom. Uliče in uliče, bloki in bloki zapuščenih hiš, nad katerimi so ljudje preprosto dvignili roke in odšli. Zakaj naj bi ostali? Kaj jim je mesto lahko ponudilo? Nič od tistega, kar je dajalo generacijami pred njimi, kajti napredek je izbrisal olajševalne okoliščine, ki jih mesto ponuja. Izgubili so nekaj, finančno gledano, se razume, ko so zapustili hiše. Toda dejstvo, da lahko kupijo dvakrat boljšo hišo za pol manjšo čeno, dejstvo, da lahko živijo tako kot hočejo, razvijejo nekaj kot družinska imetja glede na najboljšo tradicijo, ki so jim jo zapustili bogati pred eno generacijo - vse to je pretehtalo na stran zapuščanja domov.

In kaj nam je ostalo? Nekaj blokov poslovnih zgradb. Nekaj juter industrijskih podjetij. Mestna uprava, opremljena za skrb nad milijon ljudmi, brez tega milijona. Proračun, ki je davke prignal tako visoko, da se bojo tudi iz poslovnih zgradb izselili, da bi se izognili davkom. Utaje davkov, ki so nam spravile na vrat ničvredno imetje. To nam je ostalo.če mislite, da vam bo nekakšna Trgovska čelica, kakšna hrupna reklama, kakšen plitkoumen načrt ponudil odgovore na to, potlej ste nori. Obstaja en sam odgovor in ta je enostaven. Mesto kot človeška institucija je mrtvo. Morda se bo še borilo nekaj let, to pa je tudi vse.«

»G.Webster...,« je rekel župan.

Ampak Webster se ni zmenil zanj.

»In če bi ne bilo tega, kar se je zgodilo danes,« je rekel, »bi še naprej ostal in se igral lutke z vami. Se naprej bi se pretvarjal, da mislim, kako mesto živi. Še naprej bi plahtal tako sebe kot vas. Ampak, gospodje, obstaja tudi taka stvar, kakršno je človeško dostojanstvo.«

Ledeno tišino je prekinilo šumenje papirjev in pridušeno pokašljevanje nekega zbeganega poslušalca.

Toda Webster ni bil prepričan.

»Mesto je propadlo,« je rekel, »in dobro je, ker je propadlo. Namesto, da sedite tukaj in jamrate nad njegovim zdrobljenim telesom, bi bilo boljše, če bi se dvignili na noge in se zahvalili za njegov propad.

Ker če tole mesto ne bi preživelo svoj namen, kakor se je zgodilo z vsemi drugimi mesti - če mesta sveta ne bi bila zapuščena, bi bila razsuta. Bila bi vojna, gospodje, atomska vojna. Ste pozabili, kako ste se zbujali ponoči in prisluškovali, če bo padla bomba, vedoč, da je ne boste slišali, vedoč, da nikdar večne boste slišali, če zares pride? Toda mesta so bila zapuščena, industrija razbita, ni bilo ciljev in ni bilo vojne. Nekateri od vas gospodov, mnogi od vas gospodov ste danes živi zato, ker so ljudje zapustili vaše mesto. Zdaj, za božjo voljo, ga pustite, naj bo mrtvo. Bodite srečni, ker je mrtvo. To je najboljša stvar, ki se je kdajkoli v zgodovini zgodila.«

John J.Webster se je obrnil na peti in zapustil prostor.

Zunaj na prostranem kamnitem stopnišču je obstal in se zagledal v nebo brez oblakov, videl golobe, kako krožijo okrog malih stolpov, in velike stolpe mestne hiše.

Stresel se je kot pes, ki je prišel iz luže.

Bedak je bil, seveda. Zdaj bo moral mrzlično iskat službo, morda je dolgo ne bo našel. Postal je malček prestar za iskanje dela.

A navzlic vsem tem mi slim mu je na ustniče prišla neka lahkotna melodija. Odločno se je premaknil, z našobljenimi ustnicami, neslišno žvižgajoč.

Nič več ličemernosti. Ne bo več buden ležal ponoči in se spraševal, kaj naj naredi - ob zavesti, da je mesto mrtvo, vedoč, da je to, kar dela, nekoristno, z občutkom, da je malopridnež zato, ker prejema plačo, za katero ve, da je ne zasluži. Čuteč tisti čudni, razjedajoč nemočni bes delavca, ki se zaveda, da je njegovo delo neproduktivno.

Šel je proti parkirišču in se namenil k helikopterju.

Zdaj se morda lahko preselijo v notranjost, sije govoril, tako kot hoče Betty. Morda bi lahko preživljal večere s križarjenjem po svojem zemljišču. Nek prostor s potokom. Vsekakor mora biti potok, ki bi ga lahko nastanil s postrvmi.

Opomnil se je, da se mora povzpeti na podstrešje in preveriti opremo za letenje.

Marta Johnson je čakal pri dvoriščnih vratih, ko se je stari avto prasketajoč prikotalil po stezi. Ali je ves trd stopil ven z utrujenim obrazom.

»Si kaj prodal?« je vprašala Marta.

Ali je odkimal. »Nima smisla. Samo smejijo se mi. Kažejo mi koruzne storže, dvakrat večje od mojih, ravno tako sladke in v ravnih vrstah. Skoraj brez skorje. In okusnejše, pravijo.«

Brcnil je v kup zemlje, da je razpadel v prah.

»Tako ne gre,« je izjavil. »Rezervoarji so nas zares uničili.«

»Mogoče bi prodala kmetijo,« je predlagala Marta.

Ali je molčal.

»Lahko bi dobil delo na kakšni rezervoarski kmetiji,« je rekla Marta. »Harry ga je dobil. Zares mu je všeč.«

Ali je odkimal.

»Ali pa mogoče kot vrtnar,« je rekla Marta. »Bil bi zelo dober vrtnar. Elegantneži, ki so šli na velika imetja, imajo radi vtnarje za cvetje in drugo. To je bolj gosposko kot delo za stroji.«

Ali je znova odkimal. »Ne morem si predstavljati, da se ubadam s cvetjem,« je rekel. »Ne potem, ko sem gojil koruzo večkot dvajset let.«

»Morda,« je rekla Marta, »bi lahko imela majhno letalo. In tekočo vodo v hiši. In kad, namesto da se kopava v stari lužnici zraven ognja v kuhinji.«

»Ne bi znal upravljat z letalom,« se je uprl Ali.

»Zanesljivo bi znal,« je rekla Marta. »To je preprosto. Tisti Andersenovi smrkavci, nimajo niti dve pedi od tal, pa nenehno letijo. Eden izmed njih je brenčal naokrog in enkrat padel ven, ampak...«

»Premisliti moram o tem,« je v obupu rekel Ali. »Premisliti moram.«

Obrnil se je, preskočil ograjo in se napotil na njivo. Marta je ostala zraven vozila in gledala za njim. Osamljena solza ji je spolzela po prašnem licu.

»Gospod Taylor vas čaka,« je reklo dekle.

John J.Webster je začel jecljati. »Ampak jaz še nisem bil tukaj. On ne ve, da bom prišel.«

»Gospod Taylor,« je vztrajalo dekle, »vas pričakuje.«

Z glavo je pokažala proti vratom. Na njih je pisalo:

URAD ZA PRILAGAJANJE LJUDI

»Ampak jaz sem prišel iskat delo,« se je uprl Webster. »Ne pa, da bi bil prilagojen ali nekaj takega. To je služba Svetovnega odbora za zaposlovanje, ni res?«

»Točno,« je izjavilo dekle. »Nočete h gospodu Taylorju?«

»Ko me že silite,« je rekel Webster.

Dekle je kliknila na gumb in spregovorila v interkomunikator: »G.Webster je tukaj, gospod.«

Webster je s klobukom v roki stopil skoz vrata. Mož za mizo je imel bele lase in obraz mladeniča. Z roko je pokažal proti stolu.

»Iščete delo,« je rekel.

»Ja,« je rekel Webster, »ampak...«

»Prosim vas, sedite,« je rekel Taylor. »Če imate v mislih tisti napis na vratih, pozabite. Ne bomo vas poskušali prilagajati.«

»Ne morem najti dela,« je rekel Webster. »Že več tednov tekam neokrog in nihče me noče sprejeti. Zato sem prišel sem.«

»Niste hoteli priti?«

»Iskreno povedano, nisem. Urad za zaposlovanje. Ima... no... nekakšen prizvok, ki mi ni všeč.«

Taylor se je nasmehnil. »Terminologija je morda nesrečna. V mislih imate urade za zaposlovanje iz starih časov. Kamor so ljudje prihajali, ko so delo obupno potrebovali. Vlada je imela urade, ki so se trudili najti delo ljudem, da ti ne bi postali družbeno breme.«

»Jaz sem zadosti obupan,« je priznal Webster. »Toda še imam ponos in zato mi je bilo težko priti. Ampak nič drugega mi ni preostalo. Vidite, postal sem izdajalec...«

»Hočete reči,« je rekel Taylor, »da ste povedali resnico. Četudi vasje stala dela. Poslovni svet, ne samo tu, marveč na vsem svetu, še zmeraj ni pripravljen na to resnico. Poslovni človek se še zmeraj oklepa meščanske tradicije, tradicije prodajanja. Ko bo prišel čas, bo doumel, da ne potrebuje mesta, da mu bo služba in resnične vrednote prinesla donosnejše službe, kakršne jim prodajanje ni nikdar omogoča

lo. Spraševal sem se, Webster, le kaj vas je nagnalo, da ste naredili, kar ste naredili?«

»Postalo mi je slabo,« je rekel Webster. »Slabo mi je bilo, ko sem gledal ljudi, ki se mučijo z zaprtimi očmi. Kako se je neka stara tradicija ohranjala pri življenju, ko bi morala biti opuščena. Dovolj sem imel Kingovega meščanskega entuzijazma po vsej božji sili, ko so že vsi razlogi za entuzijazem izginili.«

Taylor je pritrjujoče pokimal. »Webster, ali mislite, da bi lahko prilagajali človeška bitja?«

Webster je samo gledal.

»Mislim, da bi,« je rekel Taylor. »Svetovni odbor to dela že večlet, mirno, nevsiljivo. Mnogi prilagojeni čelo ne vedo, da so prilagojeni. Spremembe, ki so nastale, odkar je iz starih Združenih narodov nastal Svetovni odbor, so prinesle veliko odklonov. Z uvajanjem atomske energije v gospodarstvo je sto tisoč ljudi ostalo brez dela. Ti ljudje so se morali prekvalificirati in uvesti v nove posle, nekateri v novo atomiko, drugi v druge obrti. Pojav rezervoarskega obdelovanja zemlje je odgnal kmete z zemlje. Oni so nam verjetno prinesli največjo težavo, ker zaradi ozkega znanja, potrebnega za vzgojo posajenega in delo okrog živine, niso znali ničdrugcga. Večina jih sploh ni hotela pridobit znanje. Mnogi so bili ogorčeni zato, ker jim je bil na silo odvzet način vzdrževanja, ki so ga nasledili od prednikov. In ker so po naravi individualisti, so povzročili težje psihološke probleme kot katerikoli drug razred.«

»Mnogi izmed njih,« je rekel Webster, »so še zmeraj brezposelni. Sto ali več jih je zasedlo hiše in živijo od danes do jutri. Ubijejo kakšnega zajea, veverico, malče ribarijo, gojijo zelenjavo in nabirajo sadje. Spuščajo se v majhne tatvine tu in tam in včasih prosjačijo po ulicah v mestu.«

»Poznate te ljudi?« je vprašal Taylor.

»Nekatere izmed njih,« je rekel Webster. »Eden mi včasih prinaša vevcricc in zajče. Da bi izvlekel korist, mi izvabi denar za municijo.«

»Oni bi nasprotovali prilagajanju, kajne?«

»Pa še kako,« je rekel Webster.

»Poznate nekega kmeta, ki mu je ime Ali Johnson? Se še zmeraj drži svoje kmetije, je še zmeraj nespremenjen?«

Webster je pokimal.

»Kaj če bi poskušali prilagoditi?«

»Vrgel bi me s kmetije,« je rekel Webster.

»Ljudje kot Ali in tisti Skwoterji,« je rekel Taylor, »so za nas poseben problem. Preostali svetje precej dobro prilagojen, precje dobro se je vključil v kolosek zdajšnjosti. Nekateri izmed njih jamrajo za preteklostjo, ampak to je le zaradi učinka. Ne bi jih mogli nagnati nazaj k staremu načinu življenja. Pred mnogimi leti, v resnici, ko je atomistika vstopila v industrijo, se je Svetovni odbor znašel pred težko odločitvijo. Ali naj spremembe, ki pomenijo napredek na svetu uvaja postopoma, da bi bilo ljudem omogočeno naravno prilagajanje, ali jih je treba razvijati čim hitreje tako, da bi Odbor pomagal pri nujnem prilagajanju ljudi? Odločeno je bilo, pravilno ali napačno, da pride napredek na prvo mesto, brez ozira na njegov učinek na ljudi. Ta odločitev se je v glavnem pokažala kot modra. Seveda smo vedeli, da se vmnogih primerih to ponovno prilagojevanje ne more uresničevati preveč odprto. V nekaterih primerih, kot je bil tisti z velikimi skupinami delavčev, ki so ostali brez dela, je bilo to nemogoče, toda v večini posamičnih primerov, kakršen je naš prijatelj Ali, ne. Tem ljudem je treba pomagati, da najdejo sami sebe v tem novem svetu, toda oni ne smejo vedeti, da jim pomagamo. Če bi jim povedali, bi to pomenilo uničiti zaupanje in dostojanstvo, človeško dostojanstvo pa je temljni kamen vsake civilizacije.«

»Vedel sem, da se prilagajanje izvaja v sami industriji,« je rekel Webster, »nisem pa še slišal za posamezne primere.«

»Zadeve nismo mogli reklamirati,« je rekel Taylor. »To je v resnici skrivnost.«

»Zakaj pa mi potlej govorite o tem?«

»Ker hočemo, da bi delali z nami. Da pomagate pri prilagajanju. Recimo, da začnete z Allom. Potlej da morda poskusite kaj narediti s Skwoterji.«

»Ne vem...,« je rekel Webster.

»Čakali smo, da boste pristopili,« je rekel Taylor. »Vedeli smo, da boste morali slejkoprej priti sem. King bi vam pokvaril sleherno moččnost, ki bi jo utegnili imeti pri kateremkoli delu. Zadevo je prenesel naprej. Zoper vas so vse Trgovske čeliče in vse državljanske skupine tačas na svetu.«

»Verjetno nimam izbire,« je rekel Webster.

»Nočemo, da bi tako mislili,« je rekel Taylor. »Razmislite in znova pridite. Tudi, če ne boste hoteli tega dela, vam bomo našli drugo - kljub Kingu.«

Pred pisarno je Webster zagledal lik strašila, ki ga je čakalo. To je bil Levi Luis; ni se režal s krivimi zobmi, pod roko pa je nosil puško.

»Neki fantje so mi povedali, da so vas videli stopiti sem noter,« je pojasnil, »zato sem počakal na vas.«

»V čem je težava?« je vprašal Webster, saj je Levijev obraz zgovorno pričal o težavi.

»Policija,« je rekel Levi in z gnusom pljunil.

»Policija,« je rekel Webster in se ob tej besedi ohladil. Kajti vedel je, za kaj gre.

»Ja,« je rekel Levi. »Pripravljajo se, da nas izženejo z ognjem.«

»Torej je končno popustil,« je rekel Webster.

»Ravokar prihajam s policije,« je izjavil Levi. »Rekel sem jim, da je bolje za njih, če so pazljivi. Rekel sem jih, da se bojo čreva razsula po tleh, če samo poskusijo. Postavil sem fante okrog hiše in jim rekel, da naj ne streljajo, dokler ne bojo gotovi, da bodo zadeli.«

»Ne moreš tako, Levi,« je ostro rekel Webster.

»Ne morem!« je odvrnil Levi. »Sem že naredil. Nagnali so nas s kmetij, prisilili so nas, daj ih prodamo, ker nismo mogli zaslužiti za življenje. In ne bojo nas večpreganjali. Ostali bomo tu ali umrli. Izgnali pa

nas bojo z ognjem samo tedaj, če ne bo ostal nihče več, da jih ustavi.«

Zategnil sije hlače in znova pljunil.

»In nismo edini, ki tako mislimo,« je izjavil. »Tudi Gramp je z nami.«

»Gramp!«

»Jasno. Tisti stari, ki stanuje pri vas. Prevzeli smo ga na nek način kot glavnega poveljujočega. Pravi, da se spomni nekih trikov iz vojne, za katere policaji še nikdar niso slišali. Nekaj fantov je poslal v Dom legij, da so sunili nek top. Pravi, da ve, kje bo našel granate zanj iz muzeja. Pravi, naj ga postavimo in da potlej sporočimo, da bomo streljali, če se bo policija premaknila.«

»Poslušaj, Levi, bi naredil nekaj zame?«

»Se razume, g.Webster.«

»Bi vstopil sem in poiskal gospoda Taylorja? Reci, da ga hočešvideti. Povej mu, da sem že začel delati.«

»Seveda bom, kam pa greste vi?«

»Grem do mestne hiše.«

»Ste prepričani, da nočete, da grem z vami?«

»Ja,« je izjavil Webster. »Boljše, da grem sam. In Levi...«

»Prosim?«

»Reci Grampu, naj zadrži svojo artilerijo. Naj ne strelja, če ni nujno - če pa bo moral, naj gre po vrsti.«

»Župan je zaposlen,« je rekel Raymond Brown, njegov tajnik.

»To vi mislite,« je rekel Webster in se namenil proti vratom.

»Ne smete noter, Webster!« se je zadrl Brown.

Skočil je s stola in zdrvel okrog mize, poskušajoč ujeti Websterja. Webster je od strani zamahnil z roko, zagrabil Browna za prsa in ga butnil nazaj v mizo. Miza se je premaknil, Brown je zakrilil z rokama, izgubil ravnotežje in topo udaril ob tla.

Webster je hitro odprl županova vrata.

Županove noge so zdrsnile z mize. »Rekel sem Brownu...,« je začel.

Webster je pritrdil. »Tudi meni je rekel Brown. Za kaj gre, Carter? Se bojite, da bi King izvedel, da sem tu? Se bojite, da boste korumpirani s kakšno dobro zamislijo?«

»Kaj hočete?« se je obregnil Carter.»Slišal sem, da bo policija zažigala hiše.«

»Točno,« je pošteno izjavil župan. »Nevarne so za skupnost.«

»Kakšno skupnost?«

»Poslušajte, Webster...«

»Dobro veste, da ne obstaja skupnost. Samo nekaj vaših ušivih politikov, ki se potikate naokrog, da bi vam priznali navzočnost in si zagotovili, da vas bodo izbrali vsako leto in da boste vlekli plače. Do tega je prišlo, da zdaj le še glasujete eden za drugega. Ljudje, ki delajo v trgovinah in delavnicah, čelo tisti, ki opravljajo najbolj bedna dela v tovarnah, ne živijo znotraj mestnega področja. Poslovneži so že zdavnaj odšli iz mesta. Tukaj zaklučujejo posle, vendar ne stanujejo.«

»Ampak to je še zmeraj mesto,« je izjavil župan.

»Nisem prišel zato, da bi z vami razpravljal o tem,« je rekel Webster. »Prišel sem, da vas prepričam o tem, da se motite, ker zažigate tiste hiše. Četudi vi tega ne razumete, so hiše domovi za ljudi, ki nimajo doma. Za ljudi, ki so prišli v to mesto, da bi našli zatočišče, ki so našli pribežališče pri nas. Do neke mere smo odgovorni za njih.«

»Nismo mi odgovorni za njih,« je z zobmi zaškrtal župan. »Karkoli bo z njimi, bo to njihova lastna smola. Nismo jih klicali sem. Nočemo jih tukaj. Ničesar ne doprinašajo k družbi. Mi hočete reči, da so propadli primeri? Kaj pa jaz morem pri tem? Hočete reči, da si ne morejo najti zaposlitve? Jaz pa vam pravim, da bi lahko našli delo, če bi ga poskušali najti. Zmeraj obstaja delo. Napolnili ste jim glave z zgodbami o novem svetu in zdaj si domišljajo, da jim mora nekdo najti hišo, ki jim bo všečin delo, ki jim bo ustrežalo.«

»Govorite kot kak skuštran individualist,« je rekel Webster.

»Govorite, kot da se vam zdi skupaj smešno,« je zaškrtal župan.

»Saj tudi mislim, da je smešno,« je rekel Webster. »Smešno in tragično, da danes sploh kdo tako misli.«

»Svet bi bil veliko bogatejši z nekaj skuštranega individualizma,« se je obregnil župan. »Poglejte uspešne ljudi...«

»Mislite sebe?« je vprašal Webster.

»Lahko bi vzeli tudi mene, na primer,« se je strinjal Carter, »veliko sem delal, izkoristil priložnost. Znal sem predvideti stvari. Jaz sem...«

»Hočete povedat, da ste rinili, kamor je bilo treba in pohodili vsakogar, kogar je bilo treba,« je rekel Webster. »Vi ste odličen primer tiste vrste ljudi, ki jih danes svet ne potrebuje. Zares zaudarjate po plesni, tako zaostale zamisli imate. Ste zadnji izmed politikov, Carter, kot sem tudi jaz zadnji izmed tajnikov Trgovinskih čelic. Samo vi tega še ne veste, jaz sem vedel in se izvlekel, četudi me je to nekaj stalo, sem končal s tem, ker sem moral rešiti svoje samospoštovanje. Vaša politika je mrtva. Mrtva zato, ker bi vsak nadut glasen barabin z nesramnim ksihtom lahko pograbil oblast, nagovarjajoč množico s psihologijo drhali. Vi pa nimate več psihologije drhali. Ne morete imeti psihologije množiče, ko svet ne da niti pare za to, kaj se dogaja z nečim, kar je že mrtvo č s političnim sistemom, ki se je zrušil pod svojo lastno težo.«

»Ven,« je kriknil Carter. »Ven, sičer bom poklical kifeljče, da vas vržejo ven.«

»Pozabljate,« je rekel Webster, »da sem se prišel pogovorit o hišah.«

»To nič ne pomeni,« je zarežal Carter. »Lahko stojite tule in govorite do sodnega dne. Tiste hiše morajo goreti. To je odločeno.«

»Kako bi vam bilo všeč, če bi iz čentra nastal kup šote?« je vprašal Webster.

»Vaše primerjanje je groteskno,« je rekel Carter.

»Nisem govoril o primerjanju,« je rekel Webster.

»Niste...« Županje bolščal vanj. »O čem ste potlej govorili?«

»Samo o tem,« je rekel Webster. »V hipu, ko se bo prva bakla dotaknila hiše, se bo na mestno hišo spustila prva granata. Druga bo udarila v Nacionalno banko. Šlo bo po vrsti, najprej na najmočnejše cilje.«

Carterje zinil. Potlej se mu je rdeč val besa razlil z vratu na obraz.

»To ne bo šlo, Webster,« je zagrmel. »Mene ne morete okrog prinašat. Takšna izmišljotina...«

»To ni izmišljotina,« je izjavil Webster. »Tisti tam imajo top. Vzeli so nekaj pred Domom legij, nekaj iz muzeja. In imajo ljudi, ki znajo rokovati s topovi. Pravzaprav jih sploh ne potrebujejo. To je praktično neposreden zadetek. Kot bi zadevali vodnjak z boka.«

Carter se je iztegnil za radiom, a ga je Webster s privzdignjeno roko ustavil.

»Raje premislite kakšno minuto, Carter, preden zgubite pamet. Ste v neugodni situaciji. Začnite uresničevat ta vaš načrt in imeli boste bitko na vratu. Hiše lahko zgorijo, toda čenter bo porušen. Poslovneži vas bojo zaradi tega skalpirali.«

Carterje umaknil roko. Od dalečje bilo slišati strel iz puške.

»Rajejih odpokličite,« ga je opozoril Webster.

Carterjev obraz se je nagubal zaradi neodločnosti.

Oglasila se je še ena puška, še ena in še ena.

»Kmalu bo vse to šlo predaleč,« je rekel Webster. »Tako daleč, da ne boste mogli nič več zaustaviti.«

Šipe na oknih so se stresle zaradi zamolkle eksplozije. Carterje skočil s stola.

Webster se je znenada ohladil in začutil je, da je slaboten. Vendar se je prisilil, da je njegov obraz ostal miren in glas spokojen.

Carterje gledal skoz okno kakor okamenel.

»Bojim se,« je rekel Webster, »da je že šlo predaleč.«

Radio na mizi je trnasto zvonil, luč je utripala.

Carterje iztegnil tresočo se roko in ga vključil.

»Carter,« je spregovoril glas. »Carter. Carter.«

Webster je glas prepoznal - bikovski zvok šefa policije Jima Maxwclla.

»Kaj je?« je vprašal Carter.

»Imeli so nek velik top,« je rekel Maxwell. »Esplodiral je, ko so skušali streljat z njim. Menda je bila municija zanič.«

»En top?« je vprašal Carter. »Samo cn top?«

»Ne vidim nobenega drugega.«

»Slišal sem puško,« je rekel Carter.

»Ja, malček so strcljalli na nas. Ranili nekaj fantov. Ampak zdaj so se umaknili. Globlje v goščo. Ni več streljanja.«

»V redu,« je rekel Carter, »naprej in začnite požigat.«

Webster je stopil naprej. »Vprašajte ga, vprašajte ga...«

Toda Carterje ugasnil radio.

»Kaj ste ga hoteli vprašat?«

»Nič,« je rekel Webster. »Nič posebnega.«

Ni mu mogel povedati, da je Gramp tisti, ki zna rokovati s topom. Ni mu mogel povedati, da je bil Gramp tam, ko je top eksplodiral. Moral bi se izvleči odtod, čim prej oditi do topa.

»Dobro pretvarjanje, Webster,« je rekel Carter. »Dobro pretvarjanje, ampak ni vžgalo.«

Župan se je obrnil k oknu, ki je gledal na hiše.

»Ni večstreljanja,« je rekel. »Hitro so se predali.«

»Srečo imate,« je navrgel Webster, »če se bo šest izmed vaših policajev vrnilo. Tisti ljudje s puškami so se zavlekli v goščo, znajo pa zadeti veverico v oko na sto jardov.«

Zunaj v hodniku je bilo zaslišati topot korakov, dva para nog sta tekla proti vratom. Župan se je naglo obrnil od svojega okna, Webster okrog sebe.

»Gramp,« je zarjovel.

»Pozdravljen, Johnny,« je dahnil Gramp in obstal na mestu.

Moški za Grampom je bil mlad in je mahal z nečim v roki - s snopom papirjev, ki so šumeli.

»Kaj hočete?« je vprašal župan.

»Veliko,« je rekel Gramp.

Prenehal je za hip, da je povrnil sapo in med vzdihi rekel:

»Spoznajte mojega prijatelja. To je župan, Adams.«

»Adams?« je vprašal župan.

»Jasno,« je rekel Gramp. »Njegov ded je stanoval tukaj. Tam v Sedemindvajseti ulici.«

»Ah,« je izustil župan in dajal videz, kot bi ga kdo udaril z opeko. »Ah, v mislih imate F.J.Adamsa.«

»Lahko stavite, da je tako,« je rekel Gramp. »Skupaj sva bila v vojni. Ponoči mi ni pustil spati, govoreč mi o svojem sinu doma.«

Carterje pokimal Henryju Adamsu. »Kot župan mesta,« je rekel in skušal do neke mere povrniti dostojanstvo, »vam želim dobrodoščico v...«

»To ni ravno prikladna dobrodošlica,« je rekel Adams. »Slišal sem, da zažigate mojo lastnino.«

»Vašo lastnino!« se je kolcnilo županu in z nejevero se je zabolščal v sveženj papirjev, s katerimi je Adams mahal pred njegovim nosom.

»Ja, njegovo lasmino,« je vzkliknil Gramp. »Ravnokar jo je kupil. Prihajava naravnost iz katastra. Plačal je vse zaostale davke in kazni in vse drugo, kar ste si izmislili vi lopovi od zakona, da bi naložili hišam.«

»Toda, toda...,« je skušal župan priti do besede, loveč sapo. »Ne vse. Morda le lastnino starega Adamsa.«

»Vse kompletno,« je zmagoslavno rekel Gramp.

»In zdaj,« je rekel Adams županu, »bodite tako prijazni in recite svojim ljudem, naj prenehajo z uničevanjem moje lastnine.«

Carter se je zvil čez mizo in tipajoč poiskal radio, nerodno, kot bi znenada imel dve levi roki.

»Maxwell!« je poklical. »Maxwell. Maxwell.«

»Kaj hočeš?« se je nazaj zadrl Maxwell.

»Prenehaj s tem kurjenjem,« se je zadrl Carter. »Začni j ib gasiti. Pokliči gasilče. Naredi, kakor veš. Samo to požiganje zaustavi.«

»Kaj ne poveš!« je rekel Maxwell. »Lepo bi bilo, ko bi se že enkrat odločil.«

»Napravi, kot sem ti rekel,« je kriknil župan. »Pogasi te ognje.«

»V redu,« je rekel Maxwell. »V redu. Ne živciraj se. Ampak fantom to ne bo všeč. Ne bojim všeč, ker streljajo na njih, ko delajo nekaj, okrog česar se ti ne moreš odločiti.«

Carter se je dvignil od radia.

»Zagotavljam vam, gospod Adams,« je rekel, »da je vse skupajena velika napaka.«

»Ja, je,« je svečano izjavil Adams. »Zelo velika napaka, župan. Naj večja, kar ste jih kdaj naredili.«

Nekaj časa sta tako stala in gledala drug drugega prek sobe.

»Jutri bom,« je rekel Adams, »predal sodišču zahtevo in terjal ukinitev mestnega poveljstva. Kot lastnik največjega dela zemljišča v mestu in glede na ppovršine ter očene, menim, da imam vso pravico do tega.«

Županje pogoltnil zrak, potlej pa nekako iztisnil besede.

»Na osnovi česa?« je vprašal.

»Na osnovi dejstva,« je rekel Adams, »da ni več potrebno. Mislim, da se mi ne bo treba preveč truditi, da bom dokažal svoj prav.«

»Toda... toda... to pomeni...«

»Ja,« je rekel Gramp, »vi veste, kaj to pomeni. Pomeni, da je z vami konec.«

»Park,« je rekel Gramp, z roko kazoč divjino, kjer je bila nekoč stanovanjska mestna četrt. »Park, tako da se ljudje lahko spomnijo, kako so živeli njihovi stari.«

Trije so stali na Tower Hillu; nad njimi se je nejasno naziral stari vodovodni rezervoar s svojimi močnimi jeklenimi nogami, zaritimi v morje trave do pasu.

»Ne ravno park,« je pojasnil Henry Adams. »Raje spomenik. Spomenik nekemu stoletju komunalnega življenja, ki bo pozabljen v naslednjih sto letih. Ohranjanje nekega števila nenavadnih oblik gradnje, ki so se pojavile, da bi zadovoljile določene pogoje in posebne okuse vsakega posameznika. Nikakor robotizacija z arhitektonskimi zamislimi, marveč napor, da bi se doseglo boljše življenje, čez sto let se bodo ljudje še zmeraj sprehajali po teh hišah z istim občutkom strahospoštovanja, s kakršnim gremo danes v muzej. Za njih bo to nekaj iz primitivnega obdobja, stopnja na poti v boljše, popolnejše življenje. Umetniki bodo živeli za to, da bodo prenašali te stare hiše na svoja platna. Pisci zgodovinskih romanov bodo prihajali sem, da bi vdihnili zrak avtentičnosti.«

»Toda rekli so, da nameravate obnoviti vse te hiše, napraviti travnike in vrtove, natančno takšne, kakršni so bili,« je rekel Webster. »Za to boste potrebovali čelo bogastvo. In jih potem še vzdrževati.«

»Še preveč denarja imam,« je rekel Adams. »Ogromno denarja. Le spomnite se, moj ded in oče sta dobila delniče od atomske industrije pod istimi pogoji kot ustanovitelji.«

»Vaš dedje bil najboljši igralec s kockami, kar sem jih srečal,« je rekel Gramp. »Rad meje obral, kadarkoli smo dobili plačo.«

»Nekoč,« je rekel Adams, »ko je imel človek preveč denarja, so bile druge stvari, za katere ga je lahko zapravil. Dobrodelne akcije, na primer. Ali medicinska raziskovanja ali kaj podobnega. Danes ni dobrodelnih akcij. Ni zadosti biznisa, da bi jih prirejali. Odkar pa je Svetovni odbor shodil, je zadosti denarja za raziskovanje, medicinsko ali drugo, kdorkoli bi se hotel z njim ukvarjat.

Nisem načrtoval te zadeve, ko sem prišel pogledat staro dedovo hišo. Hotel sem jo samo videti, to je bilo vse. Toliko mi je pripovedoval o njej. Kako je posadil drevo na travniku pred hišo. In o vrtu z rožami, ki ga je imel zadaj.

In potem sem jo zagledal. Bila je utvara, ki se posmehuje. Nekaj, kar je bilo pozabljeno in zapuščeno. Nekaj, kar je nekomu veliko pomenilo in bilo pozabljeno. Ko sem stal tam pred hišo tistega dne z Grampom, sem se domislil, da ne bi mogel storiti ničboljšega, kot da za potomče ohranil del življenja, ki so ga živeli nj ihovi predniki.«

Daleč spodaj med drevjem se je vila tenka, modra nit dima. Webster je pokažal s prstom. »In oni?«

»Skwoterji ostanejo,« je rekel Adams, »če hočejo. Veliko dela bo za njih. In zmeraj se bo našla hiša, v kateri bodo lahko živeli.Samo ena stvar me muči. Ne morem biti ves čas tu osebno. Potrebujem nekoga za upravljanje z delom. To bo delo za vse življenje.«

Pogledal je Websterja.

»Naprej, Johnny,« je rekel Gramp.

Webster je odkimal. »Betty si je vzela k srcu tisto mesto v notranjosti.«

»Ne bi vam bilo treba biti tu,« je rekel Adams. »Vsak dan bi lahko prihajali z letalom.«

Od spodaj pod hribom je bilo zaslišati pozdrav.

»To je Ali!« je zaklical Gramp.

Pomahal je s palico. »Pozdravljen, Ali. Povzpni se sem.«

Gledali so Alla ki se je vzpenjal v hrib in ga molče čakali.

»Hotel sem govoriti s tabo, Johnny,« je rekel Ali. »Neko zamisel imam. To noč meje prebudila iz gloobkega sna.«

»Povej,« je rekel Webster.

Ali je vrgel pogled proti Adamsu.

»Ne skrbi,« je rekel Webster. »To je Henry Adams. Mogoče se spominjašnjegovega deda.«

»Spominjam se,« je rekel Ali. »Nor je bil na atomsko enerijo. Kako mu je uspelo?«

»Prečej dobro,« je rekel Adams.»Vesel sem, da to slišim,« je rekel Ali. »Mislim, da sem se motil. Govoril sem, da ne bo nikdar nič iz njega. Nenehno je sanjaril.«

»In tista zamisel?« je vprašal Webster.

»Slišali ste za kmečki turizem, je tako?« je vprašal Ali.

Webster je pritrdil.

»Mesto,« je rekel Ali, »kamor so ljudje prihajali in si domišljali, da so kavboji. To jim je bilo všeč zato, ker v resnici niso vedeli, koliko težkega delaje na kmetiji in mislili se, kako romantično je jahat konje in...«

»Poslušaj,« je rekel Webster. »Saj ne misliš svoje kmetije spremeniti v kmetijo za turizem?«

»Ne,« je rekel Ali. »Ne v turistično kmetijo. Morda v turistično posestvo. Vsi ne vejo več bogvekaj o kmetijah, ker še komaj obstajajo. Brali pa bodo o slani...«

Webster se je zagledal v Alla. »V gručah bi prišli, Ali,« je izjavil. »Ubijali bi sc v tekmi za počitniče na pravi, spodobni starodavni kmetiji.«

Iz grmovja na klančini hriba je poletel nek blcščečpredmet, ki jo klokotal, grgral in žvižgal z bleščečimi rezili in krileč z rokami, podobnimi dvigalu.

»Toje tisti udarjeni kosec!« se je zadrl Gramp. »Vedel sem, da se mu bo nekega dne zlomil kak zobatec in da povsem zgubil pamet!«

ZBIRNO MESTO

Opombe k drugi zgodbi

Še zmeraj tuja po vseh drugih merilih poseduje druga zgodba nek prepoznavnejši ton od prve. Tukaj bralec prvikrat dobi vtis, da je zgodba utegnila nastati ob pasjem tabornem ognju, nemogoča situacija v primem prve zgodbe.

Tukaj je podano nekaj vzvišenih moralnih in etičnih idej, ki jih Psi čenijo. Ravno tako je tu opisan nek boj, ki ga Pes more razumeti, četudi ta boj razkriva duhovno in moralno popačenost njegovega sorednjegalika.

Ravno tako se prvikrat pojavlja lik, ki ima znan prizvok - robot. V robom Jenkinsu, prvikrat ppredstavljenem v tej zgodbi, se Pes spozna z likom, ki je bil večtisoč let ljubimec ščenet. Tige ima Jenkinska za resničnega junaka legende. V njem vidi podaljšek človekovega vpliva po njegovem izginotju, mehansko napravo, s pomočjo katere je človeška misel vodila Pse še dolgo potem, ko je sam človek izginil.

Vseeno imamo mi svoje robote, dragočene in prijetne, ki obstajajo samo zavoljo enega cilja č da nam priskrbijo roke. Tekom let pa je namreč robot Psa v tolikšni meri postal del njega, da zdaj noben Pes ne gleda na svojega robota kot na ločeno stvar.

Večina drugih preučevalčev legende odločno napade Tigeovo trditev, da je robot Človeški izum, nasledstvo, ki ga naša vrsta vleče od Človeka.

Ideja, da je bil robot morda napravljen in dan Psom kot pomoč pri razvoju njihove kulture, je po Bowensu ideja, ki je v čeloti morala odpasti že samo zavoljo svoje romantičnosti. Povsem sodeč, pravi Bowens, on je skronstrairan tudi v zgodbi in kot tak mora biti sumljiv od samega začetka.

Danes ni na noben način mogoče zvedeti, kako so Psi razvili robota. Tistih nekaj znanstvenikov, ki so nekaj časa posvetili raziskovanju znanja o robotih, izpostavlja, da visoko specializirana uporaba robota v resnici dokazuje, da ga je izumil Pes. Da bi lahko bil tako specializiran, pravijo, sije robota morala izmisliti in razviti vrsta, ki ji je za posebno uporabo tako značilno prilagojen. Nihče razen Psov, poudarjajo, ni mogel opraviti takega dela ali tako komplicirano orodje.

Trditi, da danes noben Pes ne bi mogel napraviti robota, pomeni izmikati se odgovoru. Noben Pes danes ne bi mogel narediti robota zato,ker ni potrebe, da ga naredi, saj se roboti sami gradijo. Povsem jasno je, da je Pes v resnici naredil robota, ko je bilo to potrebno in ko je naredil robota, obdarjenega z nagonom po reprodukciji, ki ga žene, da gradi sebi podobne, je rešil problem na značilno pasji način.

V tej zgodbi se ravno tako pojavlja ideja, ki se vleče skoz preostali del legende in ki že dolgo vnaša zmedo med znanstvenike in večino bralčev. To je ideja, da lahko nekdo fizično izstopi iz svojega sveta, ven v prostor in ga prepotuje, da bi prišel do drugih svetov, čeprav imajo to idejo za čisto fantazijo, ki ima seveda svoje ustrezno mesto v vsaki legendi, ji je posvečeno veliko študij. Večina študij je potrdila prepričanje, da kaj takega ni mogoče. Glede na to verovanje so zvezde, ki jih vidimo ponoči, močni svetovi dalečod naših svetov. Vsak seveda ve, da so to samo luči, ki visijo na nebu in da jih je večina nam zelo blizu.

Bowens podaja nekaj, kar morda najbolje pojasni poreklo o svetu zunaj prostora. To ni, pravi, nič drugega kot ena izmed variacij starega pripovedovalca o koblijskih svetovih, za njihov obstanek pa vedo Psi že od meglene davnine.

2.Zbirno mesto

Droben dež je padal s kovinskega neba kakor dim, ki se vleče skoz ogolelo drevje. Raztapljal linije živih mej, obvijal z meglo obrise mesta in skrival daljavo. Blesketala na kovinski koži molčečih robotov in s srebrom obrobljala ramena treh človeških bitij, ki so poslušala petje v črno oblečenega človeka, ki je bral iz knjige, ki jo napol opdrto držal v rokah.

Ker jaz sem vstajenje in življenje...

Zdelo se je, kot da se izrezan lik, ki se je dvigal nad vrati grobniče, vzpenja nekam gor in da vsak delček njegovega poželjivega telesa skuša ujeti nekaj, kar nihče drug ne more videti č naprezujočse kot se je naprežal od tistega daljnega časa, ko so ga ljudje izklesali iz granita, da bi okrasili družinsko grobnico s simbolom, ki ga je prvi John J.Webster ljubil zadnje dni življenja.

In kdorkoli živi in veruje vame...

Jerom A.Webster je začutil, kako se mu sinovi prsti stiskajo okrog roke, slišal je pridušeno hlipanje svoje matere in pogledal je vrste robotov, ki so trdo stali z upognjenimi glavami v znak spoštovanja do gospodarja, ki so mu služili. Gospodama, ki je zdaj odhajal domov - v zadnji dom vseh.

Ves otrpel se je Jerom A.Webster vprašal, ali oni razumejo - ali razumejo življenje in smrt - razumejo to, da nelson F.Webster leži tam v krsti, kaj človek s knjigo prepeva nad njim. Nelson F.Webster, četrti v rodovnem drevesu Webstrovih, ki so živeli na tej zemlji, je živel in umrl tu, komaj da se je kdaj premaknil odtod, zdaj pa je odhajal na svoj zadnji počitek na tem mestu, ki ga je prvi izmed njih pripravil za druge - za tisto dolgo rodovno drevo neznanih potomčev, ki bodo živeli tu in ljubili stvari in življenje in običaje, ki jih je prvi John J.Webster vzpostavil.

Jerom A.Webster je začutil, kako se mu zategujejo obrazne mišiče, kako mu gre lahen drget po telesu. Za hip ga je zapeklo v očeh, krsta pred njim se je zameglila in besede človeka v črnem so se stopile z vetom, ki je šepetal v smrekah, ki so držale stražo za mrtve. Skoz glavo muje šel spomin - spomin na nekega sivolasega moža, ki tava po hribih in poljih, vdihujoč sapo zgodnjega jutra, in stoji s stisnjenimi nogami pred razgorelim kaminom s kozarčkom žganja v roki.Ponos -ponos na zemljo in življenje, in skromnost in veličina, ki mimo življenje razvija v človeku. Uživanje v občasnih spremembah in zanesljivost smisla. Neodvisnost v zavarovani varnosti, udobnost znane sredine, svoboda prostranih juter zemlje.

Thomas Webster ga je lahkotno stresel za laket. »Oče,«je šepnil. »Oče.«

Obred je bil končan. V črno oblečeni človek je zaprl knjigio. Šest robotov je stopilo naprej in dvignilo krsto.

Oni trije so počasi pospremili krsto v grobnico. Molče so stali, ko sojo roboti namestili v ležišče, zaprlli vratca in pritrdili ploščico, na kateri je pisalo:

NELSON F. WEBSTER 20342117

To je bilo vse. Samo ime in leta. In to je, se je Jerom A.Webster ujel pri misli, zadosti. Nič drugega ni bilo, kar naj bi tam pisalo. To je bilo vse, kar so imeli oni drugi. Oni, s katerimi se je začenjalo rodovno drevo - začenši od Williama Stevensa, od 19291999. Gramp Stevens, tako so ga imenovali, se je spomnil Webster. Oče žene tistega prvega Johna j.Websterja, ki je tudi sam bil m - 1951 -2020. In za njim njegov sin Charles F.Webster, 19802060. In njegov sin John J.II - ded, ki je spal zraven ognja s pipo, ki mu je visela iz ust in večno grozila, da zažge brado.Webstrov pogled je odtaval na drugo ploščo. Mary Webster, mati dečka zraven njega. Pravzaprav ne več dečka. Kar naprej je pozabljal, da je Thomasu že dvajset let in da bo šel čez kak teden na Mars, ravno tako kot je tudi sam v svojih mladih letih odšel na Mars. Vsi tu, zbrani, je pomislil. Webstrovi in njihove žene in otroci. Tu skupaj v smrti, kakor so tudi živeli skupaj, počivajo v dostojanstvu in gotovosti brona in marmorja, s smrekami naokrog ter simboličnimi liki nad vrati, pozelenelimi od let.

Roboti so sto je molče čakali, ker je bila nj ihova naloga opravljena.

Mati ga je pogledala.

»Ti si zdaj glava družine, sin moj,« je rekla.

Iztegnil jo roko in jo močno objel. Glava družine - kolikor je ostalo od nje. Zdaj so samo še trije. Njegova mati in sin. In sin bo kmalu odšel - na Mars. A se bo vrnil. Vrnil se bo z ženo, morda, in družina se bo nadaljevala. Družina ne bo ostala pri treh članih. Velika hiša ne bo ostala zaprta, kakor je zdaj. Nekočje odzvanjala od življenja desetih družin, ki so živele v svojih ločenih stanovanjih pod eno veliko streho. Ta čas, je vedel, bo znova prišel. Vsi trije so se obrnili in odšli iz grobniče, se napotili po stezi, ki je bila v megli kakor ogromna siva seniča.

Na ognjišču je gorel ogenj; knjiga je ležala na mizi. Jerom A.Webster je iztenil roko in jo vzel, še enkrat je prebral naslov:

Fiziologija Marsovčev s posebnim ozirom na možgane’ od Dr.Jeroma A.Websterja.

Debela knjiga in avtoritativna - življenjsko delo. Skorajedina na tem področju. Zasnovana na podatkih, zbranih tekom tistih petih let kuge na Marsu - leta, ko je skoraj dneve in noči delal s svojimi kolegi iz zdravstvene komisije Svetovnega odbora, ki je bila napotena kot pomoč sosednjemu planetu.

Na vratih je bilo zaslišati trkanje.

»Naprej,« je zaklical.

Vrata so se odprla in robot je zdrsnil v sobo.

»Vaš viski, gospod.«

»Hvala, Jenkins,« je rekel Webster.

»Duhovnik je odšel, gospod,« je rekel Jenkins.

»Ah, ja.Domnevam, da si poskrbel zanj.«

»Sem,gospod. Dal sem mu običajno vsoto in mu ponudil pijačo. Odklonil jo je.«

»Nisi se prav obnašal,« je rekel Webster. »Duhovniki ne pijejo.«

»Žal mi je, gospod. Nisem vedel. Rekel mi je, naj vas zaprosim, da se včasih oglasite v čerkvi.«

»Zares?«

»Povedal sem mu, gospod, da vi nikdar nikamor ne greste.«

»To si povdal zelo točko, Jenkins,« je pristavil Webster. »Nihče izmed nas nikdar ne gre nikamor.«

Jenkins se je namenil proti vratom, obstal in se obrnil. »Če lahko tako rečem, gospod, bogoslužje v kripti je bilo ganljivo. Vaš oče je bil fin človek, najboljši, kar jih je kdaj obstajalo. Roboti so govorili, da je bil obred zelo dober. Nekako dostojanstven, gospod. Všeč bi mu bilo to videti.«

»Očetu,« je rekel Webster, »bi bilo še ljubše to slišati od tebe, Jenkins.«

»Hvala, gospod,« je rekel Jenkins in odšel. Webster je sedel z viski jem, knjigo in ognjemčuteč okrog sebe udobje znane sobe, zatočišče, ki jim jo je nudila. To je bil dom. Dom za Webstrove od tistega dne, ko je prvi John j. Webster prišel sem in zgradil prvi del dolge hiše. John J. Je izbral to mesto zato, ker je imelo potok s postrvmi ali je vsaj tako zmeraj govoril. Bilo pa je tudi nekaj več od tega. Moralo je biti, sije rekel Webster, nekaj večod tega.Ali pa je bil morda na začetku to samo potok s postrvmi. Potok s postrvmi in drevje in livade, kamniti greben, ki ga je zjutraj obvijala megla z reke. Morda je ostalo rastlo, rastlo postopoma z leti, z razvejanost jo družine, dokler tudi sama tla niso bila prepojena z nečim, kar se je približevalo tradiciji, a ni bilo povsem tradicija. Z nečim, kar je vseko drevo, vsak kamen, vsako ped zemljišča delalo kot Websteijevo drevo ali kamen ali gruda zemlje. Vse to je pripadalo njim.

John J., prvi John J. je prišel po razpadu mest, ko so ljudje enkrat za všelej zapustili prepolna zatočišča dvajsetega stoletja, se odtrgali od plemenskega instinka biti skupaj v eni pečini ali na eni planoti zoper skupnega sovažnika ali v skupnem strahu. Instinkta, ki je bil premagan, ker ni bilo večstrahov niti sovražnikov, človek se stopil zoper instinkt črede, kp so mu bili v minulih stoletjih vsiljeni ekonomski in družbeni pogoji. Neka nova gotovost in obil je sta mu omogočili, da se odtrgal:

Tak razvoj se je začel že v dvajsetem stoletju, pred več kot dvesto leti, ko so se ljudje preseljevali v hiše na deželi, da bi imeli svež zrak in zadosti prostora, iščoč prijetno življenje, kakršno jim mestna eksisteniča v svoji najbolj skrajni obliki nikdar ni ponujala.In tuje končen rezultat. Mimo življenej. Mir, ki lahko pride šele z dobrimi stvarmi. Življenje, za kakršnim so ljudje dolga leta hrepeneli. Gospodarska eksisteniča, zasnovana na starih družinskih domovih in prostranih jutrih zemlje, z energijo atomskega izvora in roboti namesto služabnikov.Webster se je nasmehnil kaminu z razgorelim lesom. Kamin je bil anahronizem, toda dober anahronizem č nekaj, kar je človek prinesel s seboj še iz pečine. Nekoristen, saj je atomsko gretje boljše, toda prijetnejši, človek ne bi mogel sedeti in gledati v atomski ogenj, sanjariti in graditi gradove v plamenu.

Celo tudi tista grobnica, v katero so položili njegovega očeta. Tudi to je bila družina. Skupaj z vsemi ostalimi. Melanholičen ponos in lagodno življenje in mir.

V starih časih so mrtve pokopavali skupaj na velikih površinah, tujec iz obraza v obraz s tujčem.

On nikdar nikamor ne gre.

To je Jenkins rekel duhovniku.

Tudi to je bilo točno. Zakaj pa je potrebno, da bi se sploh kam šlo? Vse je tu. Z enostavnim obračanjem števičniče lahko človek govori iz obraza v obraz s komerkoli hoče, lahko se dobita, s čuti, če že ne s telesom, kjerkoli hoče. Lahko gre v gledališče ali poslušat končert ali pa lista po knjigah v kakšni knjižnici na drugem koniču sveta. Lahko dokonča kakršnokoli delo, ne da bi se dvignil s stola.

Webster je popil viski in se obrnil proti stroju s števičnico.

Številke je obračal na pamet, ne da bi gledal v imenik. Vedel je, kam hoče. S prstom se je nalahno dotaknil nekega vzvoda in soba je izginila - ali se je zdelo, da izginja. Ostal je le stol, na katerem je sedel, del mize, del stroja, in to je bilo vse.

Stol se je znašel na klančini hriba, obraslega z zeleno travo in načičkanega z gostim drevjem, zvitim v vetrn, na klančini, ki se je spuščala dol do jezera, stisnjenega v objemu vijoličnih planinskih grebenov. Zatemnjeni z dolgimi pasovi modrikastega zelenila oddaljenih jelk, so se grebeni neravnomemo vzpenjali in stekali z modrikastimi vrhovi s snegom, ki so se dvigali v zobčasti vrsti.Veter je ostro žvižgal med zvitim drevjem in trgal visoko travo z nenadnimi naleti. Zadnji sončni žarki se kresali ognje na oddaljenih vrhovih.

Osamljenost in veličastnost, ogromen pas premetane zemlje, stisnjeno jezero, sabljaste senče na oddaljenih gorskih veničih.

Webster je komotno sedel na svojem stolu, mežikajočproti vrhovom.

Nek glas se je oglasil tik ob njegovem ušesu: »Lahko vstopim?«

Mehak, šušteč glas, povsem nečloveški. Toda Webster ga je poznal.

Pokimal je. »Vsekakor, Juwain.«

Obrnil se je male na stran in videl zapleten podstavek za čepenje z nerodno pojavo Marsovca mehkih oči, kako čepi na njem. Ostali tuji kosi pohištva so se nejasno nazirali okrog podstavka, opozarjajoč na stvari iz tistega stanovanja tam na Marsu.

Marsovec je pokažal proti planinam.

»Rad imaš tole,« je rekel. »Ti lahko to doumeš. Jaz lahko doumem, kakor ti razumeš, toda zame je v tem več groze kot lepote. To je nekaj, kar nikdar ne bi mogli imeti na Marsu.«

Webster je iztegnil roko, vendar ga je Marsovec ustavil.

»Ne, pusti ga,« je rekel. »Vem, zakaj si prišel sem. Jaz ne bi prišel ob tem času, če ne bi mislil, da bo morda stari prijatelj...«

»Lepo od tebe,« je rekel Webster. »Vesel sem, ker si prišel.«

»Tvoj oče,« je rekel Juwain, »je bil velik človek. Spominjam se, ko si mi pripovedoval o njem tista leta, ko si bil na Marsu. Tedaj se dejal, da se boš nekoč vrnil. Kako to, da nisi nikdar prišel?«

»No,« je rekel Webster. »Jaz preprosto nikdar...«

»Ne govori,« je rekel Marsovec. Že vem.«

»Moj sin,« je rekel Webster, »gre na Mars čez nekaj dni. Rekel mu bom, da naj te obišče.«

»Bilo bi lepo, če bi prišel,« je rekel Juwan. »Čakal ga bom.«

Nelagodno je zamcničal na podstavku za klečanje. »Morda on nadaljuje tradicijo.«

»Ne,« je rekel Webster. »študira tehniko. Nikdar ga ni zanimala kirurgija.«

»Prav ima,« je pripomnil Marsovec, »ker živi življenje, ki si ga je izbral. Vseeno je moč človeku dopuščati, da hoče.«

»Ja,« se je strinjal Webster. »Toda s tem je konec, to je zaključena zadeva. Mogoče bo velik inženir. Gradnja vesoljskih ladij. Govori o ladjah, ki bodo šle do zvezd.«

»Morda je tvoja družina dovolj naredila za medicinsko znanost,« je rekel Juwain. »Ti in tvoj oče...«

»In njegov oče,« je rekel Webster, »pred njim.«

»S tvojo knjigo,« je izjavil Jmvain, »si Mars zadolžil. Morda bo pritegnila večjo pozornost za specializacijo o Marsovcih. Moji ljudje niso dobri zdravniki. Nimajo osnov za to. čudno, kako se razvijajo umi različnih vrst. čudno, da Mars ni nikdar pomislil na medicino - dobesedno ni nikdar niti pomislil. To potrebo je zadovoljeval s kultom fatalizma. Medtem ko je še na začetku vaše zgodovine, ko so ljudje živeli še v pečinah...«

»Veliko stvari je,« je rekel Webster, »ki ste se jih vi spomnili, mi pa ne. Stvari, za katere se zdaj sprašujemo, kako smo jih sploh mogli spregledat. Sposobnosti, ki ste jih vi razvili, mi jih pa nimamo. Kar vzemi svojo specialnost, filozofijo. Drugačna je od naše. To je nauk, medtem ko naša filozofija nidkar ni bila nič drugega kot nerodno iskanje po naročilu. Vi ste imeli urejen, logičen razvoj filozofije, izvedljive, praktične, uporabne, resnični instrument.«

Juwain je hotel odgovoriti, malček je okleval, potlej pa nadaljeval: »Sem blizu nečesa, nečesa, kar je novo in osupljajoče. Nečesa, kar bo instrument za vas, človeška bitja, kot tudi za Marsovče. Že leta delam na tem, izhajajoč iz določenih duhovnih postavk, za katere sem prvikrat slišal, ko so prišli Zemljani. Nič še nisem rekel, ker nisem bil prepričan.«

»In zdaj,« je rekel Webster, »si prepričan.«

»Ne povsem,« je rekel Juwain. »Ne povsem prepričan. Toda skoraj sem.«

Molče sta sedela, opazujoč gore in jezero. Neka ptica se je spustila na gosto drevo in zapela. Temni oblaki so se valili za gorskimi veniči, s snegom pokriti vrhovi so se dvigali kot izrezani iz kamna, Sonče je potonilo v jezero žarkega rdečila in minilo kakor sijaj ognja, ki počasi dogoreva.

Na nekih vratih je bilo zaslišati trkanje in Webster se je zdrznil na stolu, znenada vrnjen v resničnost kabineta in stola pod seboj.

Juwain se je nagnil naprej, pritisnil vzvod in planine so izginile; soba je znova postala soba. Somrak se je čedil skoz visoka okna, od ognja pa je ostalo le rdeče svetlikanje pod pepelom.

»Vstopi,« je rekel Webster.

Jenkins je odprl vrata. »Večerja je na mizi, gospod.«

»Hvala,« je rekel Webster in se počasi dvignil s stola.

»Za vasje pogrnjeno na čelu mize, gospod,« je rekel Jenkins.

»Ah, ja,« je rekel Webster. »Hvala, Jenkins. Zares hvala, ker si me spomnil.«

Webster je stal na široki rampi vzletišča za vesoljske ladje in gledal predmet, ki je izginjal v nebo, medtem ko so se slabotne trepetave rdeče puščiče prebijale skoz mrzlo sončno svetlobo. Še veliko minut, ko je predmet že izginil, je stal tam, stiskal ograjo pred seboj, z očmi, uprtimi gor v nebo. Ustniče so se mu premikale in govorile: »Na svidenje, sin.«

Toda glasu ni bilo slišati. Počasi se je vrnil v resničnost okrog sebe. Vedel je, da se ljudje premikajo okrog rampe; zdelo se je, da se pista izteguje neskončno do daljnega horizonta, tu in tam posejana z izbočenimi predmeti - vesoljskimi ladjami, ki so čakale na vzlet. Nestrpni traktorji so delali okrog enega izmed hangarjev in čistili zadnje ostanke snega, ki je to noč zapadel.

Webster je zadrhtel in pomislil, da je to čudno, saj je bilo popoldnevno sonče toplo. In znova je vzdrhtel. Počasi se je obrnil od ograje in se napotil proti upravni stavbi. In tuje v nekem bliskovitem trenutku začutil nenaden strah - nerazložljiv in zmeden strah pred tistim betonskim trakom, ki je predstavljal rampo. Strah, zavoljo katerega je zadrhtel, medtem ko je vlekel noge k vratom čakalniče.

Nek človek je stopal proti njemu, mahal s pismesko mapo in Webster sije, ko ga je opazil, močno zaželel, da ga ne bi ogovoril.

Človek ni nič rekel, šel je mimo njega in ga komaj pogledal. Webster je začutil olajšanje.

Če bi bil zdaj doma, sije govoril Webster, bi končal obed in se pripravljal, da leže in oddrema. Ogenj bi gorel na ognjišču in plamen bi metal odsev na kovinske podpornike. Jenkins bi mu prinesel pijačo in izrekel kakšno besedo - običajna konverzacija.

Pohitel je proti vratom, pospešil je korak v želji, da pobegne pred golim in hladnim prostranstvom masivne rampe.

Kako čudno se je počutil zaradi Thomasa. Vsekakor je naravno, da mu je bilo težko, ker odhaja. Toda povsem nenaravno je. ker je v tistih nekaj zadnjih minutah začutil tolikšen strah, ki se je dvigal v njem. Strah pred potovanjem skoz prostor, stah pred tujo zemljo Marsa -čeprav Mars niti ni bil več tuj. Zemljani so ga poznali že večkot eno stoletje, se borili proti njemu, živeli z njim; nekateri izmed njih so ga čelo vzljubili.

Toda le s skrajnim naporom volje se je zadržal v tistih zadnjih sekundah, predenje ladja vzletela, da ne bi stekel na pisto in zaklical Thomasu, naj se vrne, naj ne odhaja.

To seveda ne bi nikdar storil. To bi bil ekshibionizem, sramoten in poniževalen - nekaj, kar nek Webster ne bi mogel nikdar storiti.

Konec koničev, si je rekel, pot na Mars ni kakšna velika pustolovščina, ne več. On sam je v svojih mladih letih odšel na Mars in ostal tam dolgih pet let. To je bilo - osupnil je ob tej misli - to je bilo približno pred tridesetimi leti.

Ko mu je robot služabnik odprl vrata, mu je v obraz udaril hrup in brbot preddverja in skoz vse to se je vlekla nedoločna nit groze. Za hip je okleval, potlej je vstopil. Vrata so se tiho zaprla za njim.

Držal se je povsem ob zidu, da ne bi bil ljudem v napoto in namenil se je k stolu v nekem kotu. Sedel je in se nagnil vznak, potopil telo globoko v blazine in gledal človeške stvore, ki so se obračali in vrveli po sobi.

Hreščavi ljudje, nestrpni ljudje, ljudje s čudnimi, tujimi obrazi. Tujei - vsi tujei. Niti enega znanega obraza. Ljudje, ki odhajajo. Potujejo na planete. Nestipni, da čim prej odidejo. Živčni zaradi zadnjih podrobnosti. Tekajo sem ter tja.

Iz skupine se je pojavil znan obraz. Webster se je nagnil naprej.

»Jenkins!« je zaklical, a mu je takoj postalo žal, ker je kričal, čeprav se je zdelo, da tega ni nihče opazil.

Robot se mu je približal in stopil predenj.

»Povej Raymondu,« je rekel Webster, »da se moram nemudoma vrniti. Reci mu, naj pripelje ‘kopter pred vhod.«

»Zal mi je, gospod,« je rekel Jenkins, »ampak ne moremo takoj oditi. Mehaniki so našli nekakšno napako v atomski komori. Postavljajo novo. Potrebno bo nekaj ur.«

»Najbrž,« je nestrpno rekel Webster, »bi to lahko počakalo za drugič.«

»Mehanik je rekel, da ne more, gospod,« je rekel Jenkins. »Vsak hip bi lahko eksplodiralo. Ves skupek naboja energije...«

»Ja, ja,« se je strinjal Webster. »Menda je tako.«

Živčno je vrtel klobuk v rokah. »Ravnokar sem se spomnil,« je rekel, »da moram nekaj opraviti. Nekaj, karje treba nemudoma narediti. Moram domov. Ne morem čakati nekaj ur.«

Pomaknil se je naprej na rob stola, bolščeč v premešano množico.Obrazi... obrazi...

»Lahko bi televizirali,« je predlagal Jenkins. »kakšen robot bi to lahko naredil za vas. Obstaja neka kabina...«

»Počasi, Jenkins,« je rekel Webster. Za hip je okleval. »Nič ni za opravit tam doma. Prav nič. Toda moram priti tja. Ne morem ostati tukaj. Če bom prisiljen ostati, bom znorel. Prestrašil sem se tam na rampi. Tukaj sem zmeden. Občutek imam - nekakšen čuden, grozljiv občutek. Jenkins, jaz...«

»Razumem, gospod,« je rekel Jenkins. »Tudi vaš oče ga je imel.«

Webster je zazijal. »Moj oče?«

»Ja, gospod, zato ni nikdar nikamor šel. Bil je približno vaših let, gospod, ko je to odkril. Skušal je odpotovati v Evropo, a ni mogel. Prišel je do pol poti in se vrnil. Za to je imel posebno ime.«

Webster je sedel v napeti tišini.

»Ime za to,« je nazadnje rekel. »Seveda obstaja ime za to. Moj oče ga je imel. Ded - ga je tudi on imel?«

»Tega ne bi vedel, gospod,« je rekel Jenkins. »Nisem bil ustvarjen, dokler ni bil vaš ded že v letih. Toda morda ga je imel. Tudi on ni nikdar nikamor potoval.«

»Potlej razumeš,« je rekel Webster. »Veš, kako je to. Počutim se, kot da bom zbolel - fizično zbolel. Poglej, če si lahko izposodiš ‘kopter

- karkoli, samo da prideva domov.«

»Ja, gospod,« je rekel Jenkins.

Odpravil se je, a ga je Webster poklical nazaj.

»Jenkins, ali kdorkoli drug ve zato? Kdorkoli...«

»Ne, gospod,« je rekel Jenkins. »Vaš oče ni tega nikdar omenjal in nekako sem čutil, da ne želi govoriti o tem.«

»Hvala, Jenkins,« je rekel Webster.

Webster se je znova udobno namestil v stolu in se počutil zapuščenega in osamljenega ter na napačnem mestu. Sam v vročičnem preddverju, ki utipa od življenja - osamljenost, ki ga je razjedala, zaradi katere je postajal mlahav in slaboten.

Nostalgija. Resnična, sramotna nostalgija, sije govoril. Nekaj, kar čutijo dečki, ko prvikrat zapuščajo dom, da bi se seznanili s svetom.

Obstaja neka modna beseda za to - agorafobija, bolesten strah pred odprtim prostorom - izveden iz korena grške besede za strah -dobesedno - strah pred trgom, živilskim trgom.

Če bi šel prek prostora do televizijske kabine, bi lahko vključil poziv, se pogovoril z materjo ali akterim izmed robotov ali, še boljše, da bi preprosto sedel in opazoval hišo, dokler nebiprišelponj Jenkins.

Namenil se je vstati, a je znova omahnil na stol. Ni bilo vredno truda. Samo govoriti z nekom ali gledati hišo ni isto kot tudi biti tam. Ne bi mogel vdihavati vonja smrek v zimskem zraku ali slišati znanega škripanja snega pod stopaliali, iztegniti roke in se dotakniti katerega izmed debelih hrastov, ki so rasli vzdol žsteze. Ne bi mogel občutiti toplino ognja ali tisti zanesljiv, prefinjen duh pripadnosti, istovetnosti z zemljo in stvareh na njej.

Pa vendar - morda bi pomagalo. Ne veliko, morda, toda malček bi pomagalo. Znova je skušal vstati in se ohladil. Tistih nekaj korakov do kabine je vsebovalo strah, strašljivo grozo, ki seji ni bilo moč upreti. Da bi jih prehodil, bi moral teči. Da bi se izognil očem, ki ga opazujejo, neznanim glasovom, mučni bližini tujih obrazov.

Naglo je sedel.

Oster ženski glas je presekal bolečino in umaknil se je čim dlje od njega. Počutil se je obupno. Želel sije, da bi Jenkins čim prej prišel.

Prvi dah pomladi je prišel skoz okno in napolnil kabinet z napovedjo topečega se snega, listja in prihajajočega cvetja, barjanskih ptic, ki v klinu letijo na sever, ploveč prek modrine, postrvi, ki pričakujoč mušico, prežijo v globoki bistri vodi.

Webster je dvignil pogled s svežnja papirjev na mizi, vdihnil vetrič in začutil njegov hladen šepet na obličju. Roka se mu je iztegnila proti kozarcu z viski jem, bil je prazen in ga je vrnil nazaj.

Znova se je nagnil nad papirje, vzel pisalo in prečrtal neko besedo.

Kritično je prebral zadnje pasuse.

Dejstvo, da je od dvestopctdeset ljudi, povabljenih, da me obiščejo z domnevo, da gre za nenavadno pomembno misijo, lahko prišli le trije, ne dokazuje neizpodbitno, da so vsi, razen teh treh, žrtve agorafobije. Nekateri so imeli morda upravičen razlog, da niso mogli sprejeti mojega povabila. Toda to renično kaže na vse večjo nepripravljenost ljudi, ki živijo na način zemeljske eksistenče, ki je vzpostavljena po razpadu mest, da se premaknejo z znanih krajev, na nek vse globlji nagon za ostajanjem med prizori in stvarmi, ki so v njihovem duhu povezane z zadovoljstvom in prijetnim življenjem.

Nihče ne more jasno pokazati, kakšen bo rezultat takšnega razvoja, glede na to, da zadeva le majhen del prebivalčev Zemlje. V večjih družinah ekonomski pritisk prisiljuje nekatere izmed sinov, da iščejo srečo na drugem koniču Zemlje ali na katerem od drugih planetov. Mnogi drugi namenoma iščejo pustolovščino in možnosti v vesolju, medtem ko tretji vstopajo v prefesije ali pposle, ki onemogočajo življenje na enem mestu.

Obrnil je list in šel na drugo stran.

To je dobra stvar, je vedel, toda ne more biti objavljena, ne še. Morda po njegovi smrti. Nihče, kolikor je lahko ugotovil, še ni uspel dojeti tega razvoja, ga sprejeti kot naravno stvar, dejstvo, da ljudje redko odhajajo iz svojih domov. Zakaj bi, konec koničev, sploh odhajali iz svojih hišč

Določene nevarnosti je mogoče videti v...

Ob roki mu je zahreščal televizor in pritisnil je na vzvod.

Soba je zbledela in znašel se je iz obraza v obraz s človekom, ki je sedel za mizo, skoraj kakor da bi sedel za isto mizo nasproti Websterju. Sivolas mož z žalostnimi očmi za debelimi lečami.

Webster je nekaj časa naprezajoč se strmel in se z muko skušal spomniti.

»Je mogoče?...« je vprašal, mož pa se je žalostno nasmehnil. »Spremenil sem se,« je rekel. »Pa tudi vi. Ime mi je Clayborn. Se spominjate? Mersovska medicinska komisija...«

»Claybom! Pogosto sem mislil na vas. Ostali ste na Marsu.«

Claybom je pokimal. »Prebral sem vašo knjigo, doktor. To je resničen prispevek. Pogostokrat sem mislil, da bi jo bilo treba napisat, tudi sam hotel to storiti, a nisem imel časa.

Četudi je nisem, vi ste to naredili boljše. Predvsem tisto o možganih.«

»Zmeraj so me vznemirjali marsovski možgani,« je rekel Webster. »Neke posebnosti. Bojim se, da sem med tistimi petimi leti veččasa

preživel z beležkami o tem, kot je bilo prav. Imeli smo tudi drugo delo.«

»Naredili ste dobro stvar. Zato vas tudi kličem. Imam pacienta -operacija na možganih. Samo vi jo lahko izpeljete.«

Webster je zazijal, roke so se mu začele tresti. »Ga boste pripeljali sem?«

Claybom je odkimal. »Ne sme se ga premikat. Mislim, da ga poznate. Juwain, filozof.«

»Juwain!« je vzkliknil Webster. »On je eden izmed mojih najboljših prijateljev. Pogovarjala sva se pred komaj dvema dnevoma.«

»Napad je bil nepričakovan,« je rekel Claybom. »Vas zahteva.«

Webster je onemel in se ohladil - ohladil zaradi mrazu, ki je začela od nekod božati njegovo telo. Mraz, zavoljo katerega so mu potne kapljiče stopile na čelo, pesti so se mu stisnile v vozla.

»Če se takoj odpravite,« je rekel Claybom, »lahko pravočesno prispete sem. Sem že uredil s Svetovnim odborom, da vam nemudoma dajo ladjo na razpolago. Potrebna je kar naj večja hitrost.«

»Ampak,« je rekel Webster, »ampak... jaz ne morem priti.«

»Ne morete priti!«

»Nemogoče je,« je rekel Webster. »Dvomim, da me sploh potrebujete. Vsekakor vi osebno...«

»Jaz ne morem,« je rekel Claybom. »Nihče ne more, razen vas. Nihče nima tega znanja. Juwainovo življenje je v vaših rokah. Če pridete, bo živel. Če ne pridete, bo umrl.«

»Ne morem oditi v vesolje,« je rekel Webster.

»Vsak gre lahko v vesolje,« je živčno odvrnil Claybom. »To ni kakor včasih. Imajo vse mogoče udobje.«

»Ampak vi ne razumete,« ga je rotil Webster. »Vi...«

»Ne, ne razumem,« je rekel Claybom. »Po pravici povedano, ne razumem vas. Da nekdo odkloni rešiti prijateljevo življenje...«

Dolgo sta gledala drug v drugega in nobeden ni spregovoril besede.

»Rekel bom odboru, naj pošlje ladjo naravnost k vam domov,« je končno rekel Claybom. »Upam, da se boste do tedaj odločili, da pridete.«

Claybom je zbledel in znova se je pojavila stena č stena in knjige, kamin in slike, ljubljeno pohištvo, obljuba pomladi, ki prihaja skoz odprto okno.

Webster je zmrznjen sedel na svojem stolu in bolščal v zid pred seboj.

Juwain, kosmat, namrščen obraz, šuštečšepet, njegovo prijateljstvo in razumevanje. Juwain, ki jemlje tkivo, iz katerega so narejene sanje in ga oblikuje v logiko, v življenjska pravila in vedenje. Juwain, ki filozofijo uporablja kot orodje, kot znanost, kot pomočna poti k boljšemu življenju.

Webster si je z dlanmi pokril obraz, borečse z agonijo, ki ga je prevzemala.

Claybom ni razumel. Ni bilo mogoče pričakovati, da bo razumel, ker na noben način ni mogel vedeti. In tudi, če bi vedel, bi razumel? Celo on, Webster, ne bi tega razumel pri nekom drugem, dokler ni odkril pri sebi - grozen strah pred zapuščanjem svojega ognjišča, svoje zemlje, svojih stvari, malih simbolov, ki jih je ustvaril. In ne on sam, ampak tudi druge Websterji. Začenši od prvega Johna J.. Moški in ženske, ki so iz življenja naredili kult, iz obnašanja tradicijo.

On, Jerom A.Webster, je potoval na Mars, ko je bil še mladenič in ko še ni slutil, da se po njegovih žilah pretaka strup. Tako kot je Thomas odšel na Mars pred nekaj meseci. Toda trideset let mirnega življenja tukaj v odmaknjenosti, kar Webrovi imenujejo dom, je potegnilo strup na dan, ga razvilo, ne da bi to vedel. Pravzaprav sploh ni bilo priložnosti, da bi to izvedel.

Jasno je bilo, kako se je razvil - zdaj jasno kot beli dan. Navada in duhovni obrazec in povezovanje sreče z določenimi stvarmi č stvarmi, , ki same po sebi nimajo resnične vrednosti, a jim je družina tekom petih generacij dajala vrednost, določeno, konkretno vrednost.

Ni čudno, da so druga mesta izgledala tuje in da so drugi horizonti s svojo črto napovedovali grozo.

In človek ni mogel tu ničesar storiti č nič, razen da poseka drevje, zažge hišo in spremeni smer vodnih tokov. In še to bržčas ne bi pomagalo - čelo to ne...

Televizorje zapredel in Websterje dvignil glavo; iztegnil je roko in s palčem pritisnil vzvod.

Soba se je zableščala v beli svetlobi, toda slike ni bilo. Nek glas je rekel: »Skrivni poziv. Skrivni poziv.«

Webster je potisnil nazaj neko ploščo na stroju, obrnil nekaj številk, slišal, kako se energija šumeče dviga v zastor, ki je ločil sobo od zunanjega sveta.

»Tajnost vzpostavljena,« je rekel.

Bela bleščavaje izginila in na drugi strani mize se je pojavil moški. Moški, ki ga je že večkrat videl v časopisih in kako govori prek televizije.

Henderson, predsednik Svetovnega odbora.

»Poklical meje Claybom,« je rekel Henderson.

Webster je pritrdil tem besedam.

»Pravi, da nočete oditi na Mars.«

»Nisem odklonil,« je rekel Webster. »Ko se je Clayborn izključil, je bilo vprašanje še odprto. Povedal sem, da je nemogoče, da bi šel, a je to zavrnil, menda ni razumel.«

»Webster, morate iti,« je rekel Henderson. »Ste edini človek, ki ima potrebno znanje o možganih Marsovčev, da bi lahko izvedli to operacijo. Če bi šlo za enostavno operacijo, bi jo lahko kdo drug opravil. Toda te ne.«

»Morda je tako,« je rekel Webster, »toda...«

»Ne gre le za reševanje življenja,« je rekel Henderson. »Niti ne življenja tako znane osebnosti, kakršna je Juwain. Vse to je več od tega. Juwainje vaš prijatelj. Morda vam je namignil, da je nekaj našel.«

»Ja,« je rekel Webster. »Je. Novo razumevanje filozofije.«

»Razumevanje,« je izjavil Henderson, »brez katerega ne moremo shajat. Končept, ki bo znova zgradil sončni sistem, ki bo človeštvo premaknil za sto tisoč let naprej v času dveh generacij. Nova smer k cilju, ki je nismo niti slutili ne vedeli, da sploh obstaja. Povsem nova resnica, vidite. Resniče, ki doslej še nikomur ni prišla na misel.«

Webstrove roke so stiskale rob mize, dokler mu niso členki pobledeli.

»Če Juwain umre,« je rekel Henderson, »bo ideja umrla z njim. Morda bo za zmeraj izgubljena.«

»Bom poskusil,« je rekel Webster. »Poskusil bom...«

Hendersonov pogled je bil trd. »Je to največ, kar lahko storite?«

»Največ,« je rekel Webster.

»Toda, človek, imeti morate razlog! Neko pojasnilo.«

»Nobenega pojasnila,« je rekel Webster, »ki bi ga želel dati.«

Namerno je iztegnil roko in potisnil gumb za prekinitev.

Webster je sedel za mizo in držal roke pred sabo in bolščal v njih. Roke, v katerih je bila veščina, ki so držale znanje. Roke, ki bi lahko rešile življenje, če bi jih le lahko privedel na Mars. Roke, ki bi za Sončni sistem, za človeštvo, za Marsovče, lahko rešile neko idejo č novo idejo č ki bi povzročila napredek za sto tisoč let tekom naslednjih dveh generacij.

Toda roke, okovane s fobijo, ki je nastala iz tega mirnega življenja. Dekadeniča, čudno lepa in mrtva č dekadeniča.

Človek je zapustil prepolna mesta, mesta zbiranja, pred dvesto leti. Razčistil je s starimi sovražniki in starodavnimi strahovi, ki so ga držala skupaj okrog skupnega ognja, pustil je za sabo duhove, ki so z njim prišli iz pečin. Pa vendar - pa vendar...

To tukaj je drugo mesto zbiranja. Ne za telo, marveč za duha. Psihološki taborni ogenj, ki še zmeraj drži človeka v krogu svoje svetlobe.

Vseeno, je vedel Webster, mora zapustiti ta ogenj. Kot so ljudje opravili z mesti pred dvemi stoletji, tako mora on oditi in ga zapustiti. In ne sme se ozirati.

Oditi mora na Mars č ali se vsaj odpraviti. To sploh ni vprašanje. Mora iti.

Če bo preživel potovanje, če bo opravil operacijo, ko bo prispel, tega ni vedel. Nejasno se je vprašal, če je agorafobija lahko fatalna. Domneval je, da v najmočnejši formi lahko je.

Iztegnil je roko, da bi pozvonil, a je okleval. Nima smisla, da bi Jenkins pakiral. Sam bo to storil - da se z nečim zamoti, dokler ne pride ladja.

Z zgornje poliče v omari v spalnici je vzel torbo in videl, da je prašna. Pihnil je vanjo, a prah je ostal. Tuje stala vse preveč let.

Medtem, ko je pakiral, se je soba prpeirala z njim, govorila je s tistim nemim jezikom, s katerim nežive ali bližnje stvari lahko govorijo s človekom.

»Ne moreš oditi,« je govorila soba. »Ne moreš oditi in me zapustiti.«

Webster pa je odgovarjal, napol roteče, napol razlagajoč. »Moram oditi. Ne moreš razumeti? Gre za prijatelja, starega prijatelja. Vrnil se bom.«

Ko je končal s pakiranje, se je Webster vrnil v kabinet in se zavalil na stol.

Mora oditi, pa vendar ne more. Toda ko bo ladja prišla, ko pride čas, je vedel, da bo stopil iz hiše in se napotil proti čakajoči ladji.

V duhu se je pomiril s tem, skušal je zadevo umestiti v nek močan okvir, izbrisati vse, razen misli, da odhaja.

Stvari v sobi so se mu vsiljevale, kakor da sodelujejo v zaroti, da bi ga zadržale. Stvari, ki jih je gledal, kot da jih prvikrat vidi. Stare stvari, ki jih je poznal, ki so nenadoma postale nove. Kronometer, ki je kažal tako zemeljski kot marsovski čas, dneve v mesecu, lunine mene. Slika njegove umrle žene na mizi. Trofeja, ki jo je osvojil v pripravljalni šoli.

Gledal jih je, na začetku napol nejevoljno, potlej željno insestavljal v glavi spomine na njih. Videl jih je kot posebne dele sobe, kar je tekom vseh teh let sprejemal kot popolno čeloto, ne da bi kdaj doumel, kako mnogo stvari je bilo potrebno, da je bila ustvarjena.

Spuščal se je somrak, somrak zgodnje pomladi, somrak, ki je dišal na prve cvetove.    Ladja bi že zdavnaj morala priti.

Morala bo kmalu priti, sičer on ne bo mogel oditi.

če bo še čakal, je vedel, se bo njegova močna odločitev razpršila kakor gruda prahu na plašnem dežju. Ni več mogel dolgo braniti svojo namero pred rotenjem sobe, razgorelega ognja, šepetanja zemlje, na kateri je preživelo življenje in umiralo pet generacij Websterjevih.

Zatisnil je oči in premagal srh, ki mu je šel skoz telo. Ne sme dopustiti, da ga zdaj ujame, sije govoril. Mora ga zadržati. Ko bo prišla ladja, bo moral biti v stanju, ko bo lahko vstal in stopil na vzletišče.

Na vratih je bilo zaslišati lahno trkanje.

»Naprej,« je povabil Webster.

Bil je Jenkins, svetloba je trepetala na njegovi bleščeči kovinski

koži.

»Ste prej klicali, gospod?« je vprašal.

Webster je odkimal.

»Bal sem se, da ste morda klicali,« je pojasnil Jenkins. »In se spraševali, zakaj ne pridem. Zgodilo se je nekaj nenavadnega, gospod. Prišla sta dva človeka z ladjo in rekla, da hočete na Mars.«

»Tukaj sta,« je rekel Webster. »Zakaj me nisi poklical?«

S težavo se je dvignil.

»Mislil sem, gospod,« je rekel Jenkins, »da nočete, da bi vas vznemiijali. Bilo mi je zelo nerodno. Nazadnje sem ju prepričal, da vi zanesljivo nočete na Mars.«

Webster je otrpnil, začutil je, kako mu strah stiska srče. Krčevito tipajočje iskal rob mize; sedel je na stol in začutil, kako se zidovi sobe zapirajo okrog njega v past, ki ga nikdar ne bo izpustila.

Popis

Pripombe k tretji zgodbi

Za tisoče bralčev, ki imajo radi to zgodbo, se ona ločuje po tem, da se v njih Psi prvikrat pojavljajo. Za preučevalca to pomeni še precej več. V bistvu je to zgodba o krivici in zamanskosti. Tukaj se nadaljuje propad človeške vrste, človek je obseden z občutkom krivde in zastruplja ga nestabilnost, katere posledica so človeški mutanti.

Zgodba skuša na razumski osnovi pojasniti mutacije, skuša čelo razložiti Pse kot modifikacijo starodavne rase. Niti ena vrsta, pripoveduje zgodba, se ne more popravljati, če ni mutacij, toda niti besediče ni o potrebi za določenim statičnim faktorjem v družbi ki bi zagotavljal stabilnost. Skoz čelotno izročilo postaja vse bolj jasno, da je človeška vrsta dajala stabilnosti zelo malo pomena.

Tige, ki je izčrpno preučil legendo, da bi podkrepil svojo trditev, da so zgodbe v resnici po svojem poreklu človeške, verjame, da noben pasji pripovedovalec ne bi izpostavil teorijo mutacije, idejo, ki se zoperstavlja vsemu v kodekdu pasjega rodu. Takšno gledišče, trdi, je moralo ponikniti v nekem tujem umu.

Bowens pa izpostavlja, da se tekom vse legende stališča, ki so diametralno nasprotna pasji logiki, pogosto prikazujejo v neprijetni luči. To, pravi, ni nič drugega kot obeležje dobrega pripovedovalca - sprevračanje vrednosti zavoljo doseganja določenega dramatičnega in močnega učinka.

Sploh ne more biti dvoma, da je človek namerno predstavljen kot lik, ki razume svoje lastne pomanjkljivosti. V tej zgodbi človeško bitje, Grant, govori o ‘vhojeni stezi logike’ in očitno je, da čuti, kako je s človeško logiko nekaj narobe. Nathanielu pravi, da je človeška vrsta kar naprej zaskrbljena. S skoraj otročjim upanjem se lovi za Juwainovo teorijo kot za nekaj, kar bi utegnilo rešiti človeško vrsto.

In ko na koniču Grant vidi težnjo k uničenju, ki se nahaja v njegovi lastni rasi, izroči nadaljno usodo človeštva Nathanielu.

Od vseh likov, ki se pojavljajo v legendi, je morda Nathaniel edini, ki ima resnično zgodovinsko podlago. V drugih zgodbah, ki so prišle do nas iz preteklosti naše vrste, se Nathanielovo ime pogostokrat omenja.

Četudi je očitno nemogoče, da bi Nathaniel izvršil vsa dela, ki mu jih pripisujejo v vseh zgodbah, se na splošno verjame, da je v resnici živel in bil pomembna figura. Bistvo tega značaja se je seveda zgubilo v nevihti časa.

Družina, ki se je imenovala Webster in ki je predstavljena v prvi zgodbi, ohranja izpostavljeno mesto v vsem nadaljnem delu legende. Čeprav je to morda še en dokaz v prid Tigejevemu prepirčanju, je ravno tako mogoče, da tudi družine Websterjevih ni ničdrugcga kot obeležje dobre pripovedi, sredstvo, uporabljeno za vzpostavitev kontinuitete v nizu zgodb, ki sičer niso posebej tesno povezane.

Implikacija, da so Psi rezultat človeškega posega, lahko do neke mere osupne nekoga, ki bere prevečdobesedno. Rower, ki v legendi ni nikdar videl niedrugega, razen čistega mita, misli, da je to starodavni poskus, da bi s erazložili izvori vrste. Da bi prikrila dejansko neznanje, se zgodba razvija z razlago, ki dosega stopnjo božanskega posega. To je lahek in za primitiven um na videz verodosto jen način, da se razloži nekaj, o čemer se sploh nične ve.

3. Popis

Richard Grant je počival zraven majhnega izvira, ki je prihajal iz strmine hriba ter padal kakor bleščeči tok prek vijugaste steze, ko je veverica zdrvela prek nje in se povzpela na visoko hikori drevje. Z veverico v vrtinsu odpadlega jesenskega listja je pridrvel majhen črn pes.

Ko je zagledal Granta, se je pes naglo ustavil in se zagledal vanj, mahajoč z repom, medtem ko so bile njegove oči polne veselja.

Grant se je zarežal. »Pozdravljen, ti tam,« je rekel.

»Pozdravljen,« je rekel pes.

Grant se je zdrznil svoje prijetne sproščenosti in zazijal. Pes mu je odvrnil z nasmehom, medtem ko mu je jezik opletal kot rdeča kipa.

Grantje s prstom pokažal na hikori drevo. »Tvoja veverica je tam gor.«

»Hvala,« je rekel pes. »Vem. Zavohal sem jo.«

Grantje osupnjen pogledal okrog sebe, misleč, da gre za kakšno primemo šalo. Mogoče govorjenje iz trebuha. Pa ni bilo nikogar. Gozd je bil pust č razen njega in psa, žuboreče pomladi in veveriče, ki je blebetala na drevesu.

Pes se je približal.

»Ime mi je Nathaniel,« je rekel.

Besede so bile izgovoijene. O tem ni bilo dvoma. Skoraj kot človeško govorjenje. Le da so bile izrežene pazljivo, kakor bi jih izgovarjal nekdo, ki se uči jezika. In irski izgovor, akčent, ki ga ni bilo močdoločiti, določena eksčentrična intonacija.

»Stanujem na drugi strani hriba,« je izjavil Nathaniel, »pri Websterjevih.«

Sedel je in z mahajočz repom razmetal listje. Zdel se je nadvse srečen.

Grant je znenada počil s prsti.

»Bruče Webster! Zdaj vem. Že prej bi se moral spomniti. Vesels em, ker sva se spoznala, Nathaniel.«

»Kdo si ti?«jevprašalNathaniel.

»Jaz? Jaz sem Richard Grand, popisovalec.«

»Kaj je to po...pop...«

»Popisovalec prešteva ljudi,« jepojasnil Grant. »Delam popis.«

»Veliko besed je,« je rekel, »ki jih ne znam izustiti.«

Vstal je, šel do potoka in začel naglas goltat vodo. Ko je končal, se je iztegnil na tla pred človekom.

»Boš streljal na veverico?«

»Hočeš, da to naredim?«

»Jasno,« je rekel Nathaniel.

Toda veverica je izginila. Skupaj sta šla okrog drevesa, preiskujočnjegove gole veje. Toda ni bilo videti gostega repa, okrogle očke niso strmele dol proti njima. Medtem ko sta se pogovarjala, je veverica pobegnila.

Nathaniel se je malček vznejevoljil, a se je pomiril z okoliščinami.

»Zakaj ne bi prenočil pri nas?« ga je povabil. »Potlej bi lahko šla zjutraj skupaj na lov. Za ves dan.«

Grant se je tiho zasmejal. »Nočem vam biti v napoto. Navajen sem taboriti.«

Nathaniel je vztrajal. »Bruče bi bil vesel, če bi te spoznal. Pa tudi Ded ne bi imel ničproti. V vsakem primeru ne ve niti pol tistega, kar se dogaja.«

»Kdo je Ded?«

»Njegovo pravo ime je Thomas,« je rekel Nathaniel, »a mu vsi pravimo Ded. On je Bručeov oče. Že grozno star je. Ves dan sedi in premišljuje o nečem, kar se je že zdavnaj zgodilo.«    Grant je

pokimal. »Vem za to, Nathaniel. Juwain.«

»Ja, to je,« se je strinjal Nathaniel. »Kaj to pomeni?«

Grant je odkimal. »Rad bi ti povedal, Nathaniel. Rad bi vedel.«

Vrgel je culo na ramo,se sklonil in počohal psa za ušesom. Nathaniel se je stopil od užitka.

»Hvala,« je rekel in se napotil po stezi.

Grant je stopil za njim.

Thomar Webster je sedel na travniku v svojem stolu na kolesih in gledal prek hribov, na katere se je spuščal večer.

Jutri jih bom imel šestinodemdeset, je pomislil. Šestinosemdeset. Taje hudičevo dolgo časa za človeka. Morda čelo predolgo. Se posebej, ker ne more večhoditi, oči pa ga izdajajo.

Elsie bo pripravila kakšno bedasto torto zame, z veliko svečkami, in vsi roboti mi bojo prinesli darilo, pa tudi tisti Bručeovi psi bojo prišli in mi zaželeli vse najboljše za rojstni dan in mahali bojo z repi. Tudi nekaj televizijskih pozivov bo č čeprav ne veliko, morda. Jaz se bom udarjal po prsih in govoričil, kako nameravam dočakati sto let in vsi se bojo režali, si pokr ivali usta z roko in govorili: »Poslušaj starega norca.«

Oseminšestdeset let, bili pa sta dve stvari, ki sem ju hotel narediti. Eno sem naredil, druge ne.

Vrana je krakajoč oplazila oddaljeni greben in se v strmem letu spustila v senčno dolino. Iz daljave, tam dol od reke, je prihajalo gagnje divjih rac.

Kmalu bodo vzšle zvezde. Ob tem letnem času zgodaj vzhajajo. Rad jih je gledal. Zvezde! Z velikim ponosom je udaril po naslonjalu za roke. Zvezde, pri bogu, to je zanj užitek. Obsesija? Mogoče - a vsaj nekaj, nark naj bi izbrisalo tisti pečat sramu izpred mnogih let, ščit, ki varuje družino pred obrekovanjem zgodovinskih vsiljivčev. Pa tudi Bruče pomaga. Ti njegovi psi...

V travi za nim je bilo zaslišati korake.

»Vaš viski, gospod,« je rekel Jenkins.

Thomas Webster se je zagledal v robota in vzel kozarec.

»Hvala, Jenkins,« je rekel.

Vrtelje kozarec med prsti, »kako dolgo, Jenkins, že strežešpijačo naši družini?«

»Od rojstva vašega očeta, gospod,« je rekel Jenkins, »in njegovega očeta pred njim.«

»Je kaj novega?« je vprašal starec.

Jenkins je odkimal. »Nič.«

Thomas Webster je srknil pijačo. »To torej pomeni, da so že precej zunaj Sončnega sistema. Preveč daleč za prenos čelo za Plutonsko postajo. Na pol poti do Alfa Kentaver, če ne čelo dlje. Da bi le živel dovolj dolgo...«

»Doživeli boste, gospod,« je rekel Jenkis. »To čutim v kosteh.«

»Ti,« je izjavil starec, »sploh nimaš kosti.«

Počasi je srkal pijačo, jo poskušal z jezikom poznavalca. Znova polno vode. A ni bilo vredno besed. Nima smisla jeziti Jenkinsa. Tisti zdravnik! Kar naprej zahteva od Jenkinsa, naj ga še bolj razredči. Odtegovat človeku pijačo v njegovih zadnjih letih...

»Kaj je tisto tam?« je vprašal in pokažal na v hrib vijugasto stezo.

Jenkins se je obrnil, da bi pogledal.

»Zdi se, gospod,« je rekel, »da nam Nathaniel nekoga vodi.«

Psi so vmarširali, da bi zaželeli lahko nočin znova odšli.

Bruče Webster se je zasmejal za njimi.

»Čudoviti tipi,« je rekel.

Obrnil se h Grantu. »Mislim, da vasje Nathaniel precej prestrašil danes popoldne.«

Grantje vdignil kozarec z žganjem in ga od strani pogledal proti svetlobi.

»Ja,« je rekel, »za trenutek. Potlej sem se spomnil tistih stvari, o katerih sem bral, da jih delate tukaj. To ni moja stroka, se razume, toda vaše delo je popularizirano, napisano z bolj ali manj dostopnim jezikom.«

»Vaša stroka?« je vprašal Webster. »Mislim sem...«

Grant se je zasmejal. »Vem, kaj mislite. Popisovalec. Tisti, ki prešteva. Vse to dopuščam.«

Webster je bil v dvomu, malček zmeden. »Upam, gospod Grant, da nisem...«

»Sploh niste,« je rekel Grant. »Navajen sem, da name gledajo kot na nekoga, ki zapisuje imena in leta, potem pa gre naprej do naslednje skupine človeških bitij. To je seveda star končept popisa. Štetje nosov, nič več. Stvar statistike. Konec koničev je bil zadnji popis narejen pred večkot tristo leti. Časi pa so se spremenili.«

»Prebudili ste radovednost v meni,« je rekel Webster. »Po vaših besedah tole štetje nosov zveni skoraj mračno.«

»Ni mračno,« se je uprl Grant. »Logično je. To je očena ljudskega prebivalstva. Ne le, koliko ljudi je, ampak kakšni so v resnici, kaj mislijo in delajo.«

Webster se je globlje zavalil na svojem stolu in iztegnil noge proti ognjišču. »No govorite mi, gospod Grant, da me nameravate podvreči psihoanalizi?«

Grantje izpraznil kotarec in ga odložil na mizio. »Ni potrebno,« je rekel. »Svetovni odbor ve vse potrebno o ljudeh, kakršni ste vi. Toda tisti drugi - hribovski potepuhi, kot jim tukaj pravite.Više proti severu so to gozdni divjaki. Naprej proti jugu so nekaj drugega. Skrito prebivalstvo - skoraj pozabljeno prebivalstvo. Tisti, ki so odšli v gozdove. Tisti, ki so pobegnili, ko je Svetovni odbor opustil nacionalne uprave.«

Webster se je zakrohotal. »Nacionalne uprave so morale biti opuščene,« je izjavil. »Zgodovina lahko to vsakomur dokaže. Še pred ustanovitvijo Svetovnega odbora je bila upravljalna struktura sveta preobtežena s preživelimi ostanki preteklosti. Danes ni več razloga za obstoj nacionalne vlade,kot ga ni bilo za obstoj mestne uprave pred tristo leti.«

»Povsem prav imate,« je rekel Grant, »pa vendar, ko je močna roka vlade popustila, je popustila tudi njena oblast nad življenjem vsakega posameznika. Človek, ki je hotel izginiti in živeti zunaj področja oblasti svoje vlade in zgubiti ugodnosti, ki jih nudi ter izogniti se obveznostim, je zlahka videl, da to lahko stori. Svetovni odborni imel nič proti. Skrbeti je moral za večje zadeve, kot so neodgovorni in nezadovoljni. Teh pa je precej. Obdelovalci zemlje, na primer, ki so izgubili svoj način življenja, ko so se pojavili hidroponiki. Mnogim izmed njih se je bilo težko vključiti v industrijsko življenje. In kaj potem? Potem so pobegnili. Vrnili so se k primitivnemu življenju. Gojili so majhne poseve, lovili divjad, nastavljali pasti, sekali gozd, pomalem kradli od časa do časa. Oropani sredstev za življenje so se vrnili k zemlji, povsem so se vrnili in zemlja je skrbela za njih.«

»To je bilo pred tristo leti,« je rekel Webster. »Svetovni odbor tedaj ni skrbel za njih. Seveda je delal, kar je moral, ampak, kot pravite, se zares ni sekiral, mu je nekaj njih spolzelo skoz prste. In odkod zdaj to nenadno zanimanje?«

»Samo zato, mislim,« je rekel Grant, »ker so končno prišli do tega.«

Opazoval je Websterja od blizu im ga preučeval. Sproščenje sedel zraven ognja, obličje je izražalo moč, razigrani plameni so klesali njegove poteze in jih jig delali skoraj nadrealistične.

Grant je začel brskat po žepu, našel pipo, jo nabil s tobakom.

»Nekaj drugega je,« je rekel.

»Ja?« je vprašal Webster.

»Nekaj drugega je s tem popisom. Na vsak način bi ga izvedli, morda, ker mora podoba prebivalčev Zemlje zmeraj obstajati, biti mora pri roki. To pa ni vse.«

»Mutanti,« je rekel Webster.

Grant je pritrdil. »Točno. Nisem pričakoval, da bo kdorkoli lahko to uganil.«

»Delam z mutanti,« je rekel Webster. »Vse moje življenje je vezano na mutacije.«

»Pojavljajo se čudne zadeviče v kulturi,« je rekel Grant. »Stvari brez presedansa. Literarne oblike, ki nosijo nesporni pečat svežih individualnosti. Glasba, ki je prekinila s tradicionalnim izrazom. Umetnost, ki ni podobna ničemur doslej. Največji del vsega tega pa je anonimen

ali se skriva za psevdonimi.«

Webster se je zasmejal. »Nekaj takega seveda pomeni popolno skrivnost za Svetovni odbor.«

»Ne toliko skrivnost kot nekaj drugega,« je ppojasnil Grant. »Odbor se ne zanima toliko za umetnost in literaturo kot za druge stvari č stvari, ki niso tako očitne. Če se dogaja renesaniča življenja v gozdnih krajih, bi bilo to takoj opazno, seveda v novih oblikah v umetnosti in literaturi. To da renesaniča ne zadeva samo umetnost in literaturo.«

Webster se je nagnil nazaj na stolu in si podprl brado.

»Mislim, da razumem,« je rekel, »na kaj ciljate.«

Dolgo sta sedela sredi tišine, prekinjane le s prasketanjem ognja in prikazenskim šepetom jesenskega vetra zunaj v drevju.

»Bila je neka priložnost,« je rekel Webster skoraj tako, kot da govori sam s seboj. »Priložnost priti do novih gledišč, do nečesa, kar bi utegnilo zbrisati vso zmedo štiri tisoč letne človeške misli. Nek človek je uničil to priložnost.«

Grant je v nelagodju zameničal, potlej je vzravnano sedel, boječ se, da ga bo Webster videl, kako se premika.

»Ta človek,« je rekel Webster, »je bil moj ded.«

Grant je vedel, da bi moral nekaj reči, da ne more večsedeti tu in molčati.

»Juwain se je morda motil,« je rekel. »Morda ni našel nove filozofije.«

»S tem smo se zmeraj tolažili,« je izjavil Webster. »A vseeno ni verjetno. Juwain je bil velik marsovski filozof, morda največji, kar jih Mars kdaj imel. Ce bi preživel, mislim, da bi zanesljivo razvil to novo filozofijo. Toda umrl je. Umrl je, ker moj ded ni mogel iti na Mars.«

»Ni bil vaš ded kriv,« je rekel Grant. »Poskušal je. Agorafobija je stvar, zoper katero se človek ne more boriti...«

Webster je odmahnil, kot da hoče te besede umaknit vstran. »To je minilo in konec je s tem. To je nekaj, česar ni močpo vrniti. To moramo sprejeti in nadaljevati od tam naprej. In ker gre za mojo družino, ker je bil to moj ded...«

Grant je samo gledal, pretresen od misli, ki ga je obšla. »Psi! Zato...«

»Ja, psi,« je rekel Webster.

Iz daljave, z dna reke, je prišel jokav glas, kot veter, ki je zunaj šepetal v vetru.

»Rakun,« je rekel Webster. »Psi ga slišijo in bojo hoteli ven.«

Še enkrat je bilo zaslišati jok, kot bi se približeval, čeprav se je to lahko le zdelo.

Webster se je vzravnal na svojem stolu. Nagnil se je naprej in pozorno gledal v ogenj.

»Navsezadnje, zakaj pa ne?« je vprašal. »Pes ima svojo osebnost. To lahko začutite pri vsakem psu, ki ga srečate. Niti dva si nista podobna po naravi in temperamentu. Vsi so inteligentni, v različni meri.«

To pa je vse, kar je potrebno, zavestno osebnost in določena mera inteligenče.

Pač niso dobili enak del, to je vse. Deležni so bili nesrečnih okoliščin. N iso mogli govoriti in hoditi vzravnano, če pa niso mogli hoditi vzravnano, niso imeli možnosti razviti rok.

če ni govora in rok, bi lahko tudi mi bili psi, psi pa ljudje.«

»Nikdar nisem o tem na tak način premišljal,« je rekel Grant. »Ne o vaših psih kot o vrsti, ki misli...«

»Ne,« je rekel Webster, v njegovih besedah pa je bilo zaslediit sled grenkobe. »Ne, seveda niste. O njih ste misli, kot večina drugih ljudi še zmarej misli. Kot o posebnežih, kot o živalih, ki se prikazujejo mimogrede, ob bok glavni predstavi, kot o čudnih ljubljenčkih. Ljubljenčkih, ki znajo govoriti z vami.

Toda to je več od tega, Grant, prisegam vam, da je. Do tu je človek sam prišel. Inteligentna vrsta, ki misli, popolnoma sama. Samo pomislite, kako hitreje bi napredovala, dlje prispela, če bi obstajali dve vrsti, dve inteligentni, misleči vrsti, ki bi delovali skupaj. Kajti, vidite, ne bi isto mislile. Preverjale bi misli ena na drugi. Tisti, kar si ena ne bi zmogla zamisliti, bo zmogla druga. Stara zgodba o dveh glavah.

Pomislite na to, Grant. En um, drugačen od človeškega, toda um, ki bo deloval s človeškim. Um ki bo videl in doumel stvari, ki jih človeški um ne more, ki bo, če hočete, razvil filozofije, ki jih človeški um ne bi mogel razviti.«

Razširil je roke proti ognju, dolge prste s koščenimi, trdimi zglobi.

»Niso znali govoriti in jaz sem jih obdaril z govorom. To ni bilo lahko, kajti jezik in grlo psa nista ustvarjena za govorjenje. Toda kirurgija je to naredila... na začetku kot en korak... Toda zdaj... zdaj upam, mislim... prezgodaj je, da bi se reklo...«

Grant se je napet nagibal naprej.

»Hočete reči, da psi na potomče prenašajo spremembe, ki ste jih izzvali? Da obstajajo nasledstveni dokazi kirurških korekcij?«

Webster je odkimal. »Prezgodaj je za take trditve. Morda vam bom lahko povedal čez dvajset let.«

Z mize je dvignil steklenico z žganjem in jo ponudil.

»Hvala,« je rekel Grant.

»Slab gostitelj sem,« je rekel Webster. »Sami bi si morali postreči.«

Dvignil je kozarec proti ognju. »Imel sem dober material za delo. Pes je pameten. Pametnejši kot mislite. Navadno vaško ščene zna petdeset besed in več. Ni nenavadno, če jih zna sto. Dodajte še sto in imate slovar, ki ga lahko uporablja. Morda ste opazili, kako enostavne besede uporablja Nathaniel. Skoraj osnovni angleški jezik.«

Grant je pritrdil. »Enozložne in dvozložne besede. Rekel mi je, da je veliko besed, ki jih ne zna izreči.«

»Veliko je še za narediti,« je rekel Webster. »Še tako veliko. Branje, na primer. Pes ne vidi tako kot midva. Eksperimentiral sem z lečami, jim koirigiral vid, tako da lahko vidijo kot mi. Če to ne bo uspelo, obstaja še drug način. Človek si mora predstavljati, kako vidi pes - se naučiti tiskati knjige, ki jih bodo psi lahko bralli.

»In kaj mislijo o tem psi?« je vprašal Grant.

»Psi?« je rekel Webster. »Verjeli ali ne, Grant, izjemno se zabavajo.«

Zagledal se je v ogenj.

»Bog naj jih blagoslovi,« je rekel.

Grant se je z Jenkinskom vzpenjal po stopnicah proti spalnici, toda ko sta šla mimo napol priprtih vrat, ju je pozdravil nek glas.

»Si to ti, tujec?«

Grant je obstal, se naglo obrnil.

Jenkins je zašepetal: »To je stari gospod, gospod. Pogosto ne more spati.«

»Ja!«jezaklicalGrant.

»Si zaspan?« je vprašal glas.

»Ne preveč,« je rekel Grant.

»Vstopi za hip,« je rekel starec.

Thomas Webster je vzravnan sedel v postelji s progasto nočno čepico na glavi. Videl je, da Grant gleda vanjo.

»Plešast postajam,« je zaškripal. »Ne počutim se udobno, če nimam nečesa na glavi. Ne morem s klobukom v posteljo.«

Zakričal je na Jenkinsa: »Zakaj stojiš tu? Ne vidiš, da potrebuje pijačo?«

»Ja, gospod,« je rekel Jenkins in izginil.

»Sedi,« je rekel Thomas Webster. »Sedi in poslušaj. Zgodba mi pomagala zaspati. Veš, ne vidimo novih obrazov vsak dan.«

Grant je sedel.

»Kaj meniš o mojem sinu?« je vprašal starec.

Grant se je zdrznil ob nenavadnem vprašanju. »Pri bogu, mislim, da je sijajen. To, kar dela s psi...«

Starec se je tiho posmejal. »On in njegovi psi! Sem ti povedal, kako se je Nathaniel drenja z dihurjem? Seveda nisem. Saj nisem s tabo spregovoril še niti dveh besed.«

Z rokami je prebiral po odeji, živčno potegujočtkanino z dolgimi prsti.

»Imam še enega sina, veš. Allena. Pravimo mu Al. Nocoj je dlje od Zemlje, kot je človek kdajkoli bil. Na zvezde gre.«

Grant je pokimal, »vem. Bral sem o tem. Ekspedicija na Alfa Kentaver.«

»Moj oče je bil kirurg,« je rekel Thomas Webster. »Hotel je, da bi tudi jaz bil. Mislim, da se mu je malček utrgalo, ker se nisem posvetil temu. Toda če bi lahko vedel, bi bil nocoj ponosen na nas.«

»Ne smete skrbeti zaradi sina,« je rekel Grant. »On...«

Starčev pogled ga je prisilil k molku. »Sam sem zgradil tisto ladjo. Projektiral sem jo, jo gledal, kako raste. Če gre samo za navigacijo v vesolju, bo prišel, kamor se je namenil. Fantje dober. Lahko prepelje tisti zaboj tudi čez sam pekel.«

Še bolj se je vzravnal na postelji, pomaknil čepico na stran na naloženih blazinah.

»Imam pa še en razlog, zaradi katerega mislim, da bo prišel tja in se vrnil. Tedaj nisem bog ve kaj mislil o tem, toda zadnje čase se spominjam, premišljujem, se sprašujem, ali ne bi to pomenilo... no, ali ni morda...«

Malče je zinil, da je vdihnil zrak. »Veš, jaz nisem vražjeveren.«

»Seveda niste,« je rekel Grant.

»Lahko staviš, da nisem,« je rekel Webster.

»Kakšen znak morda,« je predlagal Grant. »Občutek. Slutnja.«

»Nič od tega,« je izjavil starec. »Nekakšna gotovost, da mora biti usoda z mano. Da sem določen, da izdelam ladjo, ki bo opravila to potovanje. Daje nekdo ali nekaj odločilo, da prihaja čas, ko se človek odpravi na zvezde in da se je potrudilo, da mu pri tem malče pomaga.«

»To zveni tako, kakaor da govorite o nečem, kar se je zares zgodilo,« je rekel Grant. »Kot da se je nekaj zares zgodilo, kar vas sili k verovanju, da bo ekspedicija uspela.«

»Lahko staviš, da je tako,« je rekel Webster. »Natančno to mislim. Zgodilo se je pred dvajsetimi leti, tam zunaj na travniku pred tole isto hišo.«

Še bolj se je vzravnal in šuštečvdihnil zrak.

»Bil sem ubit, razumeš. Sen se je razpršil. Leta, porabljena za nič. Osnovni priničip, razvit za to, da bi pridobil dovoljšno hitrost za medzvezdne polete je enostavno zatajil. Najhuje pa je bilo to, ker sem vedel, da je zanesljivo točen. Vedel sem, da je treba narediti le eno malo stvar, le eno teoretično spremembo. Nisem pa mogel najti, kje.

Tako sem sedel tam zunaj na travniku in se smilil sam sebi, z načrtom pred seboj. Živel sem z njim, veš. Povsod sem ga nosil s seboj, računajoč, da se mi bo ob samem pogledu nanj posvetilo v glavi, kaj je narobe. Veš, kako se včasih posveti.«

Grantje pritrdil.

»Ko sem sedel tam, je prišel nek človek mimo. Eden izmed tistih hribovskih potepuhov. Veš, kaj je hribovski potepuh?«

»Vem,« je rekel Grant.

»No, pride tisti tip. Nek razpuščen fant, ki poskakuje, kot da nima prav nobene skrbi na svetu. Obstal je in me pogledal prek ramena in me vprašal, kaj je tisto pred menoj v naročju.

‘Pogon za vesoljsko ladjo,’ sem mu povedal.

Iztegnil je roko in dal sem mu ga. Zakaj pa ne, navsezadnje? On že ne bi mogel nič razumeti, pa tudi vredno ni bilo ne nazadnje.

Potlej mi ga je vrnil in potrkal z nohtom na nekem mestu. ‘Tole te muči,’je rekel. Zatem se je obrnil in odhitel, jaz pa sem sedel in zijal za njim, prevečosupnjen, da bi rekel eno samo besedo ali ga poklical, da naj se vrne.«

Starec je sedel v postelji, raven kot sveča in gledal v zid s trapasto nakrivljeno nočno čepico. Zunaj je zavijal veter. In v tej dobro osvetljeni sobi je bil vtis senič, čeprav je Grant vedel, da jih ni.

»Ste ga kdaj pozneje našli?« je vprašal Grant.

Starec je odkimal. »Niti sledu,« je rekel.

Jenkins je s kozarčem v roki stopil skoz vrata, ga postavil na mizico zraven postelje.

»Vrnil se bom, gospod,« je rekel Grantu, »da vas pospremim do vaše sobe.«

»Ni potrebno,« je rekel Grant, »samo povej mi, kje je.«

»Kakor želite, gospod,« je rekel Jenkins. »Je tretja od tod. Prižgal bom luč in pustil vrata priprta.«

Sedela sta in poslušala robotove korake, ki so se oddaljevali po hodniku.

Starec je vrgel pogled proti kozarcu z viski jem in se odkašljal.

»Žal mi je,« je rekel, »ker nisem rekel Jenkinsu, naj tudi zame prinese enega.«

»Ni pomembno,« je rekel Grant. »Vzemite tega. Meni zares ni do pijače.«

»Zares?«

»Nasploh.«

Starec je iztegnil roko, srknil, uživajočvzdihnil.

»No, to je tisto, čemur jaz pravim spodobna mešanica,« je rekel. »Zdravnik prisiljuje Jankinsa, da mi ga redči.«

V hiši je bilo nekaj, kar se je človeku zavleklo pod kožo. Nekaj, zavolj česar se je počutil tujea - nekaj nelagodnega in ogolelega v mirnem šepetu njenih zidov.

Sedeč na robu postelje se je Grant rešil čevljel in jih spustil na preprogo.

Robot, ki je stregel družini še štiri generacije, ki govori o zdavnaj umrlih ljudeh, kot da jim je še včeraj prinašal kozarček žganja. Starec, ki je zaskrbljen zaradi ladje, ki pluje po vesoljni temi zunaj Sončnega sistema. Drug človek, ki sanja o neki drugi vrsti, vrsti, ki bi skupaj s človekom lahko šla po poteh usode.

Nad vsem pa skoraj neizrekljiv, a vendar nedvomen sen Jeroma A.Websterja - človeka, ki je izdal prijatelja, kirurga, ki ni opravičil zaupanja.

Juwain, marsovski filozof, je umrl na pragu velikega odkritja zato, ker jerom A.Webster ni mogel zapustiti svoje hiše, ker ga je agorafobija prikovala na kos zemlje.

Grant je v nogavical šel prek sobe do mize, kjer je Jenkins odložil njegovo culo. Razvežal jo je in izvlekel debelo mapo za papir. Vrnil se je do postelje, sedel in izvlekel liste ter jih prelistal.

Podatki, več sto listov podatkov. Zgodba o več sto človeških življenjih, zapisana na papir. Ne samo tisto, kar so mu pripovedovali ali vprašanja, na katera so odgovarjali, ampak več deset drugih stvari, stvari, ki jih je beležil po spominu, sedeč in gledajoč, ko je preživel z njimi uro ali dan.

Kajti ljudje, ki jih je iskal po tem razmetanih hribih, so ga sprejeli. To je tudi bila njegova naloga, da ga sprejmejo. Sprejemali so ga zato, ker je prihajal peš, opraskan od trnja in utujen, s culo na rami. Na njem ni bilo ničmodemega, kar bi ga ločevalo od njih, zavoljo česar bi posumili vanj. To je bil utrujaj očnačin, toda edini, s katerim je lahko opravil popis, kakršnega je želel Svetovni odbor - in kakršnega je potreboval.

Kajti nekoč nekje bo nek človek, podoben njemu, preučeval papirje, kakršni so tile na postelji in našel stvari, ki jo išče, našel bo ključ za življenje, ki bo odstopalo od človeškega obrazca, neko izdajalsko eksčentričnost v obnašanju, ki bo neko življenje ločila od vseh drugih.

Človeške mutacije seveda niso bile nenavadne. Za mnoge izmed njih se je vedelo, to so bili ljudje na visokih položajih na svetu. Večina članov Svetovnega odbora so bili mutanti; toda kakor vse druge, so bile tudi njihove mutantske lastnosti in sposobnosti modificirane in določene z obrazčem sveta, nezavednim pogojevanjem, ki je spremenilo njihove misli in odziv v neko vrsto razumevanja z ostalimi ljudmi.

Zmeraj so obstajali mutanti, sičer vrsta ne bi napredovala. Toda še pred sto leti ali nekaj takega niso bili priznani kot taki. Pred tem so bili le veliki poslovni ljudje in ali veliki znanstveniki ali veliki nastopači. Ali morda čudaki, ki jih je vrsta, ki ni trpela odstopanja od norm, zgolj prezirala ali pomilovala.

Tisti, ki so uspeli, so se prilagodili svetu okrog sebe, zvedli so svoje večje duhovne moči do obrazca sprejemljivega postopanja. To pa je otopilo njihovo koristnost, omejilo njihovo kapaciteto, ogradilo njihovo sposobnost za omejitve, predvidene za manj nenavadne ljudi.

Celo še danes je sposobnost znanih mutantov omejena, nezavestno, z okvirjem, ki je bil že postavljen č s uhojeno stezo logike, ki je grozna stvar.

Toda nekje na svetu obstaja več deset verjetno sto drugih človeških bitij, ki se samo malo nad človeškimi - osebnosti, katerih življenje je ostalo nedotaknjeno s trdoto zapletenega človeškega življenja. Njihova posobnost ne bo omejena, ne bodo vedelo za nobeno uhojeno stezo logike.

Grant je iz aktovke izvlekel žalostno tenka sveženj papirjev, spetih skupaj, in skoraj s spoštovanjem je prebral naslov rokopisa:

»Nedokončan Juwainov predlog in beležke v zvezi z njim.«

Potreben bi bil um, ki ne pozna nikakršne uhojene steze logike, um, neobremenjen z nasledstvom štiirih tisoč let človeške misli, da bi naprej prenesel baklo, ki jo je mrtva roka marsovskega filozofa za hip dvignila. Baklo, ki osvetljuje pot k novi ideji in smislu življenja, ki kaže lažjo in ravnejšo pot. Filozofija, ki bi v času dveh generacij premaknila človeštvo za sto tisoč let naprej.

Juwain je umrl, v tej isti hiši je nek človek preživljal svoja obsedena leta, prisluškujoč glasu mrtvega prijatelja, boječ se očitkov prevarane vrste.

Na vratih je bilo zaslišati tiho praskanje. Grant je pretrašen otrpnil, prisluhnil. Praskanje se je ponovilo. Potlej tanko, svilnato cviljenje.

Grant je naglo spravil papirje nazaj v mapo in stopil k vratom. Ko jih je odprl, se je Nathaniel kot lahka črna seniča splazil noter.

»Oscar,« je rekel, »ne ve, da sem tukaj. Oscar bi mi že pokažal, če bi vedel, da sem tu.«

»Kdo je Oscar?«

»Oscar je robot, ki skrbi za nas.«

Grant se je zarežal psu. »Kaj hočeš, Nathaniel?«

»Hočem se pogovaijat s tabo,« je rekel Nathaniel. »Z vsemi drugimi si se pogovarjal. Z Bručeom in Dedom. Samo z mano s enisi pogovarjal, jaz pa sem te našel.«

»Prav,« ga je povabil Grant. »Začni.«

»Zaskrbljen si,« je rekel Nathaniel.

Grantje nagrbančil čelo. »Točno. Morda sem. Človeška vrsta je zmeraj zaskrbljena. Dozdaj bi to že moral vedeti, Nathaniel.«

»Sekiraš se zaradi Juwaina, ravno tako kot Ded.«

»Ne sekiram se,« se je uprl Grant. »Samo sprašujem se. In upam.«

»Kaj da je to z Juwainom?« je hotel vedeti Nathaniel. »In kdo je in...«

»V resnici ni nihče,« je izjavil Grant. »Se pravi, nekoč je bil, a je umrl pred mnogimi leti. Zdaj je preprosto ideja. Problem. Izziv. Nekaj, na kar je treba misliti.«

»Jaz znam misliti,« je zmagoslavno rekel Nathaniel. »Včasih veliko mislim. Toda ne smem misliti kot človeška bitja. Bruče mi je rekel, da ne smem. Rekel je, da moram misliti pasje misli in človeške pustiti pri miru. Pravi, da so pasje misli ravno tako dobre kot tudi človeške, mogoče čelo boljše.«

Grantje resno pritrdil. »Je nekaj na tem, Nathaniel. Konec koničev, ti moraš misliti drugače od človeka. Ti moraš...«

»Je veliko stvari, ki jih psi vedo, ljudje pa je,« se je pohvalil Nathaniel. »Vidimo in slišimo stvari, ki jih človek ne more, včasih ponoči zavijamo in ljudje nas preklinjajo. A če bi lahko videli in slišali tisto, kar mi lahko, bi tako otrpnili od strahu, da se še premakniti ne bi mogli. Bruče pravi, da smo mi...«

»Mediji?« je vprašal Grant.

»To,« je izjavil Nathaniel. »Ne morem zapopasti vseh teh besed.«

Grantje pobral pižamo z mize.

»Kako bi bilo, če bi prenočil pri meni, Nathaniel? Lahko ležeš k mojim nogam.«

Nathaniel ga je pogledal s široko razprtimi očmi. »Juhu, hočeš reči, da naj spim pri tebi?«

»Zanesljivo si to želim. Če hočeva biti partnerja, psi in ljudje, je boljše, da začneva enakopravno.«

»Ne bom ti umažal postelje,« je rekel Nathaniel. »Zares ne bom. Oscar meje nocoj skopal.«

Naglo se je počohal za ušesom.

»Samo,« je rekel, »mislim, da je spregledal kakšno bolho.«

Grant je nejeverno gledal atomsko puško. Luštna zadevica, opravlja vrsto nalog, začenši od vžigalnika za cigarete pa do smrtonosnega orožja. Narejena tako, da lahko traja tisoč let, sploh se ni mogla pokvariti č tako je vsaj oglašala reklama. Nikdar se tudi ni pokvarila - le zdaj ni hotela delovati.

Uperil jo je v tla in močno stresel - znova nič. Narahlo je z njo udaril ob kamen, toda brez rezultata.

Mrak se je spuščal na razmetane hribe. Nekje v oddaljeni dolini reke sc je neka sova nesmiselno zasmejala. Prve zvezde, majhne in tihe, so vzšle na vzhodu, zelenkasta svetloba, ki je obeleževala zahod soniča, pa je bledela in na zahodu prehajala v noč.

Pred velikim rilom je bil kup vejic, ostala drva so bila blizu, da bi se ogrenj lahko vzdrževal vso noč. A če puška ne bo delovala, ne bo ognja.

Grant je polglasno zaklel, ko je pomislil na spanje v mrzli noči in na hladno hrano.

Znova je s puško udaril ob kamen, tokrat močneje. Znova nič.

V mraku je počila vejica in Grant se je naglo vzravnal.

Zraven temnega debla enega izmed gozdih velikanov, ki so se dvigali v mrak, ki se je gostil, je stala pojava, visoka in nerodna.

»Pozdravljen,« je rekel Grant.

»Ali kaj ni v redu, tujec?«

»Moja puška...,« je rekel Grant in umolknil. Nima smisla tej mračni pojavi govoriti, da je oborožen.

Človek je stopil naprej z iztegnjeno roko.

»Noče delati, a?«

Grant je začutil, kako se mu puška dviga iz rok.

Obiskovalec je počepnil, spuščajoč kokodakajoče glasove. Grant je skušal videti, kaj počne, toda tema je naredila iz njegovih rok čmilasto packo, ki se je ubadala okrog bleščeče puškine kovine.

Kovina je zaškrtala in zapraskala. Človek je z vzdihom cmoknil in se zasmejal. Kovina je znova zapraskala in človek je vstal, ponujajočpuško.

»Vse je v redu,« je rekel. »Morda še bolj kot je bilo.«

Veja je znova počila.

»Hej, čakaj!« je zavpil Grant, a človek je že izginil, črn duh med prikazenskimi debli.

Nekakšen hlad, ki ni prihajal iz noči, je prišel od tal in šel počasi skoz Grantovo telo. Hlad, zavoljo katerega so mu zašklepetali zobje, se mu nasršili kratki lasje na tilniku.

Nič ni bilo slišati, razen pripovedovanja vode, ki je šepetala v temi, malega potoka, ki je tekel tik pod taborom.

Drhteč je počepnil h kupu vejic in pritisnil na petelina. Tenek moder plamen je žaližal vejiče, ki so se razgorele.

Grant je zasačil starega Davea Baxterja, kako čepi vrh ograje, medtem o se je dim valil iz njegove pipe, skoraj skrite v bradi.

»Pozdravljen, tujec,« je rekel Dave. »Povzpni se in malče počepni.«

Grant se je povzpel, se zagledal prek njiv s stogi, ki so jim slate buče dajale nasmejan videz.

»Se samo sprehajaš?« je vprašal stari Dave. »Ali vohljaš?«

»Vohljam,« je priznal Grant.

Dave je potegnil pipo iz ust, ljunil in jo znova vtaknil v usta. Brki in brada so se nežno ovili okrog nje.

»Koplješ?«

»Nak,«je rekel Grant.

»Pred štirimi, petimi leti je šel tod mimo nekdo,« jerekcl Dave, »ki je bil pri kopanju hujši od lovskega psa. Je našel kakšen star kraj, kjer je bilo kako staro mesto in povsem razkopal .Dušo mi je izvlekel, da bi mu pripovedoval o mestu, jaz pa se nisem bog ve česa spominjal. Enkrat sem slišal deda, ki je omenjal mesto, a če me ubiješ, se ga ne morem spomniti. Tisti tedaj je imel čel kup map, s katerimi je mahal naokrog in jih preučeval, da bi zapopadel, kaj je kaj, a mislim, da ni nikdar ničesar zares izvedel.«

»Iskal je stare stvari,« je rekel Grant.

»Mogoče,« je rekel stari Dave. »Izogibal sem se mu, kolikor je bilo mogoče. Ampak on ni bil hujši od nekoga, ki je hotel najti staro ulico, ki je včasih bila tukaj. Tudi ta je imel stare mape. Odšel je v veri, da jo je našel, jaz pa nisem imel srca, da bi mu povedal, da gre za staro stezo, ki sojo naredile krave.«

Previdno je od strani pogledal Granta.

»Ti ne iščeš starih poti, kaj?«

»Ne,« je rekel Grant. »Jaz sem popisovalec.«

»Kaj si?«

»Popisovalec,« je pojasnil Grant. »Zapišem ime, leto in kje stanuješ.«

»Zakaj?«

»Vlada hoče vedeti,« je rekel Grant.

»Mi se ne vtikamo v vlado,« je izjavil stari Dave. »Zakaj nas vznemiija?«

»Vlada te sploh ne bo vznemirjala,« je rekel Grant. Mogoče se bo

čelo spomnili in ti nekega dne kaj plačala. Nikdar ne veš.«

»V tem primeru,« je rekel stari Dave, »je to nekaj drugega.«

Čepela sta na ograji in gledala njive. Dim se je sukljul iz dimnika, skritega v sončni vdolbini, rumeni zaradi plamenov brez. Potok je leno vijugal prek rdečkasto rjave jesenske livade in se za njo vzpenjal v hribe, prekrite s krošnjami zlatih javorov.

Zgrbljen na ograji je Grant čutil, kako mu toplota jesenskega soniča greje hrbet; opijanjal ga je vonj polja pod strniščem.

Lepo življenje, sije rekel. Dobri posevi, les za gorivo, veliko divjadi za lov. Srečno življenje.

Pogledal je starca, sključenega zraven sebe, njegov obraz, razbrazdam z brezbrižnimi gubami prijetne starosti; za hip sije poskušal predstavljati tako življenje - enostavno, pastoralno življenje, podobno starim zgodovinskim dnem stare ameriške meje z vsemi njenimi dobrimi stranmi in nobeno nevarnostjo.

Stari Dave je izvlekel pipo iz ust in zamahnil z njo proti polju.

»Še veliko dela je,« je rekel, »pa se nične dela. Ti otroci niso niti toliko vredni, da bi jih vrgel v zrak. Samo lovijo. In ribarijo. Stroji propadajo. Joea že dolgo ni. Ima silno roko za stroje, ta Joe, samo dotakne se jih in delajo.«

»Je Joe tvoj sin?«

»Ni. To je en trapast fant, ki živi v gozdu. Pride in popravi stvari, potlej se obme in odide. Komaj kakšno reče. Ne čaka na zahvalo. Vstane in gre. Že leta tako dela. Ded mi je pripovedoval, kako je prvikrat prišel, ko je bil on še deček. In še zdaj prihaja.«

Grantje zazijal. »Počakaj malo. To ne more biti isti človek.«

»No,« je rekel stari Dave, »v tem je stvar. Ne bošverjel, tujec, toda zdaj ni niti dan starejši kot tedaj, ko sem ga prvičvidel. Nekakšen čuden stvor. Veliko čudnih zgodb kroži okrog njega. Ded je zmeraj govoril, da se je spečal z mravljami.«

»Z mravljami!«

»Ja. Zgradil je hišo - stekleno, veš, nad mravljiščem in jo pozimi ogreval. Tako je zmeraj ded pripovedoval. Trdil je, da je to videl. Ampak jaz ne verjamem niti besediče od tega. Dedje bil največji lažnivec v čelem kraju. To je sam priznal.«

Iz sončne vdolbine, kjer se je kadil dimnik, je zaječal mesingiran zvonec.

Starec se je spustil z ograje in izpraznil pipo ob dlan, mežikajoč proti soniču.

Zvonec je znova odjeknil skoz jesensko tišino.

»To je mama,« je rekel stari Dave. »Obed je gotov. Veveričje meso s cmoki, bolj kot zanesljivo. Jed, v kakršno še nisi zagrizel. Dajva, pohitiva.«

Norec, ki prihaja in popravlja stvari in ne čaka na hvaležnost. Človek, ki je enak kot pred stotimi leti. Fant, ki je zgradil stekleno hišo nad mravljiščem in jo pozimi ogreval.

Bilo je nesmiselno, pa vendar stari Baxter ni lagal. To ni bilo eno izmed tistih fantastičnih pleteničenj, ki so vzklila in se še zmeraj razpredajo tukaj v gozdovih in zdaj predstavljajo nekaj zelo podobnega folklori.

Vsa folklora ima znan zvok, določeno podobnost, določen duh, ki jo obeležuje. To pa ni bilo to. Ničhumomega ni, čelo za um nekega človeka iz gozda ne, v ogrevanju mravljišča.

če bi hoteli tako zgodbo razglasiit za humor, bi morala biti duhovita, ta pa ni bila takšna.

Grant se je nelagodno premetaval na koruzni žimnici in stiskal k vratu težko odejo.

Čudno, je pomislil, kje vse spim. Nocoj koruzna žimnica, minulo noč taborni ogenj pod milim nebom, še nočpred tem mehka žimnica in čiste rjuhe v Websterjevi hiši.

Veter je prižvižgal iz doline. Nekej v temi je takala miš. S postelje na drugem koniču podstrešne sobe je prihajal zvok enakomernega dihanja č tam je spalo troje Baxterjevih otrok. Človek, ki pride in popravi stvari in nič pričakuje hvaležnosti. To je bilo tisto, kar se je zgodilo s puško. To se je večlct dogajalo z Baxterjevimi pokvarjenimi stroji na kmetiji. Nori fant z imenom Joe, ki se ne stara in je nagnjen k popravljanju stvari.

Granta je prešinila neka misel; potisnil jo je. Ni treba prebujati upanja. Vohljaj malček naokrog, previdno se pozanimaj, imej odprte oči, Grant. Ne dovoli, da bodo tvoja vprašanja prevečdoločna, sičer se bodo zaprli kakor školjke.

Čuden svet, tile hribovski potepuhi. Ljudje, ki nimajo nič od napredka, ki si ne želijo niti enega njegovega koščka. Ljudje, ki so obrnili hrbet civilizaciji ins e vrnili k nemotenemu življenju zemlje in gozda, soniča in dežja.

Tu na Zemlji je dovolj prostora za njih, veliko prostora za vsakogar, kajti Zemljino prebivalstvo se je razredčilo v zadnjih dvesto letih, osiromašilo zaradi pionirjev, ki so v jatah odšli naselit druge planete, izoblikovat druge svetove sistema glede na izračune človeštva.

Mnogo prostora in zemlje in divjadi.

Navsezadnje je to morda najbolje. Grant se je spomnil, da je pogostokrat tako mislil v mesecih, ko je taval po teh hribih. V trenutkih, kakršen je bila ta, ob udobnosti, ki jo je ponujala ročno izdelana odeja, na grobi žimnici iz koruznih listov, ob šepetu vetra. V trenutkih, kakršen je bil tisti, ko je sedel vrh ograde in gledal kupe zlatih buč, ki so se nastavljale sonče.

Skoz temo je do njega prišlo šuštenje žimniče, na kateri sta spala dva dečka. Potlej tih topot bosih nog po deskah. »Spiš, gospod?« je zaslišal šepet.

»Nak. Se hočeš stisniti k meni?«

Deček se je zmuznil pod odejo, položil hladna stopala Grantu na trebuh.

»Ti je Dedek povedal o Joeu?«

Grant je pokimal v temi. »Pravi, da ga ni zadnje čase.«

»Ti je povedal za mravlje?«

»Seveda je.Kaj veš ti o mravljah?«

»Z Billom sva jih pred kratkim našla tu in to je najina skrivnost. Nikomur nisva povedala, razen tebi. Ampak mislim, da tebi morava povedat. Ti si od vlade.«

»Je bila zares steklena hiša nad mravljiščem?«

»Ja, in... in...,« se je dečku glas prelomil od vznemirjenosti, »in to še ni vse. Tiste mravlje so imele voziček in iz mravljišča so gledali dimniki in iz dimnikov je prihajal dim. In... in...«

»In kaj še?«

»Nisva čakala, da bi videla še kaj. Z Billom sva se prestrašila. Pobegnila sva.«

Deček je zlezel globlje po odejo. »Hej, si kdaj slišal kaj takega? Da mravlje vlečejo voziček!«

Mravlje so vlekle voziček. In iz mravljišča so štleli dimniki, dimniki, iz katerih so prihajali drobni, jezni oblaki dima, ki so pričali, da tam spodaj topijo rudo.

Medtem ko mu je v glavi razbijalo odvznemirjenja, je Grant čepel zraven gnezda in opazoval vozičke, ki so se premikali po poteh, ki so vodile med travnimi koreninami. Ven so prihajali prazni vozički; vračali so se natovorjeni č natovorjeni s semeni in tu pa tam razkosanimi deli insektov. Drobni vozički, ki so se naglo premikali, poskakujočin ropotajočza vpreženimi mravljami!

Stekleni ščit, ki je nekočpokrival gnezdo, je bil še zmeraj tu, toda razbit in propadel, kot da bi ne bil več potreben, kakor da je odslužil svoje.

Klančina je bila divja, razbrazdana zemlja, ki je padala proti strmim obalam reke, načičkanim s panji in se menjala z majhnimi zaplatami livad ter gostimi harsti. Tiho mesto, za akterega bi človek rekel, da ni slišalo nobenega glasu, razen brbljanja vetra v krošnjah in tankih glasov bitij, ki so šla po skrivnih stezah.

Prostor, kjer bi mravlje lahko živele brez nadlegovanja plugov ali zablodelega stopala, nadaljujočtiste miljone let nesmiselne usode, ki se je začela, še predenje nastalo nekaj človeku podobnega č še predenje bila kakršnakoli obstraktna misel na Zemlji rojena. Nekakšne zaprte in monotone usode, ki nima drugega smisla, razen da mravlje živijo.

Zdaj pa se je nekdo odločil odmotati nit te usode, jo postaviti na drugo stezo, odkriti mravljam skrivno točko, skrivno uporabo kovine č in še koliko drugih pomankljivosti na polju kulture je zapustilo to mravljišče, ko je razbilo grlo stekleniče napredka.

Pritisk lakote bi bila morda ena izmed nesrečcivilizacije, ki bi bila za mravlje odstranjena. Zavarovanje z obil jem hrane, kar bi jim omogočilo prosti čas za druge stvari poleg neprenehnega truda za vzdrževanje življenja.

Se ena vrsta na poti k veličini, ki se razvija na družbeni osnovi, zgrajeni tistega davnega dne, še preden je stvor, imenovan človek, spoznal vznemirjenje, ki ga veličina izziva.

Kam bo to privedlo? Kakšna bo mravlja čez milijon let? Bosta mravlja in človek - bi lahko mravlja in človek našla kakršenkoli skupen imenovalec, kakršnega najdeta pes in

človek, za ustvarjanje skupne usode?

Grantje odkimal. Ni možno. Kajti v psu in človeku teče skupna kri, medtem ko sta mravlja in človek različni bitji, obliki življenja, za kateri je predvideno, da se nikdar skupaj ne doumeta. Nimata skupne osnove, kakršna je vzpostavljena že v dneh paleolita, ko sta pes in človek skupaj čepela zraven ognja in stražarila zavoljo oči, ki tavajo v noči.

Grantje bolj začutil kot slišal korake za seboj v visoki travi. Vzravnal se je in obrnil in zagledal človeka pred seboj. Razpuščenega človeka s spuščenimi rameni in dlanmi, podobnimi šunkam, toda z občutljivi prsti, ki so se ožali proti vrhu, beli in gladki.

»Ti si Joe?« je vprašal Grant.

Človek je prikimal. »Ti pa si tisti, ki me lovi.«

Grant je zazijal. »No, mogoče sem. Ne tebe osebno, morda, a nekoga tebi podobnega.«

»Nekoga drugačnega?« je rekel Joe.

»Zakaj tistikrat zvečer nisi ostal?« je vprašal Grant. »Zakaj si pobegnil? Hotel sem se ti zahvaliti,ker si popravil puško.«

Joe ga je samo gledal brez besed, toda njegove stisnjene ustniče so skrivale izraz zabave, velikanske in skrite zabave.

»Kako si, zaboga,« je vprašal Grant, »vedel, da je puška pokvarjena? Si me opazoval?«

»Slišal sem te, kako misliš tako.«

»Slišal si me, kako mislim?«

»Ja,« je rekel Joe. »Tudi zdaj te slišim, kako misliš.«

Grant se je zasmejal, malček nelagodno. Bilo je zmedeno, a logično. To je bilo nekaj, kar je moral pričakovati č to in še večod tega.

Pokažal je na mravljišče. »So to tvoje mravlje?«

Joe je pritrdil, izraz zadovoljstva mu je znova zaplesal okrog ustnic.

»Zakaj se smejiš?« se je obregnil Grant.

»Ne smejim se,« je rekel Joe in Grant se je počutil okaranega, okaran in majjen kot otrok, ki so ga oklofutali zaradi nečesa, za kar je vedel, da ne sme storiti.

»Moral bi objaviti svoje beležke,« je rekel Grant. »To bi utegnilo imeti zvezo s tistim, kar dela Webster.«

Joe je zmignil z rameni. »Nimam beležk,« je rekel.

»Nimaš beležk!«

Suh človek je stopil k mravljišču in začel gledat vanj. »Morda si,« je rekel, »doumel, zakaj sem to delal.«

Grant je resno prikimal. »To bi te lahko vprašal. Eksperimentalna radovednost, več kot verjetno. Morda sočutje z neko nižjo obliko življenja. Občutek morda, da le to, ker je sam dobil na začetku prvenstvo, človeku ne da je monopola nad napredkom.«

Joe jeve oči so se zableščale na soniču. »Radovednost - morda. Nisem premišljal o tem.«

Počepnil je k mravljišču. »Zmeraj se sprašujem, zakaj je mravlja toliko napredovala in se potlej ustavila? Zakaj je zgradila skoraj popolno organizacijo družbe in ostala pri tem? Kaj jo je ustavilo na njeni poti?«

»Pritisk lakote, vzemiva,« je rekel Grant.

»To in zimsko spanje,« je izjavil suhi mož. »Hibernacija, vidiš, je brisala spomin od ene do druge sezone. Znova so začenjale vsako pomlad, znova začenjali iz niča. Nikdar niso mogle izvleči koristi iz prejšnjih napak in zbrano znanje spremeniti v kapital.«

»In tako si jih ti hranil...«

»In ogreval mravljišče,« je rekel Joe, »da ne bi prespale zimo. Da jim ne bi bilo treba vsako pomlad znova začeti.«

»Pa vozički?«

»Naredil sem jih nekaj, jih pustil tam. Deset let je bilo potrebno, toda nazadnje so doumele, čemu služijo.«

Grant je z glavo pokažal proti dimnikom.

»To so same naredile,« je rekel Joe.

»In kaj še?«

Joe je utrujeno privzdignil ramena. »Odkod naj vem?«

»Ampak, človek, saj si jih opazoval. Tudi če nisi pisal beležk, si jih opazoval.«

Joe je odkimal. »Nisem jih pogledal že približno petnajst let. Šele danes sem prišel, ko sem slišal, da si tukaj. Te mravlje, vidiš, me ne zabavajo več.«

Grant je odprl usta in jih znova tesno stisnil.

Končno je rekel: »Tako torej. Zato si to naredil. Zavoljo zabave.«

Na Joe jevem obrazu ni bilo sramu niti opravičevanja, lc bolesten izraz, ki je govoril, da hoče pozabiti vse o mravljah. Rekel je: »Kajpak. Zakaj sičer?«

»Tista moja puška. Domnevam, da te je tudi tisto zabavalo.«

»Ne puška,« je rekel Joe.

Ne puška, so rekli Grantovi možgani. Seveda ne puška, ti tepec, ampak ti sam. Ti si tisti, ki ga je zabaval. In tudi zdaj ga zabavaš.

Popraviti stroje starega Davča Baxtcrja in oditi brez besed č to je vsekakor mogočna šala. In verjetno je sam sebe objemal in več dni crkljal, vešele čase, potem ko je tam pri Websterjevi hiši pokažal, kaj je narobe na vesoljski ladji starega Thomasa Websterja.

Kot ko Alekzvitež izvaja trike z nerodnim ščenetom.

Joe jev glas je prekinil njegove misli.

»Ti si popisovalec, a ne? Zakaj mi ne zatsavljaš vprašanj? Zdaj, ko si me najdel, ne moreš oditi, ne da bi tega zapisal. Posebej moja leta. Imam stotriinšestdeset let in sem komaj mladenič. Živel bom še tisoč let.«

Potegnil je vozlasta kolena k prsim in se začel zibat naprej in nazaj. »Še tisoč let, če pa bom dobro pazil nase...«

»A to ni vse,« je rekel Grant in se trudil, da bi ohranil miren glas. »Še nekaj je. Nekaj, kar moraš narediti za nas.«

»Za nas?«

»Za družbo,« je rekel Grant. »Za človeško vrsto.«

»Zakaj?«

Grant se je izprsil. »Hočeš reči, da te ne briga?«

Joe je odkimal in v tem gibu ni bilo izzivanja niti upiranja koveničijam. Le odprta izjava dejstva.

»Denar?« je predlagal Grant.

Joe je dvignil roke proti hribom naokrog, proti rečni dolini. »Imam tole,« je rekel, »ne potrebujem denarja.«

»Mogoče slava?«

Joe je pljunil, a obraz je imel tak, kot da tega ni naredil.

»Hvaležnost človeške rase?«

»Ta ni trajna,« je rekel Joe in v njegovih besedah je bil stari porog, zares velikansko veselje okrog ustnic.

»Poglej, Joe,« je rekel Grant in čeprav se je trudil nasprotno, je bilo v njegovem glasu preklinjanje, »tisto, kar moraš storiti, je pomembno... pomembno za generacije, ki šele pridejo, pomembno za človeško raso, spremenljivka naše usode...«

»In zakaj bi jaz,« je vprašal Joe, »delal nekaj za nekoga, ki še ni rojen? Zakaj bi gledal dlje od let lastnega življenja? Ko bom umrl, bom umrl in ves kraval in slava, vse zastave in trobente mi ne bodo nič pomenile. Ne bom vedel, če je bilo moje življenje slavno ali zelo ubogo.«

»Vrsta,« je rekel Grant.

Joe se je zakrohotal. »Ohranitev vrste, napredek vrste. To imaš v mislih. Zakaj bi te skrbelo za to? Ali jaz?« Gube od smeha okrog ust so izginile in požugal je s prstom, posmehljivo opominjajoč. »Ohranjanje vrste je mit... mit, s katerim ste vsi vi živeli in živite č umazana zadeva, ki je vzklila iz vaše družbene strukture. Vrsta propada sleherni dan. Ko človek umre, je zanj konec vrste - kar njega zadeva, ni večnobene vrste.«

»Tebe kratkomalo nič ne biga,« je rekel Grant.

»To je tisto,« je izjavil Joe, »kar sem ti govoril.«

Od strani je pogledal culo na tleh in se nasmehnil. »Mogoče,« je rekel, »če bi me zanimalo...«

Grantje razvežal culo, izvlekel mapo. Skoraj zoper svojo voljo je izvlekel tenak sveženj papirjev, pogledal naslov:

Nedokončana filozofska...

Ponudil ga je in sede opazoval Joea, ki je hitro bral in še ko ga je gledal, je začutil, kako mu boleč krč strašnega poraza stiska možgane.

Tam v Websterjevi hiši je pomislil na um, ki ne pozna uhojeno stezo logike, um, ki ga ni prizadelo štiri tisoč let plesniče človeške misli. On bi, sije rekel, lahko izvedel to zadevo.

In tako. Ampak to še ni dovolj. Nekaj manjka č nekaj, na kar ni nikdar pomislil, nekaj, na kar niso mislili niti ljudje v }čenevi. Nekaj, nek del človeškega sklopa, ki ga je vsak do tega trenutka sprejemal kot nekaj normalnega.

Družbeni pritisk je držal človeško vrsto skupaj skoz vsa tisoč let ja - ohranjal jo je skupaj kot enoto, prav kot je pritisk lakote delal mravlje za ujetniče neke družbene strukture.

Potreba človeškega bitja po odobravanju s strani bližnjih, potreba po določenem kultu tovarištva č psihološka, skoraj fiziološka potreba po pritrjevanju njegovi misli in delovanju. Sila, ki ljudem preprečuje, da bi šli po nedružbenih tangentah, sila, usmerjena proti družbeni varnosti in človeški solidarnosti, proti združevanju človeške družine.

Ljudje so umirali za to pritrjevanje, se žrtvovali za to odobravanje, živeli življenje, ki so ga prezirali, za to odobravanje. Kajti brez tega je bil sam človek odpadnik, žival, izgnana iz tropa.

To je seveda privedlo do grozovitih stvari - do psihilogije drhali, do rasnih preganjanj, do masovnih zverinstev v imeti patriotizma in religije. Hkrati pa je bilo tudi sredstvo, ki je vrsto držalo skupaj, stvar, ki je od samega začetka omogočila obstajanje človeške družbe.

Joe pa tega ni imel. Joe ni za to dal niti prebite pare. Ni ga zanimalo, kaj si kdo misli o njem. Ni ga zanimalo, ali sploh kdo kaj odobrava ali ne.

Grant je čutil toplo sonče na hrbtu, slišal je šepet vetra, ki se je sprehajal v krošnjah dreves nad njim. V neki gošči je zapela ptica.

Je to smer razvoja mutantov? Osvobajanje od osnovnega instinkta, ki dela človeka članom vrste?

Je ta človek pred njim, ki prebira Juwainovo zapuščino, našel v samem sebi, ker je mutant, tako polno življenje, da se lahko odreče pritrjevanju s strani svojih tovariševč Je on končno po vseh teh letih dosegel tisto stopnjo civilizacije, kjer je človek neodvisen, prezirajočvso izumetničenost družbe?

Joe je dvignil pogled.

»Zelo zanimivo,« je rekel. »Zakaj ni nadaljeval in ga končal?«

»Umrl je,« je rekel Grant.

Joe je cmoknil z jezikom. »Na enem mestu se je zmotil.« Naglo je prelistal papirje in udaril s prstom. »Natančno tu. Tuje napaka. To ga je zlomilo.«

Grant je začel jecljati. »Toda... toda ne bi smelo biti napake. Umrl je, to je vse. Umrl je, predenje končal.«

Joe je preganil papir in ga potisnil v žep.

»Vseeno,« je rekel. »Tudi sičer bi najbrž zamočil.«

»Se pravi, da ga ti lahko končaš? Ti lahko...«

Grant je doumel, da nima smisla nadaljevati. Odgovor je prebral v Joevih očeh.

»Ti zares misliš,« je rekel Joe, njegove besede pa so bile natančne in odmerjene, »da bi jaz dal tole vam, vreščečim človeškim stvorom?«

Grant je premagano zmignil z rameni. »Domnevam, da ne bi. Najbrž bi  moral vedeti.

človek kot ti...«

»Jaz,« je rekel Joe, »lahko sam izkoristim tole.«

Počasi je vstal, leno potegnil z nogo in naredil brazdo prek mravljišča, podrl dimnike, iz katerih se je kadilo, zasul premikajoče se vozičke.

Grant je kriknil in skočil na noge; prevzel ga je slep bes, slep bes, ki ga je prisilil, da je zagrabil puško in jo poskušal nameriti v Joea.

»Počakaj!« je rekel Joe.

Grantova roka je otrpnila, s puško, še zmeraj namerjeno v tla.

»Počasi, mali človek,« je rekel Joe. »Vem, da bi me rad ubil, vendar ti tega ne morem dovoliti. Ker, vidiš, jaz imam načrte. In ne nazadnje, bi me ubil zaradi razloga, ki ga imašv mislih.« »V čem je razlika, zakaj te ubijam?« je zaškrtal Grant. »Bil bi mrtev, ne? Ne bi ušel z Juwainovo filozofijo.«

»Ampak,« je skoraj nežno rekel Joe, »ti me zaradi tega ne bi ubil. To bi storil, ker si besen name zato, ker sem razsul mravljišče.«

»Morda je bil to trenuten nagib,« je rekel Grant. »Toda ne zdaj...«

»Ne poskušaj tega,« je rekel Joe. »‘če preden bi pritisnil na petelina, bi se spremenil v kup mesa.«

Grant je okleval.

»Če misliš, da blefiram,« ga je izzval Joe, »daj, poskusi...«

Dolgo sta stala in se gledala, medtem ko je puška merila v tla.

»Zakaj se nam ne pridružiš?« je vprašal Grant. »Potrebujemo človeka, kakršen si ti. Ti si bil tisti, ki je staremu Tomu Websterju pokažal, kako zgraditi vesoljsko ladjo. To, kar si naredil z mravljami...«

Joe je hitro stopil naprej in Grant je dvignil puško. Videl je pest, ki je šla proti njemu, podobno šunki, močno pest, ki je močno zažbižgala pri svojem usodnem letu.

Nekaj vlažnega toplega in hrapavega je obdrsnilo Grantov obraz in dvignil je roko in se skušal otresti.

Toda tisto ga je še naprej ližalo po obrazu.

Opdrl je oči in Nathaniel je veselo poskočil pred njim.

»V redu si,« je rekel Nathaniel. »Tako sem se bal...«

»Nathaniel!« je zagrgral Grant. »Kaj delaš tukaj?«

»Pobegnil sem,« je rekel Nathaniel. »S tabo hočem iti.«

Grant je odkimal. »Ne moreš z mano. Jaz grem daleč. Opraviti moram delo.«

Dvignil se je na dlani in kolena in tipajočiskal po tleh. Ko se je dotaknil hladne kovine, jo je vzel in vtaknil za pas.

»Pustil sem mu pobegniti,« je rekel, »a ne smem dovoliti, da odide. Dal sem mu nekaj, kar je last vsega človeštva in ne smem dopustiti, da bi tisto uporabil.«

»Jaz znam slediti,« je rekel Nathaniel. »Vevericam sledim kot nič.«

»Pred tabo so pomembnejše stvari od sledenja,« je rekel Grant. »Veš, danes sem nekaj odkril. Na pamet mi je prišla določena smer č smer, v katero bo šlo vse človeštvo. Ne danes ali jutri, niti čez tisoč let od danes. Morda nikdar, ampak to je stvar, ki ne moremo mimo nje. Joe je morda le malče naprej na poti, po kateri gremo ostali, mi pa sledimo morda hitreje, kot mislimo. Morda bomo na koniču vsi kakor Joe. In če se to zgodi, če s tukaj vse konča, imate psi pred seboj veliko dela.«

Nathaniel je gledal gor vanj z od skrbi namrščenim obličjem.

»Ne razumem,« je prosil. »Uporabljaš besede, ki jih ne morem doumeti.«

»Poglej, Nathaniel. Ljudje morda ne bodo zmeraj takšni, kakršni so. Morda se bojo spremenili. In če se spremenijo, morate vi nadaljevati; prevzeti boste morale sen in ga vzdrževati. Morali se boste pretvarjati, da ste ljudje.«

»Mi, psi,« je svečano obljubil Nathaniel, »bomo tako naredili.«

»To se ne bo zgodilo čez tisoč in tiso člet,« je rekel Grant. »Dovolj časa boste imeli, da se pripravite, toda morate vedeti. Predati morate besedo naprej. Ne smete pozabiti.«

»Vem,« je rekel Nathaniel. »Mi, psi, bomo povedali ščenetom in ščeneta bodo govorila svojim ščenentom.«

»Tako je,« je rekel Grant.

Sklonil se je in počohal Nathaniela za ušesom; pesje pomahal z repom, prenehal in gledal za človekom, ki se je vzpenjal v hrib.

Zapuščanje

Pripombe k četrti zgodbi

Od vseh zgodb je ta najbolj namučila tiste, ki so hoteli v legendi iskati neko razlago in smisel.

Celo Tige bo priznal, da mora biti ta zgodba popoln mit in nič drugega. A če je mit, kaj potem pomeni? Če je ta zgodba mit, mar niso tudi vse ostale mit?

Domneva se, da je Jupiter, kjer se zadeva dogaja, eden izmed drugih svetov, na katerega je močnaletcti, ko sc preleti prostor. Znanstvena nezmožnost obstajanja takih svetov bo utemeljena na drugem mestu. Če pa moramo sprejeti Bownsovo teorijo, da drugi svetovi, opisani v legendi, niso nič drugega kot naši mnogoteri svetovi, sc zdi razumno domnevati, da bi tak svet, kakršen je tu opisani, do zdaj bil najden. Nasploh je znano, da obstajajo določeni kobliski svetovi, ki so zaprti, toda razlog njihove zaprtosti je znan in nobeden izmed njih ni zaprt zaradi pogojev, kakršni so opisani v tej četrti zgodbi.

Nekateri znanstveniki verjamejo, da je četrta zgodba vrinjena, da nima nobene vloge v legendi, da je nekaj, kar je vzeto in vrinjeno tako kot je, kot posebna stvar. Težko je sprejeti ta sklep glede na to, da se zgodba vključuje v legendo in postavlja enega izmed glavnih štabov, okrog katerega se legenda vrti.

Lik Tauserja se v tej zgodbi pogostokrat pojavlja kot nedosleden bistvenemu stališču in dostojanstvu naše vrste.

Vseeno, čeprav je Tuaser morda odvraten kakšnim bolj občutljivim bralčem, dobro služi kot odsev za izpostavljanje človeka v zgodbi. Tauser, nič pa človek, prvi je pripravljen sprejeti okoliščine, ki se pojavijo; Tauser, ne človek, bo prvi doumel. In pridemo do tega, da je Tuaserjev um, ko se kočno osvobodi človekove dominantnosti, vsajenak človeškemu. Tauser, naj bo še tako pogrizen od bolh, je lik, ki se nam ga ni treba sramovati.

Kolikor je kratka, nas ta zgodba verjetno od vseh osmih najbolj obogati. To je zgodba, ki se priporoča za premišljeno, pozorno branje.

4. Zapuščanje

Štirje ljudje v dveh parih so svtopili v vrtinec, poln krikov, ki ga predvideva Jupiter in niso se vrnili. Vstopili so v vse hujšo nevihto č bolje povedano, izvlekli so se z dolgimi koraki, s trebuhi nizko pri tleh, medtem ko so se jim vlažni boki bleščali na dežju.Kajti niso šli v človeški obliki.

Zdaj je peti človek stal pred mizo Kenta Fowlerja, šefa kupole št.3, Komisije za opazovanje Jupitra.

Pod Fowlerjevo mizo se je stari Towser počohal č ugriznila ga je bolha č in spal naprej.

Harold Allen, je opazil Fowler z nenadno bolečino, je bil mlad č vse prevečmlad. Imel je tisto neprisiljeno samozavest mladosti, obraz človeka, ki še ni spoznal strahu. In to je bilo čudno. Kajti ljudje v Jupitrovih kupolah so poznali strah č strah in ponižanje. Človeku je bilo težko vskladiti svoj slabotni jaz z močnimi silami čudežnega planeta.

»Razumete,« je rekel Fowler, »da vam tega ni treba narediti. Razumete, da vam ni treba iti.«

To je bila seveda šablona. Preostalim šterim je bilo isto rečeno, pa so vseeno šli. Tudi ta peti bo odšel, je vedel Fowler. Toda znenada je začutil, kako se v njem prebuja nedoločno upanje, da Allen ne bo hotel iti.

»Kdaj grem?« je vprašal Allen.

Včasih je Fowler začutil tih ponos zaradi tega odgovora, a zdaj ne več. Za hip se je namrščil.

»Čez eno uro,« je rekel.

A llen je brez besed stoje čakal.

»Še štirje so šli in se niso vrnili,« je rekel Fowler. »To seveda veste. Fločemo, da se vrnete. Nočemo, da umrete v kakšni herojski reševalni akciji. Glavno je, da se vrnete, da dokažete, kako človek lahko živi v jupiterski obliki. Pojdite do prve opazovalniče, ne dlje, potlej se vrnite. Ničesar ne tvegajte. Nične raziskujte. Samo vrnite se.«

Allen je pokimal. »Razumem.«

»Gospodična Stanley bo upravljala pretvornik,« je nadaljeval Fowler. »Ničesar se vam ni treba bati. Ostali so bili spremenjeni brez napake. Stopili so iz pretvornika v očitno popolnem stanju. V povsem kompententnih rokah boste. Gospodična Stanleyje najboljša upravljalka s pretvornikom v Sončnem sistemu. Delala je na večini drugih planetov. Zato je tukaj.«

Allen se je zasmejal proti ženski in Fowler je videl, kako je nekaj vzdrhtelo na obrazu gospdične Stanley č nekaj, kar je utegnilo biti sočutje ali bes č ali preprosto navaden strah. Toda izginilo je in vrnila je nasmeh mladeniču, ki je stal pred mizo. Smehljala se je s tistim narejenim, učiteljskim nasmeškom, skoraj kakor da sovraži sama sebe, ker to počne.

»Počakal bom,« je rekel Allen, »da bom pretvorjen.«

Tudi način, kako je to povedal, se je spremenil v šalo, veliko, ironično šalo.

Vendar to ni bila šala.

To je bil resen posel, strahovito resen. Od teh raziskav, je vedel Fowler, je odvisna usoda ljudi na Jupitru. Če bodo preverbe uspele, bodo bogastva planeta postala dostopna. Človek bo osvoj il Jupiter, kot je že osvojil manjše planete. Če pa jim ne bo uspelo...

Če jim ne bo uspelo, bo človek še naprej okovan in moten od strahotnega pritiska, z večjo gravitacijsko močjo, s skrivnostno kemijo planeta. Se naprej bo zaprt v kupolah, nesposoben, da bi zares stopil na planet, nesposoben, da bi ga nesposredno videl, brez pomožnih sredstev, prisiljen zanašati se na nerodne traktorje in televizijo, prisiljen delovati z nerodnim orodjem in stroji ali s pomočjo robotov, ki so tudi sami nerodni.

Kajti človeka, nezaščitenega in v njegovi naravni obliki, bi uničil strahovit Jupitrov pritisk petnajst tisočfimtov na kvadratni inč, pritisk, ob katerem zemeljska morska dna izgledajo kot vakuum.

Celo niti najmočnejša kovina, ki so si jo Zemljani lahko izmislili, ni mogla vzdržati pod tolikšnim pritiskom, pod pritiskom in alkalnim deževjem, ki večno žaliva planet. Kovina se je lupila, izrabljala kot ilovica ali odtekala v majhnih potočkih in lužah amonijalnih soli. Le s povečanjem trdnosti in moči te kovine, z dvigom njenega elektronskega naboja, je bilo močdoseči, da bi vzdržala težo tisočih milj vzvrtinčenih, zadušljivih plinov, ki sestavljajo Jupitrovo atmosfero, hi tudi, ko je to narejeno, je bilo treba vse prevleči z močnim kvarčem, da bi bila zaščitena pred dežjem - tekočim amonijakom, ki pada kot vroč naliv.

Fowler je sedel in poslušal stroje v spodnjem nadstropju kupole -stroje, ki so brez koniča delali; kupola ni imela nikdar miru zaradi njih. Morali so delati in delati, ker če bi se zaustavili, bi energija, ki vpliva na kovinske zidove kupole, prenehala prihajati, elektronski naboj bi oslabel in to bilo konec vsega.

Towser se je zdrznil pod Fowlerjevo mizo in ujel je še eno bolho, ko je z nogo močno udaril ob tla.

»Je še kaj?« je vprašal Allen.

Fowler je odkimal. »Morda je nekaj, kar bi hoteli storiti,« je rekel. »Morda...«

Hotel je reči, da bi morda hotel napisat pismo in bil je vesel, da se je vzdržal teh besed.

Allen je pogledal na uro. »Pravočasno bom prišel tja,« je rekel. Obrnil se je in se napotil proti vratom.

Fowler je vedel, da ga gospodična Stanley opazuje in ni se hotel obrniti ter spogledati z njenimi očmi. Koapl je po svežnju papirjev pred seboj na mizi.

»Kako dolgo boste še tole gnali naprej?« je vprašala gospodična Stanley z zlobno odsekanimi besedami.

Obrnil se je in jo pogledal. Ustniče je imela stisnjene v ravno, tenko črto, lase trdo počesane nazaj bolj kot kdajkoli prej, karje dajalo njenemu obrazu tisti čudni, skoraj strašljivi videz posmrtne maske.

Trudil se je, da bi bil njegov glas hladen in miren. »Dokler bo potrebno. Dokler bo količkaj upanja.«

»Še naprej jih boste obsojali na smrt,« je rekla, »še naprej jih boste gnali, da se soočajo z Jupitrom. Vi boste sedeli tu noter na varnem in udobno in jih pošiljali ven umret.«

»Ni prostora za sentimentalnost, gospodična Stanley,« je rekel Fowler, trudeč se, da ne bi bilo čutiti jeze v njegovem glasu. »Tako dobro kot jaz veste, zakaj to počnemo. Razumete, da se

človek v svoji naravni obliki ne more boriti z Jupitrom. Edina rešitev je pretvoriti ljudi v bitja, ki se z njim lahko spopadejo. To smo na drugih planetih že uspešno naredili. Če nekaj ljudi umre, mi ma navsezadnje uspemo, je čena majhna. Stletja so ljudje zapravljali svoja življenja za neumnosti, iz bedastih razlogov. Zakaj bi torej oklevali pred nekaj smrtmi v neki tako veliki zadevi?«

Gospodična Stanley je sedela trdo vzravnana, z rokami, sklenjenimi v naročju in z odsevi svetlobe na laseh, ki so siveli in Fowler, ki jo je opazoval, sije skušal predstavljati, kaj bi lahko čutila, kaj bi lahko mislila. Ni se je ravno bal, a se ni počutil povsem ugodno, kadar je bila v bližini. Te ostre modre oči so že prevečvidele, njene roke so izgledale prevečsposobne. Morala bi biti nekogaršnja teta, ki sedi v gugalniku s svojimi pletilkami. A ni bila to. Bila je vrhunski vodja s pretvornikom v Sončnem sistemu in ni ji bilo všeč, kako ta deluje.

»Je nekaj, kar ni prav, gospod Fowler,« je izjavila.

»Točno,« se je strinjal Fowler. »Zato pošiljam mladega Allena ven samega. Morda bo izvedel, za kaj gre.«

»In če ne izve?«

»Bom poslal koga drugega.«

Počasi je vstala s stola, se napotila proti vratom, obstala pred njegovo mizo.

»Nekega dne,« je rekla, »boste velik človek. Nikdar ne izpustite priložnosti. Tole je vaša življenjska priložnost. To ste vedeli že tedaj, ko je bila tale kupola izbrana za eksperimentiranje.

če tole spravite naprej, boste napredovali za eno ali dve stopnji.«

»Gospodična Stanley,« je počasi rekel, »mladi Allen bo vsak čas stopil ven. Prosim vas, da vaš stroj...«

»Moj stroj,« je ledeno rekla, »ni kriv. Deluje glede na koordinate, ki so jih določili biologi.« Zgrbil se je za mizo in prisluškoval njenim korakom, ki so se oddaljevali po hodniku.

Kar je povedala, je bila seveda resnica. Biologi so določili koordinate. Toda biologi se lahko motijo. Razlika le za dlako, najmanjše odstopanje in pretvornik bo poslal ven nekaj, kar ne bo tisto, kar hočejo poslati. Kakšnega mutanta, ki ga bo razneslo, ki se bo pokvaril, se vkleščil v nekih pogojih ali pod pritiskom povsem nepredvidenih okoliščin.

Kajti človek ni vedel prav veliko tega, kaj se dogaja zunaj. Razen tistega, kar so naprave govorile, da se dogaja. Vzroki bivanja, ki so jih posredovale naprave, pa niso bili nič drugega kot vzorci, kajti Jupiter je neverjetno velik, kupol pa je zelo malo.

Celo tudi delo biologov pri zbiranju podatkov o Loperjih, očitno najvišji obliki jupiterskega življenja, je tajal večkot tri leta intenzivnega preučevanja in zatem še dve leti preverjanja, da bi bili gotovi. Delo, ki ga je bilo na Zemlji močopraviti v enem tednu ali dveh. Toda delo, ki ga v tem primeru na Zemlji sploh ne bi mogli opraviti, ker se jupiterska oblika življenja ne bi mogla prenesti na Zemljo. Pritiska na Jupitra ni mogoče reproducirati zunaj Jupitra, pod pritiskom in pri zemeljski temperaturi bi Lopcrji enostavno izginili v oblačku plina.

Vseeno je bilo treba to delo opraviti, če je človek hotel sploh upati, da bo hodil po Jupitra v življenjski obliki Loperjev. Kajti, še preden pretvornik spremeni človeka v drugo obliko življenja, je treba poznati vsako posamezno fizično karakteristiko te oblike življenja v zanesljivo in resnično, brez možnosti pomote.

Allen se ni vrnil.

Traktorji, ki so preorali okolico, niso našli niti sledi za njim, razen če vohljač, ki ga je opazil eden od voznikov, ni bil izgubljeni Zemljan v obliki Lopeija.

Biologi so se posmehnili s svoji najbolj uglajenimi akademskimi nasmeški, ko je Fowler opozoril, da utegnejo biti koordinate napačne. Pozorno so izpostavili, da so koordinate v redu. Ko človeka vtaknejo v pretvornik in se obme vzvod, človek postane Loper. Zapusti stroj in

odide, izginev gosti atmosferi.

Kakšna napakica, je navrgel Fowler; kakšno drobčeno odstopanje od tistega, kar naj bi bil Loper, nek manjko. Če bi bil, so rekli biologi, bi trajalo leta, da bi ga našli.

In Fowler je vdel, da imajo prav.

Tako je bilo zdaj pet ljudi, nametso štirih, Harold Allen pa je izstopil na Jupiter zaman. Kar zadeva znanje o Jupitru, je ostalo isto, kot da ne bi nikdar odšel.

Fowler se je iztegnil prek mize in vzel personalni dosje, tenak sveženj urejeno spetih papirjev. To je bilo nekaj, česar ga je bilo strah, aje moral narediti. Nekako je treba odkriti razlog teh čudnih izginotij. In ni bilo drugega načina kot poslati ven še več ljudi.

Za hip je sedel, prisluškujočzavijanju vetra nad kupolo, večno gromovno nevihto, ki je besnela po planetu v vrelem, spačenem besu.

Je tam zunaj kakšna nevarnost? se je vprašal. Nevarnost, za katero ne vedoč Nekaj, kar ždi v zasedi in golta Loperje, ne da bi delalo razliko med Loperji, ki so zares Loperji in Loperji, ki so ljudje? Za grabežljivče v tem seveda ne bi bilo nobene razlike.

Ali pa je morda osnovna napaka v tem, da so bili Loperji izbrani kot najbolj primerni za obstanek na površini planeta?

Očitna inteligeniča Loperjev, je vedel, je bila eden izmed elementov pri tej odločitvi. Kajti če tisto, v kar se človek spremeni, nima inteligenče, človek v taki podobi ne bi mogel dolgo ohranjati svoje lastne inteligenče.

So biologi dopustili, da je ta faktor prevagal in ga izkoristil izakompenzacijo z drugim faktoijem, ki bi utegnil biti neprimeren, čelo katastrofalen? Ni se zdelo verjetno. Naj so bili še tako trmasti, bo biologi obvladali svoje delo.

Ali je bila vsa zadeva nemogoča, obsojena na propad že od samega začetkač Pretvaijanje v druge oblike življenja je uspevalo na nekaterih planetih, toda to ne pomeni nujno, da bo uspelo tudi na Jupitru. Morda človekova inteligeniča ne more pravilno delovati s pomočjo čutne naprave jupiterske oblike. Morda so Lopetji tako tuji ljudem, da ne obstajajo skupna tla, na katerih bi se človeško znanje in jupitersko dojemanje obstoja spojila in sodelovala.

Ali pa je napaka v človeku, v sami vrsti? Nekakšna duhovna popačenost, ki jim, združena s tistim, kar se nahaja zunaj, ni dopuščala vrnitve. Čeprav to morda ne bi bila popačenost, ne v človeškem smislu besed. Morda je le navadna lastnost človeškega duha, sprejeta kot navadna na Zemlji, v tako močnem nasprotju z jupiterskim življenjem, da uničuje zdrav človeški duh.

Iz hodnika je bilo zaslišati šape. Poslušajočse je Fowler nežno nasmehnil. Towser se je vračal iz kuhinje, kjer je obiskal prijatelja kuharja.

Towser je pritekel v sobo, noseč kost. Pomahal je z repom Fowlerju in se spustil zraven mize s kostjo med šapami. En dolg trenutek so njegove solzne oči opazovale gospodarja in Fowler se je sklonil, da ga je počohal za kosmatim ušesom.

»Vseeno me imaš rad, Towser?« je vprašal Fowler in Towser je udaril z repom ob tla.

»Edini si,« je rekel Fowler.

Vzravnal se je in se obrnil nazaj k mizi. Iztegnil je roko in vzel spis.

Bennet? Bennet ima dekle, ki ga čaka na Zemlji.

Endrews? Endrews se namerava vrniti na Mrasovsko tehnično fakulteto, čim bo zadlužil dovolj, da premelje leto.

Olson? Olson se približuje pokojnini. Ves čas pripoveduje fantom, kako se bo v kratkem spravil k sebi in gojil rože.

Fowler je pazljivo odložil spis na mizo.

Ljudi obsoja na smrt. To je rekla gospodična Stanley, medtem ko so seji blede ustniče komaj premikale na zategnjenem obrazu. Pod jih umret, medtem ko on, Fowler, sedi tukaj na varnem in sredi udobja.

To so govorili po vsej kupoli, ni dvoma, posebno, odkar se Allen ni uspel vmiti.Ne bodo mu tega rekli v obraz, kajpak. Celo človek ali ljudje, ki jih bo poklicaj pred tole mizo in jim povedal, da je na njih vrsta, da gredo, mu tega ne bodo rekli.

Toda videl bo to v njihovih očeh.

Znova je vzel spis. Bennet, Endrews, Olson. Še jih je bilo, a ni bilo smisla nadaljevati.

Kent Fowler je vedel, da tega ne more narediti, d ajim ne more pogledat v obraz, da ne more še večljudi pošiljat ven v smrt.

Nagnil se je naprej in dvignil ročko interkomunikatoija.

»Ja, gospod Fowler.«

»Gospodično Stanley, lepo prosim.«

Čakal je gospodično Stanley in poslušal, kako Towser gloda kost. Towserjevi zobje so bili vse slabši.

»Gospodična Stanley,« je rekel glas gospodične Stanley.

»Hotel sem samo povedat, gospodična Stanley, da se pripravite na še dva.«

»Se ne bojite,« je vprašala gospodična Stanley, »da vam bo zmanjkalo ljudi? Če bi jih pošiljali enega za drugim, bi vam dlje trajali in imeli bi dvojno zadovoljstvo.«

»Eden izmed njiju,« je rekel Fowler, »bo pes.«

»Pes!«

»Ja, Towser.«

Slišal je, kako ji zavoljo hitrega, hladnega besa ledeni glas. »Vaš lastni pes! Vsa ta leta je bil z vami...«

»Saj v tem je stvar,« je rekel Fowler, »Towser bi bil nesrečen, če bi ga zapustil.«

To ni bil tisti Jupiter, ki ga je poznal prek televizije. Pričakoval je, da bo drugačen, ampak ne tak. Pričakoval je pekel amonijakalnega dežja in smrdljivo izparevanje in oglušujoče, gromovno rjovenje nevihte. Pričakoval je prepletene oblake in meglo in sevanje pošastnih strel.

Ni pričakoval, da se bo naliv zvedel na redko vijoličasto meglico, ki se je vlekla kakor nemirne senče nad rdečo in vijolično ledino. Niti upal ni, da se bodo kačaste strele bleščale v čisti ekstazi na obarvanem nebu.

Čakajoč na Towserja je Fowler zategnil svoje mišiče, očaran od laka, elastične moči, ki jo je našel v njih. Ni slabo telo, je ugotovil in se namrščil, ko se je spomnil, kako je pomiloval Loperje, če jih je za trenutek opazil na televizijskem ekranu.

Kajti težko si je bilo predstavljati živ organizem, zasnovan na amonijaku in vodiku, ne pa na vodi in kisiku, težko je bilo vcijeti, da bi taka življenjska oblika lahko poznala tisto isto vznemirjenje življenja, kakršno pozna ččloveška vrsta.Težko sije bilo predstavljati življenje zunaj v gostem vrtiniču, ki je bil Jupiter, ne vedočseveda, da za jupiterske oči to sploh ni vrtinec.

Veter ga je božal z nečim, kar je bilo podobno nežnim prstom in presenečen se je spomnil, da je po zemeljskih standardih ta veter gromovna nevihta, pošast, ki rjovečdrvi dvesto milj na uro, natovorjena s smrtonosnimi plini.

Prijetni vonji so se mu vpijali v telo. Pa vendar bi se komaj moglo govoriti o vonjih, kajti to ni občutek vonja, kakršnega se je spominjaLBilo je, kot da vse njegovo bitje vpija vonj lavande č pa vendar ne lavande. Bilo je nekaj, je vedel, za kar ni bilo besed, brez dvoma prva izmed mnogih skrivnosti v terminologiji. Kajti besede, ki jihje poznal, miselni simboli, ki so mu služili kot Zemljanu, mu ne bodo koristili kot Jupitercu.

Kljuka na boku kupole se je odprla in Towser je prišel ven kotalečse č vsaj mislil je, da mora biti to Towser.

Začelje psa klicati, um mu je pačil besede, ki jih hotel izreči. Toda ni jih mogel izreči. Ni bilo načina, da jih izreče. Ni jih imel s čim izreči.

Za hip mu je nejasna groza, slep strah, ki mu je šel skoz možgane kot eksplozija panike, vzvrtinčila duh.

Kako Jupiterci govorijo? Kako...

Znenada je postal ozaveščen Towserjeve navzočnosti, povsen ozaveščen prikupnega, gorečega prijateljstva kosmate živali, ki ga je spremljala z Zemlje na mnoge planete. Kot da se je bitje, ki je bilo Towser, iztegnilo in se za hip namestilo v njegovih možganih.

Iz kričeče dobrodošliče, ki jo je čutil, so prišle besede:

»Pozdravljen, prijatelj.«

Pravzaprav ne besede, večkot besede. Miselni simboli v njegovih možganih, povezani misleni simboli, ki so imeli odtenke pomena, ki ga besede niso zmogle posedovati.

»Pozdravljen, Towser,« je rekel.

»Dobro se počutim,« je rekel Towser, »kot ko sem bil še ščene. Zadnje čase sem se počutil precej gnilo. Noge so mi otrpnile, zobje tako izrabili, da ni skoraj ničostalo od njih. Težko je s takimi zobmi žvečiti kost. Poleg tega so me bolhe grozno mučile. Nekočse nisem oziral na njih. Nekaj bolh več ali manj mi v mladosti ni nič pomenilo.«

»Toda... toda...« Fowlerjeve misli so se nenehno spopadale. »Ti govoriš z mano!«

»Jasno,« je rekel Towser. »Zmeraj sem ti govoril, amapak ti me nisi mogel slišati. Poskušal sem ti povedati nekatere stvari, toda nisem mogel doseči te stopnje.«

»Včasih sem te razumel,« je rekel Fowler.

»Ne ravno dobro,« je rekel Towser. »Vedel si, kdaj hočem hrano in kdaj hočem piti in kdaj hočem ven, to pa je tudi vse, kar ti je uspelo.«

»Žal mi je,« je rekel Fowler.

»Pozabi na to,« je rekel Towser. »Tekmujva do stene.«

Towserje okleval. »Daleč je...«

»Daj no,« je rekel Towser in še ko je govoril, se je že napotil proti steni.

Fowler je šel za njim, preveril je noge, moč v tem svojem novem telesu, najprej malček sumničavo, a hip zatem navdušen, potem pa je tekel s čisto razigranostjo, ki je postala isto kot rdeča in vijolična ledina, isto kot dimasta sled dežja, ki se je vlekla nad tlemi.

Ko je tekel, mu je v zavest stopila glasba, glasba, ki mu je prodrla v telo, se razlila po vsem njegovem bitju, glasba, ki ga je dvignila na krilih srebrnega leta. Glasba, kakršna bi odzvanjala s kakšnega čerkvenega stolpa na sončnem hribu spomladi.

Bolj ko se je stena približevala, globlja je postajala glasba in polnila vesolje s curkom čarobnega zvoka. In vedel je, da glasba prihaja od hrupnega slapa, ki je padal vzdolž bleščeče stene.

Ampak, je vedel, to ni slap, ampak amonijakpadec, stena pa je bela zato, ker je zaradi kisika v trdnem stanju.

Obstal je na mestu zraven Towserja, kjer se je slap razbijal v bleščečo mavrico iz večsto barv. Dobesedno večsto, kajti tukaj, je vedel, ni odtenkov med eno osnovno barvo do druge, kot jo vidijo človeška bitja; to je bila jasno določena izbranost barv, ki je lomila prizmo do njene zadnje in dokončne klasifikacije.

»Glasba,« je rekel Towser.

»Ja, kaj?«

»Ta glasba,« je rekel Towser, »to so vibracije. Vibracije padajoče vode.«

»Ampak, Tauser, saj ti ne poznaš vibracij.«

»Poznam,« se je uprl Towser. »Preprosto so me prešinile v glavi.«

Fowlerju se je žaletelo. »Preprosto prešinile!«

In znenada je v svoji glavi imel formulo č formulo nekega pročesa, ki bi omogočal, da kovina prenese Jupitrov pritisk.

Osupnjen je strmel v slap in razum je hitro privzel vse te številne barve in jih natančno zložil v spekter. Preprosto tako. Znenada. Od nikoder, saj ni ničvedel o kovinah niti o barvah.

»Tauser,« je vzkliknil, »Towser, z nama se nekaj dogaja!«

»Ja, vem,« je rekel Towser.

»To so najini možgani,« je rekel Fowler. »Uporabljava jih čele do zadnjega skritega kotička. Uporabljava jih, da bi doumela stvari, ki bi jih ves čas morala vedeti. Morda so možgani zemeljskih bitij po naravi počasni in zamegljeni. Morda smo samo slaboumni otroci vesolja. Morda smo tako nastavljeni, da delamo stvari na težji način.«

In v novi, ostrejši jasnini misli, ki ga je po vsem videzu prevzemala, je vedel, da to ne bo samo zadeva barv v slapu ali kovini, ki bo prenesla pritisk Jupitra. Občutil je tudi druge, še ne povsem jasne stvari. Nerazločen šepet, ki napoveduje večje stvari, skrivnosti zunaj meja človeške misli, čelo zunaj meja človeške domišljije. Skrivnosti, dejstva, logiko, grajeno na sklepanju. Stvari, ki bi jih vsaki možgani morali vedeti, če bi uporabili vso moč razmišljanja.

»Mi smo še zmeraj v glavnem Zemlja,« je rekel. »Šele začenjamo se učit nekatere stvari, ki jih moramo vedeti - nekaj stvari, za katere smo bili prikrajšani kot človeška bitja, morda samo zato, ker smo človeška bitja. Zato, ker so naša človeška telesa uboga telesa. Slabo opremljena za mišljenje, slabo opremljena z določenimi čuti.

Morda čelo brez nekih čutov, potrebnih za resnično spoznanje.«

Gledal je nazaj proti kupoli, drobno črno stvar, ki jo je daljava naredila palčkasto.

Tam so bili ljudje, ki ne morejo videti lepote Jupitra. Ljudje, ki mislijo, da prepleteni oblaki in šibajočdež temnijo obraz tega planeta. Čoveške oči, ki ne vidijo. Slabotne oči. Oči, ki ne zmorejo videti lepote v oblakih, ki ne morejo videti skoz nevihto. Telesa, ki niso v stanju občutiti vznemirjenje drhteče glasbe, ki izvira iz hrupa razpršene vode.

Ljudje sredi strašne osamljenosti, ki govorijo svoj jezik, kot si skavti z znaki pošiljajo sporočila, nesposobni, da bi se dotaknili duha dragega, kakor se on lahko dotakne Tauserjevega duha. Za zmeraj odsekani od tistega osebnega, intimnega dotika z dragimi živimi bitji.

On, Fowler, je pričakoval grozo, izzvano s tujimi stvarmi tu na površini, pričakoval je, da sc bo zdrznil pred nevarnostjo neznanega, jeklil se je za grozo nezemeljske situacije.

Namesto tega pa je našel nekaj večjega, kar je človek kdajkoli spoznal. Hitrejše, zanesljivejše telo. Občutek razigranosti, globlji občutek življenja. Prodornejši um. Svet lepote, kakršnega si niti vizionarji na Zemlji še niso zamislili.

»Pojdiva,« je zahteval Towser.

»Kam hočeš iti?«

»Kamorkoli,« je rekel Towser. »Samo pojdiva in videla bova, kam prideva. Občutek imam... no, občutek...«

»Ja, vem,« je rekel Fowler.

Kajti tudi on je imel občutek. Občutek vzvišene usode. Določen občutek veličine. Zavest o tem, da nekje daleč, dalečza horizontom čaka pustolovščina in še nekaj več od tega.

Tudi tistih drugih petje to občutilo. Začutili so klic, da gredo in vidijo, občutek, ki se mu ni bilo močupirati, da se tam nahaja življenje polnosti in spoznanja.

Vedel je, da se zato niso vrnili.

»Nočem se vrniti,« je rekel Towser.

»Ne moreva jih razočarati,« je rekel Fowler.

Fowler se je namenil nekaj korakov proti kupoli, potlej je obstal.

Nazaj v kupolo. Nazaj v tisto bolno telo, napolnjeno s strupom, ki ga je zapustil. Prej se ni zdelo bolno, a zdaj je vedel, da je.

Nazaj k zmedenim možganom. Nazaj k zmedenemu mišljenju. Nerodnim ustom, ki povzročajo dragim razumljive signale. Nazaj k očem, ki bi bile zdaj hujše od slepote. Nazaj v umazanijo, v plazenje, nazaj v neznanje.

»Morda nekega dne,« si je zamrmral.

»Veliko imava za narediti in veliko za videti,« je rekel Towser. »Veliko se morava naučiti. Našla bova stvari...«

Ja, lahko bi kaj našla. Morda civilizacije. Civilizacije, ob katerih bi človeška civilizacija izglcdala slabotno. Lepoto in, kar je še pomembnejše, razumevanje lepote. In tovarištvo, ki ga nikdar prej ni poznal č ki ga noben človek, noben pes doslej nista spoznala.

In življenje. Jasnost življenja po tistem, kar je izgledalo kot životarjenje, zastrupljeno z zdravili.

»Ne morem se vrniti,« je rekel Towser.

»Tudi jaz ne,« je rekel Fowler.

»Znova bi me spremenili v psa,« je rekel Towser.

»In mene,« je rekel Fowler, »znova v človeka.«

Raj

Pripombe k peti zgodbi

Po malem, kot se legenda odvija, bralec dobiva natančnejšo podobo človeške vrste. Postopoma pride do prepričanja, da gre za vrsto, ki ne more biti nič drugega kot plod domišljije. To ni takšna vrsta, ki bi se lahko dvignila iz skromnih začetkov do vrhuniča kulture, ki ji je pripisana v teh zgodbah. Njena kakovost je vse preveč slabotna za to.

Doslej je pri njej očitno pomanjkanje stabilnosti. Njena obsedenost z mehanično civilizacijo, ne pa s kulturo, zasnovano na kakšnih bolj zdravih, dragočenejših končeptih življenja, nakazuje na pomanjkanje osnovnega karakterja.

In tako v tej zgodbi vidimo njene omejene zmožnosti, okoliščine, ki nikakor ne vodijo k napredku. Človekova nesposobnost, da bi razumel in čenil tudi stališče drugega človeka, bo kamen spotike, ki ga nobena mehanska zmožnost ne bo mogla premagati.

Daje tudi sam človek to doumel, se razločno vidi v njegovi skrbi, da bi se dokopal do Juwainove filozofije, toda videl bo, da je ni želel zavoljo moči dojemanja, ki bi mu jo dala, ampak zaradi oblasti in slave vedenja, ki bi mu ga omogočila. Človek je v tej filozofiji videl nekaj, kar ga bo premaknilo za sto tisoč let naprej v času dveh krtakih generacij.

Tekom teh zgodb postaja jasno, je človek tekmoval v nekem teku, a ne sam s seboj, marveč z nekim izmišljenim spremljevalčem, ki mu je bil tik za petami in mu je dihal za ovratnik.

človek je bil zaposlen z norim grabljenjem za oblastjo in znanjem, toda nikjer ni namiga, kaj bi naredil s tem, kar bi dobil.

Po legendi je piršel iz pečin pred miljon leti. In vendar, komaj nekaj večkot sto let pred dogodki v tej zgodbi, je bil v stnaju izkoreniniti ubijanje kot osnovni element načina življenja. Tukaj se torej vidi prava mera njegove divjosti: otresel se je ubujanja čez milijon let in to ima za velikanski dosežek.

Večini bralčev, ko bodo prebrali to zgodbo, bo lahko sprejeti Rowerjevo teorijo, da človek ni nikdar obstajal, ampak da je ustvarjen namerno kot antiteza vsega, kar predstavljajo Psi, da je neke vrste mitska lutka, sociološka basen.

To je izpostavljeno z dokazi človekove brzeciljnosti, ki se nenehno ponavlja, z njegovim nenehnim tekanjem sem in tja, njegovim naprezanjem, da bi dosegel način življenja, ki se mu izmika, bržčas zato, ker nikdar natančno ne ve, kaj hoče.

5.Raj

Kupola je bila zgrbljen, nenavaden predmet, ki ni pripadal vijolični megli Jupitra, zbito, prestrašeno stavbo in zdelo se je, kakor da čepi na površini ogromnega planeta.

Stvor, ki je nekoč bil Kent Fowler, je sploščeno stal na svojim močnim debelih nogah.

Tuja stvar, je pomislil. Tako sem se oddaljil od človeške vrste. In sploh ni tuja. Ne ve zame. Tam sem živel, sanjal, načrtoval. Od tam sem odšel č prestrašen. In vračam se tja - preganjan in prestrašen.

Preganjan od spomina na ljudi, ki so bili kakor jaz, preden sem postal, kar sem, preden sem spoznal življenje in zdravje in ugodje, ki so možni, če nekdo ni človeško bitje.

Towser se je premaknil zraven nega in Fowler je začutil nerodno naklonjenost nekdanjega psa, izraženo prijateljstvo in tovarištvo in ljubezen, ki so obstajali ves čas, a ni vedle za njih, dokler sta bila še človek in pes.

Pasje misli so se mu zavlekle v možgane. »Ne moreš tega narediti, prijatelj,« je rekel Towser.

Fowler je skoraj zaječal. »Ampak moram, Towser. Zaradi tega sem šel ven. Da bi videl, kakšen je Jupiter v resnici. In zdaj jim lahko povem, jim prinesem novico.«

To bi moral že zdavnaj narediti, je rekel glas globoko v njem, slaboten, utrujen človeški glas, ki se je prebil skoz njegov jupiterski jaz. Toda bil si strahopetec in si odlašal č in odlašal. Pobegnil si zato, ker si se bal vrniti. Bal si se, da bošznova pretvorjen v človeka.

»Osamljen bom,« je rekel Towser, pa vendar tega ni rekel. Vsaj besed ni bilo č bolj občutek osamljenosti, krik, zavoljo katerega se je ob slovesu trgalo srče. Kot da bi za hip Fowler prešel v Towserja in delil njegov duh.

Fowler je molče stal, medtem ko se je v njem dogajal preobrat. Preobrat ob misli, da bo znova pretvorjen v človeka - v tisto bedo iz človeškega telesa in duha.

»Šel bi s tabo,« je rekel Towser, »vendar tega ne bi mogel prenesti. Mogoče bi umrl, še preden bi se mi uspelo vrniti. Bil sem tako rekočna koniču, se spomniš? Star sem bil in poln bolh. Komaj še kaj zob mi je ostalo, prebava pa je bila povsem zanič. In sanjal sem strašne sanje. Ko sem bil še mlado ščene, sem gobil zajče, na koniču pa so zajei gonili mene.«

»Ostani tukaj,« je rekel Fowler. »Vrnil se bom.«

Če bi jih lahko prisilil, da bi razumeli, je pomislil. Če bi le mogel. Če bi jim lako razložil. Privzdignil je veliko glavo in pogledal hribe, ki so postopoma rasli v planinske vrhobe, zavite v rožnato in vijolično meglo. Strela je kačasto presekala nebo in oblaki in megla sta zagorele v ognju ekstaze.

Gugajoč se je počasi odpravil naprej, brez volje. Z lahnim vetrom je prišel vonj in njegovo telo ga je vpilo č kot mačka, ki se valja v meti. Pa vendar ni bil vonj č čeprav je bilo to najbliže tistemu, kar se je lahko spomnil, najbližja besede, ki jo je imel. V letih, ki prihajajo, bo človeška vrsta ustvarila novo terminologijo.

Kako bi lahko človek, se je vprašal, razložil meglo, ki se vleče po tleh in vonj, ki je čisti užitek? Druge stvari bo razumel, je vedel. Da človeku ne bi bilo treba nikdar jesti, spati, da bi se rešil vsega kompleksa depresivne nevroze, zavoljo katere človek trpi. Te stvari bo razumel zato, ker jih je mogoče izreči s preprostimi izrazi, razločiti z obsto ječimjezikom.

Toda druge stvari - stvari, ki teijajo nov slovar? Emocije, ki jih ni človek nikdar poznal. Sposobnosti, o katerih ni človek nikdar niti sanjal. Jasnost uma in dojemanja - sposobnost uporabljanja možganov do zadnje čeliče. Stvari, za katere se ve in dela instinktivno, ki jih človek nikdar ne bi mogel narediti, ker njegovo telo nima zadovoljivih čutov.

»To si bom zapisal,« sije rekel. »Ne bom hitel in si bom zapisal.«

Toda doumel je, da je zapisana besede slabo orožje.

Na kristalnem omotu kupole se je prikažala televizijska odprtina in odzibal se je k njej. Potočki kondenzirane megle so se zlivali prek odprtine in vzravnal se je na zadnje noge in pogledal naravnost vanjo.

Saj ne, da bi on lahko kaj videl, ampak da bi ljudje noter lahko videli njega. Ljudje, ki nenehno opazujejo, gledajo ven v surovost Jupitra, hrupne nevihte in amonijakalna deževja, oblake smrtonosnega metana. Kajti tako so ljudje videli Jupiter.

Dvignil je roko in hitro napisal na vlažni površini plošče - pišoč nazaj.

Vedeti morajo, kdo je, da ne bo napak. Morajo vedeti, katere koordinate uporabiti. Sičer bi ga lahko pretvorili v napačno telo, uporabili napačno matrico; in ven bi prišel nekdo drug č mladi Allen morda, ali Smith ali Pellethier. In to bi bilo usodno.

Amonijak se je zlival in zapacal črke, izbrisal jih je. In znova napisal ime.

Spoznali bodo to ime. Vedeli bodo, da se je eden izmed ljudi, ki so bili pretvorjeni v Loperje, vrnil s poročilom.

Pokleknil je in se obrnil okrog sebe, gledajoč vrata, ki so vodila v kabino pretvornika. Vrata so se počasi obrnila in se odprla navzven.

»Zbogom, Towser,« je nežno rekel Fowler.

Krik opomina mu je odjeknil v možganih. Ni prepozno. Nisem še vstopil. Še si lahko premislim. Še zmeraj se lahko obrnem in pobegnem.

Šel je naprej, težko se zibajoč, odločen, škripajoč z zobmi. Pod šapami je začutil kovinska tla, čutil je, kako so se vrata zaprla za njim. Ujel je še eno zadnjo Towserjevo fragmentarno misel in potem je nastal mrak.

Pretvomiška komora je bila naravnost pred njim in spustil se je po nagnjeni rampi, da bi prišel do nje.

Izstopila sta človek in pes, je pomislil, vrača pa se človek.

Tiskovna konfereniča je dobro uspela. Govorilo se je o zadovoljujočih zadevah.

Ja, je Tayler Webster novinarjem, nesporazum na Veneri je povsem zglajen. Šlo je samo za to, da zaintereserane strani sedejo in se pogovorijo. Eksperimenti z življenjem v hladnim laboratorijih Plutona zadovoljujoče napredujejo. Ekspedicija na Kentaver bo šla, kot je predvideno, navzlic poročilom, da je povsem zmedena. Trgovska komisija bo kmalu izdala nove monetarne tabliče za različne interplanetame izdelke, s katerimi se bodo izenačile nekatere neenakosti.

Nič senzacionalnega. Nič takega za naslove. Nič, s čimer bi začeli dnevne noviče.

»John Calver pa mi je rekel,« je rekel Webster, »da naj vas spomnim, gospodje, da je danes stopetindvajseta obletnica zadnjega umora

v Sončnem sistemu. Stopetindvajset let brez nasilne smrti z namenom.«

Nagnil se je v stolu nazaj in s ejim zasmejal, prikrivajočzadevo, pred katero ga je bilo groza, vprašanje, za akterega je vedel, da bo prišlo.

Toda niso bili špripravljeni postaviti ga č morali so spoštovati nek običaj č zelo prijeten običaj.

Barley Števen Andrcws, šef za tisk Interplaničtamih novic, se je odkašljal, kot da se pripravlja na neko pomembno izvajo in s posmehljivo resnostjo je vprašal:

»In kako je fant?«

Nasmeh je zlcdeničl na  obrazu, »Čez vikend grem domov. Sinu sem kupil igračko.«

Z mize je dvignil majhno čev.

»Starinska igračka,« je rekel. »Garantirano starinska. Neko podjetje jo je ravnokar začelo prodajati. Prislonite jo k očesu in obračate in vidite lepe slike. Obarvano steklo, ki se premika in sestavlja. Obstaja beseda za to...«

»Kalejdoskop,« je vskočil eden izmed novinarjev. »Bral sem o tem. V neki stari zgodovini o obnašanju in navadah zgodnjega dvajsetega stoletja.«

»Ste to preverili, gospod Predsednik?« je vprašal Andrews.

»Ne,« je rekel Webster. »Če po pravici povem, nisem. Dobil sem ga šele danes popoldne in bil sem preveč zaposlen.«

»Kje ste ga našli, gospod Predsednik?« je vprašal nek glas. »Tudi jaz bi vzel enega za mojega ta malega.«

»V trgovini takoj za vogalom. Tisti z igračkami, veste. Ravno danes so jih dobili.«

Zdaj, je vedel Webster, je čas, da odidejo. Še malček prijetnega klepeta in vstali bodo in odšli.

Pa niso odšli - in vedel je, da ne bodo odšli. Vedel je zaradi nenadne tišine in po papirjih, ki so šumeli, da bi jo prikrili.

Tedaj je Števen Andrews postavil vprašanje, ki se ga je Webster bal. Za hip je bil Webster čelo vesel, da je bil ravno Andrews tisti. Andrews je bij prijateljsko nastrojen, na splošno vzeto, Interplanetam itisk pa je prinašal objektivne noviče, brez tistega zvitega niansiranja stvari, ki so se ga posluževali komentatorji.

»Gospod Predsednik,« je rekel Andrews, »slišali smo, da se je človek, ki je bil pretvoijen na Jupitru, vrnil na Zemljo. Radi bi izvedeli od vas, če je to resnica?«

»Resnica je,« je trdo rekel Webster.

Čakali so in tudi Webster je čakal, ne da bi se premaknil.

»Bi hoteli to komentirati?« je vprašal Andrews.

»Ne,« je rekel Webster.

Webster je pogledal naokrog po sobi, od obraza do obraza. Pozorni obrazi, ki otipavajo nekaj od resniče za njegovim odsekanim odklanjanjem pogovora o tej zadevi. Razveseljeni obrazi, ki skrivajo možgane, ki že zdaj premišljeno, kako ni preobrnile tistih nekaj besede, ki bi jih Webster izrekel. Jezni obrazi, ki bodo napisali komentarje, polne zgražanja o pravici ljudi do obveščenosti.

»Žal mi je, gospodje,« je rekel Webster.

Andrews se je težko dvignil s stola. »Hvala, gospod predsednik,« je rekel.

Webster je še naprej sedel in jih opazoval, ko so odhajali; ko so odšli, je začutil hlad in praznino sobe.

Razpeli me bodo, je pomislil. Prikovali me bodo na skladiščna vrata in ne bom se mogel izvleči. Nikakor se ne bom mogel.

Vstal je in odšel prek sobe. Pogledal je skoz okno na vrt v popoldanskem soniču.

Vseeno jim ni mogel povedat.

Raj! Raj, kakršnega si lahko samo želiš! In konec človeštva! Konec vseh idealov in vseh sanj človeštva, konec same vrste.

Zelena luč na njegovi mizi se je zableščala in utripnila in vrnil se je prek sobe.

»Kaj je?« je vprašal.

Mali ekran se je razsvetlil in pojavil se je obraz.

»Psi so ravnokar sporočili, gospod, da je Joe, mutant, odšel do vaše hiše in da ga je Jenkins spustil noter.«

»Joe! Si prepričan?«

»Tako psi pravijo. In psi se nikdar ne motijo.«

Obraz je izginil z ekrana in Webster se je težko spustil na stol.

Z trdimi prsti je otipal nadzorno tablo in ne da bi gledal, obrnil željeno kombinacijo.

Na ekranu se je pojavila hiša v Severni Ameriki, stisnjenana vetrovnem vrhu hriba. Zgradba, ki je tam stala že skoraj tisoč let. Mesto, kjer je stara rodbina Websterjevih živela in sanjala in umirala.

Daleč gor v modrini nad hišo je letala vrana in Webster je slišal ali si predstavljal, da je slišal krakanje ptiče.

Vse je bilo v redu - ali je vsaj izgledalo, da je. Hiša je dremala v jutranji svetlobi in kip je stal na travniku - kip tistega davnega prednika, ki je izginil na poti proti zvezdam. Allena Websterja, ki je prvi zapustil Sončni sistem in se odpravil na Kentaver - tako kot se bo ekspedicija, ki je zdaj na Marsu, čez kakšen dan odpravila za njim.

Okrog hiše je bilo vse mirno, nobenega znaka, da se kaj premika.

Websterjeva roka se je premaknila in porinila vzvod. Ekran je ugasnil.

Jenkins lahko uredi stvati, je pomislil. Verjetno boljše kot človek.

Konec koničev je v tisto njegovo kovinsko kožo zbito skoraj tisoč let modrosti. Kmalu me bo poklical in mi povedal, kaj se dogaja.

Obrnil je drugi željeno kombinacijo.

Nekaj časa je moral čakati, da se je na ekranu pojavil obraz.

»Kaj je, Taylor?« je vprašal.

»Ravnokar sem sprejel sporočilo, da je Joe...«

John Calver je pokimal. »Tudi jaz sem ga ravnokar dobil. Zdaj preverjam.«

»Kako si ti to razlagaš?«

Obraz šefa Svetovne varnosti se je živčno namrščil.

»Morda se mehčajo. Prečej smo pritisnili na Joea in druge mutante. Psi so opravili izjemno delo.«

»A ni bilo nobenih znakov o tem,« se je uprl Webster. »Nič ni zabeleženo, kar bi označilo, da se kaj takega dogaja.«

»Poslušaj,« je rekel Calver. »Že več kot sto let niso niti enkrat vdihnili zraka, ne da bi mi to vedeli. Imamo zabeleženo črno na belem na traku vse, kar so naredili. Motili smo jih pri slehernem gibu. Na začetku so mislili, da gre preprosto za smolo, ampak zdaj vedom da ne gre. Morda so dvignili roke in spoznali, da so poraženi.«

»Mislim, da ni tako,« je svečano rekel Webster. »Kadarkoli ti otročički mislijo, da je konec z njimi, raje začni iskat kakšno mehko mesto za spust.«

»Opazoval bom to od blizu,« je rekel Calver. »Obveščal te bom.«

Plošča je zbledela in se spremenila v kvadratast kos stekla. Webster ga je turobno opazoval.

Mutanti niso premagani - niti približno. To je vedel tako on kot Calver. Pa vendar...

Zakaj je Joe šel k Jenkinsu? Zakaj se ni obrnil na vlado v Ženevi? Morda zato, da bi ohranil dostojanstvo. Do zaključi zadevo prek robota. Navsezadnje Joe že zelo dolgo pozna Jenkinsa.

Webster je začutil nerazložljiv val ponosa. Ponosa, če je Joe iz takih razlogov odšel k Jenkinsu. Kajti tudi jenkins je, navzlic svoji kovinski koži, eden izmed Websterjev.

Ponos, je pomislil Webster. Dosežek in pomota. Toda všelej po nečem pomembna. Vsak izmed njiju leta nazaj. Jerom, ki je izgubil Juwainovo filozofijo za svet. In Thomas, ki je dal svetu priničip potovanja po vesolju, ki je bil zdaj izpopolnjen. Pa Thomasov sin, Allen, ki se je odpravil proti zvezdam in mu ni uspelo priti do njih. In Bruče, ki si je prvi izmislil dvojčkasto cvilizacijo človeka in psa. Zdaj, nazadnje, on sam Tayler Webster, Predsednik Svetovnega odbora.

Sedeč za mizo je sklenil dlani in gledal večerno svetlobo, ki se je skoz okno zlivala v sobo.

Čaka, si je priznal. Čaka, da bo utripnil signal, ki mu bo povedal, da kliče Jenkins in mu sporoči o Joeu. Ko bi le...

Ko bi le lahko prišlo do sporazuma. Da bi mutanti in ljudje lahko delali skupaj. Da bi lahko pozabili na to napol skrito vojno, tedaj bi lahko dalečprišli č človek in pes in mutant.

Webster je odkimal. To je bilo pretirano pričakovanje. Razhajanje je bilo preveliko, prepad preširok. Dvom ljudi v tolerantno zabavanje mutantov bi razdvajalo ta dva. Kajti mutanti so drugačna rasa, nekaj, kar je šlo predalečnaprej. Ljudje, ki so postali resnične osebnosti brez potrebe po družbi, brez potrebe po človeškem odobravanju, povsem rešeni instinkrat tropa, ki je vrsto držal skupaj, odporni na družbene pritiske.

In zaradi mutantov je tista majhna skupina spremenjenih psov doslej zelo malo praktično koristila svojemu starejšemu bratu, človeku. Kajti psi so nadzirali že večko sto let, bili so policijska moč, ki je imela na očeh mutante.

Websterje odrinil stol, odprl predal in izvlekel sveženj papirjev.

Medtem ko je z enim očesom gledal proti plošči televizije, je pritisnil vzvod in poklical tajnico.

»Ja, gospod Webster.«

»Stopil bom do gospoda Fowlerja,« je rekel Webster. »Če bo kak klic...«

Tajničin glas je malček vzdrhtel. »Če bo, gospod, vam bom nemudoma sporočila.«

»Hvala,« je rekel Webster.

In potisnil vzvod nazaj.

Za to so že slišali, je pomislil. Vsi, v vsej zgradbi, sto je in zevajoč z iztegnjenimi jeziki, pričakujoč noviče.

Kent Fowler je poležaval na stolu na vrtu pred svojo sobo in gledal majhnega črnega terierja, ki je mrzlično kopal za kakšnim namišljenim zajčem.

»Veš, Rower,« je rekel Fowler, »mene ne boš okrog prinesel.«

Pesje prenehal kopati, pogledal prek ramena z režečimi zobmi in vznemirjeno žalajal. Potlej je nadaljeval s kopanjem.

»Nekega dne se boš spozabil,« mu je rekel Fowler, »in zinil boš kakšno besedo in takrat te bom po vsem predpisih obdelal.«

Rower je še naprej kopal.

Zviti mali hudič, je pomislil Fowler. Bister, da je kaj. Webster ga je naščuval proti meni in on je odlično odigral svojo vlogo. Kopal za zajei in ni spoštoval gnnovja, čohal se je zaradi bolh č popolna podoba popolnega psa. Toda spregledal sem ga. Vse sem jih spregledal.

V travi je bilo zaslišati korake in Fowler je privzdignil pogled.

»Dober večer,« je rekel Tayler Webster.

»Spraševal sem se, kdaj boste prišli,« je na kratko rekel Fowler. »Sedite in mi povejte - naravnost. Ne verjamete mi, kajne?«

Webster se je spustil na drug stol in si položil papirje v naročje.

»Lahko razumem, kako vam je,« je rekel.

»Dvomim,« se je obregnil Fowler. »Prišel sem in prinesel novico, za katero sem menil, da je pomembna. Poročilo, ki meje stalo več, kot si lahko zamislite.«

Zgrbil se je naprej. »Sprašujem se, če razumete, da je vsaka ura, ki semjo preživel kot človeško bitje, za mene duhovno mučenje.«

»Zal mi je,« je rekel Webster, »toda morali smo biti prepričani. Morali smo preveriti vaše poročilo.«

»In narediti nekatere poskuse?«

Webster je prikimal.

»Kot s tistim Roweijem?«

»Ni mu ime Rower,« je blago rekel Webster. »Če ste ga tako klicali, ste ga prizadeli. Vsi psi imajo človeška imena. Temu je ime Elmer.«

Elmer je prenehal kopati in pritekel je k njima. Sedel je zraven Websterjevega stola in si s šapo, umazano od iloviče, začel drgniti umazane brke.

»Kaj je, Elmer?« je vprašal Webster.

»On je človeški stvor, ni dvoma,« je rekel pes, »a ne povsem človeški. Ni mutant, veš. Nekaj drugega. Nekaj tujega.«

»To je bilo pričakovati,« je rekel Fowler. »Bil sem Loperpet let.«

Webster je pritrdil. »Obdržali ste del osebnosti. To je razumljivo. In pes jo zavoha. Psi so občutljivi za take stvari. Skorajda nadarjeni z duhovnimi silami. Zato smo jih določili, da opazujejo mutante. Mutanta laliko zavohajo kjerkoli.«

»Hočete reči, da mi verjamete?«

Webster je šumel s papirji v naročju, potlej jih je pazljivo zložil. »Bojim se, da vam veijamem.«

»Zakaj se bojiteč?«

»Zato,« je rekel Webster, »ker ste največja nevarnost, s katero se je človeštvo kdaj spogledalo.«

»Nevarnost! Človek, a ne razumete? Jaz vam ponujam... ponujam vam...«

»Ja, vem,« je rekel Webster. »Ta zadeva je Raj.«

»In vi se tega bojite?«

»Zgrožen sem,« je rekel Webster. »Kar predstavljajte si, kaj bi bilo, če bi ljudem povedali in bi oni verjeli. Vsak bi hotel na Jupiter in postati Loper. Že samo dejstvo, da imajo Lopeiji, kot kaže, na tisoč letje raztegljiv čas, bi bil dovoljšen razlog brez vseh drugih.

Znenada bi prišlo do vsesplošnega zahtevanja, da naj bo vsak nemudoma napoten na Jupiter. Nihče ne bi hotel ostati človeško bitje. Na koniču ne bi bilo večljudi č vsi ljudje bi postali Lopeiji. Ste pomislili na to?«

Fowler sije z živčnim jezikom navlažil ustniče. »Vsekakor. To sem tudi pričakoval.«

»Človeška vrsta bi izginila,« je z mirnim glasom rekel Webster. »Izbrisana bi bila. Zavrgla bi ves napredek tisoč let. Izginila bi ravno v trenutku, ko se nahaja na pragu največjega napredka.« »Ampak vi ne veste,« je protestiral Fowler. »Vi ne morete vedeti. Nikdar niste bili Loper. Jaz sem bil.« Udaril se je po prsih. »Jaz vem, kako je to.«

Webster je odkimal. »Nočem razpravljat okrog tega. Pripravljen sem priznati, da je morda boljše biti Loper kot človeško bitje. Tisto, česar ne morem sprejeti, je to, da bi opravičili uničenje človeške rase č da bi zamenjali tisto, kar je človeška vrsta naredila in kar bo naredila za tisto, kar bi Loperji morda naredili. Človeška vrsta gre naprej. Morda ne na tako prijazen način niti tako razumno in briljantno kot vaši Loperji, toda konec koničev imam občutke, da bo šla mnogo dlje. Imamo rasno nasledstvo in usodo rase in tega ne moremo zavreči.«

Fowler se je nagnil naprej. »Poslušajte,« je rekel. »Jaz sem se v vsem tem korektno vedel. Prišel sem naravnost k vam in pred Svetovni odbor. Lahko bi povedal tisku in radiu in vas postavil pred izvršeno dejstvo, a tega nisem naredil.«

»Na to ciljate,« je rekel Webster, »da Svetovni odbor nima praviče sam odločati o tej zadevi. Predlagate, da naj ljudje povedo svoje.«

Fowlerje s stisnjenimi ustnicami prikimal.

»Iskreno povedano,« je rekel Webster, »jaz ne verjamem ljudem. Imeli bi reakcijo drhali. Sebično reakcijo. Niti eden izmed njih ne bi mislil na vrsto, ampak le nase.«

»Mi hočete povedat,« je vprašal Fowler, »da imam prav in da vi pri tem ne morete nič storiti?«

»Ne ravno to. Nekaj si bomo morali izmisliti. Morda bi iz Jupitra lahko naredili dom za ostarele. Ko človek preživi koristno življenje...«

Globoko v Fowlerjevem grlu se je oglasil zvok studa.

»Nagrada,« je prezirljivo rekel. »Naženete starega konja na pašnik. Raj po posebnih napotkih.«

»Tako bi rešili človeško vrsto,« je poudaril Webster, »in vseeno imeli Jupiter.«

Fowler je hitro in gibčno skočil na noge. »Dovolj mi je vsega,« je zaklical. »Prinesel sem vam novico o nečem, kar ste hoteli vedeti. Na čemer ste zapravili milijarde dolarjev in, kolikor ste vedeli, večsto življenj. Postavili ste postaje za ponovno pretvarjanje po vsem Jupitru in pošiljali ven desetine ljudi, ki se nikdar niso vrnili; mislili ste, da so mrtvi, a ste vseeno pošiljali druge. In noben izmed njih se ni vrnil č ker se niso hoteli vrniti, ker se niso mogli vrniti, ker niso mogli prebaviti, da bi bili znova ljudje. Potem sem se jaz vrnil, in kaj se je zgodilo. Kup napihnjenih fraz... izobličenje resniče... zaslišujete me in dvomite vame. In končno rečete, da je z mano vse v redu, a da sem naredil napako, ker sem se sploh vrnil.«

Roke so mu omahnile ob telesu in ramena spustila.

»Domnevam, da sem svoboden,« je rekel. »Nobene potrebe ni, da bi ostal tu.«

Webster je počasi pritrdil. »Seveda ste svobodni. Ves čas ste bili svobodni. Le to sem zahteval, da ostanete, dokler ne preverim.«

»Se lahko vrnem na Jupiter?«

»Glede na okoliščine,« je rekel Webster, »je to dobra zamisel.«

»Čudno se mi zdi, da tega niste predlagali,« je grenko rekel Fowler. »To bi bil za vas izhod. Lahko bi dali poročilo ad aeta in pozabili nanj in še naprej vodili Sončni sistem kot otroško igro na tleh dnevne sobe. Vaša družina že stoletja meša štrene in ljudje so vam dovolili, da se vrnete po še več. Eden izmed vaših prednikov je izgubil za svet Juwainovo filozofijo, drugi je motil napor ljudi, da bi sodelovali z mutanti...«

Webster je ostro rekel: »Ne mešajte mene in moje družine v to, Fowler! Ta stvar je večja...«

Toda Fowler je kričal, dokler se mu ni žaletelo. »Jaz pa vam ne bom dovolil, da to pokvarite. Svet je veliko izgubil zaradi vas Websterjev. Juti se bo svet končno osvobodil. Jaz bom ljudem povedal o Jupitru. Povedal bom tisku in radiu. Kričal bom s streh. Jaz bom...«

Glas mu je uplahnil in ramena so se mu začela tresti.

Websteijev glas je postal leden zaradi nenadnega besa. »Pretepel vas bom, Fowler. ‘čel bom naravnost na vas. Ne morem vam dovoliti, da naredite kaj takega.«

Fowler se je obrnil in zakorakal proti vrtnim vratom.

Webster, zmrznjen na svojem stolu, je začutil šapo, ki ga je zagrabila za nogo.

»Naj ga ujamem, Gospodarč« je vprašal Elmer. »Naj grem in ga ujamem?«

Webster je odkimal. »Naj gre,« je rekel. »Ima toliko pravic kot jaz, da naredi, kar hoče.«

Mrzel veter je zapihal prek zidu in zašumel v ogrinjalu na Websterjevih ramenih.

V možganih so mu odmevale besede - besede, izgovorjene v tem vrtu komaj pred nekaj sekundami, toda besede, ki so prihajali iz daljnih stoletij. Eden izmed vašili prednikov je izgubil Jmvainovo filozofijo. Eden izmed vaših prednikov...

Webster je stiskal pesti, dokler se mu niso nohti zarinili v dlani.

Zgube, je pomislil Webster. To smo. Zgube človeštva. Jmvainova filozofija. In mutanti. Toda mutanti imajo že stoletja Juwainovo filozofijo, a je nikdar niso uporabili. Joe jo je ukradel Grantu in Grant jo je vse življenje brez uspeha skušal dobiti nazaj.

Morda, se je skušal Webster potolažiti, niti ni bila kaj posebnega. Če bi bila, bi jo mutanti izrabili. Morda pa so se, samo morda, mutanti sprenevedali. Morda o njej niso vedeli nič več kot ljudje.

Kovinski glas se je diskretno odkašljal in Websterje privzdignil pogled. Pri vratih je stal majhen siv robot.

»Klic, gospod,« je rekel robot. »Klic, ki ga pričakujete.«

Na ekranu se je pojavil Jenkinsov obraz č star obraz, postaran in grd. Ne gladek in podoben živemu, s kakršnim so se lahko pohvalili zadnji modeli robotov.

»Oproščam se, ker vas vznemirjam, gospod,« je rekel, »toda tole je zelo nenavadno. Prišel je Joe in zahteval, da uporabi vašvizor, da bi vas poklical. Noče mi povedati, kaj hoče, gospod. Pravi: navaden prijateljski pogovor z nekdanjim sosedom.«

»Daj mi ga,« je rekel Wcbstcr.

»To je zahteval na zelo nenavaden način, gospod,« je nadaljeval Jenkins. »Pojavil se je in sedel v hiši in blebeta čelo uro ali čelo več, predenje zahteval, da uporabi vašvizor. Rekel bi, oprostite, da je to zelo čudno.«

»Vem,« je rekel Webster. »Joe je čuden v marsičem.«

Jenkinsov obraz je zbledel z ekrana in pojavil se je drug č Joe jev obraz, mutantov. To je bil močan obraz z gubami, hrapavo kožo in modro sivimi očmi, ki so se bleščale, lasmi, ki so komaj začeli siveti na senčeh.

»Jenkins mi ne zaupa, Tayler,« je rekel Joe in Websterjaje spreletel srh ob teh besedah.

»Če je tako,« je naduto rekel, »potem ti tudi jaz ne zaupam.«

Joe je cmoknil z jezikom. »Ampak, Tayler, mi vam nikdar nismo delali skrbi, niti za minuto. Noben izmed nas. Nadzorovali ste nas in se živcirali zaradi nas, mi pa vam nismo ničesar žalega naredili. Določili ste toliko psov, ki so nas žalezovali, da se spotikamo ob njih, kamor se obrnemo in pisali ste dosjeje o nas in nas preučevali in pretresali podolgem in počez, dokler vam bojda ni od vsega tega postalo slabo.«

»Mi vas poznamo,« je besno rekel Webster. »Večvemo o vas kot

vi sami. Vemo, koliko vasje in vsakega izmed vas osebno poznamo. Hočeš slišati, kaj je katerikoli izmed vas v določenem trenutku počel v zadnjih sto ali večletihč Vprašaj nas in povedali ti bomo.«

Joe je pohitel z odgovorom. »In ves čas,« je rekel, »smo lepo mislili o vas. Mislili smo, da boste morda nekočhoteli, da vam pomagamo.«

»Zakaj potem tega niste storili?« se je zadrl Webster. »Na začetku smo bili pripravljeni sodelovati z vami, Celo potem, ko si Grantu ukradel Juwainovo filozofijo...«

»Ukradel?« je vprašal Joe. »Zares, Tayler, ti si to narobe razumel. Vzeli smo jo zato, da bi jo dodelali. Bila je do koniča zmešana, veš.«

»To si najbrž ugotovil naslednj i dan, ko si prišel do nje,« je pripravljeno rekel Webster. »Kaj si čakal? Če bi nam to kdajkoli ponudili, bi vedeli, da ste z nami in sodelovali bi. Odpoklicali bi pse, sprejeli bi vas.«

»To je čudno,« je rekel Joe. »zdi se, da nam nikdar ni bilo do tega, da bi nas sprejeli.«

In tisti stari smeh se je vrnil, smeh samozadovoljnega človeka, ki ves človeški skupni napor vidi kot veliko, zafrkantsko šalo. Človeka, ki sam hodi in mu je to všeč. Človeka, ki vidi človeško vrsto kot nekaj smešnega in verjetno samo malček nevarnega č toda smešnega bolj kot karkoli drugega, najbržravno zato, ker je nevarno. Človeka, ki ne čuti potrebe za bratstvom človeka, ki to bratstvo odklanja kot skrajno proviničijalno in patetično zadevo, kakršni so bili klubi oboževalčev v dvajsetem stoletju.

»Prav,« je ostro rekel Webster. »Če hočeštako. Upal sem, da mi morda lahko ponudiš pogodbo - neko možnost za pomiritev. Niso nam všeč stvari take, kakršne so - raje bi videli, da bi bile drugačne. Toda ti si na potezi.«

»Poslušaj, Tayler,« se je uprl Joe, »nima smisla zgubljati pamet. Mislil sem, da bi morda morali vedeti za Juwainovo filozofijo. Kakor da ste nanjo pozabili, včasih pa je ves Sistem mrgolel okrog nje.«

»Dobro,« je rekel Webster, »povej mi.« Ton njegovega glasuje izdajal, da ve, kako mu Joe ne bo ničesar povedal.

»V bistvu,« je rekel Joe, »ste ljudje osamljena bitja. Nikdar niste poznali svojega bližnjega. Ne morete ga poznati, ker nimate tistega skupnega občutka razumevanja, ki omogoča spoznanje. Imate prijateljstva, kajpak, toda ta prijateljstva slonijo na čistih emocijah, nikdar ne na resničnem razumevanju. Razumete se, jasno. Toda razumete se prej s pomočjo toleranče kot razumevanja. Svoje probleme rešujete s sporazumi, toda stvar je preprosto v tem, da tisti odločnejši med vami premagajo upornost slabotnejših.«

»Kakšno zvezo ima to?«

»No, vse ima zvezo,« je rekel Joe. »Z Juwainovo filozofijo bi zares doumeli.«

»Telepatij a?«jevprašal Webster.

»Ne ravno to,« je rekel Joe. »Mi, mutanti, imamo telepatijo. Toda tisto je nekaj drugega. Juwainova filozofija podarja sposobnost, da začutiš stališče drugega. Ne bo te nujno prisilila, da se strinjaš s tistim stališčem, ampak te bo prisilila, da ga sprejmeš. Ne le, da veš, o čem tisti drug govori, ampak tudi, kaj čuti pri tem. Z Juwainovo filozofijo morašsprejeti vrednost idej in znanja drugega človeka, ne samo besede, ki jih izreče, marvečsmisel, ki se za temi besedami skriva.«

»Semantika,« je rekel Webster.

»Če že vztrajaš pri tej besedi,« je rekel Joe. »V resnici to pomeni, da ne razumeš le bistvenega pomena tistega, kar drugi govori, ampak tudi tisto, kar se samo po sebi razume. To je zelo blizu telepatiji, a ni takšna telepatija, kakršno mi poznamo. Ne nek način daleč boljša.«

»In kako ti, Joe, delaš s tem? Kako ti...«

Smeh se je znova vrnil. »Premisli malče o tem, Tayler... poglej, koliko jo potrebujete. Potlej se bova morda lahko pogovorila.«

»Preizkušnja?«je rekel Webster.

Joe je prikimal.

»In podtaknili ste nam mino, domnevam,« je reke lWebster.

»Nekaj,« jerekel Joe.»Najditej ih,pa bomo govorili o tem.«

»In kaj vi, fantje, zahtevate?«

»Veliko,« je rekel Joe, »in morda bo vredno tega.«

Ekran se je utrnil in Webster ga je gledal z očni, ki niso videle.

Podtaknili mino? Seveda. In to pošteno.

Kaj so trdili za Juwainovo filozofijo tiste davne dni, ko je bila izgubljena? Da bi v času dveh kratkih generacij človeštvo napredovalo za sto tisoč let naprej. Nekaj takega.

Morda se je malče poveličevalo č a ne preveč. Malo upravičenega pretiravanja, to je vse.

Ljudje, ki se med seboj razumejo, sprejemajo ideje drug drugega take kot so, dokler vsak človek vidi tudi za besedami, vidi stvar tako, kakor bi jo nekdo drug videl in sprejema to zamisel, kot da je njegova. Dela jo v resnici za del lastnega znanja, ki bi ga bilo močuporabiti pri danem predmetu. Brez nesporazumov, brez predsodkov, brez vpliva na misel, bez prepira - le jasno, popolno dojemanje vseh točk spopada slehernega človeškega delovanja. Pri sociologiji, psihologiji, tehniki, na vseh različnih področjih zapletene civilizacije. Brez zapletanja, prepira, le poštena in iskrena očena dejstev ter idej.

Sto tisoč let v času dveh generacij? Morda to niti ni tako daleč.

Toda podtaknjena? Ali je sploh podtaknjena? Se mutanti res hočejo ločiti od nje? Za kakšno čeno? Ali pa je to le še ena vaba, s katero mahajo človeku pred nosom, medtem ko se smejijo za vogalom?

Mutanti jo niso izkoristili. Seveda jo niso, ker niso imeli resnične potrebe po tem. Oni že imajo telepatijo, ki služi namenu, kolikor je mutantom potrebno. Individualisti nimajo potrebe po mehanizmu, ki bi jim omogočal, da razumejo drug drugega, ker jim ni do tega, da bi drug drugega razumeli. Mutanti se očitno strinjajo, dopuščajoč vsak potreben stik, d abi ohranili svoje interese. In to je vse. Sodelovali bodo, da ohranijo čelo kožo, a v tem ne najdejo nobenega zadovoljstva.

Poštena ponudbač Vaba, pritegljiva vaba, da zbudi človekovo pozornost na nekem mestu, medtem ko se na drugem dogaja umazana igrač Prostaško zafrkantska šalač Ali ponudba, ki skriva v sebi udarec?

Webster je odkimal. Ne ve se. Ni načina, da bi očenili motive ali razum kakšnega mutanta.

Mehka, trepetava svetloba se je zavlekla v zidove in strop pisarne, medtem ko se je dan poslavljal, ker se je samodejna skrita razsvetljava močnila, kot se je mrak spuščal. Webster je pogledal proti oknu in videl oval teme, presekan s tistimi nekaj reklamami, ki so se bleščale in trepetale na obrisih mesta.

S palcem je obrnil stikalo in tajnici v sprednjem prostora rekel:

»Oprostite, ker sem vas toliko časa zadrževal. Pozabil sem na čas.«

»Nič hudega, gospod,« je rekla tajnica. »Obiskovalca imate. Gospod Fowler.«

»Fowler?«

»Ja, tisti gospod z Jupitra.«

»Vem,« je utrujeno rekel Webster. »Prosite ga, naj vstopi.«

Skoraj pozabil je na Fowlerja in njegovo grožnjo.

Odsotno se je zagledal v mizo in videl kalejdoskop, ki je ležal tam, kjer ga je pustil. Čudna igrača, je pomislil. Čudna ideja. Preprosta stvar za preproste duhove iz daljnega časa. Toda otrok se bo neizmerno zabaval.

Vzel ga je in si ga dvignil pred oči. Prpeuščena svetloba je stkala nore barve, geometrijsko moro. Malče je obrnil čev in slika se je spremenila. In znova...

V glavi se mu zavrtelo od nenadne slabosti in barva se mu je vrežala v moččgane z enim samim odbleskom mučenja, ob katerem se je krčila duša.

Valj je padle in udaril ob mizo. Webster je iztegnil obe roki in se oprijel roba.

Skoz možgane mu je šla grozljiva misel: Kakšna igrača za otroka!

Slabostje minila in znova je bil miren, z bistro glavo, uravnoteženim dihanjem.

Čudno, je pomislil. Čudno, da ti takale stvar naredi kaj takega. Ali pa je bilo to morda nekaj drugega in sploh ne kalejdoskop? Kakšen napad. Oslabelo srče. Saj je vendar še premlad za to in ni dolgo, kar se je dal pregledati.

Kljuka je zaškripala in Webster je privzdignil pogled.

Fowler je šel prek sobe z odmerjenim korakom, počasi, in obstal pred mizo.

»Torej, Fowler?«

»Odšel sem jezen,« je rekel Fowler, »pa nisem hotel, da bi bilo tako. Morda ste razumeli, morda pa tudi ne. Preprosto vznemirjen sem bil, veste. Prišel sem z Jupitra, misleč, da so končno vsa tista leta, ki sem jih preživel tam v kupolah, opravičea, da se je vse trpljenje, ki sem ga čutil, ko sem gledal ljudi, kako odhajajo, izplačalo. Prinašal sem novico, razumete, novico, ki jo je svet pričakoval. Zame je bila to najbolj čudežna stvar, ki se je mogla zgoditi in mislil sem, da boste vi to razumeli. Mislil sem, da bodo ljudje sprevideli. Bilo je, kakor da jim prinašam novico, da je raj takoj za vogalom. Ker to je to, Webster... to je to...«

Položil je dlani na mizo in sc šcpctajočnagnil naprej:

»Vidite, kako je to, Webster, kajneč Vi po malem razumevate.«

Websterju so se tresle roke in položil si jih je v naročje; stiskal jih je, dokler ga niso zaboleli prsti.

»Ja,« je šepetaje odvrnil. »Ja, mislim, da vem.«

Kajti on je vedel.

Vedel je več, kot so mu besede povedale. Vedel je za bolečino in rotenje in grenko razočaranje, ki so se skrivali za besedo. Poznal jih je skoraj tako, kot da bi jih sam izgovoril č skoraj kot da bi bil sam Fowler.

Fowlerju se je od strahu zlomil glas. »Kaj je, Webster? Kaj vam

je?«

Webster je skušal odgovoriti, toda ni bilo besed. Grlo se mu je stisnilo, nad adamovim jabolkom je začutil klobčič bolečine.

Znova je poskusil, toda besede so prihajale tiho in na silo. »Povejte mi, Fowler. Vi ste spoznali veliko stvari tam zunaj. Stvari, za katere ljudje ne vedo ali ne vedo dovolj. Morda nekaj kot telepatijo na visoki ravni... ali... ali...«

»Ja,« je rekel Fowler, »veliko stvari. Vendar jih nisem prinesel s seboj. Ko sem znova postal človek, sem bil samo to. Samo človek, to je vse. Ničod tistega se ni vrnilo. V glavnem le megleni spomini in... no, lahko bi temu rekli hrepenenje.«

»Hočete reči, da nimate nobene izmed tistih sposobnosti, ki ste jih imeli kot Loper?«

»Niti ene edine.«

»Me ne bi mogli prisiliti, da bi razumel stvar, za katero hočete, da jo izvem? Da bi naredili tako, da bi čutil kot čutite vi?«

»Ni mogoče,« je rekel Fowler.

Webster je iztegnil roko in narahlo potisnil kalejdoskop. Odkotalil se je nazaj in zaustavil.

»Zakaj ste se vrnili?« je vprašal Webster.

»Da si pojasniva stvari,« je rekel Fowler. »Da vam povem, da nisem bil zares užaljen. Da vas skušam prisiliti razumeti, da imam tudi jaz svoje stališče. Samo v mišljenju se razhajava, to je vse. Mislil sem, da bi se lahko sporazumela okrog tega.«

»Razumem. In še zmeraj ste odločeni povedati vsemu svetu?«

Fowler je prikimal. »Moram, Webster. To morate vedeti. To je... to je... no, ta je zame skoraj kot religija. To je nekaj, v kar verjamem. Moram povedati drugim, da obstaja nek boljši svet in boljše življenje. Voditi jih moram do njega.«

»Mesija,« je rekel Webster.

Fowler se je vzravnal. »To je tisto, česar sem se bal. Posmeh ni...«

»Nisem se posmehoval,« je skoraj nežno rekel Webster.

Dvignil je kalejdoskop in premišljajočdrgnil čev. Ne še, je pomislil. Ne še. Premisliti moram o tem. Mar hočem, da bi me razumel, kakor jaz razumem njegač

»Poslušajte, Fowler,« je rekel, »odpočijte si kak dan ali dva. Potem se bova znova pogovorila.«

»Dovolj sem čakal.«

»Ampak jaz hočem, da premislite o tem: človek se je pojavil pred milijon leti č samo žival. Od tedaj se vzpenja po lestvici civilizacije, čentimeter za čentimetrom. Mukoma, drobtinico za drobtinico, je razvil način življenja, filzoofijo, način dela. Napredoval je po geometričnem napredku. Danes dela veliko večkot je delal včeraj. Jutri bo naredil še večkot danes. Prvikrat v človeški zgodovini človek zares začenja s polnimi zadetki. Komaj dobro odpravil se je, lahko rečete, da je naredil prvi korak. Prišel bo veliko dlje, kot mu je doslej uspevalo in to v veliko krajšem času.

Morda ni tako prijetno kot na Jupitru, morda sploh ni isto. Morda je človeštvo ohlapno v primeri z oblikami življenja na Jupitru. Ampak to je človekovo življenje. To je stvar, za katero se je boril. Stvar, ki jo je sam ustvaril. Usoda, ki jo je izoblikoval.

Ne morem si predstavljati, Fowler, da bi ravno zdaj, ko smo se pošteno premaknili, zamenjali svojo usodo za usodo, ki je ne poznamo, za usodo, za katero ne moremo biti prepričani.«

»Čakal bom,« je rekel Fowler. »Samo dan ali dva. Toda opozarjam vas. Ne morete me odvrniti. Ne morete me prisiliti, da bi si premislil.«

»To je vse, kar zahtevam,« je rekel Webster. Vstal je in iztegnil roko. »Sva se sporazumela?« je vprašal.

Toda še ko je stiskal Fowlerjevo roko, je Webster doumel, da vse to ni nič vredno. Z Juwainovo filozofijo ali brez nje, človeštvo je na poti, ko bo razkrilo svoje načrte. Razkritje bo še hujše zavoljo Juwainove filozofije. Ker mutanti bodo šli na zanesljivost. Če naj bo to njihova igra, če je to njihov načrt, kako se iznebiti človeške vrste, ne bodo ničesar spregledali. Do jutri zjutraj bo vsak moški, ženska in otrok lahko pogledla skoz kalejdoskop. Ali kaj drugega. Samo bog ve, koliko načinov še obstaja.

Gledal je, ko je Fowler zapiral vrata za seboj, potem je stopil do okna in se zazrl ven. Na obzorju mesta se je bleščala neka nova reklama č reklama, ki je prej tam ni bilo. Nor napis, ki je v noči delal nore, obarvane geometrijske slike. Prižigal se je in ugašal, kot bi človek obračal kalejdoskop.

Webster ga je opazoval s stisnjenimi ustnicami.

To bi moral pričakovati.

Spomnil se je Joea in v glavi se mu je razplamtel morilski bes. Kajti tisti klic je bil režeče kokodakanje ob roki, ki skriva gesto Alecaprepredeniča, s katerim obvešča človeka, za kaj gre, obvešča ga potem, ko je že prepomo in ko ni mogoče nič več narediti.

Morali bi jih iztrebiti, je pomislil Webster in presenetila ga je mirna hladnost, s katero je to pomislil. Morali bi jih izkoreniniti kot nevarno bolezen.

Toda človek se je odpovedal nasilju kot splošni in osebni politiki. Že stopetindvajset let se nobena skupina ni zoperstavila drugi z nasiljem.

Ko je Joe poklical, je Juwainova filozofija ležala na mizi. Samo roko bi iztegnil in se je dotaknil, je pomislil Webster.

Ko se je tega spomnil, je otrpnil. Samo roko bi iztegnil in se je dotaknil. In jaz sem prav to naredil!

Nekaj več od telepatije, nekaj več od zadevanja. Joe je vedel, da bo dvignil kalejdoskop - moral je vedeti. Predvidevanje č sposobnost, da se prihodnost odmota nazaj. Morda le približno eno uro, a to bi zadostovalo.

Joe in drugi mutanti so kajpak vedeli za Fowlerja. Njihovi prodorni, telepatski umi so jim lahko povedali vse, kar so hoteli vedeti. Toda to je nekaj drugega, nekaj drugačnega.

Stal je pri oknu in opazoval znak. Vidi ga, je vedel, tisoč ljudi. Vidijo ga in čutijo tisto nenadno nezavest v glavi.

Webster se je namrščil in se spraševal, kako se svetlobni madeži izmenjavajo. Nek fiziološki udarec na določen čenter v človeških možganih morda. Na del možganov, ki prej niso bili oporabljani č del možganov, ki bi tekom človeškega razvoja morda naravno prišel do svoje prave funkcije. Funkcije, ki je zdaj na silo izzivana.

Juwainova filozofija, končno! Nekaj, za čemer so ljudje hrepeneli stoletja, se zdaj končno dogaja. Dano človeku v trenutku, ko bi mu bilo boljše brez tega.

Fowler je napisal v svojem poročilu: Ne morem prikaza podpreti z dejstvi, ker ne obstajajo besede za dejstva, ki jih želim povedati. On še zmeraj nima besed, seveda, toda ima nekaj boljšega č publiko, ki lahko razume iskrenost in veličino, ki se nahajata pod tistimi besedami, ki jih ima. Publima z nanovo najdenim čutom, ki ji bo omogočil doumeti nekaj od močnega obsega stvari, ki jo predstavlja Fowler.

Joe je to tako načrtoval. Čakal je na ta trenutek. Izkoristil je Juwainovo filozofijo kot orožje zoper človeško vrsto.

Kajti z Juwainovo filozofijo bo človek odšel na Jupiter. Navzlic vsej logiki sveta, bo vseeno odšel na Jupiter.Na boljše ali slabše, odšel bo na Jupiter.

Edina možnost, da dobi boj zoper Fowlerja, je bila v Fowlerjevi nesposobnosti opisati tisto, kar je videl, povedati, kaj je čutil, priti do ljudi z jasno razlago sporočila, ki ga je prinesel.Zgolj s človeškimi besedami bi bilo to sporočilo nejasno in megleno in čeprav bi mu ljudje na začetku verjeli, bi bili nezaupljivi, poslušali bi tudi druge argumente.

Zdaj pa je ta možnost propadla, ker besede ne bodo večnejasne in meglene. Ljudje bodo izvedeli, kakšen je Jupiter, ravno tako jasno in živo kot tudi sam Fowler.

Ljudje bodo odšli na Jupiter, začeli bodo novo življenje, drugačno od človeškega.

Sončni sistem, ves Sončni sistem, razen Jupitra, bo ostal ves na razpolago novi vrsti mutantov, ki ga bodo prevzeli, da bi razvili kakršnokoli že civilizacijo civilizacijo, ki bo imela kaj skupnega s civilizacijo vrste, iz katere so izhajali.

Webster se je naglo obrnil od okna in se vrmil do mize. Izvlekel je enega izmed predalov, segel vanj. Izvlekel je nekaj, za kar ni niti sanjal, da ga bo kdaj uporabil relikvijo, muzejski predmet, ki ga je spravil sem pred mnogimi leti.

Z robcem  je očistil kovino revolverja instresočimi se prste preveril mehanizem.

Fowler je ključ. Ko bo Fowler mrtev...

Ko bo Fowler mrtev, postaje na Jupitru pa razstavljene in zapuščene, bodo mutanti izbrisani.

človek bo imel Juwainovo filozofijo in obdržal bo svojo usodo. Ekspedicija Kentaver bo lansirana proti zvezdam. Na Plutonu bodo nadaljevali eskperimente z življenjem. Človek bo šel po stezi, ki jo je uhodila njegova civilizacija.

Hitreje kot kdajkoli prej. Hitreje, kot bi to sploh lahko kdo sanjal.

Dva velika koraka. Opuščanje nasilja kot človeške politike č razumevanje, ki je prišlo z Juwainovo filozofijo. Dve veliki stvari, ki bosta pospešili človeško hojo, kamorkoli že bo šel.

Opuščanje nasilja in...

Webster se je zagledal v revolver, ki ga je stiskal v roki in v glavi mu je zabučala buija.

Dva velika koraka č on pa se pripravlja zavreči tistega prvega.

Že stopetindvajset let ni noben človek ubil drugega - že večkot tisoč let se ubijanje ni uporabljal pri reševanju človeških odnosov.

Tisoč let miru, ena smrt pa bi lahko uničila ves trud. En strel v noči bi lahko zrušil zgradbo, vrgel človeka nazaj v star, živalski način mišljenja.

Webster je ubil č zakaj ne bi mogel tudi jazč Konec koničev obstajajo ljudje, ki jih je treba ubiti. Prav je naredil Webster in ni treba ostati le pri enem. Ne razumem, zakaj ga ne obesijo; moral bi dobiti medaljo. Začeti je treba z mutanti. Če njih ne bi bilo...

Tako bi govorili ljudje.

To je, je pomislil Webster, tisti veter, ki besni v mojih možganih

Odblesk norega obarvanega znaka je strašljivo plesal po zidovih in tleh.

Fowler to vidi, je pomislil Webster. Gleda ga in tudi če ga ne gleda, imam še zmeraj kalejdoskop.

Prišel bo, sedla bova in se pogovarjali. Sedla in se pogovarjala...

Vrgel je revolver nazaj v predal in se napotil proti vratom.

Navdihi

Pripombe k šesti zgodbi

Če obstaja kakršenkoli dvom glede porekla ostalih zgodb v legendi, v to sploh ni mogoče dvomiti. Tukaj, v šesti zgodbi, najdemo nedvomna obeležja pasje pripovedi. Odlikuje se s tisto globljo emocionalno vrednoto, veliko pozornostjo, posvečeno etičnim vprašanjem, ki so poudarjena v vseh drugih pasjih mitih.

Pa vendar začuda Tige ravno v tej zgodbi najde najbolj dragoccn dokaz o obstanku človeške vrste. Tukaj, poudarja, imamo dokaz, da so Psi pripovedovali ravno tiste iste zgodbe okrog razgorelega ognja, ko so sedeli in se pogovarjali o človeku, ki je pokopan v Ženevi ali je odšel na Jupiter. Tukaj nam je, pravi, povedano o prvem prodoru Psov v koblijske svetove, njihovem prvem koraku k razvoju živalskega bratstva.

Ravno tako misli, da imamo tu dokaz, da je bil človek sodobna vrsta, ki je šla do neke mere po poti civilizacije skupaj s Psi. Ne moremo zagotovo vedeti, pravi Tige, ali je nesreča, ki je tukaj opisana, ravno tista nesreča, ki je dejansko uničila človeka. Priznava, da je tekom stoletij zgodba, kakršno poznamo danes, olepšana in dodelana. Toda ponuja, navaja on, vreden in otipljiv dokaz o tem, da se je neka nesreča zgrnila na človeško vrsto.

Rower, ki ne prizna dejstveni dokaz, ki ga vidi Tige, verjame, dapripovedovalcc v tej zgodbi privede do logičnega koniča civilizacijo, kakršno je razvil človek. Nobena civilizacija ne more preživeti brez vsajenega velikega cilja, brez določene vsajene stabilnosti in to je, vetjame Rower, sporočilo, ki naj ga zgodba prenese.

V tej zgodbi je človek obravnavan z določeno nežnostjo, s kakršno ni v nobeni drugi. V nekem trenutku je osamljeno in ubogo bitje, pa vendar na nek način veličastno. Povsem tipično zanj je, da na koniču naredi veliko gesto, da za čeno samouničenja kupi božanskost.

Pa vendar, oboževanje, ki mu ga naklanja Ebenezar, nosiv sebi določen vznemirjajoč prizvok, ki je postal izvorposebno ogorčenih razprav med preučevalci legende.

Bowens v svoji knjigi Mit o človeku postavlja tole vprašanje: če bi

človek šel po drugi poti, ali ne bi tedaj postal ravno tako velik kot Pes?

To je morda vprašanje, ki so si ga prenehali postavljati mnogi bralci legende.

6.Navdihi

Zajec je skočil v grm, mali črni pes pa za njim, potlej je obstal. Na stezi je stal volk; iz čeljusti mu je viselo in se zdržalo krvavo zajčje telo.

Ebenezar je stal zelo mimo, sopeč, medtem ko mu je rdeča krpica jezika visela iz ust; zaradi prizora pred seboj je začutil slabost.

To je bil tako simpatičen zajec!

Na stezi za njim je bilo slišati topot korakov in Shadow je obšel gnn in obstal zraven Ebenezarja.

Volk je naglo pogledal od psa proti majhnemu robotu, potlej je znova pogledal psa. Rumeni sijaj divjine mu je počasi ugašal v očeh.

»Ne bi ti bilo treba to narediti, Volk,« je vlago rekel Ebenezar. »Zajec je vedel, da ga ne bom poškodoval in vse to je bilo v šali. Pa je naletel ravno nate in ti si ga pokončal«

»Ni vredno besed,« je zašušljal s kotičkom ust Shadow. »Ne razume niti besediče tistega, kar mu govoriš. Naslednje, kar bo naredil veš, bo to, da bo požrl tebe.«

»Ne, dokler si ti ta,« je rekel Ebenezar. »Pa tudi pozna me. Spominja se minule zime. Bil je v tropu, ki smo ga hranili.«

Volk je počasi in previdno stopil naprej, korak za korakom, dokler se ni približal psu na dva koraka. Potlej je zelo počasi, zelo pazljivo položil zajea na tla in ga s smrčkom porinil proti psu.

Shadow je spustil tih zvok. »Podarja ti ga!«

»Vidim,« je mimo rekel Ebenezar. »Sem ti rekel, da se spominja. Taje tisti, ki mu je zmrznilo uho in mu ga je Jenkins pozdravil.«

Pes je stopil naprej in mahal z repom, z izproženim smrčkom. Volk je znenada otrpnil, potlej je sklonil svojo grdo glavo in zapihal. Za hip sta se dva smrčka skoraj obdrsnila, potlej se je volk umaknil.

»Pojdiva od tod,« je silil Shadow. »Ti pojdi po stezi, jaz ti bom ščitil hrbet. Če bo kaj poskušal...«

»Nične bo poskušal,« je hitro rekel Ebenezar. »Prijatelj je. Ni kriv zaradi zajea. Ne razume. Tako živi. Zanj je zajec samo kos mesa.«

Saj, je pomislil, kakor je bil nekočza nas. Kot je bil za nas, preden je prvi pes sedel s človekom ob ognju pred vhodom v pečino č in še dolgo potem. Celo tudi zdaj zajec včasih...

S počasnimi kretnjami, skoraj kakor da se opravičuje, se je volk privlekel, pobral zajea s svojimi razprtimi čeljustmi. Rep se mu je premaknil, na ravno pomahal, a skoraj tako.

»Vidiš!« je vzkliknil Ebenezar in volk je izginil. Stekel je in izginil med drvejem kakor madež, seniča, ki se šumeč premika.

»Nazaj ga je vzel,« je zašumel Shadow. »Oh, umazani...«

»Toda ponujal mi ga je,« je zmagoslavno rekel Ebenezar. »Ampak bil je tako lačen, da se mu ni mogel upreti. Naredil je nekaj, kar še noben volk ni storil doslej. Za hip je bil nekaj več kot žival.«

»Jemaldajal,« je navrgel Shadow.

Ebenezar je odkimal. »Sram ga je bilo, ko je jemal nazaj. Saj si videl, kako je mahal z repom. S tem mi je razložil č razložil, da je lačen in da potrebuje zajea. Bolj kot ga potrebujem jaz...«

Pesje opazoval zelena preddverja čarovnega gozda, vdihaval vonj gnijočega listja, opojen vonj kopra in pajčevinaste anemone, močan, ostervonj novega listja, vonj gozda v zgodnji pomladi.

»Morda nekega dne...,« je rekel.

»Ja, vem,« je rekel Shadow. »Morda bojo nekega dne tudi volkovi civilizirani. In zajei in veveriče in vse ostale živali. Tako kot psi postopate naokrog...«

»To ni postopanje,« je rekel Ebenezar. »Morda sanjarjenje. Ljudje so imeli navado sanjariti. Sedli bi v krog in si izmišljevali stvari. Taki smko tudi mi postali. Izmislil si nas je človek, ki mu je bilo ime Webster. Ubadal se je z nami. Spremenil nam je grlo, tako da lahko govorimo. Skonstruiral je kontaktne leče, da lahko beremo. On...«

» Veliko dobrega jim je prineslo tisto sanjarjenje,« je prepirljivo rekel Shadow.

To pa je, je pomislil Ebenezar, sveta resnica. Ni ostalo večveliko ljudi. Samo mutanti, ki čepijo v svojih stolpih in kdo ve kaj delajo in maljhna kolonija pravili ljudi, ki še živijo v} čenevi, Ostali so že zdavnaj odšli na Jupiter. Odšli so na Jupiter in se pretvorili v bitja, ki niso človeška.

Počasi, s spodvitim repom, se je Ebenezar obrnil in odvlekel po stezi.

Zares žalostno tole z zajčem, je pomislil. Tako simpatičen je bil. Tako dobro je tekel. In zares ga ni bilo strah. Preganjal ga je tolikokrat in zajec je vedle, da ga en bo ujel.

Toda kljub temu Ebenezar ni mogel volka obsojati. Za volka zajec ni le nekaj, kar je zabavno preganjati. Kajti volk nima živine, ki bi mu dajala meso in mleko, nima žitnega polja za pasjepiškote.

»To, kar moram narediti,« je mrmral neusmiljeni Shadow,» je, da povem Jenkinsu, da si stekel ven. Saj veš, damoraš prisluškovati.«

Ebenezar ni odgovoril, ampak še nekaj vlekel po stezi. Kajti Shadow je poved laresnieo. Namesto da preganja zajea, bi moral biti buden v Websterjevi hiši in prisluškovati -prisluškovati stvarem, ki so od nekod prihajale - zvoke in vonje in zavest o nečem, kar se je nahajalo tu v bližini. Kot se na drugi strani zidu posluša, kaj se dogaja na drugi, samo da je bilo to slabotno in včasih težko ujeti.

To je tista žival v menije pomislil Ebenezar. Tisti stari pes, ki se čoha zaradi bolh, gloda kosti in koplje za podganami, ki me noče spustiti in me sili, da se izmaknem iz hiše in podim zajea, ko bi moral prisluškovati, sili me, da se potikam po gozdu, ko bi moral brati stare knjige s polic, s katerimi so prekriti zidovi delovne sobe.

Preveč hitro, sije rekel. Prevečhitro smo se dvignili. Morali smo se vdigniti, a prehitro.

Človek je potreboval tisoče let, da je svoje grobo momljanje spremenil v začetke govora. Tisoče let, da je odkril ogenj in še tisoče let, da sije izmislil lok in puščico - tisoče let, da se je naučil obdelovati zemljo in pobirati plodove, tisoče let, da je pečino zamenjal s hišo, ki jo je sam zgradil.

In samo v nekaj večkot tisoč letih od dne, ko smo se naučili govoriti, smo ostali sami - sami, če ne štejemo Jenkinsa.

Gozd se je razredčil v vozlaste, razsejane hraste, ki so bili razmetani dol po hribu kot šepavi starci, ki so odtavali s steze.

Hiša je stala vrh hriba, zbita zgradba, ki je pognala korenine in se povsem stisnilo ob tla. Tako stara, da je sprejela barvo stvari okrog sebe, trave in cvetja in drevja, neba in vetra in časa. Hiša, ki so zgradili ljudje, ki sojo imeli radi, njo in zemljo okrog nje, kot jo imajo zdaj radi psi. Zgradila jo je, živela v njej in umrla legendama rodbina, ki je skoz stoletja zapustila za seboj meteorsko sled. Ljudje, ki so svoje sanje predali zgodbam, ki so si jih pripovedovali okrog razgorelega ognjišča v nevihtnih nočeh, ko je veter zavijal. Zgodbe o Bručeu Websterju in prvem psu, Nathanielu; o človeku z imenom Grant, ki je dal Nathanielu sporočilo, ki naj ga prenese naprej; o nekem drugem človeku, ki je skušal priti do zvezd in o starcu, ki je sedel v vozičku na kolesih in ga čakal na travniku. In druge zgodbe o pošastnih mutantih, ki so jih psi leta zasledovali.

Zdaj so ljudje izginili, od rodbine je ostalo samo še ime, psi pa so prenašali sporočilo iz kolena v koleno tako, kakor je tistega prvega dne Grant naročil Nathanielu.

Kakor da ste vi ljudje, kakor da je pes človek. To so besede, ki so se prenašale z generacije na generacijo polnih deste stoletij č in končno je nastopil ta čas.

Psi so prišli v hišo, ko sojo ljudje zapustili, prišli so iz daljnih krajev na zemlji, kjer je pes izgovoril prvo besedo in kjer je prvi pasji smrkavec prebral prvo vrstico - nazaj v Websterjevo hišo, kjer je nekočzdavnaj nek človek sanjal o dvojni civilizaciji, o človeku in psu, ki gresta skupaj skoz stoletja.

»Naredili smo najboljše, kar smo mogli,« je rekel Ebenezar, kot bi komu govoril. »In še zmeraj delamo.«

Z druge strani hriba je prišel zvok medenine in eksplozija besnega laježa. Ščeneta so gnala krave domov k večerni molži.

Prah stoletij se je nabiral pod svodom, siva, drobna prašina, ki ni nič tujega, ampak del same hiše - del, ki je umrl, medtem ko so leta minevala.

John Wcbstcr je vdihaval oster vonj prahu, ki se je prebijal skoz plcsnivost sobe, slišal je, kako mu tišina odzvanja v glavi kakor pesem. Motna radijumska žarnica se je bleščala nad tablo s stikalom in pol ducata številčnic. Webster je stal trdo vzravnan, prisluškujoč bitju zgodovine, ki je utripala v sobi. Zgodovine, ki je zašla v mrtvi kot - vode, ki se je zlila v mrtvilo nekaj sto zamanskih človeških življenj in je bila zdaj močviije, ki ne osvežuje vrtiniča človeškega boja in dosežkov.

Iztegnil je roko in jo položil na zid; začutil je lepljivo hladnost, prah, ki je razpadal pod njegovo dlanjo.

Temelji imperija, je pomislil. Spodnja klet imperija. Najnižji kamen zgradbe, ki se kakor stolp ponosno in močno dviga daleč gor na površinivelike zgradbe, ki je v starih časih vrela od dela nekega Sončnega sistema, ne imperija v smislu osvajanja, ampak kraljestva urejenih človeških odnosov, zasnovanih na vzajemnem spoštovanju in tolerantnem razumevanju.

Sedež človeške vlade, ki ji obstoj zadovoljujočega in nepogrešljivega sistema obrambe vliva zaupanje. Kajti obramba bi bila tako dovoljšnja kot nepogrešljiva, morala bi biti. Ljudje tega časa niso ničesar tvegali, nič jim ni ušlo.Šli so skoz težko šolo in so se znali znajti.

Webster se je počasi ozrl okrog sebe, se zagledal v sledis vojih stopal v prahu. V tišini, pozorno stopajoč po sledeh, ki jih je zapustil, je odšel iz kupolaste sobe, zaprl za seboj masivna vrata in zaklenil ključavnico, ki je skrivala njeno skrivnost.

Vzpenjajoč se po pokritih stopnicah je pomislil: Zdaj lahko napišem svojo zgodovino.Moje beležke so skoraj končane in vem, kako naj bi se odvijala. Bleščeča bo in izčrpna in morda bo tudi zanimiva, če jo bo kdo prebral.

A vedel je, da je ne bo nihče prebral. Nihče ne bo zapravljal časa in se ubadal okrog tega.

Webster je nekaj časa stal na širokih marmornatih stopnicah pred svojo hišo in opazoval ulico. Lepa ulica, je pomislil, najlepša v vsej Ženevi, s svojim drevoredom, skrbno negovanim cvetjem in pločniki, bleščečimi se od drgnjenja robotov, ki večno delajo.

Nihče se ni premikal po ulici in to ni bilo čudno. Roboti so že končali svoje delo, bilo pa je malo ljudi.

V krošnji nekega visokega drevesa je zapela ptica, zapela je pesem, polno soniča in cvetja, veselo pesem, ki je prišla iz napetega grla, pesem, ki je poskakovala in se poigravala zaradi neskončne radosti.

Urejena in čista ulica, ki drema na soniču in veliko, ponosno mesto, ki je izgubilo svoj smisel. Ulica, ki bi morala biti polna nasmejanih otrok in ljubimčev na sprehodu in starčev, ki počivajo na soniču. In mesto, zadnje mesto na Zemlji, edino mesto na Zemlji, mesto, ki bi moralo biti hrupno in prometno.

Ptica je prepevala, človek je stal na stopnišču in gledal in cvetni grmi so se nalahno zazibali na lahni, dišeči sapi, ki je zapihala po ulici.

Webster se je obrnil k vratom, jih potisnil in vstopil.

Soba je bila tiha in svečana, podobna katedrali s svojimi okni iz obarvanega stekla in mehkimi preprogami. Star les se je bleščal od patine časa. Stopil je k mizi, s palčem pritisnil na stikalo in svetloba nad mizo se je razsula. Počasi je sedel in izvlekel mapo z beležkami. Obrnil je platniče in se zagledal v naslovno stran: Študija funkcionalnegara zvoja mesta Ženeve.

Dober naslov. Dostojanstven in učen. In veliko dela. Dvajset let dela. Dvajset let kopanjapo starih prašnih arhivih, dvajset let branja in primcijanja, očenjevanja vrednosti in besed tisih, ki so že minili, presejavanja, zametovanja in obdelovanja dejstev, iskanja razvoja ne le mesta, marveč tudi ljudi. Nikakršno oboževanje herojev, nobenih legend, le dejstva. Do dejstev pa je bilo težko priti.

Nekaj je zašumelo. To niso bili koraki, ampak šum, občutek, da je nekdo v bližini. Webster se je zvil na stolu, nek robot je stal natančno na robu kroga svetlobe, ki jo je metala svetilka nad mizo.

»Oprostite, gospod,« je rekel robot, »toda moram vam povedati. Gospodična Sara čaka na Morski obali.«

Webster se je nalahno zdrznil. »Gospodična Sara, kaj? Že dolgo ni bila tukaj.«

»Ja, gospod,« je rekel robot, »ko je vstopila skoz vrata, gospod, je bilo skoraj tako kot v starih časih.«

»Hvala, Oscar, ker si mi povedal,« je rekel Webster. »Takoj pridem. Prinesi pijačo.«

»Ona je prinesla svojo pijačo, gospod,« je rekel Oscar. »Nekaj, kar je zmešal gospod Balentrey.«

»Balentrey!« je vzkliknil Webster. »Upam, da ni strup.«

»Opazoval sem jo,« je rekel Oscar, »pila je in je še zmeraj v redu.«

Webster je vstal, se napotil prek sobe in odšel po preddvorju. Odrinil je vrata in zaslišal šum valov. Zamežikal je zaradi svetlobe, ki se je bleščala na vreli peščeni obali, ki se je kakor bela črta raztežala od horizonta dohorizonta. Pred njim se je očean širil kakor od soniča izprana modrina, prepredena z belino penečih se valov.

Pod stopali se mu je razsipal pesek, oči so se mu privajale na bleščečo sončno svetlobo.

Videl je Saro, ki je sedela v enem izmed platnenih stolov pod palmami; zraven stola je stal bokal pastelne barve, zelo gosposkega videza.

V zraku je bilo čutiti močan vonj soli, veter z moija pa je bil hladen v od soniča vrelem zraku.

Pohitel je naprej, stisnil ponujeni roki in jo pogledal.

»Niti malček starejša,« je rekel. »Ravno tako si lepa kot tistega dne, ko sem te prvikrat videl.«

Z bleščečimi očmi se mu je nasmehnila. »Tuditi, John. Nekaj sivih na seničah. Malček bolj prijeten. To je vse.«

Zasmejal se je. »Bližam se šestdesetim, Sara. Srednja leta se tihotapijo.«

»Nekaj sem prinesla,« je rekla Sara. »Enega izmed Balentreyevih najnovejših izumov. Leta ti bo zvedel na polovico.«

Zagodrnjal je. »Čudno, da Balentrey s to pijačo ni doslej pokončal polovico ljudi v Ženevi.«

»Tole je zares dobro.«

In bilo je dobro. Drselo je gladko in imelo čuden, napol kovinski, napol ekstatičen okus.

Webster je potegnil stol bliže k Sari, sedel in jo začel gledati.

»Lepo ti je tukaj,« je rekla Sara. »Randall je to naredil, kajne?«

Webster je pokimal. »Povzročil je več smeha kot v cirkusu. Moral sem ga s palico nagnati. In ti njegovi roboti! Bolj nori so od njega.«

»Ampak on dela čudežne stvari. Uredil je marsovsko sobo za Quentina, je preprosto zunaj sveta.«

»Vem,« je rekel Webster. »Na vsak način je hotel tule narediti sobo globinskega prostora.Rekel je, da bi to bilo nekaj za posedanje in premišljevanje. Užaljen je bil, ker mu nisem dovolil.«

S palčem sije podrgnil nadlaht leve roke in se zagledal v modrikasto meglico nad očeanom. Sara se je nagnila naprej, mu odmaknila palec.

»Še zmeraj imaš tiste bradaviče,« je rekla.

Zasmejal se je. »Moral bi jih odstraniti, a ne pridem do tega. Menda

preveč delam. Doslej so že postale del mene.«

Spustila ga je in še naprej je drgnil bradavico.

»Zaposlen si,« je rekla. »Ni te.Kako knjiga?«

»Pripravljena za pisanje,« je rekel Webster. »Zdaj jo skiciram po poglavjih. Danes sem preveril zadnjo stvar. Moram biti prepirčan, veš. Gre za neko mesto pod staro zgradbo Solarne uprave. Porineš nek vzvod in...«

»In kaj?«

»Ne vem,« je rekel Webster. »Nekaj sc zgodi, domnevam. Moral bi ugotoviti, kaj, to da ne morem zbrati poguma, da bi to naredil. Še preveč sem kopal po prahu zadnjih dvajsetih let, da bi to še pogrešal.«

»Zdiš se, kot da bi zgubil pogum, John. Utrujen si. Ni sc ti treba utrujati. Ni razlogov. Moraš se gibati. Hočeš kozarček?«

Odkimal je. »Ne, Sara, hvala. Menda nisem razpoložen. Bojim se,Sara... bojim.«

»Bojiš se?«

»Ta soba,« je rekel Webster. »Iluzija. Ogledala, ki ponujajo iluzijo daljave. Ventilatorji, ki pihajo zrak, povzročajo valove. Sintetično sonče. Če mi ni sonče všeč, samo pritisnem na stikalo in takoj dobim luno.«

»Iluzija,« je rekla Sara.

»Točno to,« je rekel Webster. »To je vse, kar imamo. Ni resničnega dela ne zaresne zaposlenosti. Nični, za kar bi delali, ni mesta, kamor bi šli. Delam že dvajset let in napisal bom knjigo, a noben živ je ne bo prebral. Samo čaš bi zapravljali s tem, tega pa nočejo. Ne bojih zanimalo. Samo priti bi morali in prositi za izvodpa tudi če tega ne bi hoteli storiti, bi bil tako srečen, da nekdo hoče brati, da bi jim ga sam odnesel. A noben ne bo hotel. Pridružila se bo na polici drugim že napisanim knjigam. In ka j imam jaz od tega? Pazi... povedal ti bom. Dvajset let dela, dvajset let zmote, dvajset let duhovnega zdravja.«

»Vem,« je blago rekla Sara. »Vem, John. Zadnje tri slike...«

Naglo je dvignil pogled. »Ampak, Sara...«

Odkimala je. »Ne, John. Nihče jih ni hotel. Niso v modi. Naturalizem je preživel. Zdaj je moderen impresionizem. Packarije...«

»Preveč smo bogati,« je rekel Webster. »Vsega imamo preveč. Vse nam je zapuščeno - vse in nič. Ko je Človeštvo prešlo na Jupiter, je tistih nekaj, ki so ostali, nasledilo Zemljo, ta pa je bila preveli- ka za njih. Niso vedeli, kaj bi, niso znali upravljati z njo. Mislili so, dajo posedujejo, a so v resnici bili posedovani. Posedovale in gospodarile so jim stvari in jim vlivale strahospoštovanje tega, kar se je zgodilo v preteklosti.«

Iztegnila je roko in se dotaknila njegove roke.

»Ubogi John,« je rekla.

»Ne moremo se sprenevedati,« je rekel. »Nekega dne bomo morali nekateri izmed nas pogledati resnici v oči, znova začeti... iz ničesar.«

»Jaz...«

»Prosim,Sara?«

»Prišla sem,da se posloviva.«

»Da se posloviva?«

»Hočem se uspavati.«

Zgrožen je skočil na noge. »Ne, Sara!«

Prisiljeno se je zasmejala. »Zakaj ne greš z mano, John? Za nekaj sto let. Morda bo vse drugače, ko se prebudiva.«

»Samo zato, ker nihče noče tvojih platen. Samo zato, ker...«

»Zaradi tistega, kar si malo prej rekel. Iluzija, John. Vedela sem to, čutila, a nisem mogla tega razrešiti.«

»Toda tudi Sen je iluzija.«

»Vem. Ampak ti ne veš kaj je iluzija. Misliš, da je resnično. Nimaš inhibicij ne strahov razen tistih, ki so namerno predvideni. Naraven je,John... naravnejši od življenja. Odšla sem do Templja in tam so mi vse razložili.«

»In ko se boš prebudila?«

»Si prilagojen. Prilagojen kakršnemukoli življenju, kadarkoli se prebudiš. Kot da si mu pripadal od vsega začetka. Morda pa bo čelo bolje. Kdo ve? Morda bo bolje.«

»Ne bo,« je mračno rekel John. »Razen če ne bo kdo kaj ukrenil. Ljudstvo pa, ki beži v Sen, da bi se skrilo, se ne bo znova zmigalo.«

Sklj učila se je na stolu in znenada ga je postalo sram.

»Ne bom te skušal odvrniti,« je rekel Webster. »Premislila si o tem, veš, kaj hočeš.«

Ni bilo zmeraj tako s človeško vrsto, je pomislil. Nekoč, pred tisoč leti, bi človek razpravljal okrog tega. Toda juwainizem je končal z vsemi drobnimi spori. Juwainizem je opravil z mnogimi stvarmi.

»Zmeraj sem mislila,« je nežno rekla Sara, »da boval ahko ostala skupaj...«

Nestrpno se je premaknil. »To je samo še ena stvar, ki sva jo izgubila, še ena stvar, ki jo je človeška vrsta opustila. Če razmisliš, smo veliko izgubili. Družinske vezi in posle, delo in smisel.«

Obrnil se je in jo odkrito pogledal. »Če se hočeš vrniti, Sara...«

Odkimala je.»Ni vredno, John. Preveč let je minilo.«

Strinjal se je. Ni imelo smisla zanikati.

Vstala je in ponudila roko. »Če se boš kdaj odločil uspavati, se pozanimaj, kje sem. Zahtevala bom, da ti rezervirajo prostor zraven mene.«

»Ne verjamem, da se bom kdaj odločil,« je rekel.

»Prav. Zbogom, John.«

»Počakaj malo, Sara. Nič nisi rekla o najinem sinu. Včasih sem ga pogostokrat videval, toda...«

Veselo se je zasmejala. »Tom je že skoraj odrasel mož, John. In zelo čudno je. On...«

»Tako dolgo ga nisem videl,« je znova rekel Webster.

»Ni čudno. Ne more se umiriti v mestuzaradi svojega poslanstva. Menda ima to po tebi Pionirski na nek način. Ne vem,kako naj bi človek temu drugače rekel.«

»Misliš na kakšno novo raziskovanje, nekaj nenavadnega.«

»Nenavadno, ja, toda ne raziskovanje. Preprosto gre v gozd in tam sam živi. Z nekaj prijatelji. Vzamejo vrečko soli, čebulo inpuščičeja, to je čudno,« je priznala Sara, »vendar se dobro zabava. Pravi, da se tako nekaj nauči. On zares izgleda zdrav. Kot volk. Močan in vitek in v očeh ima nekakšen pogled.«

Obrnila se je in se napotila stran.

»Pospremil te bom do vrat,« je rekel Webster.

Odkimala je. »Ne. Raje ne.«

»Pozabila si bokal.«

»Obdrži ga, John. Tam, kamor grem, ga ne bom potrebovala.«

Webster si jenataknil ‘plastično čepico za razmišljanje’, pritisnil na gumb stroja za pisanje na pisalni mizi.

Šestindvajseto poglavje, je pomislil, stroj je zaškrtal in napisal: ‘XXVI.poglavje’.

Za hip sije Webster razbistril možgane, zbirajoč dejstva, urejajoč podobo, potlej je znova začel. Stroj je zaropotal, zaklokotal in nadaljeval z ustaljeno hitrostjo:

Stroji so še naprej delali, roboti so upravljali z njimi kakor prej in proizvajali so vse stvari, ki so jih proizvajali tudi prej.

Roboti pa so delali, ker so vedeli, da je njihova pravica delati, pravica in dolžnost delati tisto, za kar so narejeni.

Stroji so še naprej delali in roboti so nadaljevali in proizvajali bogastvo, kakor da bi obstajali ljudje, ki ga bodo izkoriščali, kakor da je tu milijon ljudi, namesto ubogih pet tisoč.

Teh pet tisoč, ki so ostali, pa so bili zapuščeni, znenada so se znašli kot gospodarji sveta, ki je bil opremljen za milijone, nenadoma so imeli bogastvo in usluge, ki so še pred nekaj meseci pripadali milijonom.

Ni bilo vlade, ker ni bilo potrebe po vladi, kajti vse zločine in zlorabe, ki jih je nekdaj preprečevala vlada je ravno tako uspešno preprečevalo bogastvo. Nasilni zločini so bili praktično že zdavnajeliminirani iz človeške družbe in ker je bil ekonomski pritisk zmanjšan na stopnjo, na kateri so lastninske praviče prenehale biti vir trenj, je potreba po vladi presahnila. V resnici je usahnila potreba za mnogimi ustaljenimi navadami ter ugodnostmi, ki jih je človek tovoril od začetka menjave. Ni bilo potrebe po valuti, ker menjava ni imela nobenega smisla v svetu, v katerem je človek, da bi si pridobil kakšno stvar, lahko to lezahteval ali si jo sam vzel.

Ko je ekonomski pritisk popustil, so se zmanjšali dnižbeni pritiski. Človeku se ni več zdelo potrebno podrejati standardom in navadnim zakonom, ki so odigrali tako veliko vlogo vpostjupiterjevskem svetu kot indikacija komercialnega karakterja.

Religija, ki je že leta zgubljala tla, je povsem izginila. Družinska skupnost, ki sta jo tradicija in ekonomska potreba za skrbnikom in zaščitnikom držali skupaj, je razpadla. Moški in ženske so živeli skupaj, kakor so hoteli, razhajali so se, kadar so želeli. Ker ni bilo nobenega ekonomskega, nobenega družbenega razloga, ki bi temu zopcrval.

Webster je prenehal misliti in stroj je tiho zapredel. Dvignil je roke, snel čepico, znova prebral zadnji pasus končepta.

Tu, je pomislil, tuje korenina vsega. Če bi družine ostale skupaj. Če bi s Saro ostala skupaj.

Premišljujoč je drgnil bradaviče na nadlahti: Sprašujem se, ali ima Tom priimek po meni ali po njej. Ponavadi vzamejo materino ime. Spominjam se, da sem ga tudi sam nosil na začetku, dokler ni mati zahtevala, da ga spremenim. Rekla je, da bi bilo to všeč očetu, ona pa da nima nič proti; da je oče ponosen na svoje ime in jaz sem njegov edini otrok. Potlej pa je imela še otroke.

Če bi le ostali skupaj. Tedaj bi bilo vredno živeti zavoljo nečesa. Če bi ostala skupaj, Sara ne bi odšla uspavati se, ne bi ležala v rezrevoarju s tekočino v stanju izumrlosti, s’češico za sanje’ na glavi.

Sprašujem se, kakšen sen sije izbralakakšno obliko sintetičnega življenja. Hotel sem sem jo vprašati, a si nisem drznil. Konec koničev se tega ne sprašuje.

Iztegnil je roko, znova vtel kapo, zbral misli. Stroj je oživel:

Človek je bil zmeden. Toda ne za dolgo. Človek je poskušal. Toda ne za dolgo.

Kajti tistih pet tisoč ni moglo nadaljevati dela milijonov, ki so odšli na Jupiter, da bi zaživeli boljše življenje v tujih telesih. Teh pet tisoč ni imelo znanja niti sanj ne vzpodbude.

Tu so bili tudi psihološki faktorji. Psihološki faktor tradicije, ki je kakor tovor pritiskal na človeške ume, ki so ostali na Zemlji. Psihološki faktor juwainizma, ki je ljudi prisiljeval, da so pošteni do sebe in do drugih in ki je nazadnje nagnal ljudi, da uvidijo brezupnost stvari, ki so sc jih trudili narediti. Juwainizem ni puščal prostora za lažen pogum. Lažen, nor pogum, ki ne ve, zoper kaj vstaja pa je bilo tisto, kar je teh pet tisoč najbolj potrebovalo.

Kar so storili, se je izgubljajo v primeri s tistim, kar je bilo narejeno prej in končno so doumeli, da je za pet tisoč ljudi sen milijonov prevelika zadeva, da bi se v njej preizkušali.

Življenje je bilo lepo. Zakaj bi skrbeli? Bila je hrana in obleka in streha nad glavo, človeška družba in razkošje in zabava - imeli so vse, kar sije človek lahko zaželel.

Človek je dvignil roke od poskusov. Zabaval se je. Človeški dosežek je postal ničelcn faktor, človeško življenje pa nesmišelen raj.

Webster je znova snel čepico in izključil stroj za pisanje.

Ko bi jo le kdo prebral, ko jo končam, je pomislil. Ko bi jo kdo prebral in razumel. Ko bi nekdo lahko doumel, kam gre človeško življenje.

Lahko bi jim seveda povedal. Lahko bi stopil ven in enega za drugim zagrabil in jih močno držal, dokler jim ne bi povedal, kaj mislim. Razumeli bi, ker bi juwainizem povzročil, da bi razumeli. Ampak ne bi se zmenili. Zavrgli bi to nekam vzad v glavo, da se s tem nikdar več v prihodnosti ne spogledajo in nikdar ne bi imeli časa potruditi se in tisto znova privleči na dan.

Še naprej bi počeli neumnosti, ki jih delajo zdaj, zganjajoč trapaste navdihe, ki so si jih prisvojili namesto dela. Randall z njegovim tropom bedastih robotov, ki tavajo naokrog in prosijo, naj jim bo dovoljeno preurediti hiše njihovih sosedov. Balentrey, ki preživlja dolge ure in si izmišlja nove alkoholne zvarke. Ja, in John Webster, ki je zapravil dvajset let, brskajoč po zgodovini nekega edinega mesta.

Vrata so tiho zaškripala in Webster se je obrnil. V sobo je neslišno kot mačka vstopil robot.

»Ja, kaj je,Oscar?«

Robot je obstal, nerazločna pojava v napol osvetljeni somračni sobi.

»Čas za večerjo je, gospod. Prišel sem vas vprašat...«

»Kar hočeš,« je rekel Webster. »In, Oscar, lahko pripraviš ogenj.«

»Ogenj je pripravljen, gospod.«

Oscar je neslišno šel prek sobe in se nagnil nad kaminom. V roki se mu je zasvetlikal plamen in iskra je vzplamtela.

Webster se je sprostil na stolu in gledal plamen, ki je oblizoval les; slišal je tisto slabotno piskanje in praskanje lesa, ko začne goreti, šumenje v grlu kamina.

»Le poje, gospod,« je rekel Oscar.

»Je tudi tebi všeč?«

»Zares mi je všeč.«

»Spomini na prednike,« je resno rekel Webster. »Spomini na roko, ki je to naredila.«

»Se vam zdi, gospod?« je vprašal Oscar.

»Ne, Oscar, šalil sem se. Anahronizmi, to sva midva. Danes ne prižiga ognja veliko ljudi. Ni potrebe. Toda nekaj je v njem, nekaj čistega in prijetnega.«

Zagledal se je v platno nad kaminom, zdaj osvetljeno od plamenov. Oscar je ujel njegov pogled.

»Zares škoda za gospodično Saro, gospod.«

Webster je odkimal. »Ne, Oscar, hotela je tako. Tako je, ko končaš eno življenje in začneš drago. Ležala bo tam v Templju, leta uspavana in živela drugo življenje. In to, Oscar, bo srečno življenje. Kajti tudi ona bi si ga tako predstavljala.«

V mislih se je vrnil na druge dni v tej isti sobi.

»Ona je naslikala to sliko, Oscar,« je rekel. »Dolgo je delala na njej in se trudila ujeti stvar, ki jo je hotela izraziti. Smejala se je in mi govorila, da sem tudi jaz tak, kakršnega me vidi na sliki.«

»Ne vidim vas, gospod,« je rekel Oscar.

»Ne, nisem tukaj. Pa vendar, morda tudi sem. Ali del mene. Del mesta, od koder sem. Ta hiša na sliki, Oscar, to je hiša Websterjevih v Severni Ameriki. Jaz pa sem Webster. Samo da sem daleč od hiše, daleč od ljudi, ki so to hišo zgradili.«

»Severna Amerika ni tako daleč, gospod.«

»Ne,« je rekel Webster. »Prostorsko ni tako daleč. A je daleč v drugem smislu.«

Začutil je toploto ognja, ki je prihajala prek sobe in ga ovijala.

Daleč. Se prevečdaleč - in v napačni smeri.

Robot se je tiho premaknil in tapkajoč po preprogi odšel iz sobe.

Delala je dolgo in se zelo trudila, da bi ujela stvar, ki jo je hotela izraziti.

In kaj je to bilo? Nikdar je ni vprašal in nikdar mu ni povedala. Zmeraj je mislil, se je spomnil, da je bil to način, na kakršen se je dim, gnan od vetra, vil proti nebu, način, kako se je hiša privijala k tlom, se spajala z drevjem in travo, stisnjeni v nevihti, ki je divjala nad zemljo.

Morda pa je bilo to nekaj drugega. Kak simbolizem. Nekaj, kar je delalo hišo istovetno z ljudmi, ki sojo zgradili.

Vstal je in stopil bliže, obstal pred ognjem z nagnjeno glavo. Razločno so se videle poteze s čopičem in slika je bila manj podobna sliki, kot če si jo gledal z razdalje. Stvar tehnike. Osnovne poteze in odtenki, doseženi s čopičem, da bi bila ustvarjena iluzija.

Gotovost. Gotovost, ki jo je čutiti po tem, kako hiša čvrsto stoji na svojih štirih vogalih. Upornost po tem, kako je postala del same zemlje. Strogost, vztrajnost in določena duhamomost.

Cele dneve je sedela s pogledom, uperjenim v hišo, pozorno skicirala, počasi slikala, pogosto sedela in opazovala, ne da bi kaj delala. Bili so psi, je govorila, in roboti, vendar jih ni vnesla na sliko, ker je hotela samo hišo. Eno izmed tistih majhnih hiš, ki so še ostale na zemlji. Stoletja zanemarjane, ostale so se zrušile, vrnile zemljo divjini.

Toda v tej so bili psi in roboti. En velik robot, jer ekla, in veliko majhnih.

Webster se ni menil za to - preveč je bil zaposlen.

Obrnil se je okrog sebe in se vrnil k mizi.

Čudna stvar, če premisliš. Da psi in roboti živijo skupaj. Nek Webster se je nekoč ubadal s psi in jih skušal popeljati na pot njihove lastne civilizacije, razv iti novo civilizacijo psa in človeka.

V    njem so oživele drobtiniče spominanapol pozabljeni drobni fragmenti izročila, ki so skoz čas prodrli v hiši Websterjev. Tuje bil nek robot z imenom Jenkins, ki je služil rodbini od samega začetka; nek starec, ki je sedel na travniku pred hišo, gledal zvezde in čakal sina, ki se ni nikdar vrnil. Nad hišo pa je lebdelo prekletstvo, ker so dopustili, da je svet izgubil Juwainovo filozofijo.

V    enem izmed kotov sobe je stal vizor, skoraj pozabljen kos pohištva, nekaj, kar se je redko uporabljalo. Ni bilo potrebe. Ves svet je bil tukaj, v Ženevi.

Websterje vstal, se napotil proti vizorju, obstal in se zamislil. Klicane kombinacije so bile zabeležene v imeniku, toda kje je imenik? Najbrž nekje na njegovi mizi.

Vrnil se je do mize in začel brskatpo predalih. Že vznemirjenje besno ril kot terier, ki koplje za kostjo.

Jenkins, starodavni robot, se je podrgnil po kovinski bradi s kovinskimi prsti. To je počel, kadar je bilg loboko zamišljennesmišelen, razdražljiv gib, ki se ga je nalezel pri svojem dolgem druženju s človeško vrsto.

Očije znova obrnil proti majhnemu črnemu psu, ki je sedel na tleh zraven njega.

»Torej je bil volk prijateljsko razpoložen,« je rekel Jenkins. »Ponudil ti je zajea.«

Ebenezar je vznemirjeno poskočil ob njegovih nogah. »Bil je eden izmed tistih, ki smo jih hranili minulo zimo. Iz tistega tropa, ki smo ga skušali udomačiti.«

»Bi znova prepoznal tistega volka?«

Ebenezar je pritrdil.

»Ujel sem njegov vonj,« je rekel. »Spomnil bi se ga.«

Shadow je podrsal s stopali po tleh. »Poslušaj, Jenkins, a mu ne boš pripeljal eno okrog ušes? Moral bi prisluškovati, on pa je pobegnil. Ni imel kaj zajče preganjat...«

Jenkins je strogo rekel: »Tebe bi bilo treba nagarbat, Shadow. Zaradi tvojega stališča. Ti si dodeljen Ebenezarju, del njega moraš biti. Ti nisi osebnost. Predstavljaš le Ebenezarjeve roke. Če bi imel roke, ti ne bi bil potreben. Nisi njegov mentor niti njegova vest. Samo njegove roke. Zapomni si to.«

Shadow je uporno podrsal po tleh. »Pobegnil bom,« je rekel.

»Šel boš k divjim robotom, domnevam,« je rekel Jenkins.

Shadow je pritdil. »Srečni bi bili, če bi se jim pridružil. Oni delajo stvari. Potrebujejo vsako pomoč, ki jo lahko dobijo.«

»Razsuli bi te na koščke,« je kislo rekel Jenkins. »Nimaš šole, nobenih sposobnosti, ki bi te enačile z njimi.«

Obrnil se je k Ebenezarju. »Imamo druge robote.«

Ebenezar je odkimal. »Šhadow je dober. Poznava se. Rešuje me, da ne postanem len, drži me na nogah.«

»To je dobro,« je rekel Jenkins. »Nadaljujta. In če boš znova po naključju lovil zajče tam zunaj, Ebenezar, in če znova naletiš na tistega volka, ga skušaj civilizirati.«

Žarki soniča, ki je zahajalo, so se zlivali skoz okna, napolnjujoč prastaro sobo s toploto poznega pomladnega večera.

Jenkins je mimo sedel na stolu in posluša lzvoke, ki so prihajali od zunajzvonenje medenine, lajanje ščenet, tope udarče sekire, ki je sekala drva za kamin.

Ubogi malček, je pomislil Jenkins. Izvlekel se je ven, da bi preganjal zajea, ko bi moral prisluškovat. In preveč dalečin preveč hitro. Moral bom biti pozoren na to. Moram paziti, da ne propadejo. Ko bo prišla jesen, bomo prekinili delo za teden ali dva in šli na lov na rakune. To bo za njih fantatsično.

Čeprav bo prišel dan, ko ne bo več ne lova na rakune ne preganjanja zajčevdan, ko bodo psi končno vse udomačili, ko bodo vsa divja bitja stvori, ki mislijo, govorijo, delajo. Nor sen in oddaljentoda, je pomislil Jenkins, ne bolj nor in ne bolj oddaljen od nekaterih človekovih sanj.

Morda čelo boljši od človekovih sanj, ker oni nimajo nič od tiste krutosti, ki si jo je človeška vrsta izmišljala, nimajo za cilj tisto mehansko brutalnost, ki jo je človeška vrsta razvila.

Neka nova civilizacija, nova kultura, nov način mišljenja. Mistična morda in vizionarska, toda tudi človek je bil vizionar. Prodiranje v skrivnosti, mimo katerih je človek zdrvel kot mimo nečesa, kar ni vredno izgubljanja časa, čistih praznovernosti, ki niso mogle imeti znanstvenih osnov.

Stvari, ki znenada udarijo sredi noči. Stvari, ki se tihotapijo okrog hiše in psi se dvignejo in režijo, v snegu pa ni sledov. Zavijanje psov, ko nekdo umre.

Psi so vedeli. Psi so vedeli veliko prej, preden jim je dan jezik za govorjenje, kontaktne leče za branje. Na tej poti niso prišli tako daleč kot človek - niso bili cinični niti skeptični. Verjeli so tistemu, kar so slišali in občutili. Niso si izmislili praznoveija kot forme voljnega mišljenja, kot zaščite pred nevidnimi stvarmi.

Jenkins se je znova obrnil k mizi, vzel pero in se nagnil nad svetilko pred seboj. Pero je zaškripalo pod pritiskom.

Ebenezar poroča o prijateljskih občutkih pri volku. Predlagati svetu, da Ebenezarja razreši dolžnosti prisluškovalca in mu naloži, da naj stopi v stik z volkom.

Dobro bi bilo, je premišljeval Jenkins, imeti volkove za prijatelje. Bili bi sijajni izvidniki. Boljši od psov. Močnejši, hitrejši, malček zahrbtni. Lahko bi pazili na divje robote prek reke in olajšali delop som.Pazili na pasti mutantov.

Jenkins je odkimal. Nikomur ni mogoče verjeti te čase. Z roboti se zdi vse v redu. Obnašajo se prijateljsko, včasih pridejo na obisk, od časa do časa priskočijo na pomoč. Kot pravi sosedje pravzaprav. A nikdar se ne ve.

In sestavlajo stroje.

Mutanti nikdar nikogar ne vzničmiijajo in jih je poredko videti.Toda tudi njih je treba opazovati. Nikdar ne veš, kakšno hudičevstvo pripravljajo. Spomni se, kaj so naredili človeku. Tisto umazano podtikanje z juwainizmom, ko so jim ga predali v trenutku, ko je bila vrsta obsojena na smrt.

Ljudje. Za nas so bili bogovi in zdaj so izginili. Pustili so nas same. No, nekaj jih je še v Ženevi, toda njih ne moremo vznemirjati, ne zanimamo jih.

Sedel je v polmraku, misleč na viski je, ki jih je nosil, na dela, ki jih je opravljal, na dneve ,ko so Wcbstcrjevi živeli in umirali med temi zidovi.

In zdajočespovednik za pse. Ljubki mali hudiči, bistri in ostroumniin močno se trudijo.

Zvonec je tiho zabrnel in Jenkins se je naglo vzravnal na svojem stolu. Znova je zabrnelo in na televiziji je zatrepetala zelena svetloba. Jenkins je vstal, nejeverno je bolščal v televizijo.

Nekdo kliče!

Nekdo kliče po skoraj tisoč letih!

Zamajal se je naprej, padel na stol, z drhtečimi prsti premaknil stikalo, ga obrnil.

Stena pred njim se je stopila in znašel se je iz obraza v obraz s človekom za mizo. Za človekom je plamen iz kamina osvetljeval sobo z visokimi okni iz obarvanega stekla.

»Ti si Jenkins,« je rekel človek, nekaj na njegovem obrazu pa je prisililo Jenkinsa, da je kriknil.

»Vi...vi...«

»Jaz sem John Webster,« jer ekel človek.

Jenkins je položil dlani na televizijo, sedel vzravnan in otrpel, prestrašen zaradi nerobotskih emocij, ki so pretresale njegovo kovinsko bitje.

»Kjerkoli bi vas spoznal,« je rekel Jenkins. »Njihov videz imate. Vašega bi prepoznal. Predolgo sem delal za vas. Stregel pijačo in...in...«

»Ja, vem,« je rekel Webster. »Tvoje ime se z generacijami prenaša do nas. Zapomnili smo si te.«

»Ste v Ženevi, John?« Potlej se je Jenkins spomnil. »Hočem reči, gospod.«

»Ni potrebno,« je rekel Webster, »ljubše mi je, če me kličeš John. Ja, v Ženevi sem. Toda rad bi te videl. Sprešujem se,če je to mogoče.«

»Hočete reči,da bi prišlis em?«

Webster je prikimal.

»Toda hiša je prepolna psov, gospod.«

Webster se je zasmejal. »Govorečih psov?« je vprašal.

»Ja,« je reke 1 Jenkins, »in veseli bodo, če vas vidijo. Vedo vse o družini. Zvečer posedajo naokrog in se uspavajo z zgodbami iz starih dni...in...«

»Kaj, Jenkins?«

»Tudi jaz bom vesel, če vas bom videl. Bilo je tako pusto!«

Bog je prišel.

Čepeč v mraku je Ebenezar vzdrhtel ob tej misli. Če bi Jenkins vedel, da sem tukaj, je pomislil, bi me dobro nahrulil. Jenkins jer ekel, da ga moramo vsaj nekaj časa pustiti pri miru.

Ebenezar se je privlekel na svojih neslišnih, mehkih blazinicah šap, začel je vohljati okrog kabineta. In vrata so bila odprtakomaj manjša razpoka!

Legel je na trebuh in poslušal, ampak nič ni bilo mogoče slišati. Zaznal je samo vonj, neznan, oster vonj, ob katerem so se mu nasršile dlake vzdolž hrbta v nenadnem, komaj vzdržljivem zanosu.

Vrgel je hiter pogled prek ramena, toda nič se ni premikalo. Jenkins je bil tam v jedilnici in je govoril psom, kako se morajo dostojno obnašati, Shadow pa je odšel nekam po robotskih opravkih.

Ebenezar je tiho in previdno s smrčkom porinil vrata, da so se malče bolj razprla. Še enkrat je porinil in odprla so se napol.

Človek je sedel pred kaminom v velikem naslonjaču, dolge noge je imel prekrižane, roke sklenjene na trebuhu.

Ebenezar se je še bolj stisnil k tlom in tiho in nejevoljno komaj slišno zacvilil.

Ob tem zvoku se je John Webster naglo vzravnal.

»Kdo je tam?« je vprašal.

Ebenezar je zledenel na tleh in začutil, kako mu od utripa srca trza telo.

»Kdo je tam?« je znova vprašal Webster, potem je opazil psa.

Ko je znova spregovoril, je bil njegov glas blažji: »Vstopi, bratec. Daj, vstopi.«

Ebenezar se ni premaknil.

Webster je počil s prsti proti njemu. »Nič ti nočem. Daj, vstopi. Kje so ostali?«

Ebenezar je skušal vstati, skušal se je plaziti po tleh, a so se mu kosti spremenile v gumo, kri v vodo. Človek pa je stopal proti njemu z dolgimi koraki.

Videl je, kako se sklanja nadenj, začutil je močne roke pod svojim telesom, vedel je, da ga dviga. In v nozdrvehje močno začutil vonj, ki ga je začutil že pri odprtih vratihpritegljiv božanski vonj.

Roke so ga stisnile ob čudno tkanino, ki jo je človek nosil namesto krzna in nek glas mu je začel prepevatne besed, marveč opogumljanje.

»Torej si me prišel obiskat,« jer ekel John Webster. »Izmaknil si se in me prišel pogledat.«

Ebenezar je onemoglo prikimal. »Saj se ne jeziš, a ne? Ne boš povedal Jenkinsu?«

Webster je odkimal. »Ne, ne bom povedal Jenkinsu.«

Sedel je in Ebenezar mu je sedel v naročje in mu gledal v obrazmočan, razbrazdan obraz, na katerem so bile ob svitu ognja poteze še bolj poudarjene.

Websterjeva roka se je dvignila in ga pobožala po glavi, Ebenezar pa je zacvilil od pasje sreče.

»To je tako ,kot če prideš domov,« je rekel Webster nekam mimo psa. »Kot da si bil dolgo časa na poti in si se potlej vrnil domov. Minilo pa je toliko časa, da ga ne prepoznaš. Ne poznaš pohištva, ne prepoznaš razporejenosti prostorov. Toda po občutku veš, da je to stara znana hiša in srečen si, ker si prišel.«

»Všeč mi je tukaj,« je rekel Ebenezar, misleč na Websterjevo naročje, a ga je ta narobe razumel.

»Seveda ti je všeč,« je rekel. »To je ravno tako tvoja kot moja hiša. V resnici bolj tvoja, kajti ti si ostal tukaj in skrbel zanjo, jaz pa nisem živel v njej in sem pozabil nanjo.«

Potrepljal je Ebenezarja po glavi in ga potegnil za ušesa.

»Kako ti jei me?« je vprašal.

»Ebenezar.«

»In kaj ti delaš, Ebenezar?«

»Prisluškujem.«

»Prisluškuješ?«

»Ja,to je moje delo. Prisluškujem koblijem.«

»In jih slišiš?«

»Včasih. Nisem najboljši v tem. Mislim na to, kako bi preganjal zajče in tako zgubljam pozornost.«

»In kaj slišiš?«

»Razne stvari. Včasih koblije, ki hodijo, včasih samo ropotajo.

Včasih pa se pogovarjajo. Čeprav največkrat mislijo.«

»Poslušaj, Ebenezar. Zdi se mi, da ne vem, kam naj uvrstim te koblije.«

»Saj niso na nobenem mestu,« je rekel Ebenezar. »Vsaj ne na tej Zemlji.«

»Ne razumem.«

»To je tako, kot da bi bila neka velika hiša.« je rekel Ebenezar. »Velika hiša z mnogo sobami. In z vrati med sobami. In če se nahajaš v eni sobi, lahko slišiš kogarkoli v drugih sobah, le do njega ne moreš priti.«

»Seveda lahko,« je rekel Webster. »Samo skoz vrata moraš.«

»Ampak vrat ne moreš odpreti,« je rekel Ebenezar. »Za vrata sploh ne veš. Prepričan si, da je soba, v kateri se nahajaš, edina v hiši. In tudi, če bi vedel za vrata, jih ne bi mogel odpreti.«

»Govoriš o dimenzijah.«

Ebenezarjevo čelo se je nabralo od zaskrbljenega premišljevanja. »Ne poznam besede, ki si jo izrekel. Dimenzije. Jaz sem ti povedal tako, kot je Jenkins povedal nam. Rekel je, da to v resnici ni hiša in niso sobe in da nam bitja, ki jih slišimo, verjetno niso podobna.«

Webster si je prikimal. Tako je bilo treba. Ne se vznemirjati. Delati počasi. Ne jih zmest z velikimi nazivi. Najprej jim omogoči, da dobijo predstavo in potem uvajajeksaktno in znanstveno terminologijo. In več kot verjetno je, da bi bila to umetno ustvarjena tenninologija. Tuje že ena skovana beseda. K_obli—bitja za zidom, stvori, ki jih je slišati, a jih ni moč identificiratiprebivalci sosednje sobe.

Kobli.

Kobli te bodo ujeli, če ne boš pazil.

To bi bil človeški način. Tega ne morem razumeti. Ne zmorem videti. Ne morem poskusiti. Ne morem analizirati. Dobro, potlej je ni. Ne obstaja .Utvara je, vilinec, kobli.

Kobli te bo ujel...

Tako je enostavneje, udobneje. Te je strah? Seveda, ampak to na svetu pozabljaš. In ne muči te, ne zasleduje. Zadosti močno pomisliš in ga z željo odženeš. Narediš utvaro iz tega viliniča in lahko se mu smejišpodnevi.

Topel, vlažen zrak in hrapav jezik je obliznil Websteija po bradi in Ebenezar se je zvil od zadovoljstva.

»Všeč si mi,« je rekel Ebenezar. »Jenkins me ni nikdar takole pestoval. Nihče me ni nikdar tako pestoval.«

»Jenkins je zaposlen,« je rekel Webster.

»Seveda je,« se je strinjal Ebenezar. »Zapisuje stvari v neko knjigo. Stvari, ki jih psi slišimo, ko prisluškujemo in stvari, ki jih moramo narediti.«

»Ste slišali za Webstctje?« je vprašal moški.

»Smo. Vse vemo o njih. Ti si Webster. Mislili smo, da jih ni več.«

»Smo,« je rekel Webster. »Tukaj je bil eden ves čas. Jenkins je Webster.«

»Tega nam ni nikdar povedal.«

»Ni hotel.«

Ogenj se je pogasil in soba se je zmračila. Prasketavi plameni so pošiljali slabotne odseve po zidovih in tlu.

In še nekaj. Slišati je bilo komaj slišno šumenje, šepet,kakor da bi zidovi govorili. Stara hiša z davnimi spomini in polno življenja, vtisnjenega v zgradbo. Dva tisoč let življenja. Zgrajena, da bi trajala in je trajala. Zgrajena, da bi bila dom in še zmeraj jedomdostojno mesto, ki človeka objame in greje in si ga prisvaja.

V glavi so mu odzvanjali korakikoraki iz davnih časov, koraki, katerih zadnji odmev je zamrl pred mnogimi stoletji. Koraki Websterjevih. Tistih, ki so živeli pred menoj, tistih, ki jim je Jenkins stregel vse od njihovega rojstva pa do smrti.

Zgodovina. Tukaj je zgodovina. Zgodovina, ki valovi v zavesah, se plazi po tleh, sedi v kotih, opazuje z zidov. Živa zgodovina, ki jo človek čuti v kosteh in na plečih—sijaj zdavnaj umrlih oči, ki se vračajo.

Še en Webster, ojej! Ne izglcda bog ve kako. Nevreden. Rodovno drevo je svoje odigralo. Ni, kakršni smo bili mi svoj čas. Taje bojda zadnji.

John Webster se je premaknil. »Ne, nisem zadnji,« je rekel. »Imam sina.«

In to ni velika razlika. Pravi, da ima sina. Ampak on ne more biti bog ve kaj...

Webster je skočil s stola in Ebenezar mu je zdrsnil iz naročja.

»Ni res,« je zaklical Webster. »Moj sin...«

Znova je sedel.

Njegov sinje tam v gozdu z lokom in puščico, igra se, zabava se.

Poslanstvo, je rekla Sara, preden se je povzpela v hrib, da bi preživela sto let sna.

Poslanstvo, nedelo. Ne način življenja.Ne potreba.

Poslanstvo.

Umetna stvar. Stvar, ki nima začetka ne koniča. Stvar, ki jo človek lahko prekine vsak hip, ne da bi to kdo opazil.

Kot izmišljanje rečeptov za razne pijače.

Kot slikanje slik, ki jih nihče noče.

Hoditi naokrog s četo norih robotov in iskati ljudi, ki vam bodo dovolili preurediti hiše.

Pisati zgodovino, ki nikogar ne zanima.

Igratiselndijančealijamskegačlovekaalipionirjazlokominpuščico.

Izmišljati si stoletja dolge sanje za moške in ženske, ki so utrujeni od življenja in hrepenijo po domišljiji.

Moški je sedel na stolu, zagledan v ničevost, ki se je širila pred njim, groza in ničevost, ki sta se spreminjala v jutri in jutri.

Raztreseno je sklenil roke in s palčem podrgnil nadlaht leviče.

Ebenezar se je privlekel skoz s plameni prepreden somrak, položil je sprednje šape moškemu na koleno in se mu zagledal v obraz.

»Si si poškodoval roko?« je vprašal.

»A?«

»Si si poškodoval roko? Drgneš si jo.«

Webster se je na kratko zasmejal. »Ne, to so samo bradaviče.« Pokažal jih je psu.

»Juhu, bradaviče!« je rekel Ebenezar. »Nočeš jih, kajne?«

»Ne,« je Webster okleval z odgovorom. »Ne, mislim, da jih nočem. A nikdar nisem imel časa, da bi se jih znebil.«

Ebenezar je spustil smrček in z gobčem podmil Websterjevo nadlaht.

»Tako,« je zmagoslavno rekel.

»Kaj tako?«

»Poglej bradaviče,« je rekel Ebenezar.

Kos lesa se je zrušil v ognju in Webster je dvignil roko, jo pogledal na svetlobi.

Bradaviče so izginile. Koža je bila gladka in čista.

Jenkins je stal v mraku in poslušal tišino, mehko, zaspano tišino, ki pušča hišo seničam, napol pozabljenim korakom, zdavnaj izrečeni besedi, jezikom, ki mrmrajo in zidovom in šepetanju v draperijah.

Z eno samo mislijo je lahko noč postala dan, mojstrovina, izvedena z enostavno prilagoditvijo kontaktnih leč, toda starodavni robot je imel vid še zmeraj nespremenjen. Kajti tako je hotel, to je bil čas meditacije, dragočen čas, ko zdajšnjost odpade kot kačja koža in odide, preteklost pa se vrača in živi.

Ostali so spali, Jenkins ni. Ker roboti nikdar ne spijo. Dva tisoč let zavesti, dvajset stoletij popolneg časa, neprekinjenega niti z enim trenutkom nezavesti.

Dolgo časa, je pomislil Jenkins. Dolgo čelo za robota. Kajti preden je človek odšel na Jupiter, je bila večina robotov umaknjena iz službe, poslana v smrt, da bi prišli novi modeli. Novi modeli, ki so bili bolj podobni ljudem, bolj gladki in lepšega videza, ki so boljše govorili in hitreje reagirali s svojimi zapletenimi kovinskimi možgani.

Jenkins pa je ostal še naprej tak, ker je bil star in zvest služabnik, ker Websteijeva hiša brez njega ne bi bila dom.

»Radi so me imeli,« si je rekel Jenkins. V teh besedah je bila globoka utehauteha v svetu, v katerem je bilo zelo malo utehe, v svetu, v katerem je služabnik postal vodja in hotel znova postati služabnik.

Stal je pri oknu in gledal prek odprtega dvorišča na skupiniče hrastov, posejanih po hribu. Tema. Nikjer svetlobe. Včasih so bile tu luči. Okna, ki so sijala kot prijateljski žarki v prostrani deželi prek reke.

Toda človek je odšel in luči so izginile. Roboti luči niso potrebovali, ker so lahko videli v temi, kot je lahko videl tudi Jenkins, če je le hotel. Gradovi mutantov pa so bili ravno tako mračni ponoči, kot so bili grozljivi podnevi.

Zdaj je človek znova prišel, en človek. Prišel je, toda bržčas ne bo ostal. Nekaj noči bo prespal v veliki gosposki spalnici v drugem nadstropju, potlej se bo vrnil v Ženevo. Hodil bo po stari pozabljeni zemlji in gledal prek reke, brskal po knjigah, ki napolnjujejo zid kabineta, potlej bo vstal in odšel.

Jenkins se je obnil. Moram pogledati, kako je, je pomislil. Moram preveriti, če kaj potrebuje. Morda mu prinesem pijačo, čeprav se bojim, da se je ves viski pokvaril. Tisoč let je veliko časa za dobro steklenico viskija.

Napotil se je prek sobe in nanj se je spustil topel mir, tista intimna, notranja spokojnost iz starih dni, ko je srečen kot terier poskakoval za mnogimi opravki.

Ko je šel proti stopnicam, je obstal, da je zabrnel kratko melodijo v molu.

Samo pogledal bo in če John Webster spi, bo odšel, če pa ne spi, mu bo rekel: »Vam je udobno, gospod? Kaj potrebujete? Morda vroč punč?«

In se je vzpenjal po dveh stopnicah hkrati.

Kajti znova je delal za nekega Websterja.

John Webster je zravnan ležal na postelji, z nakopičenimi blazinami pod glavo. Postelja je bila trda in neudobna, soba tesna in zadušljivane kakor njegova spalnica v Ženevi, kjer človek leži na s travo obrasli obali zraven potoka, ki žubori in opazuje umetne zvezde,ki trepetajo na umetnem nebu. In vdihava umetni vonj umetnega cvetja, ki bo cvetelo dlje od človekovega življenja. Tu ni mrmrota skritega slapa, ni blcskctanja ujetih krcsnicsamo postelja in neuporabna soba.

Wcbstcr je položil dlani na stegna, pokrita z odejo in zvil prste, razmišljajoč.

Ebenezar se je samo dotaknil bradavic in že so izginile. In to se ni zgodilo po naključjubilo je namerno. Ni bil čudež, ampak povsem zavestna moč. Kajti čudeži včasih ne uspejo, Ebenezar pa je bil samozavesten.

Morda moč, vzeta iz druge sobe, moč, ukradena koblijem, ki jim je Ebenezar prisluškoval.

Polaganje rok na obolelo mesto, moč zdravilstva brez zdravil, kirurgije, ampak le z določeno močjo, nadvse specialnim znanjem.

V stari mračni dobi so nekateri ljudje zatrjevali, da posedujejo moč, s katero odstranijo bradaviče, kupovali so jih za novčič ali menjali za kaj ali izvajali kake druge hokuspokusein sčasoma, v časih, so bradaviče izginjale.

So tudi ti čudni ljudje prisluškovali koblijem?

Vrata so samo malček zaškripala in Webster se je naglo vzravnal. Iz teme je prišel glas. »Se počutite udobno, gospod? Kaj potrebujete?«

»Jenkins?« je vprašal Webster.

»Ja,gospod,« je rekel Jenkins.

Temna pojava se je topotajoč približala.

»Je, nekaj si želim,« je rekel Webster. »Rad bi sc pogovarjal s teboj.«

Zagledal se je v temno, kovinsko pojavo,ki je stala zraven postelje.

»O psih,«je rekel Webster.

»Tako se trudijo,« je rekel Jenkins. »In težko jim je. Ker nimajo nikogar, veste. Prav nikogar.«

»Tebe imajo.«

Jenkins je odkimal. »Jaz nisem dovolj, veste. Jaz sem samo... no, samo nekakšen mentor. Oni hočejo ljudi. Potreba po ljudeh jim je prirojena. Človek in pes sta bila skupaj tisoče let. Človek in pes, skupaj na lovu. Človek in pes, skupaj sta pazila na živino. Človek in pes, skupaj sta se bojevala proti sovražniku. Pes je stražil, medtem ko je človek spal, človek pa je delil zadnji košček hrane in sam ostajal lačen, da bi njegov pes jedel.«

Webster je pokimal. »Ja ,menda je tako.«

»Vsako noč si pripovedujejo o ljudeh,« je rekel Jenkins, »pred spanjem. Sedijo naokrog in eden izmed starih pripoveduje katero izmed zgodb, ki so prehajale iz roda v rod; sedijo in se sprašujejo, sedijo in upajo.«

»Toda kam gredo? Kaj skušajo narediti? Imajo kakšen načrt?«

»Lahko ga zaslutim,«je rekelJenkins.»Le slab odblesk nečesa,kar se bo morda zgodilo.Obdarjeni so z naravnimi močmi, veste. Zmeraj so bili. Nimajo mehaničnega čuta, kar je razumljivo, ker nimajo rok. Tam, kjer bi človek poslušal kovino, psi poslušajo duhove.«

»Duhove?«

»Bitja, ki jih vi, ljudje, imenujete duhove. Pa niso duhovi. V to sem prepričan. To je nekaj v sosednj isobi. Neka druga oblika življenja na drugi ravni.«

»Hočeš reči, da obstaja več ravni življenja, ki obstajajo hkrati na zemlji?«

Jenkins je pritrdil. »Začenjam v to verjeti, gospod. Imam zvezek, poln stvari, ki so jih psi slišali in videli in zdaj, po vseh teh dolgih letih, začenjajo dobivat določeno podobo.«

Potem je hitro nadaljeval. »Morda se motim, gospod. Saj veste, da nimam nobene izobrazbe. V starih časih sem bil dolgo služabnik, gospod. Skušal sem se naučiti potem... po Jupitru, toda bilo mi je težko. Nek robot mi je pomagal, da sem naredil prve majhne robote za pse in zdaj ti majhni proizvajajo lastno vrsto v delavnici, kadar jih potrebujemo še.«

»Toda psi...samo sedijo in poslušajo.«

»Ah, ne, gospod, delajo še marsikaj drugega. Poskušajo se sprijateljiti z divjimi živalmi in pazijo na divje robote in na mutante...«

»In ti divji roboti? Veliko jih je.«

Jenkins je pokimal. »Veliko, gospod. Razmetani so po majhnih taborih po vsem svetu. To so naredili, ker so bili pozabljeni na Zemlji, gospod. Tisti, ki niso bili več potrebni človeku, ko je ta odšel na Jupiter. Združili so se v skupine in delajo...«

»Delajo. Kaj delajo?«

»Ne vem, gospod. V glavnem stroje. Mehanske, veste. Sprašujem se, kaj bodo z njimi. Kako jih nameravajo uporabiti.«

»Tudi jaz se to sprašujem.«

Gledal je v somrak in se spraševalspraševal se je, kako je človek, zabit tam v Ženevi, izgubil zvezo s svetom. Kako to, da ni vedel, kaj delajo psi, ni vedel za majhne tabore pridnih robotov, za gradove zastrašujočih in osovraženih mutantov.

Izgubili smo zvezo, je pomislil Webster. Izključili smo se iz zunanjega sveta. Sami sebi smo ustvarili majhno nišo in se nadrenjali vanjov zadnje mesto na svetu. In nismo vedeli, kaj se dogaja zunajlahko bi vedeli, morali bivedeti, a nas ni zanimalo.

Čas je, je pomislil, da se znova lotimo dela.

Bili smo izgubljeni in prestrašeni in na začetku smo se trudili, toda na koniču smo enostavno pustili vse skupaj.

Prvikrat je tistih nekaj ljudi, ki so ostali, doumelo veličino vrste, prvikrat videlo velika dela, ki jih je ustvarila človeška roka. In skušali so jih obdržati, pa jim ni uspelo. Prihajali so do zaključkovker človek skoraj vse podreja razumu. Sami sebe so prepričevali, da v resnici ni duhov in imenovali stvari, ki ropotajo ponoči skrivnostno, z uglajeno besedo, ki jim je prišla na misel.

Nismo jih mogli obdržati, zato smo prinašali zaključke, pribežališče v zastoru besed, juwainizem pa nam je pomagal pri tem. Približali smo se oboževanju prednikov. Hoteli smo slaviti človeško vrsto. Nismo zmogli nadaljevati človekovega dela in zato smo ga hoteli ovenčat s slavo, poskušali smo ustoličiti ljudi, ki so to naredili. Kot skušamo ovenčati s slavo in ustoličiti vse dobre stvari, ki umrejo.

Postali smo rasa zgodovinarjev in z umazanimi prsti smo grebli po ostankih vrste, stiskajoč vsako drobno nepomembno dejstvo k prsim, kot da je najdragočenejši dragulj. In to je bila piva stopnja, navdih, ki nas je ohranjeval, ko smo doumeli, kaj smo v resniciusedlina v izpraznjenem kozarcu človeštva.

Toda premagali smo to. Vsekakor, to smo premagali. V času ene generacije. Človekje prilagodljivo bitjevse lahko preživi. Se pravi, nismo mogli graditi velike vesoljske ladje. Nismo mogli priti do zvezd. Nismo zmogli razplesti skrivnosti življenja.Torej kaj?

Bili smo nasledniki, zapuščeno nam je bilo nasledstvo, bili smo bogatejši, kot je bila katerakoli vrsta kdaj prej ali je mogla upati, da bo. In tako smo znova prihajali do zaključka in pozabili na slavo vrste, ker čeprav sičer bleščeča stvar, ni bila mučna in ponižujoča ideja.

»Jenkins,« je resno rekel Webster, »izgubili smo polnih deset stoletij.«

»Niste jih izgubili, gospod,« jerekel Jenkins. »Mogoče ste samo počivali. In zdaj lahko znova stopite ven.Se vrnete k nam.«

»Hočete, da se vrnemo?«

»Psi vas potebujejo,« jerekel Jenkins. »In tudi roboti. Ker ne eni ne drugi niso bili nikdar nič drugega kot človekovi služabniki. Izgubljeni so brez vas. Psigradijo civilizacijo, ampak to gre počasi.«

»Mogoče boljšo civilizacijo, kakršno smo si zgradili mi. Morda uspešnejšo. Ker naša ni uspela, Jenkins.«

»Finejšo,« je priznal Jenkins, »toda ne ravno praktično. Civilizacijo, zasnovano na bratstvu živalina psihičnem razumevanju in morda končnih komunikacijah ter vzpostavljanju zvez med svetovi, ki se prepletajo. Civilizacijo uma in razumevanja, toda nič preveč resnično. Brez zaresnih ciljev, z omejenimi mehanskimi sredstvile tipanje za resnico in tipanje v smeri, mimo katere je šel človek, ne da bi se ozrl.«

»In ti misliš, da bi človek lahko pomagal?«

»Človek bi lahko poskrbel za vodstvo,« je rekel Jenkins.

»Tisto pravo vodstvo?«

»Težko je na to odgovoriti.«

Ležeč v polmraku si je Webster obrisal znenada potne dlani v odejo, s katero je bil pokrit.

»Povej mi resnico,« je jezno rekel. »Človek bi lahko vodil, praviš. Toda človek bi znova lahko zavladal. Lahko bi stvari, ki jih delajo psi, zavrgel kot nepraktične. Zbral vse robote skupaj in izrabljal njihovo mehansko sposobnost na starinski način. In psi in roboti bi se posvetili človeku.«

»Seveda,« je rekel Jenkins. »Ker nekoč so bili služabniki. Toda človek je moderčlovek najboljše ve.«

»Hvala, Jenkins,« je rekel Webster. »Zares hvala.«

Zagledal se je v mrak in tam je videl napisano resnico.

Na tleh je še bilo videti njegovo sled, v zraku pa je bil oster vonj prahu. Radijumska žarnica je brlela nad tablo, stikalo, kolo in številčniče so čakali dan, ko bodo potrebni.

Webster je stal pri vratih, čuteč vlago kamna skoz prašno plesen.

Obramba, je pomislil, ko je gledal stikalo. Obambastvar, ki ne dopušča vstopa, naprava za popolno zapiranje mesta za vsa resnična in namišljena orožja, ki bi izmišljeni sovražnik utegnil uporabiti.

In nedvomno bi ta ista obramba, ki bi zadržala sovražnika zunaj, držala obleganče znotraj. Ne nujno, seveda, toda...

Šel je prek sobe in stopil pred stikalo, zgrabil ga je, ga nalahno premaknil, vedoč, da bo deloval. Potlej je hitro premaknil roko in stikalo je leglo namesto.

Daleč od spodaj je prišlo zamolklo, tiho šumenje in stroji so začeli delovati. Kažalci na instrumentih so vztrepetali in poskočili.

Webster se je z neodločnimi prsti dotaknil kolesa, ga obrnil okrog osi in kazalci so znova vztrepetali in poskočili prek ekrana. S hitro, zanesljivo roko je obrnil kolo in kazalciso udarili v skrajni zobec skale.

Naglo se je obrnil, z odsekanimi koraki odšel iz prostora, zaprl vrata za seboj in se povzpel po zdelanih stopnicah.

Da bo zdaj le delovalo, je pomislil. Da bo le delovalo. Pohitel je po stopnicah, medtem ko mu je kri butala v glavi.

Da bo le delovalo!

Spomnil se je brnenja strojev daleč spodaj, ko je obrnil stikalo. To je pomenilo, da obrambni mehanizemali vsaj njegov delše deluje.

Toda tudi če deluje, bo izvedel zadevo? Kaj, če zadržuje sovražnika zunaj, ne uspe pa zadržati ljudi znotraj?

Kaj če...

Ko je prišel na ulico, je videl, da se je nebo spremenilo. Siva, kovinska prevleka je zbrisala sonče in mesto je ležalo v somraku, le malcc ublaženem s samodejnimi uličnimi svetilkami. Lahen piš ga je pobožal po obrazu.

Nabran siv pepel iz zažganega papirja in zemljevida je še zmeraj ležal v kaminu in Webster je šel prek sobe, zgrabil grcbljico in začel besno razmetavat pepel, dokler ni ostalo niti sledu od tistega, kar je predstavljal.

Izginil, je pomislil. Zadnji ključ je izginil. Brez zemljevida, brez poznavanja mesta, ki si ga je on pridobival dvajset let, ne bo nikdar nihče našel tiste skrite sobe s stikalom in kolesom in inštrumenti pod neko osaljeno žarnico.

Nihče ne bo vedel, kaj se je v resnici zgodilo. Intudi, če bo kdo zaslutil, ne bo mogel biti na noben način gotov. In tudi če bo gotov, ne bo mogel ničesar storiti.

Pred tisoč leti to ne bi bilo tako. Kajti tedaj bi človek ob najmanjšem namigu razrešil vsak zadan mu problem.

Toda človek se je spremenil. Izgubil je staro znanje in stare veščine. Um mu je opešal. Živel je od danes do jutri, brez kakršnegakoli cilja, ki bi se bleščal pred njim. A je še ohranil stare razvaderazvade, ki so v njegovih očeh postale vrline in mu dvigale čeno. Ohranil je neupogljivo prepričanje, da je njegova vrsta edina, njegovo življenje edino življenje, ki nekaj pomeniozkosrčni egoizem, ki ga je naredil za samooklicanega gospodarja vesolja.

Zunaj na ulici je bilo slišati topot tekočih korakov in Webster se je obrnil od kamina proti visokim,ozkim in slepim oknom.

Zmedel sem jih, je pomislil. Prisilil sem jih k teku. Vznemirjeni so. Sprašujejo se, kaj je zdaj to. Stoletja se niso premaknili iz mesta, zdaj pa, ko ne morejo venhočejo vsi penasti to narediti.

Na obrazu se mu je razlil nasmeh.

Morda se bodo tako vznemirili, da bodo kaj ukrenili. Podgane v pasti hočejo narediti čudne stvariče prej ne znorijo.

In če v resnici pridejo venno, njihova pravica je, da to naredijo.

Če pridejo ven, potlej so s izaslužili, da znova zavladajo.

Šel je prek sobe, obstal za hip pri vratih, opazujoč sliko nad kaminom. Nerodno je dvignil roko proti njej in se poslovil s suhim, nerodnim pozdravom. Potem je odšel na ulico in se povzpel na hribpo poti, po kateri je pred nekaj dnevi odšla Sara.

Robot v Templju so bili ljubeznivi in pozorni, tihe hoje in dostojanstveni. Odvedli so ga do mesta, kjer je ležala Sara in mu pokažali sosednji oddelek, ki ga je rezervirala zanj.

»Hoteli si boste izbrati sanje,« je rekel predstavnik robotov. »Lahko vam pokažemo veliko vzorčev. Lahko jih povašem okusu zmešamo. Lahko...«

»Hvala,« je rekel Webster. »Nočem sanjati.«

Robot je razumevajoče prikimal. »Razumem, gospod. Hočete samo čakati, da vam mine čas.«

»Ja,« je rekel Webster. »Tudi tako lahko temu rečete.«

»Približno kako dolgo?«

»Kako dolgo?«

»Ja. Kako dolgo hočete čakati?«

»Ah,razumem,« je rekel Webster.»Kako bi bilo za zmeraj?«

»Za zmeraj!«

»Reče se za zmeraj, mislim,« je rekel Webster. »Lahko bi rekel večnost, a ni posebne razlike. Nima smisla nategovat se okrog dveh besed, ki pomenita isto.«

»Ja, gospod,« je rekel robot.

Nima smisla nategovat se. Ne, seveda nima. Ker ne bi mogel tvegati. Lahko bi rekel tisoč let, a potem bi morda obžaloval in odšel dol pritisnit stikalo.

To pa je tista edina stvar, ki se ne sme zgoditi. Psom je treba ponuditi priložnost. Morajo imeti mir, da bodo uspeli tam, kjer človeški vrsti ni uspelo. In dokler bo obstajal en sam človeški element, ne bodo imeli te priložnosti. Ker človek bo zavladal, se vpletel in pokvaril stvari, smejal se bo koblijem, ki govorijo za zidovi, uprl se bo udomačevanju in civiliziranju divj ih zemelj skih bitij.

Nov obrazec nov način mišljenja in življenja nov pristop stoletja staremu socialnemu problemu. In ne sme biti umazan s postanim dihom človeškega mišljenja.

Psi bodo ponoči sedeli v krogu, ko bo delo opravljeno, in pogovarjali se bodo o človeku. Razpredali bodo staro, staro zgodovino in pripovedovali stare, stare zgodbe in človek bo postal bog.

In tako je najboljše.

Ker bog ne more narediti zla.

Pripombe k sedmi zgodbi

Pred nekaj leti je bil odkrit star literarni odlomek. Očitnoje, da je šlo včasih za obilno literarno delo in čeprav je bil odkrit le majhen del, je tistih nekaj zgodb v njem zadostovalo, da pokaže, da gre za niz basni o raznih članih živalskega bratstva. Zgodbe so arhaične in stališča v njih in način pripovedi nam danes čudno zveni. Določeno število znanstvenikov, ki so preučevali te fragmente, se strinja s Tigeom, da prav lahko utegnejo biti nepasjega porekla.

Njihov naslov je Ezop. Naslov te zgodbe je ravno tako Ezop, do nas pa je prišel nedotaknjen s samo zgodbo iz meglene davnine.

V    čem je, se sprašujejo znanstveniki, pomen tega? Tige, povsem naravno, verjame, da je to še en člen v njegovi teoriji, da je ta legenda človeškega porekla. Večina ostalih preučevalčev se s tem ne strinja, toda doslej niso izpostavili nobeno primerno razlago.

Tige ravno tako opozarja na to sedmo zgodbo kot na dokaz, da če ni zgodovinskega pričevanja o obstanku Človeka, je to zato, ker je on namerno pozabljen, da bi bil spomin nanj izbrisan in bi se tako zagotovilo nadaljevanje pasje civilizacije v njeni najčistejši obliki.

V    tej zgodbi so Psi pozabili na Človeka. V tistih nekaj pripadnikih človeške vrste, ki obstaja med njimi, ne prepoznajo Človeka, vsa ta čudna bitja imenujejo s starim priimkom Webster. Toda ta beseda, Webster, je postala skupna, namesto lastnega imena. Psi mislijo o ljudeh kot o Websterjih, medtem ko Jenkins o njih še zmeraj misli z velikim W.

»Kaj so to ljudje?« je vprašal Lupus in Medo, ki mu je skušal razložiti, ni poznal pravega odgovora.

Jenkins v zgodbi pravi,da Psi nikdar ne smejo izvedeti za človeka.

V tem pa Tige vidi namerno zaroto pozabe, morda ne tako altruistično, kot jo predstavlja Jenkins, da bi ohranil pasje dostojanstvo. Zgodbe so izgubljene, pravi Jenkins, in morajo ostati izgubljene. Toda kaže, da niso bile izgubljene. Nekje, v nekem daljnem koniču sveta, so bile še naprej pripovedovane in take so še danes z nami.

Toda če so zgodbe ostale, je sam Človek izginil ali skoraj izginil. Divji roboti so še naprej obstajali, toda tudi oni so, če so sploh bili kaj več od čiste domišljije, zdaj izginili. Mutanti so se izgubili in oni so iste vrste kot Človek. Če je Človek obstajal, so verjetno obstajali tudi mutanti.

Vsa polemika okrog legende se lahko zvede na eno vprašanje: je Človek obstajal? Če bo medtem, ko bo bral te zgodbe, bralec zmeden,tedaj je v odlični družbi. Tudi sami strokovnjaki in znanstveniki, ki so vse življenje preučevali legendo, imajo morda nekaj več podatkov, a so ravno tako zmedeni kakor vi.

Siva seniča je zdrsnila po kamnitem grebenu proti luknji, cvileč sama zase, prikrajšana in grenko razočarana - ker so Besede zatajile.

Ravni sončni žarki zgodnjega popoldneva so zarisovali obličje in glavo in telo, nejasne in mračne kot jutranja meglica, ki se dviga iz močvirja.

Znenada je bil greben odsekan in seniča se je ustavila, zmedena, zgrbljena ob kamniti zidker luknje ni bilo. Grebenje izginil, predenje prišla do nje!

Obrnila se je naokrog kot zavihtel bič, pogledala nazaj prek doline. Tudi reka je imela povsem napačen tok. Tekla je bliže strmemu predgorju kot prej. Neko lastovičje gnezdo je bilo na kamnitem zidu ,tu pa prej ni bilo nobenega lastovičjega gnezda.

Seniča je otrpnila in skuštrane tipalke na ušesih so se vzravnale, raziskujoč ozračje.

Je življenje! Njegov slaboten vonj je bilo čutiti v zraku, njegov dotik je trepetal prek pustih prevojev hribov, ki so se vrstili eden za drugim.

Seniča se je premaknila, se vzravnala in odplula po grebenu.

Ni bilo luknje in reka je bila drugačna, na steni pa je bilo prilepljeno lastovičje gnezdo.

Seniča je vzdrhtela, postala mlahava.

Nek drugačen svetdrugačen v več pogledih. Svet, tako poln življenja. da je brnel v zraku. Poln živih bitij morda, ki ne morejo teči tako hitro niti se tako dobro skrivati.

Volk in medved sta se srečala pod velikim hrastom in obstala sta, da bi zabila čas.

»Slišim,«je rekel Lupus, »da je ubijanje.«

Medo je zamomljal. »Nekakšno čudno ubijanje, brat. Mrtvi, a ne pojedeni.«

»Simbolično ubijanje,« je rekel volk.

Medo je odkimal. »Ne govori mi, da obstaja nekaj takega kot simbolično ubijanje. Ta nova psihologija, ki nas jo učijo Psi, gre malček predaleč. Ko se ubija, je to zaradi sovraštva ali zaradi lakote. Nikdar me ne bi ujel pri ubijanju, če ne bi bil lačen.«

Pohitel je, da bi se popravil. »Saj ne,da ubijam jaz, brat. Ti to veš.«

»Seveda ne ubijaš,« je rekel volk.

Medo je leno zaprl svoje očiče, jih odprl in zamižal. »Ne, veš, da od časa do časa ne obrnem kak kamen in ne zmažem kakšne mravlje.«

»Ne verjamem, da bi Psi to imeli za ubijanje,« je resno rekel Lupus. »Insekti so nekoliko drugačni in živali in ptiče.Nihče nam ni nikdar rekel, da ne smemo ubijat insektov.«

»Tu se motiš,« je rekel Medo. »Kanoni to jasno pravijo. Ne smeš uničevat življenja. Ne smeš odvzeti življenje drugemu.«

»Ja, menda tako pravijo,« je skrušeno priznal volk. »Mislim, da imaš glede tega prav, brat. Toda čelo Psi se niso mogli izognit čemu takemu kot so insekti. Saj veš, da zmeraj znova izboljšujejo prašek proti bolham. In za kaj je prašek proti bolham, te vprašam. Za ubjanje bolh, kajpak.Toje. Bolhe pa so življenje. Bolhe so živa bitja.«

Medo je besno zamahnil za majhno zeleno muho, ki mu je zabrenčala okrog smrčka.

»Grem do hranilniče,« je rekel volk.»Greš z mano?«

»Nisem lačen,« je rekel medved. »Pa tudi malče zgoden si. Ni še čas za hrano.«

Lupus se je obliznil. »Včasih grem tja samo na obisk, takole po naključju in dežurni vebster mi da kakšno malenkost.«

»Previden moraš biti,« je rekel Medo. »Ne da je ti kar tako. Za tem se neka jskriva. Jaz ne verjamem tem vebsterjem.«

»Taje dober,« je izjavil volk. »Skrbi za hranilnico, ne da bi mu bilo treba. To bi lahko delal vsak robot. On pa je zahteval to delo. Odveč mu je postalo potikanje po tistih zakrpanih hišah brez vsakega dela, razen da se igra. In tako sedi tam in se smeji in pripoveduje, kot bi bil eden izmed nas. Ta Peter je dober tovariš.«

Medved si je zabrundal v brado. »Nek Pes mi je povedal, da Jenkins trdi, da se oni sploh ne imenujejo Websterji. Pravi, da niso Websterji. Pravi, da so ljudje...«

»Kaj so to ljudje?« je vprašal Lupus.

»Saj ravno o tem ti govorim. To je tisto, kar pravi Jenkins...«

»Jenkins,«je izjavil Lupus, »je že tako ostarel, da je ves zmešan. Že preveč dolgo se spominja.Menda vseh tisoč let.«

»Sedem tisoč,« je rekel medved. »Psi mu pripravljajo veliko rojstnodnevno zabavo. Za darilo mu delajo novo telo. Tisto staro je že zdelano - vsak mesec ali dva gre v popravilo.«

Medvedje modro pokimal. »Kakorkoli že, Lupus, Psi so veliko naredili za nas. Postavili hranilniče, razposlali po deželi medicinske robote in vse drugo. Ravno minulo leto meje bolel zob...«

Volk ga je prekinil. »Toda te hranilniče bi lahko bile boljše. Trdijo, da je kvas isto kot meso, da ima isto kalorično vrednost in tako naprej. Toda nima okusa po mesu...«

»Kako toveš?« je vprašal Medo.

Volkova zmedenost je trajala le delček sekunde. »No... no, po pripovedovanju mojega deda. Silen stari antikrist, tale moj ded. Postrani si je nabavljal divjačino. Pripovedoval mi je, kakšen okus ima rdeče meso. A tedaj še niso imeli toliko čuvajev kot danes.«

Medo je zaprl oči in jih znova odprl. »Sprašujem se, kakšnega okusa jeri ba,« je rekel. »Obstajajo te postrvi tam dol v Borovem potoku. Opazoval sem jih. Zlahka bi stegnil šapo in izvlekel katero.«

Naglo je dodal: »Seveda tega nisem nikdar naredil.«

»Seveda nisi,« je rekel volk.

En svet, zatem drugi, vrstijo se v verigi. En svet za petami dragemu, ki se vleče tik pre dnjim. Jutri nekega sveta, danes drugega sveta.In včeraj je včeraj in jutri je preteklost.

Le da ni preteklosti. Ni preteklosti, razen čudaškega spomina, ki kakor krilato bitje ponoči leti v temo duha. Ni preteklosti, do katere bi bilo mogoče priti. Ni na zidu slik časa. Ni filma, ki bi ga lahko zavrteli nazaj, da bi se videlo, kaj je bilo včasih.

Joshua je vstal, se otresel, sedel in se počohal. Ycabod je trdo sedel za mizo in ropotal s kovinskimi prsti.

»Zatika se,«je rekel robot. »Tu ne moremo nič. Faktoiji preprečujejo. Ne moremo potovati v preteklost.«

»Ne,« je rekel Joshua.

»Toda,« je rekel Ycabod, »vemo, kje so kobliji. Mogoče lahko tudi pridemo do njih. Zdaj vem, po kateri poti moramo.«

Ena izmed poti je bila odprta, toda draga je bila zaprta. Ne zaprta, kajpak, saj ni nikdar obstajala. Saj sploh ni bilo preteklosti, nikdar je ni bilo, ni bilo prostora zanjo. Tam, kjer naj bi bila preteklost, je bil dru gsvet.

Kakor dva psa, ki gresta drug za drugim po sledi. En pes izkorači, drug vkorači. Kakor dolg, neskončen niz krogličnih ležajev, ki se kotalijo po ustaljeni poti, skoraj dotikajoč se, a ne povsem. Kot členi neskončne verige, ki se obrača na koles z milijardo zobci.

»Pozni smo,« je rekel Ycabod in pogledal na uro. »Pripraviti se moramo na Jenkinsovo proslavo.«

Joshua se je znova stresel. »Ja, mislim, da se moramo. To je velik dan za Jenkinsa, Ycabod. Samo pomisli....sedem tisoč let.«

»Jaz sem se uredil od nog do glave, je ponosno rekel Ycabod. »Zjutraj sem se zloščil, ti pa se moraš počesati. Ves skuštran si.«

»Sedem tisoč let,« je rekclJoshua. »Ne bi hotel tako dolgo živeti.«

Sedem tisoč let in sedem tisoč svetov, ki stopajo drag za drugim po sledi. Čeprav bo več od tega. En svet na dan. Tristopetinšestdesetkrat sedem tisoč. Ali morda en svet za vsako minuto. Ali čelo morda en svet za vsako sekundo. Ena sekunda je dolgazadosti dolga, da razdvoji dvoje svetov, zadosti velika, da v sebi shrani dvoje svetov. Tristopetinšestdeset krat sedem tisoč krat štiriindvajset krat šestdeset krat šestdeset...

Obilna zadeva in končna stvar. Ker ni preteklosti. Ni vrnitve. Ni odhajanja nazaj, da bi se izvedelo o stvareh, o katerih Jenkins govori. Stvareh, ki bi utegnile biti resnica ali napačen spomin, spomin, popačen z razdbjem sedmih tisoč let. Ni vrnitve, da bi preverili meglene legende, ki govorijo o neki hiši in rodbini vebsteijev in o zapečatenem stolpu ničevosti, ki leži zdruznjen v naplavinah daleč prek morja.

Ycabod se je namenil proti njemu z glavnikom in krtačo, Joshua pa se jei zvil.

»Ne skrbi,« jerekel Ycabod, »ne bom te poškodoval.«

»Zadnjič,« je rekel Joshua, »si me skoraj živega odrl. Previdno s temi zobci.«

Volk je prišel, pričakujoč južino med obedi, toda ta se ni pojavila, on pa je bil preveč spodoben, da bi vprašal. Zato je zdaj sedel z bujnim repom, pozorno zvitim okrog nog, gledajoč Petra, ki je nekaj delal z nožem na tanki palici.

Fatso, veverica, je padla z drevesa in se spustila na Petrovo ramo.

»Kaj je to?« je vprašala.

»Palica za metanje,« je rekel Peter.

»Lahko vržeš katerokoli palico,«je rekel volk. »Ni treba okraskov

za metanje. Vzameš katerokoli palico in jo vržeš.«

»To je nekaj novega,« je rekel Peter. »Nekaj, kar sem si izmislil. Kar sem naredil. A ne vem, kaj je.«

»Nima imena?« je vprašala Fatso.

»Ne še,« je rekel Peter. »Moral si ga bom izmisliti.«

»Toda,« je trmaril volk, »palico lahko vržeš. Katerokoli palico.«

Peter je podrgnil palico med prsti in čutil njeno gladko okroglino, dvignil jo je, da bi se prepričal, da je ta prava.

»Ne mečem jo z roko,« je rekel Peter. »Mečem jo s pomočjo druge paliče in vrvi.«

Iztegnil je roko in vzel ob deblo prislonjeno stvar.

[»Ne morem razumeti,« je rekla Fatso, »zakaj hočeš vreči palico.«

»Ne vem,« je rekel Peter,»to je nekaj takega kot zabava.«

»Vi,Websterji,« je ostro rekel volk, »ste čudne živali. Včasih se sprašujem, če sploh imate razum.«

»Lahko zadeneš, kamorkoli ciljaš,« je rekel Peter, »če je palica ta prava in vrv dobra. Ne moreš vzeti katerikoli kos lesa. Moraš gledati in gledati...«

»Pokaži mi,«je rekla Fatso.

»Takole,« je rekel Peter in dvignil palico iz hikori lesa. »Trdo je,vidiš. Elastično. Zviješ ga in znova se vrne v prvotni položaj. Oba koniča sem povežal z vrvjo in takole postavil palico za metanje z enim končem na vrv in potlej potegnil nazaj...«

»Rekel si, da lahko zadaneš, kar hočeš,« je rekel volk. »Daj, pokaži nama.«

»Kaj naj naredim?« je vprašal Peter. »Izberi in...«

Fatso je vznemirjeno pokažala. »Tistega kardinalčka na drevesu.«

Peter je naglo dvignil roke, vrv se je vrnila, palica, na katero je bila vrv pritrjena, pa se je zvila v lok. Palica za metanje je zažvižgala skoz zrak. Kardinalček je padel z veje v oblaku razletelega perja. Z mehkim, topim udarčem je udaril ob tla in obležal na hrbtudroban, nemočen, s skrčenimi krempeljei, uperjenimi v drevesno krono. Iz kljuna mu je pritekla kri in zapacala list pod njegovo glavo.

Fatso je otrpnila na Petrovem ramenu, volk pa je skočil na noge. Nastala jet išina, tišina nepremičneg lista, oblaka, ki pluje po popoldnevni modrini.

Fatso je komaj spregovorila od strahu. »Ubil si ga! Mrtev je! Ubil si ga!«

Zmrznjen od groze se je Peter uprl: »Nisem vedel. Doslej nisem

še nič skušal zadeti. Samo metal sem palico na tarče...«

»Toda ubil si ga. In ne sme se nikdar ubijati.«

»Vem,« je rekel Peter. »Vem, da se ne sme. Ampak rekla si mi, da naj ciljam. Pokažala si mi ga. Ti...«

»Nisem hotela, da ga ubiješ,« je zavreščala Fatso. »Mislila sem, da ga boš samo odgnal. Prestrašil. Bil je tako debel in predrzen...«

»Povedal sem ti, da palica močno udari.«

Vebster je stal kot prikovan na mestu.

Daleč in močno, je pomislil. Daleč in močnoin hitro.

»Pomiri se, kolega,« je z blagim glasom rekel volk. »Veva, da nisi hotel. To bo ostalo med nami tremi. Nikdar ne bomo zinili besediče.«

Fatso je skočila s Petrovega ramena in začela vreščati z veje. »Jaz bom,« je kričala. »Jaz bom povedala Jenkinsu.«

Volk, prevzet od nenadnega besa in krvavih očije zarežal nanjo. »Ti umazana majhna vreščalka.Ti ušivka.«

»Naredila bom to,« je vreščala Fatso. »Samo počakajta, pa bosta videla. Povedala bom Jenkinsu.«

Stekla je po drevesu, po veji, skočila na drugo drevo.

Volk se je naglo premaknil.

»Čakaj,«je ostrorekel Peter.

»Ne more iti po drevju vso pot,« je hitro rekel volk. »Morala bo na tla, če hoče prek travnika. Ni razloga za skrb.«

»Ne,« je rekel Peter. »Nočem več ubijanja. Eno ubijanje zadostuje.«

»Povedala bo, veš.«

Peter je pritrdil. »Ja, prepričan sem, da bo.«

»Lahko bi ji preprečil.«

»Lahko bi te kdo videl in izdal,« je rekel Peter. »Ne, Lupus, ne dovolim, da to narediš.«

»Potlej je boljše, dajo pobrišeš, «je rekel Lupus. »Poznam kraj, kjer bi se lahko skril. Nikdar te ne bi našli, niti v tisoč letih ne.«

»Ne morem pobegniti s tem,« je rekel Peter. »V gozdu so oči, ki gledajo. Še preveč oči. Povedale bi, kam sem šel. Minili so časi, ko se je vsak lahko skril.«

»Mislim, da imaš prav,« je počasi rekel volk. »Ja, mislim, da imaš prav.«

Obrnil se je in gledal ubitega kardinalčka.

»Kaj meniš o tem, da se znebiva dokaza?« je vprašal.

»Dokaza...«

»Seveda...« Volkje naglo stopil naprej, spustil glavo. Zaslišalo se je škrtanje. Lupus se je obliznil, sedel in zvil rep okrog nog.

»Midva bi se lahko zmenila,« je rekel. »Ja, gospod, čutim, da bi se razumela. Podobna sva si.«

Izdajalsko pero se mu je zibalo na gobcu.

Telo je bilo čudovito.

Kovaško kladivo ga ne bi moglo poškodovati in mu narediti vdolbine.

To je bilo darilo Jenkinsu za rojstni dan. To so potrjevale zelo lepo vrezane besede na prsih:

JENKINSU OD PSOV

Toda nikdar ga ne bo nosil, je pomislil Jenkins. Preveč luksuzen je zame in preveč moden za tako starega robota, kakršen sem jaz. Počutil bi se tuje v nečem tako vpadljivem

Počasi se je zibal naprej in nazaj v gugalniku, poslušajoč zavijanje vetra.

Dobro so mislili. Tn nočem jih užaliti za nič na svetu. Sem in tja ga bom moral nositi, samo da sc bo videlo. Da ustrežem Psom. Ne bi bilo lepo od mene, če ga ne bi nikdar nosil, ko so se toliko trudili, da so ga naredili. A ne za vsak dan - samo kadar bom hotel boljše izglodati.

Mogoče za piknik pri Websterjevih. Hočem izgledati čim lepše, ko bom šel na piknik. To je velik dogodek. Trenutek, ko se zberejo vsi Websterji na svetu, vsi, ki še živijo. In hočejo, da sem z njimi. Ja, zmeraj hočejo, da sem z njimi. Kajti jaz sem robot Websterjevih. Ja, gospod moj, zmeraj sem to bil in zmeraj bom.

Glava mu je omahnila in začelje mrmrati besede, ki so šepetale v sobi. Besede, ki sta sc jih s sobo spominjala. Besede iz davnih časov.

Gugalnik je zaškripal in ta zvok je bil isto kot od časa potemnela soba. Isto kot tudi veter in mrmranje v dimniku.

Ogenj, je pomislil Jenkins. Že dolgo nismo zakurili ognja. Ljudje so ga imeli radi. Imeli so navado sedeti zraven ognja in graditi podobe v plamenu. In sanjariti...

Toda sanje ljudi, se je sam s seboj pogovarjal Jenkins, sanje so izginile. Oni so odšli na Jupiter in pokopani so v Ženevi in se znova pojavljajo ,zelo slabotno, v današnjih Websterjih.

Preteklost, je rekel. Preteklost je preveč za mano. In preteklost meje naredila nekoristnega. Preveč vsega se spominjamtoliko vsega, da to postaja pomembnejše od stvari, ki jih je treba narediti. Živim v preteklosti, to pa ni način za življenje.

Ker Joshua pravi, da ni preteklosti, Joshua pa bi že moral vedeti. Od vseh Psov je on tisti, ki mora vedeti. Kajti zelo se je trudil, da bi našel kakšno preteklost, v katero bi odšel, odpotoval nazaj v čas in preveril stvari, o katerih sem mu pripovedoval. Misli, da me um izdaja in predem stare, napol resnične, napol fantastične robotske zgodbe, ko me vzpodbudijo k pripovedovanju.

Ne bi tega priznal za nič na svetu, toda to je tisto ,kar ta porednež misli. Misli, da jaz tega ne vem. Toda jaz vem.

Ne more me okrog prinesti, jerekel Jenkins in se smejal sam pri sebi. Noben izmed njih me ne more. Poznam jih kot staro parovem, kako dihajo. Pomagal sem Bručeu Websterju, ko je delal s prvim imed njih. Jaz sem slišal prvo besedo, ki jo je kdorkoli izmed njih spregovoril. In če so oni pozabili, jaz nisem -niti pogleda niti besede ne giba.

Mogoče je naravno, da pozabijo. Delali so velike stvari. Pustil sem jih, da to naredijo brez mojega vpletanja in tako se je najboljše izšlo. Tako je, kot mi je rekel John Webster tisto davno noč, moralo biti. Zato je John Webster naredil vse, kar je mogel, da je zaprl mesto Ženevo. Kajti to je bil John Webster. To je moral biti on. Nihče drug ni mogel biti.

Mislil je, da je iztrebil človeško vrsto, da bi Psom zapustil svobodno zemljo. Toda pozabil je na eno stvar. Oja, je rekel Jenkins, nekaj je pozabil. Pozabil je na lastnega sina in majhno združbo oboževalčev loka in puščiče, ki so tistega jutra šli iz mesta, da bi se igrali jamske ljudi - in jamske ženske.

In to, kar so se oni igrali, je razmišljal Jenkins, je postalo grenko dejstvo. Dejstvo, staro že skoraj tisoč let. Dejstvo, dokler jih nismo našli in pripeljali domov. Nazaj v hišo Websterjevih, tja, kjer se je vse skupaj začelo.

Jenkins je sklenil roke v naročju, sklonil glavo in se počasi gugal naprej in nazaj. Stol je škripal, veter je divjal, eno izmed oken je ropotalo. Kamin je brbotal s svojim sajastim grlom, govorilo o drugih dneh in drugem svetu, o drugih vetrovih, ki sopihali z zahoda.

Preteklost, je pomislil Jenkins. To je neumna stvar. Neumna stvar, ko je toliko vsega treba narediti. Toliko problemov, s katerimi se morajo Psi šele spopasti.

Prenaseljenost, na primer. Zadeva, o kateri že dolgo premišljujemo in govorimo. Preveč je zajčev, ker jih ne volk ne lisica ne smeta ubijati. Preveč jelenov, ker jih gorski levi in volkovi ne smejo jesti. In preveč dihuijev in miši in preveč divjih mačk. In preveč veveric in preveč bradavičastih svinj in preveč medvedov.

Prepovej to veliko motnjo, ubijanje, pa imaš preveč življenja. Obrzdaj bolezni in prepreči poškodbe s hitrimi medicinskimi roboti in odstranil si še eno prepreko.

Človek je skrbel za to, je rekel Jenkins. Ja, ljudje so za to skrbeli. Ljudje so ubijali vse,kar jim je bilo na potidruge ljudi in živali.

Človeku ni nikdar prišla na misel kakšna velika živalska družba, nikdar ni sanjal o tem, da bi dihur in kuna in medved skupaj stopali po stezi življenja, delali skupne načrte, si vzajemno pomagalipuščajoč ob strani vse naravne razlike.

Toda Psom je prišlo namisel. In Psi so to naredili.

Kakor zgodba o Bratcu Zajeu, je pomislil Jenkins .Kot domišljija iz otroštva, iz nekega davno minulega časa. Kot biblijska zgodba o Levu in Jagnjetu, ki ležita skupaj. Kot risanka Walta Disneya, le da film n inikdar zvenel resnično, ker je bil zasnovan na človeški filozofiji.

Vrata so se škripajoč odprla in po tleh so odjeknili koraki. Jenkins se je obrnil na stolu.

»Pozdravljen,Joshua, «je rekel. »Pozdravljen,Ycabod. Ne bosta vstopila, lepo prosim? Ravno sem sedel in premišljeval.«

»Šla sva mimo,«je rekel Joshua, »in videla svetlobo.«

»Premišljeval sem o lučeh,« je rekel Jenkins in prikimaval. »Mislil sem na neko noč pred pet tisoč leti. John Webster je prišel iz Ženeve, prvi človek, ki je prišel sem po več sto letih. Bil je gor v postelji in vsi Psi so spali, jaz pa sem stal pri oknu in gledal prek reke. In ni bilo svetlobe. Sploh nobenih luči. Samo veliko teme. Stal sem tam in se spominjal dnevov svetlobe in se spraševal, če bodo spet kdaj prišli.«

»Zdaj je svetloba,« je zelo nežno rekel Josha. »Nocoj je svetloba po vsem svetu. Celo tudi v jamah in luknjah.«

»Ja, vem,« je rekel Jenkins. »Celo boljše je kot v starih časih.«

Ycabod se je odvalil do robotskega telesa, ki je stalo v kotu, iztegnil roko in skoraj nežno pobožal kovinsko kožo.

»Zelo lepo od Psov,« je rekel Jenkins, »ker so mi podaril telo. A ne bi bilo treba.Če se malo pokrpa tu in tam, je staro čisto dobro.«

»To smo naredili, ker te imamo radi,« je rekel Joshua. »To je bilo najmanj, kar Psi lahko naredijo. Poskušali smo narediti nekaj dragega zate, ampak ti nam nisi nikdar dovolil. Hoteli bi, da nam pustiš zgraditi novo hišo, povsem novo, z vsemi najsodobnejšimi napravami.«

Jenkins je odkimal. »Nima smisla, ker ne bi mogel živeti v njej. Glej, ta hiša je moj dom. Zmeraj je bila moj dom. Krpajte jo kot moje telo in srečen bom v njej.«

»Ampak čisto sam si.«

»Ne,nisem,« je rekel Jenkins.»Hišaje prepolna.«

»Prcpolna?«je vprašal Joshua.

»Ljudi,ki sem jih nekdaj poznal,« je rekelJenkins.

»Vau,« je rekel Ycabod, »kakšno telo! Rad bi ga pomeril.«

»Ycabod!« se je zadrl Joshua. »Pridi sem. Stran roke od tega telesa...«

»Pusti fanta,«je rekel Jcnkins.»Ko bo prišel, kadar ne bom zaposlen...«

»Ne,« je rekel Joshua.

»Vesel sem, ker sta se oglasila,« je rekel Jenkins. »Rad bi se pogovoril z vama.«

Zazibal se je naprej nazaj in gugalnik je zaškripal na eni strani.

»Ne bom večno trajal,« je rekel Jenkins. »Sedem tisoč let je več kot imam pravico pričakovati, da ostanem v enem kosu.«

»Z novim telesom,« je rekel Joshua, »boš trden še za trikrat sedem tisoč.«

Jenkins je odkimal. »Ne mislim na telo. Mislim na možgane. Mehanični so, vesta. Dobro izdelani, narejeni, da dolgo delujejo, toda ne večno. Enkrat se bojo pokvarili in odpovedali.«

Gugalnik je zaškripal v tišini sobe.

»To bo smrt,« je rekel Jenkins. »To bo moj konec. In to je v redu. Tako mora biti.Ker nisem več koristen.Včasih so me potrebovali.«

»Zmeraj te bomo potrebovali,« je nežno rekel Joshua. »Ne bi zmogli brez tebe.«

Jenkins pa je nadaljeval, kot da ga ni slišal.

»Rad bi ti pripovedoval o Websterjevih. Hočem govoriti o njih. Hočem, da doumeš.«

»Poskušal bom doumeti,« je rekel Joshua.

»Psi jim pravite Websterji in to je v redu,« je rekel Jenkins. »Ni pomembno, kakoj im pravite, če le veste, kaj so.«

»Včasih,« je rekel Joshua, »jim praviš ljudje, včasih pa Websterji. Ne razumem.«

»Oni so bili ljudje,« je rekel Jenkins, »in vladali so zemlji. Bila je rodbina ljudi, ki je imela ime Webster. In to so ti, ki so naredili toveliko stvar za vas.«

»Kakšno veliko stvar?«

Jenkins je premaknil gugalnik in ga umiril.

»Pozabljam,« je zamrmral. »Včasih pozabljam. In začnem mešati stvari.«

»Govoril si o veliki stvari, ki sojo vebsteiji naredili za nas.«

»Ah,« je rekel Jenkis. »Ah, ja, sem. Paziti morate na njih. Skrbeti zanje in paziti na njih.Posebej morate paziti na njih.«

Počasi se je zagugal, medtem ko je ena misel dohitevala drugo, misli, razstavljene s škripanjem gugalnika.

Skoraj si to naredil, sije rekel. Skoraj si pokvaril sen.

Toda pravočasno sem se spomnil. Ja. John Webster, pravočasno sem se ustavil. Upravičil sem zaupanje, John Webster.

Nisem povedal Joshui, da so bili Psi nekoč domači ljubljenčki ljudi, da so jih ljudje povzdignili na mesto, ki ga imajo danes. Ker nikdar ne smejo izvedeti. Hoditi morajo z dvignjenimi glavami. Nadaljevati svoje delo.

Stare zgodbe ob ognjišču so izginile in morajo za zmeraj ostati izgubljene.

Čeprav bi jim rad povedal. Sam Gospod ve, kako rad. Da bi jih opozoril na tisto, česar se morajo paziti. Jim povedati, kako smo izkoreninili stare ideje iz jamskih ljudi, ki smo jih pripeljali nazaj iz Evrope. Kako smo jih odvadili mnogih stvari. Kako smo iz nj ihovih duhov izbrisali orožje, jih naučili ljubezni in miru.

In kako moramo paziti na tisti dan, ko bodo znova našli tiste poti -stari človeški način mišljenja.

»Ampak rekel si...,« je vztrajal Joshua.

Jenkins je odmahnil z roko. »Nič pomembnega ni bilo, Joshua. Samo godrnjanje starega robota. Včasih se mi možgani zameglijo in rečem kaj, česar ne mislim. Tako mislim o preteklosti -vi pa pravite, da preteklosti ni.«

Ycabod se je zleknil na tla na bok in pogledal gor v Jenkinsa.

»Seveda je ni,« je rekel. »Poskusili smo v štiridesetih smereh ta teden in vs ifaktorji blokirajo. Vsi se spojijo v enega. Nobene preteklosti ni.«

»Ni prostora,« je rekel Joshua. »Potuješ nazaj po črti časa in ne prideš do preteklosti, ampak do nekega drugega sveta, še enega območja zavesti. Zemlja je ista, veš, ali skoraj ista. Isto drevje, iste reke, iste gore, ampak to ni svet, kakršnega poznamo. Ker je živel drugačno življenje, se je drugače razvil. Mi živimo v isti sekundi ves čas. Premikamo se v mejah te sekunde, tega delčka časa, ki je dodeljen našemu določenemu svetu.«

»Krivo je to, kako opazujemo čas,« je rekel Ycabod. »To nam preprečuje, da bi ga videli takšnega, kakršen v resnici je. Kajti mi smo vseskozi mislili, da prehajamo skoz čas, v resnici pa nismo prehajali, nikdar nismo prehajali. Samo premikali smo se vzporedno z njim. Govorili smo, no, pa je minila še ena sekunda, še ena minuta in še ena ura in še en dan, medtem ko v resnici sekunda, minuta, ura in dan niso minevali. Bili so isti ob istem času. Čas se je samo premikal, mi pa smo šli za njim.«

Jenkins je pokimal. »Vem. Kot kos lesa v reki. Iver, ki pluje po reki. In vzdolž obale se prizor spreminja, voda pa ostaja ista.«

»Približno tako,«je rekel Joshua. »Le da je čas nekakšen močan tok in različni svetovi so močneje umeščeni na svoje mesto kot les, ki pluje po reki.«

»Tudi kobliji živijo v teh drugih svetovih?«

Joshua je pokimal. »Prepričan sem, da živijo.«

»In zdaj,« je rekel Jenkins, »domnevam, da iščeš način, kako priti v te druge svetove.«

Joshuo je ugriznila bolha in mimogede se je počohal.

»Seveda išče,« je rekel Ycabod. »Potrebujemo ta prostor.«

»Toda kobliji...«

»Kobliji morda niso v vseh svetovih,« je rekel Joshua. »Morda obstajajo nenaseljeni svetovi. Če bi jih le lahko našli, potrebujemo te nenaseljene svetove. Če ne najdemo prostora, bomo propadli. Prenaseljenost bo privedla do valov ubijanja. Valovi ubijanja pa nas bodo vrnili tja, od koder smo začeli.«

»Ubijanje že je,« je mimo rekel Jenkins.

Joshua je nabral čelo in našpičil ušesa. »Čudno ubijanje. Mrtvi, toda ne pojedeni. Brez krvi. Kot da preprosto padejo. Naši medicinski tehniki bojo skoraj znoreli od tega. Vse je v redu. Nobenega razloga zas mrt ni.«

»A so umrli,« je rekel Ycabod.

Joshua se je še bolj potegnil vase, spustil glas. »Bojim se, Jenkins. Bojim se, da...«

»Ničesar se ti ni treba bati.«

»Kako da ne. Angus mi je povedal. Angus se boji, da se je eden izmed koblijev prebil sem.«

Veter se je v naletu zavlekel skoz grlo kamina. V drugem naletu je zažvižgal v bližnjem mračnem kotu. Tudi strah je prišel in preletel streho.

Jenkins je vzdrhtel in otipnil in znova vzdrhtel. Ko je spregovoril, mu je glas škripal:

»Nihče ni videl koblija.«

»Ne moreš videti koblija.«

»Ne,« je rekel Jenkins. »Ne. Nemoreš ga videti.«

To pa je tisto, kar je Človek včasih govoril. Nisi videl duha in nisi videl utvare, toda čutil si, da je tu. Kajti iz pipe je še zmeraj kapljalo tudi potem, ko jo je močno privil, ob šipe so grebli prsti, psi so zavijali na nekaj v noči, v snegu pa ni bilo sledov.

In neki prsti so podrsali po šipah.

Joshua je vstal in otipnil kot kip psa z eno dvignjeno šapo in razrptimi usti, preden je zarežal. Ycabod je čepel in zadrl prste v tlain poslušal, čakal.

Znova je bilo zaslišati škrebljanje.

»Odpri vrata,« je rekel Jenkins Ycabodu. »Zunaj je nekaj, kar hoče vstopiti.«

Ycabod je šel skoz napeto tišino sobe. Vrata so zaškripala pod roko. Ko jih je odprl, je noter pritekla veverica kot kakšen siv blisk, skočila proti Jenkinsu in se mu spustila v naročje.

»Glej,Fatso,« je rekel Jenkins.

Joshua je znova sedel, gobec se mu je zaprl in skril očnjake. Ycabod se je trapasto kovinsko nasmehnil.

»Videla sem, ko je naredil tisto,« je zavreščala Fatso. »Videla sem, kako je ubil kardinalčka. Ubil ga je s palico zametanje. In perje se je razletelo. In na listu je bila kri.«

»Počasi,«je blago rekel Jenkins. »Ne hiti in povej. In preveč si vznemirjena. Videla si nekoga, ki je ubil kardinalčka.«

Fatso je vzdihnila s šklepetajočimi zobmi.

»To je bil Peter,« je rekla.

»Peter?«

»Peter,vebster.«

»Praviš,da je vrgel palico?«

»Vrgel jo je s pomočjo druge paliče. Oba koniča je spojil z vrvjo in potegnil vrv in palica se je izvila...«

»Vem,« je rekel Jenkins. »Vem.«

»Veš? Vse veš o tem?«

»Ja,« je rekel Jenkins. Vse vem o tem. To sta bila lok in puščica.«

In v načinu, kako je to povedal, je bilo nekaj, kar jih je prisililo, da so oni trije molčali, soba se je zdela velika in prazna, udarjanje veje ob okno kot oddaljen zvok, votel glas, ki se je pritoževal in pritoževal brez upanja na pomoč.

»Lok in puščica?«je končno vprašal Joshua. »Kaj sta to lok in puščica?«

Kaj sta to, je pomislil Jenkins.

Kaj je lok in puščica?

To je začetek koniča. Tuje vijugava steza, ki zraste v gromovno pot vojne.

Je igrača in orožje in zmagoslavje človeške tehnologije.

To je prvi namig na atomsko bombo.

Je simbol nekega načina življenja.

In je stih iz neke otroške pesmiče.

Kdo je ubil Kardinalčka?

Jaz, je rekel vrabec.

S svojim lokom in puščico

Sem ubil Kardinalčka.

In to je bila pozabljena stvar. In znova naučenastvar.

Stvar,ki sem se je bal.

Vzravnal se je na stolu,se počasi dvignil na noge.

»Ycabod,« je rekel. »Potreboval bom tvojo pomoč.«

»Vsekakor,« je rekel Ycabod. »Karkoli želiš.«

»Telo,« je rekel Jenkins. »Hočem obleči svoje novo telo. Moral mi boš premestiti možgansko škatlo...«

Ycabod je pritrdil. »Vem, kako se to dela, Jenkins.«

V Joshujevem glasuje bilo znenada začutiti strah. »Kaj je, Jenkins? Kaj boš naredil?«

»K mutantom grem,« je zelo počasi rekel Jenkins. »Po vseh teh letih jih bom zaprosil za pomoč.«

Seniča je drsela vzdolž hriba, obiskujoč mesta, kjer se je zlivala mesečina skoz razpoke v gozdu. Bleščala se je na mesečini -in ne sme biti opažena. Ne sme pokvariti lova tistim, ki prihajajo za njo.

Še jih bo. Ne kot narasel potok, se razume, ampak pozorno spuščenih. Po nekaj naenkrat in dobro razporejenih v širino, da se živa bitja tega sveta ne bodo vznemirjala.

Če bodo dvignili alann, bo konec hitro blizu.

Seniča se je zgrbila v temi, se povsem zlila z zemljo in začela preučevati noč z nadvse napetimi živci, ki so tržali. Ločevala jei mpulze, ki jih je poznala, jih urejevala v svojih kot nož ostrih možganih, jih urejeno zlagala kot preverbo tistega, kar ve.

Nekatere je poznala, nekateri so bili skrivnost, o nekaterih pa je lahko samo ugibala. A bil je eden, ki je v sebi nosil napoved groze.

Stisnila se je k tlom, iztegnila grdo glavo naravnost naprej in zaprla svoje sprejemnike za bitje noči, se osredotočila na tisto, kar je prihajalo navzgor.

Dva sta bila in bila sta različna. Iz glave ji je prišlo režanje in grgranje v grlu, njeno razredčeno telo se je zategnilo v nekaj, kar je bilo napol željno pričakovanje in napol plazilski, zunajzemeljski strah.

Dvignila se je s tal, še zmeraj skrčena, in odplula navzdol tako, da je manevrirala postrani, da bi presekala pot tistima dvema, ki sta prihajala.

Jenkins je bil znova mlad, močan in hiterhiter z možgani in telesom. Hiter za hojo po z mesečino natopljenimi hribi, prek katerih je šibal veter. Hiter, da je slišal pogovor listja in žvrgolenje pticin še več od tega.

Ja, veliko več od tega, sije priznal.

Telo je bilo čudež. Kovaško kladivo ga ne bi moglo poškodovati, nikdar ne bo zarjavelo. In to ni bilo vse.

Nikdar si ni predstavljal, da mu bo neko telo pomenilo tolikšno razliko. Nisem vedel, kako staro je tisto, zares razmahano in znošeno. Bilo je slabo izdelano, čeprav je bilo najboljše, ki ga je v svoji dobi bilo moč dobiti. Mehanizem je vsekakor čudovit in stvari, ki jih je mogoče delati z njim.

To so bili roboti, kajpak. Divji roboti. Psi so z njimi uredili, da naredijo telo.Psi niso imeli veliko opravka z roboti. Dobro so se razumeli in vse to -ampak razumeli so se samo zato, ker so drug drugega pustili pri miru, ker se niso mešali, ker ne eni ne drugi niso vtikali nosu v tuje zadeve.

Nek zajec je mrgolel v svoji luknjiin Jenkins je to vedel. Rakun je šel na nočno pohajkovanje in Jenkins je to vedelvidel je ostro, prepredeno radovednost, ki je delovala v možganih za očki, ki so gledale iz grma leske. Malče naprej na levo pa je zvit pod drevesom spal medved in sanjalsen požrešneža o divjem medu in iz potoka izvlečeni ribi, medtem ko so za posladek bile mravlje s spodnje strani prevrnjenega kamna.

To je bilo osupljajočetoda naravno. Ravno tako naravno kot če dvigneš nogo za hojo, naravno kot navadno poslušanje. A ni bilo poslušanje in ne videnje. Niti predstavljanje. Kajti Jenkins je s hladno in zanesljivo gotovostjo vedel za zajea v luknji in rakuna v leskovem grmu in o medvedu, ki sanjajoč spi pod drevesom.

In to je, je pomislil, telo, kakršnega imajo divji robotikajti če so ga lahko naredili zanj, ga lahko naredijo tudi zase.

Daleč so prišli v sedem tisoč letih, tako kot so tudi Psi prišli daleč, ko so ljudje zapustili Zemljo. Toda niso se menili za njih, ker je tako moralo biti. Roboti so šli svojo pot, Psi svojo in niso spraševali drug druge, kaj delajo, ni jih zanimalo, kaj počnejo dragi. Medtem ko so roboti gradili vesoljske ladje in merili na zvezde, izdelovali telesa, se ukvarjali z matematiko in mehaniko, so Psi delali z živalmi, skovali bratstvo bitij,ki so bila divja in so lovila v dobi Človekaprisluškovali so koblijem in poskušali prodreti v globine časa, da bi izvedeli, da čas ne obstaja.

In vsekakor, če so Psi in roboti prišli tako daleč, so prišli mutanti še dlje. In prisluhnili mi bojo, sije govoril Jenkins, morali mi bojo prisluhniti, ker jim prinašam problem, ki jim bo padel naravnost v naročje. Ker mutanti so ljudjenavzlic nj ihovemu načinu življenja so sinovi Človeka. Zdaj ne morejo biti več užaljeni, ker je ime Človeka prah, ki ga raznaša veter, šum listja v poletnem dnevuin nič več.

Spustil se je po dolgi klančini, šel prek potoka, ki je padal proti reki in se znova vzpenjal v mračno, divjo strmino hriba, obdanega s stenami.

Slišal je tiho šumenje in njegovo novo telo mu je povedalo, da soto miši, ki tekajo po tunelih, ki so jih naredile mravlje. Za hip je ujel majhno srečo pri teh razigranih miših, ki tekajo, ujel je majhne, brezoblične, nezgoščene misli srečnih miši.

Lisica je počepnila na deblo padlega drevesa in možgani so ji zavreli ob misli na miši, spominjajoč se, ko so si lisiče pripravljale kosilo iz miši. Žeja po krvi in strah, strah pred tistim, kar bi Psi utegnili narediti, če ona ubije miš, strah pred več sto očmi, ki prežijo, da ne pride do ubijanja, ki se je včasih plazilo po svetu.

Toda človek je ubil. Neka lisica ne sme ubiti, človek pa je ubil. Nenamerno, morda brez zlobe. Vendar je ubil. Kanoni pa pravijo, da se življenja ne sme odvzemati.

V minevajočih letih so dragi ubijali in bili kaznovani. Tudi ta človek mora biti kaznovan. In kazen ni dovolj. Sama kazen ni rešitev. Rešitev ne sme zadevati le enega človeka, ampak vse ljudi, vso vrsto. Kar lahko stori eden izmed njih, lahko naredijo vsi. Ne samo, da lahko naredijo, ampak tudi morajoker so ljudje, ljudje pa so že ubijali in bodo znova ubijali.

Grad mutantov se je črn zarisoval na nebu, tako črn, da se je ločeval na mesečini. Nobene osvetlitve ni bilo in to sploh ni bilo čudno, ker v njem ni bilo nikdar svetlobe. In kolikor so lahko izvedeli, se vrata niso nikdar odprla za zunanj isvet. Mutanti so zgradili gradove po vsem svetu, se zaprli v njih in to je bil konec. Mutanti so se vtikali v človeške posle, se šli z njimi nekakšno posmehljivo vojno in ko so ljudje izginili, so izginili tudi mutanti.

Jenkins je prišel do podnožja kamnitih stopnic, ki so vodile do vrat in obstal. Z nazaj vrženo glavo je opazoval zgradbo, ki se je v vsej svoji višini dvigala nad njim.

Domnevam, da je Joe mrtev, je pomislil. Joe je bil dolgotrajen, a ni bil nesmrten. Ne bi mogel večno živeti. Čudno bo srečati nekega dragega mutanta in vedeti, da to ni Joe.

Začel se je vzpenjat, zelo počasi, napetih živčev, pričakujoč prvi znak porogljivega humorja, ki se bo zrušil nanj.

A se ni nič zgodilo.

Povzpel se je po stopnicah, obstal pred vrati in iskal nekaj, s čimer bi mutante obvestil, da je prišel.

Toda nikjer zvoniča. Nikjer tolkala. Vrata so bila enostavna s preprosto kljuko. In to je bilo vse.

Oklevajoč je dvignil pest in začel udarjati, potlej je počakal. Ni bilo odgovora. Vrata so ostala nema in nepremična.

Znova je udaril, tokrat močneje. Tudi tokrat ni bilo odgovora.

Počasi, previdno je iztegnil roko in prijel za kljuko, pritisnil s palčem navzdol. Kljuka se je vdala, vrata so se na stežaj odprla in Jenkins je vstopil.

»Ti si udarjen v možgane,« je rekel Lupus. »Jaz bi jih prisilil, da pridejo in me najdejo. Priredil bi jim tekmo, ki bi se je spominjali. Prisilil bi jih, da bi se namučili.«

Peter je odkimal. »Tako bi morda ti naredil, Lupus in morda bi bilo to dobro zate. Zame pa je napačno. Websterji nikdar ne bežijo.«

»Kako veš?« je neusmiljeno vprašal volk. »Govoriš tjavdan. Nobenemu vebsterju doslej ni bilo treba bežati in če nobenemu doslej ni bilo treba bežati ,kako potem veš,da oni nikdar...«

»Oh,umolkni,«je rekel Peter.

Molče sta šla po kamniti stezi protihribu.

»Nekaj gre za nama,« je rekel Lupus.

»Samo domišljaš si,« je rekel Peter .»Kaj bi naju lahko zasledovalo?«

»Ne vem, ampak...«

»Si kaj zavohal?«

»No, nisem.«

»Si kaj slišal ali videl?«

»Ne,nisem,ampak...«

»Potlej naju nič ne zasleduje, «je z gotovostjo izjavil Peter. »Nič več ne zasleduje nikogar.«

Mesečina se je prebijala skoz drevesne krošnje in gozdna tema je bila poškropljena s srebrom. Iz doline je bilo slišati prepiranje rac ob polnoči. Nežen piš je dahnil po vzpetini,noseč s seboj dih rečne megle.

Vrv je na Petrovem loku se je zataknila za grm in obstal je, da bi jo odpletel. Izpustil je nekaj puščic in se sklonil,da bi jih pobral.

»Raje si izmisli drug način za nošnjo teh stvari,« je zarežal Lupus. »Ves čas se zapletaš in izpuščaš in...«

»Premišljeval sem o tem,« je mirno rekel Peter. »Morda nekaj torbi podobnega, da si obesim prek ramena.«

Se naprej sta se vzpenjala.

»Kaj boš naredil, ko prideš do Hiše Websterjevih?« je vprašal Lupus.

»Poiskal bom Jenkinsa,« je rekel Peter. »Povedal mu bom, kaj sem naredil.«

»Fatso mu je že povedala.«

»Mogoče mu je narobe povedala. Bila je vznemirjena.«

»In maloumna,«je rekel Lupus.

Šla sta čez z mesečino osvetljeno čistino in se poglobila naprej v mrak steze.

»Živčen postajam,« je rekel Lupus. »Vrnil se bom. Kar počneš, je noro. Šel sem s tabo del poti, ampak...«

»Potlej se vrni,« mu je grenko rekel Peter.»Jaz nisem živčen. Jaz...«

Še nekaj ni bilo v redunekaj v zraku, ki ga je vdihaval, nekaj v njegovi glavigrozljiv, vznemirljiv občutek in veliko več od nevarnosti, odvraten občutek, ki ga je zagrabil za lopatiče in mu polzel po hrbtu kot milijon bodic.

»Lupus!« je vzkliknil. »Lupus!«

V grmu ob stezi se je nekaj močno premetavalo in Peter je stekel. Sklonil se je za enega izmed grmov in obmiroval. Dvignil je lok in z eno potezo vzel puščico iz leviče, z njo zategnil vrv.

Lupus je ležal iztegnjen natleh, napol v seniči, napol na mesečini. Gobec je bil razprt in razkrival je očnjake. Ena šapa je bila še zmeraj zvita.

Nad njim je čepelo neko obličje. Oblikanič več. Oblika, ki je pljuvala in režala, pljuvala val besnih zvokov, ki so rezko odzvanjali v Petrovi glavi kot vrisk. Veja drevesa se je premaknila v vetru, pokažala se je luna in Peter je zagledal obris obrazablcdo sliko, kakor napol zabrisane črte krede na prašni tabli. Obraz, podoben lobanji z razjokanimi usti in zarezanimi očmi, z ušesi, ki so rastli kot antene.

Vrv na loku je zažvižgala in puščica je zadela v obraz, udarila vanj, šla skozi in padla na tla. Obraz je ostal, kjer je bil, še naprej režeč.

Še ena puščica je zategnila vrv nazaj skoraj do ušesa. Puščica z udarno močjo dobro nastavljenega in obdelanega hikori drevesas sovraštvom in strahom in studom človeka, ki je zategnil vrv.

Puščica je obdrsnila kredaste oblike obraza, se ustavila in zadrhtela, potlejje odpadla.

Se ena puščica in zategnjen lok. Tokrat še močneje. Močneje, da bi lahko ubil stvora, ki noče umreti, ko ga puščica zadane. Stvor, ki samo upočasni let puščiče, jo prisili, da zadrhti in pusti, da gre skoz njega.

Nazaj, še bolj nazajin nazaj. In tedaj se je zgodilo tisto.

Vrv se je strgala.

Za hip je Peter obstal z nekoristnim orožjem, ki mu je viselo v eni roki, z nekoristno puščico v drugi. Stal je in gledal prek majhnega prostora, ki ga je ločeval od senče groze, ki je čepela nad sivim volčjim telesom.

In ni čutil strahu. Nobenega strahu, čeprav ni imel več orožja. Le razplamteli bes, zavoljo katerega se je tresel in glas, ki mu je razbijal v možganih z enim edinim krikom:

UBITIUBITIUBITI

Odvrgel je lok in stopil naprej z rokami ob boku, stisnjenimi v slabotne kremplje.

Seniča se je umaknilaumaknila v navalu strahu, ki ji je preplavil možganestrahu in groze pred gorečim sovraštvom, ki je prihajalo iz bitja, stopajočega proti njej. Strah in grozo je spoznala že prejtoda to je bilo nekaj novega. To je bil udarec groze, ki je zažigal živče, zažigal možgane.

To je bilo sovraštvo.

Seniča je zacvililazačela cviliti in se cmeriti in se umikati, iščoč s krčevitimi prsti misli, simbole bega v svojih zmedenih možganih.

Sobaje bila prazna, stara in pusta. Soba, ki je vpila, škripanje vrat, vrženo v zamolklo daljavo, se znova vrne. Soba, težka od prahu pozabe, izpolnjena z zamišljenim molkom brezciljnih stoletij.

Jenkins je obstal z roko na kljuki, vzravnal je vso ostro napetost mehanizma svojega novega telesa v mračne kote. Ničesar ni bilo. Ničesar, razen tišine, prahu in teme. Niti najbolj slabotnega trepeta kakšne zaostale misli, nobenih sledov na tleh niti odtisov prstov na mizi.

Neka stara pesem, neverjetno stara pesem, stara, ko je bil on že prvikrat skovan, se je izvila iz nekega pozabljenega kotička njegovih možganov. Presenetilo ga je, da je še tukaj, presenetilo, dajo še sploh znain ko jo je prepoznal, mu je postalo hudo zaradi stoletja, ki mu ga je pričarala, hudo zaradi spomina na urejene bele hiše, ki so včasih stale na številnih hribih, zaradi ljudi, ki so imeli radi svojo zemljo in hodili po njej s spokojno in mimo vestjo o svojem lastništvu.

A niti eden ne živi več tu.

Trapasto, sije rekel Jenkins. Neumno, da me zdaj preganja neka absurdna stvar neke izginule vrste. Trapasto.

A niti eden ne živi več tu.

Kdo je ubil Kardinalčka? Jaz, je rekel vrabec...

Zaprl je vrata in šel prek sobe.

Pohištvo, prekrito s prahom, je čakalo človeka, ki se ni vrnil. Na mizah je ležalo orodje in naprave, prekrite s prahom. Pod prahom so bili naslovi vrste knjig, ki so napolnjevale masivno knjižno polico.

Odšli so, sije rekel Jenkins. In nihče ne ve za čas in razlog njihovega odhoda. Niti kam so odšli. Odkradli so se ponoči in nikomur niso povedali, da odhajajo. In včasih se brez dvoma spominjajo in hihitajo—hihitajo se ob misli, da mi mislimo, da so še zmeraj tu, smejejo se, ko opazujemo, kako ne pridejo ven.

Bilo je še vrat in Jenkins je stopil k enim. Ko je spustil roko na kljuko, je pomislil, da jih nima smisla odpirati, zaman iskati naprej. Če je ta soba stara in prazna, bodo takšne tudi druge.

Pritisnil je s palčem, vrata so se odprla in zajel ga je val vročine, toda sobe ni bilo. Pokažala se je puščavazlata in rumena puščava, ki se je prožila do horizonta, nejasnega in blesketavega v vrelem modrem soniču.

Zeleno rožnato bitje, ki bi lahko bil, a ni bil kuščarje kot blisk poskakovalo prek peska, grozljivo drsajoč z majčenimi nogami.

Jenkins je žaloputnil vrata in obstal s paraliziranim umom in telesom.

Puščava. Puščava in stvor, ki poskakuje. Ni druga soba niti predsoba, še veranda neampak puščava.

Sonče pa modromodro in bleščeče vroče.

Počasi, previdno je znova odprl vrata, najprej jih je le odškrinil, potem malče boljo dprl.

Puščava je bila še zmeraj tu.

Jenkins je žaloputnil vrata in se s hrtom naslonil nanja, kot da bi potreboval moč kovinskega telesa, da pusti puščavo tam zunaj, da zadrži zunaj, kar ta vrata in puščava pomenita.

Pametni so bili, sije rekel. Pametni in hitri s svojimi duhovnimi nogami. Preveč hitri in preveč pametni za navadne ljudi. Pravzaprav nikdar nismo vedeli, kako pametni so. A zdaj vidim, da so bili pametnejši kot smo mislili.

Ta soba je bila samo predsoba za mnoge druge svetove, ključ, ki se prek nedoumljivega prostora proži do drugih planetov, ki krožijo okrog neznanih sonič. Način, kako oditi s te zemlje, ne da bi jo zapustil - način, da se s prehodom skoz vrata prepotuje brezzračni prostor.

Počasi je šel do vhoda, ne hoteč porušiti tišino sobe, pokrite s prahom, dvignil je zapah, zdrsnil ven in tam našel znani svet. Miši so še naprej tekale po travnatih hodnikih s svojimi srečnimi mislimi, ki so komaj bile misli. Neka sova je modrovala na drevesu in premišljevala o uboju.

Mislil sem, da lahko dobim pomoč. Zato sem prišel sem. Pomoči pa ni.

Sploh ni pomoči. Kajti mutanti so bili edini, ki bi lahko pomagali, a so odšli.

Sam se moraš odločiti, sije govoril Jenkins, ko se je spuščal po stopnicah. Odločiti se moraš, kaj boš s Človeštvom. Nekako jih moraš ustaviti'. Jih spremeniti. Ne moreš jim dovoliti, da znova spremenijo svet v svet loka in puščiče.

Stopal je po listnati dolini teme in čutil vonj gnilega jesenskega listja pod majhnim zelenim ratslinjem in to je bilo nekaj, kar prej ni poznal.

Njegovo staro telo ni imelo čuta vonja. Vonja in boljše vizije in čut zaznavanja misli nekega bitja, sposobnost brati rakunove misli, uganiti misli miši, videti uboj v možganih sov in lisic.

In še nekajslaboten dih sovraštva, ki ga je prinašal veter, nek tuj krik strahu.

Sovraštvoobstajalo pa je lahko samo eno tako sovraštvo.

Občutek se je poglobil, ko se je v skokih vzpenjal po stezi, možgani so mu cvilili od strahustrahu pred tistim, kar bo našel.

V teku je šel okrog grma in se naglo ustavil.

Človek je stopal naprej s stisnjenimi pestmi ob boku, na travi pa je ležal zlomljen lok. Sivo telo volka je ležalo napol na mesečini in napol v seniči, od tam pa se je umikalo mračno bitje, napol svetlobanapol seniča, skoraj vidno, toda nejasno, kot kakšen privid, ki se premika v snu.

»Peter!« je zaklical Jenkins, toda besede niso prišle iz ust.

Človek je že skorajda bil tam, šel je naravnost in vzravnančlovek s slabotnim telesom in smešnimi pestmiin pogumom. Pogumom, je pomislil Jenkins, da se spopade s samim peklom. Pogumom, da se spusti v podzemlje, da zdrobi vzdrhtele kamnite plošče in zakliče vroč, brezsramen porog čuvaju ukletih.

Tedaj je stvor našelnašel je stvar, ki jo je tipajoč iskal in zdaj je vedel, kaj mora narediti. Jenkins je začutil olajšanje, ki je šlo skoz to bitje, slišal je to stvardeloma besedo, deloma simbol kakor izgovorjen urok, kot bajanje, pa vendar ne ravno to. Psihični napor misli, ki prevzame nadzor nad telesomto je bilo najbliže resnici.

Ker je učinkovalo.

Stvor je izginil. Izginilodšel s sveta.

Niti sledu ni bilo za njim, niti enega utripa njegovega bitja. Kot da ga nikdar ni bilo.

In stvar, ki jo je rekel, stvar, ki jo je pomislil? Takole je izginila. Takole...

Jenkins se je zdrznil in zbral. Vrezana je bila v možgane in poznal jo je, poznal je besedo in misel in njeno spremembotoda ne boje smel uporabiti, moral jo bo pozabiti, jo skrivati.

Ker je delovala na koblija. In bo delo vala nanj. Vedel je, da bo delovala.

Človek se je ozrl in je zdaj stal mlahav, roke so mu višele in gledal je v Jenkinsa.

Ustniče so se premaknile na belem madežu njegovega obraza. »Ti...«

»Jaz sem Jenkins,« je rekel Jenkins. »To je moje novo telo.«

»Nekaj je bilo tukaj,« je rekel Peter.

»To je bil kobli,« je rekel Jenkins. »Joshua mi je povedal, da se je eden prebil sem.«

»Ubil je Lupusa,« je rekel Peter.

Jenkins je pokimal. »Ja, ubil je Lupusa. In mnoge druge. To je bilo tisto, kar je ubijalo.«

»Jaz pa sem ubil njega,« je rekel Peter. »Ubil sem ga... ali odgnal... ali kaj drugega.«

»Prestrašil si ga in ga odgnal,« je rekel Jenkins. »Močnejši si bil od njega. Prestrašil se je in se vrnil v svet, iz katerega je prišel.«

»Lahko bi ga ubil,« se je začel hvaliti Peter. »A se je vrv strgala...«

»Naslednjič,« je mimo rekel Jenkins, »moraš narediti močnejšo vrv. Pokažalti bom, kako se to dela. In jekleni vrh za tvojo puščico...«

»Za kaj?«

»Za puščico. Palica za metanje je puščica. Palica in vrv, s katerima jo vržeš, se imenuje lok. Vse skupaj je lok in puščica.«

Petrova ramena so se spustila. »Se pravi, da je bilo to že narejeno. Nisem bil jaz prvi?«

Jenkins je odkimal. »Ne, nisi bil prvi.«

Jenkins je stopil prek trave in položil Petru roko na ramo.

»Pojdi z mano domov, Peter.«

Peter je odkimal. »Ne, sedel bom tukaj z Lupusom do jutra. Potem bom poklical njegove prijatelje in pokopali ga bomo.«

Dvignil je glavo in pogledal v Jenkinsov obraz. »Lupus je bil moj prijatelj. Velik prijatelj, Jenkins.«

»Vem, moral je biti,« je rekel Jenkins .»Ampak prišel boš?«

»Ja,« je rekel Peter, »prišel bom na piknik. Piknik Websterjevih. To bo približno čez teden dni.«

»Ja,« je zelo počasi rekel Jenkins, razmišljajoč med besedami. »Ja. In takrat se bova videla.«

Obrnil se je in počasi šel v hrib.

Peter je sedel zraven mrtvega volka, čakajoč zoro. Enkrat ali dvakrat je dvignil roko, da ga je pobožal po glavi.

Sedeli so v polkrogu, obrnjeni proti Jenkinsu in ga pozorno poslušali.

»Zdaj morate biti pozorni,« je rekel Jenkins. »To je zelo pomembno. Morate se osredotočiti in zares globoko misliti in se čvrsto držati stvari, ki jih imatekošare s hrano in čebulo in drugega.«

Ena zmed deklet se je zahihitala .»Je to nova igra?«

»Ja,« je rekel Jenkins, »nekaj takega. Mislim, da je tonova igra. In vznemirljiva. Zelo vznemirljiva.«

Nekdo je rekel: »Jenkins si zmeraj izmisli igro za piknik Websterjevih.«

»In zdaj,« je rekel Jenkins, »morate paziti. Glejte me in poskušajte uganiti, na kaj mislim...«

»To je ugibanje,« je zavreščalo dekle, ki se je hihitala. »Obožujem igre ugibanja.«

Jenkins se je nasmehnil. »Prav imaš,« jerekel. »Točno to jeigra ugibanja. Zdaj pa, če ste pripravljeni,pazite in me glejte...«

»Hočem poskusiti te loke in puščiče,« je rekel eden izmed ljudi. »Ko bo vsega tega konec, jih lahko poskusimo, kajne, Jenkins?«

»Ja,« je potrpežljivo rekel Jenkins. »Ko bo tega konec, jih lahko poskusite.«

Zaprl je oči in prisilil možgane, da se dotaknejo vsakega izmed njih, čuteč vztrepetalo pričakovanje duhov, ki hrumijo po njegovem umu, čuteč majhne prodorne prste misli, ki so ga žgečkali po možganih.

»Močneje!« je pomislil Jenkins. »Močneje! Močneje!«

Drget mu je šel skoz možgane in otresel se ga je. Ne hipnozaniti telepatija, ampak največ, kar je lahko storil. Pritegljivost, zbiranje urnovvse v igri.

Počasi, pozorno je izvlekel skriti simbolbesede, misel in spremembo. Lahko jih spusti v možgane, eno za drugo, kot bi človek govoril otroku, trudeč se naučiti ga točnemu glasu, kako držati ustniče, kako premikati jezik.

Pustil jih je tam za hip, čutil, kako se jih drugi umi dotikajo, začutil je prste, ki so tipali po njih. Potem jihje pomislil naglastako kotjih je pomslil kobli.

In ni se ni zgodilo. Absolutno nič.Igra je bila končana.

Sedel je trd, molčeč in čutil je, kako ga gledajo.

Vse je bilo isto kot prej.

Razen...

Tam, kjer je bil prej rdeč grm z rdečimi cvetovi, je bil zdaj bel grm. Zraven njega je bila divja vrtnica, ko pa je zaprl oči, tudi nje ni bilo.

»Je to vse?« je vprašalo dekle in s hihitanjem prikrivala razočaranje.

»To je vse.«

»Zdaj lahko poskusimo loke in puščiče?« je vprašal eden izmed mladeničev.

»Ja,« je rekel Jenkins, »samo pazite. Ne merite eden v drugega. Nevami so. Peter vam bo pokažal, kako se to dela.«

»Razpakirale bomo kosilo,« je rekla ena izmed žensk. »Si prinesel košaro, Jenkins?«

»Sem,« je rekel Jenkins. »Pri Ester je. Imela jo je, ko smo se igrali.«

»Dobro,« je rekla ženska. »Vsako leto nas presenetiš s tistim, kar prineseš.«

Tudi to leto boste presenečeni, sije rekel Jenkins. Presenetil vas bo majhen paket semen, vsi so uradno polepljeni z napisi.

Kajti potrebovali bomo seme, sije mislil. Seme, da posadimo nove vrtove in začnemo znova obdelovat njiveda bomo znova vzgajali potrebščine. In potebovali bomo loke in puščiče, da pridemo do mesa. In kopja in trnke za ribe.

Zdaj so se druge majhne stvari,ki so se spremenile, začele opažati. Način, kako se je drevo krivilo na koniču travnika. In nek nov ovinek daleč dol na reki.

Jenkins je spokojno sedel na soniču in posluša vzklike ljudi in dečkov, poskušanje lokov in puščic, klepet žensk, ki so razprostirale prte in odmotavale pakete s hrano.

Kmalu jim bom moral povedati, sije rekel. Moral jih bomo pozoriti, naj bodo pazljivi s hranoda je ne zapravijo naenkrat. Ker to hrano bomo potrebovali, da vdržimo nekaj prvih dni, dokler ne izkopljemo korenje, nalovimo ribe in naberemo sadje.

Ja, kmalu jih bom moral sklicati in jim razkriti novost. Jim povedati, da so ostali sami. Jim povedati, zakaj. Jim povedati, da naj gredo naprej in delajo, kar jih je volja .Kajti to je povsem nov svet.

Upozoriti jih moram na koblije.

Čeprav je to najmanj pomembno. Človek zna z njimi poseduje nek zelo hudoben način. Način, ki ga uporablja za vse, kar mu je v napoto.

Jenkins je vzdihnil.

Gospod naj pomaga koblijem, je rekel.

Pripombe k osmi zgodbi

Obstaja določen sum, da je osma in zadnja zgodba morda ponaredek, da sodi v starodavno legendo, da je to neka novejša zgodba, ki si jo je izmislil nek pripovedovalec, ki na noben drug način ni uspel pridobiti priznanja za svoje delo.

Z gledišča strukture je to sprejemljiva zgodba, toda njena frazeologija ne dosega pripovedne veščine ostalih zgodb. Potlej je tu preveč očitnih zgodb.

Pa vendar, medtem ko v nebeni drugi zgodbi, ki so nesporno legendarne, ni moč najti niti sledu zgodovinske osnove, ima ta zgodba zgodovinsko noto.

V zapisih najdemo, da je eden izmed zaprtih svetov zaprt zsto, ker je to svet mravelj. To je danes mravljični svet - in bil je mravljični svet tekom brezštevilnih generacij.

Ni dokazov, da je mravljični svet prvobitni svet, iz katerega so vzšli Psi, a ni dokazov, da to ni. Dejstvo, da z raziskovanjem ni odkrit niti en svet, ki bi lahko lastil pravico do tega, da je prvobiten svet, bojda kaže na to, da je mravljinski svet v resnici utegnil biti svet, ki se je imenoval Zemlja.

Če je temu tako, so vsa upanja, da najdemo nove dokaze o poreklu legende, morda za zmeraj izgubljena, kajti edino v prvem svetu bi lahko našli elemente, ustvarjene s človeškim razumom, ki bi nesporno dokažali poreklo legende. Lahko bi upali, da bi edino tam našli odgovor na tisto osnovno vprašanje o obstanku ali neobstanku Človeka.

Če je mravljinski svet Zemlja, tedaj sta zaprto mesto Ženeva in hiša na Websterjevem hribu za zmeraz izgubljena za nas.

Archie, mali pobegli rakun, je čepel na vzpetini hriba in skušal ujeti eno izmed tistih drobčenih bitij, ki so tekala po travi. Rufus, Archiejev robot, mu je skušal nekaj reči, toda rakun je bil preveč zaposlen in ni nič odgovoril.

Homerje delal nekaj, kar še noben pes ni naredil. Šel je prek reke in zakorakal v tabor divjih robotov, boječ se, ker se ni vedelo, kaj utegnejo divji roboti narediti z njim, ko se bodo obrnili in ga opazili. Toda bil je bolj zaskrbljen kot prestrašen in zato je korakal naprej.

Globoko v skrivnem mravljišču so mravlje sanjale in načrtovale nek svet, ki ga oni ne razumejo. In prebijale so se v ta svet, upajoč na najboljše, mereč na nekaj, na kar ni še meril noben pes, robot ali človek.

V Ženevi je John Webster koničeval deset tisoč let obmrlosti in spal je še naprej, ne da bi se premikal. Zunaj na ulici je veter potepin šumel skoz listje vzdolž bulevarjev, toda nihče ga ni slišal niti videl.

Jenkins je korakal prek hriba, ne da bi se ozrl levo ali desno, ker so bile stvari, ki jih ni hotel videti. Neko drevo je stalo tam, kjer je drugo drevo stalo v nekem drugem svetu. To je bil pas zemlje, vtisnjen v njegove možgane z milijardo korakov v deset tisoč letih.

In, če se pozorneje prisluhne, je mogoče slišati smeh, ki odmeva že stoletja... privoščljiv smeh človeka z imenom Joe.

Archie je ujel eno izmed hitečih bitjec in ga močno stisnil v šapo. Pazljivo jo je dvignil in odprlbitječe je bilo tu in je brezglavo tekalo v poskusu pobega.

»Archie,« je rekel Rufus, »ne poslušaš me.«

Nemirno bitjece se je potopilo v Archiejevo krzno in naglo pobegnilo po podlakti.

»Mogoče je bila bolha,« je rekel Archie. Vzravnal se je in se popraskal po trebuhu.

»Nova vrsta bolhe,« je rekel. »A upam, da ni.Tudi navadna je zadosti grda.«

»Ne poslušaš,«je rekel Rufus.

»Zaposlen sem,« je rekel Archie. »Trava jih je polna. Moram odkriti, kaj je to.«

»Zapuščam te, Archie.«

»Kaj me?«

»Zapuščam te,«je rekel Rufus. »Grem v Zgradbo.«

»Ti si nor,« je začel pihat Archie. »Tega mi ne moreš narediti.

Mulo kuhaš, odkar si padel v tisto mravljišče.«

»Dobil sem Poziv,« je rekel Rufus. »Preprosto moram iti.«

»Dober sem bil do tebe,« je prosil rakun. »Nikdar te nisem silil, da bi preveč delal. Bil si mi bolj tovariš kot robot. Zmeraj sem s tabo postopal kot z živaljo.«

Rufus je trmasto odkimal. »Ne moreš me prisiliti, da bi ostal, «je rekel. »Ne morem ostati, karkoli že narediš. Dobil sem Poziv in moram iti.«

»Nimam možnosti dobiti drugega robota,« se je uprl Archie. »Izvlekli so mojo številko, jaz pa sem pobegnil. Dezerter sem in ti veš, da sem. Veš, da ne morem priti do drugega robota, medtem ko čuvaj prežijo name, da bi me ujeli.«

Rufus je samo stal.

»Potrebujem te,« je rekel Archie. »Moraš ostati in mi pomagati, da pridem do hrane. Ne smem se približati niti eni hranilnici, ker me bojo čuvaji prijeli in odvedli na Websterjev hrib. Moraš mi pomagati, da izkopljem luknjo. Zima prihaja in potreboval boml uknjo. Ne bo gretja ne svetlobe, ampak moram jo imeti. In ti mi moraš...«

Rufus se je že obrnil in se spustil po hribu proti reki. Ob reki...proti temnemu madežu nad daljnim horizontom.

Archie je obsedel, zgrbljen proti vetru, ki mu je kuštral krzno, zvil je rep okrog nog. Veter je prinesel mraz, mraz, ki ga še malo prej ni bilo. In ta mraz ni prihajal zaradi vremena, ampak zaradi nečesa dmgega.

Njegove bistre oči, kot dve kroglici, so preiskale vzpetino, toda niti sledu za Rufusom ni bilo.

Brez hrane, brez luknje, brez robota. Lovijo ga čuvaji. Grizejo ga bolhe.

In Zgradba, madež na oddaljenih hribih prek rečne doline.

Pred sto leti, tako pravijo zapisi, Zgradba ni bila večja od Hiše Websterjevih.

Potlej pa je zrasla... hiša, ki ji ni bilo koniča. Na začetku je zavzemala en juter. Potlej kvadratno miljo. Zdaj končno površin enega celega mesta. In še je rasla, se širila in dvigala navzgor.

Madež nad hribi in mračen strah za majhne vražjeverne stvore, ki sojo opazovali. Beseda, ki z nenadnim strahom prisili majhne mačke, ščeneta in druge mladiče, da umolknejo.

Ker v njej je bilo zlo... zlo neznanega, zlo, ki se ga ne čuti več in se mu pripisuje, kar se vidi ali sliši ali zavoha. Zlo, ki se ga občuti, posebej v temi noči, ko so luči pogašene in veter rezko žvižga pri vhodu v luknjo, druge živali pa spijo, medtem ko ti ležiš buden in poslušaš utripanje drugega obstajanja, ki prepeva nekje pod svetovi.

Archie je zamižal na jesenskem soniču, se neoopazno popraskal pob oku.

Morda bo nekega dne, je pomislil, nekdo iznašel način, kaj narediti z bolhami. Nekaj, kar se vtre v krzno, daj ih bo držalo stran ali kak način za pregovore z njimi, da se pride do njih in pomeni z njimi. Mogoče bi organizirali rezervat za njih, mesto, kjer bi lahko živele in se hranile, ne pa da sekirajo živali. Ali nekaj takega.

Ob tem, kakor je, se ne da veliko narediti. Praskaš se. Rečeš svojemu robotu, naj jih trebi, čeprav robot ponavadi izpuli več krzna kakor najde bolh. Vališ se po pesku ali prahu. Malček plavaš in nekaj jih utopiš... vresnici jih ne utopiš; samo sperešjih in če se katera utopi, je to pač njena smola.

Ukažeš robotu, da jih trebi... ampak zdaj ni več robota.

Ni robota, da bi trebil bolhe.

Ni robota, da bi mu pomagal loviti hrano.

Toda, se je spomnil Archie, dol pri reki je drevo čmeg gloga in nocojšnji mraz je zanesljivo prišel do plodov. Cmoknil je, misleč na glogovke. Takoj za grebenom je njiva s koruzo. Če boš zadosti hiter, boš počakal na primemo priložnost in se priplazil, sploh ne bo težko priti do koruznega storža. In če se zgodi najhujše, bo še zmeraj korenje in divji žir in tisto malo trte.

Rufus kar naj gre, si je zamrmral Archie. Naj imajo Psi svoje hranilniče. Naj čuvaji prežijo nanj še naprej.

On bo živel svoje življenje. Jedel bo sadje in kopal korenje in pustošil koruzno njivo, natančno tako kot so njegovi predniki jedli sadje in kopali korenje in pustošili polja.

Živel bo tako kot so živeli drugi rakuni, preden so prišli Psi s svojimi idejami o bratstvu živali. Kot so živele živali, preden so znale izgovarjat besede, preden so lahko brale tiskane knjige, ki so jim jih dajali Psi, preden so imeli robote, da bi jim služili namesto rok, preden so dobili toploto in svetlobo v luknjah.

Ja, in še predenje prišla loterija, ki ti odreja, ali boš ostal na Zemlji ali odšel na kak drug svet.

Psi, se je spomnil Archie, so bili pri tem povsem prepričljivi, zelo jasni in uglajeni. Nekatere živali, so govorili, morajo oditi na druge svetove, sičer bo preveč živali na Zemlji. Zemlja, so govorili, ni dovolj velika za vse. In loterija, so poudarjali, je pravičen način,da se določi, kdo izmed njih bo odšel na druge svetove.

In konec koničev, so govorili, drugi svetovi bodo skoraj kakor Zemlja. Ker so samo nadaljevanje Zemlje. Samo drugi svetovi, ki gredo za Zemljo v njenem toku. No ne čisto tako kot ona, a zelo podobni. Le s kakšno drobno razliko tu in tam. Mogoče ni drevja tam, kjer je drevje na Zemlji. Mogoče hrast tam, kjer je na Zemlj ioreh. Morda izvir sveže, hladne vode tam, kjer ga na Zemlji ni.

Morda, mu je govoril Homer, navdušujoč se... morda bo svet, za katerega je določen, boljši od Zemlje.

Archie se je stisnil k tlom, začutil, kako se mlačno jesensko sonče prebija skoz mraz jesenskega vetra. Mislil je na črne glogovkc. Mehke bojo in sočne, nekatere pa bojo zanesljivo odpadle ležale na tleh. Pojedel bo tiste s tal in se šele potem povzpel na drevo in si jih še nabral, potlej sc bo spustil in dokončal tiste, ki jih je stresel ob vzpenjanju.

Jedel jih bo in vzel v šape in si jih razmažal po obrazu. Lahko bi se čelo povaljal v njih.

S kotičkom očesa je opazil hiteča bitja v travi. Kakor mravlje, je pomislil, le da niso mravlje. Vsaj ne kot mravlje, kakršne je ponavadi videl.

Bolhe morda. Kakšna nova vrsta bolh.

Bliskovito je udaril s šapo in eno zagrabil. Začutil je, kako mu teka po dlani. Odprl je šapo, vidci bitje, kako teka po njej in šapo znova zaprl.

Dvignil je šapo k ušesu in prisluhnil.

Bitje, ki ga je ujel, je tiktakalo kot ura!

Tabor divjih robotov sploh ni izgledal tako, kot sije predstavljal Homer. Ni bilo zgradb. Samo rampe za izstrelitev in tri vesoljske ladje in nekaj robotov, ki so delali na eni izmed ladij.

Čeprav, če pomisliš, si je rekel Homer, moralo bi biti znano, da v taboru robotov ne bo zgradb. Ker roboti ne potrebujejo zatočišča, zgradba pa je samo to.

Homer se je bal, vendar se je zelo trudil, da tega ne bi pokažal. Vrgel je rep za hrbet, visoko dvignil glavo, uperil ušesa naprej in se namenil proti skupini robotov, ne da bi za hip okleval. Ko je prišel do njih, je sedel z iztegnjenim jezikom, ki je opletal, čakajoč, da bo kdo izmed njih spregovoril.

Ker pa nihče ni to storil, je zbral pogum in se sam oglasil.

»Ime mi je Homer,« je rekel, »in zastopam Pse. Če imate glavnega robota, bi se hotel pogovoriti z njim.«

Roboti so nadaljevali z delom še kakšno minuto, potem se je končno eden izmed njih obrnil, stopil bliže in počepnil k Homerju, da je imel glavo v isti višini z glavo psa. Drugi roboti so delali naprej, kot da se ni nič zgodilo.

»Jaz sem robot, imenovan Endrew,« je rekel robot, ki je počepnil k Homerju, »in nisem tisto, kar bi ti imenoval glavni robot, ker kaj takega nimamo. Lahko pa se pogovarjam s tabo.«

»Prišel sem k vam zaradi Zgradbe,« je rekel Homer.

»Mislim,« je rekel robot, imenovan Endrew, »da govoriš o zgradbi severovzhodno od nas. Tisti, ki jo je moč videti odtod, če se le obrneš.«

»To je ta zgradba, «je rekel Homer. »Prišel sem vprašat, zakaj jo gradite.«

»Ampak mi je ne gradimo,« je rekel Endrew.

»Videl sem robote, ki delajo na njej.«

»Ja, tam so roboti, ki delajo. A ne gradimo je mi.«

»Pomagate komu drugemu?«

Endrew je odkimal. »Nekateri od nas dobijo Poziv... poziv, da naj delajo tam. Mi jih ne poskušamo ustaviti, ker smo vsi svobodni delavci.«

»Kdo jo potem gradi?« je vprašal Homer.

»Mravlje,« je rekel Endrew.

Homerjev gobec se je mlahavo spustil.

»Mravlje? Misliš na tiste insekte. Mala bitja, ki živijo v mravljiščih.«

»Točno,« je rekel Endrew. S prsti je stekel prek peska kakor mravlja, ki jo mučijo.

»Ampak one ne bi hotele zgraditi take zgradbe,« se je uprl Homer. »One so neumne.«

»Nič več,«je rekel Endrew.

Homerje sedel skamenjen, zmrznjen na pesku in začutil je, kako mu ledene stopinje groze hodijo po živcih.

»Nič več,« je sam zase rekel Endrew. »Niso več neumne. Veš, nekočje bil človek, ki mu je bilo ime Joe...«

»Človek? Kaj je to?« je vprašal Homer.

Robot je spustil kokodajoč zvok, kot da je jezen na Homerja.

»Ljudje so bili živali,« je rekel. »Živali, ki so hodile po dveh nogah. Zelo so bile podobne nam,le da so bile iz mesa, mi pa smo iz kovine.«

»Ti misliš na vebsterje,« je rekel Homer. »Poznamo take stvore, a jim pravimo Websterji.«

Robot je počasi prikimal. »Ja, Websterji bi utegnili biti ljudje. Bila je neka družina ljudi, ki se je tako imenovala. Stanovali so tu blizu, čez reko.«

»Obstaja hiša, ki se imenuje Hiša Websterjevih,« je rekel Homer. »Nahaja se na Websterjevem hribu.«

»To je ta hiša,« je rekel Endrew.

»Mi jo vzdržujemo,« je rekel Homer. »Za nas je to sveto mesto, a ne vemo zakaj. To je preprosto izročilo, ki nam je preneseno... da moramo vzdrževati Hišo Websterjevih.«

»Websterjevi,« je rekel Endrew, »so vas, Pse, naučili govoriti.«

Homerje otrdel. »Nihče nas ni naučil govoriti. Sami smo se naučili. Razvili smo se tekom let. In naučili smo tudi druge živali.«

Endrew, robot, je čepel na soniču in kimal, kot da nekaj premišlja sam pri sebi.

»Deset tisoč let,« je rekel. »Ne, mislim, da bo prej dvanajst.Okrog enajst morda.«

Homerje čakal in ko je čakal, je začutil težo let, ki so pritiskala na hribe... leta reke in soniča, peska in vetra in neba.

In Endrewjevih let.

»Ti si star,« je rekel. »Se spominjaš toliko nazaj?«

»Ja,« je rekel Endrew. »Čeprav sem od zadnjih robotov, ki jih je človek naredil. Narejen sem le nekaj let prej, preden so se ljudje odselili na Jupiter.«

Homerje molče sedel in v glavi muje bučalo.

Človek... nova beseda.

Žival, ki je hodila po dveh nogah.

Žival, ki je naredila robote, naučila Pse govoriti.

Kot da bi bral Homerjeve misli, ga je Endrew nagovoril.

»Ne bi se smeli ločevati od nas,« je rekel. »Morali bi skupaj delati. Včasih smo sodelovali. Oboji bi pridobili, če bi sodelovali.«

»Bali smo se vas,« je rekel Homer.» Jaz se vas še zmeraj bojim.«

»Ja,« je rekel Endrew. »Ja, domnevam, da se bojite. Domnevam, da vasje Jenkins držal v strahu pred nami. Kajti Jenkins je bil pameten. Vedel je, da morate začeti znova. Vedel je, da ne smete vleči spomin na Človeka kot kamen okrog vratu.«

Homerje sedel in molčal.

»Mi pa nismo nič drugega kot spomin na Človeka,« je rekel robot. »Delamo stvari, ki jih je delal on, čeprav bolj znanstveno ,ker glede na to, da smo stroji, moramo biti znanstveni. Bolj potrpežljivi kot Človek, ker imamo večnost, on pa je imel le nekaj kratkih let.«

Endrew je narisal dve črti v pesku, ju prečrtal z dvema drugima črtama. Naredil je X v odprtem kvadratu v zgornjem levem kotu.

»Misliš, da sem nor,« je rekel. »Misliš, da bledem.«

Homer se je globlje vkopal s stopali v pesek.

»Ne vem, kaj naj mislim,« je rekel. »Vsa ta leta...«

Endrew je narisal O v srednjem kvadratu križaste slike,ki jo je narisal v pesku.

»Vem,« je rekel. »Vsa ta leta ste živeli z enim snom. Z idejo, da so Psi prvi premikalci. Dejstva pa je težko doumeti, težko se je sprijazniti z njimi. Morda bi bilo ravno tako dobro, če bi pozabil, kar sem ti povedal. Dejstva so včasih boleča. Robot mora delati z njimi, ker so edine stvari, s katerimi lahko dela. Ne moremo sanjati, veš. Dejstva so vse, kar imamo.«

»Mi smo že zdavnaj prešli stadij dejstev, «je rekel Homer. »Saj ne, da jih ne uporabljamo, ker včasih to delamo. Toda delamo na drugačen način. Z intuicijo in koblijskim načinom in prisluškovanjem.«

»Niste mehanični, «je rekel Endrew. »Za vas dva in dva ni zmeraj štiri, za nas pa mora biti štiri .In včasih se sprašujem, če nas tradicija ne slepi. Sprašujem se včasih, če nista dva in dva morda nekaj več ali manj kot štiri.«

Molče sta čepela, opazujoč reko, tok stopljenega srebra, ki se je valil po obarvani zemlji.

Endrew je naredil X v zgornjem desnem vogalu križaste slike. O v zgornjem osrednjem polju in X v spodnjem osrednjem polju. Z ravno poršino dlani je zgladil pesek.

»Nikdar ne zmagam,« je rekel. »Prepameten sem sam zase.«

»Govoril si mi o mravljah,« je rekel Homer. »O tem, da niso več neumne.«

»Ah, ja,« je rekel Endrew. »Pripovedoval sem ti o človeku zi menom Joe...«

Torej, obstajal je človek z imenom Joe. Ne vebster, ampak človek. Ker vebster je bil človek. In Psi niso bili prvi.

Homerje ležal zraven ognja, mlahava vreča krzna in kosti in mišic, z iztegnjenimi šapami, na katerih je počivala glava. Skoz napol odprte očije videl ogenj in senče, čutil je toploto, ki se je iz razplamtelih panjev širila po njegovem krznu.

V glavi pa je videl pesek in robota, ki molči in hribe, pritisnjene od let.

Endrew je čepel na pesku in govoril, medtem ko se mu je jesensko sonče bleščalo na ramenih... govoril je o ljudeh in psih in mravljah. O nečem, kar se je zgodilo v času življenja Nathanielovega, to pa je

bilo že davno, ker Nathaniel je bil prvi pes.

Bil je človek z imenom Joe... mutantčlovek, več kotčlovek... ki je premišljal o mravljah pred dvanajst tisoč leti. Spraševal se je, kako da so tako daleč napredovali in se potlej ustavili, zakaj so prišli v slepi kot usode.

In zato je, je govoril Endrew, Joe izbral neko mravljišče in se postavil kot bog, ki bo spremenil usodo mravelj. Hranil jih je, tako da se jim ni bilo treba ubadat z lakoto. Pokril je mravljišče s kupolo iz pleksiglasa in ga ogreval, da jim ni bilo treba spati zimskega spanja.

In stvar je delovala. Mravlje so šle naprej. Izdelovale so vozičke in topile rude. Toliko se je izvedelo, ker so bili vozički na površini, iz dimikov pa je prihajal dim topilnic. Na noben način se ni moglo izvedeti, kaj vse so še delale, kaj gradile in se naučile tam dol v tunelih.

Joe je bil nor, je rekel Endrew. Nor... pa vendar, morda ne tako zelo nor.

Kajti nekega dne je razbil kupolo iz pleksiglasain z nogo razsul mravljišče. Potlej je odšel, ne da bi se menil, kaj je z mravljami.

Toda roka, ki je razbila kupolo, noga, ki je razsula mravljišče, je mravlje povedla na pot veličine. Prisilila jih je, da se borijo... da ohranijo tisto, kar imajo, preprečijo, da se grlo usode znova zamaši.

Z nogo od zadaj, je govoril Endrew. Z nogo v rit mravljišča. Udarec v pravi smeri.

Pred dvanajst tisoč leti razbito, pohojeno mraljišče. Danes močna zgradba, ki raste iz leta v leto. Zgradba, ki je prekrila prostranstvo čelega mesta v času kratkega stoletja, ki bo prekrila več sto mest v naslednjih sto letih. Zgradba, ki se bo širila in goltala zemljo. Zemljo, ki ne pripada mravljam, ampak živalim.

Zakaj bi neka mravlja gradila hišo, ki v stotih letih zavzame površino mesta in ki še naprej raste? Čemu bi takšna zgradba mravljam sploh lahko služila?

Tega ni mogoče vedeti. Ker najprej bi moral vedeti, kako mravlja razmišlja. Moral bi poznati njene ambicije in cilj. Prodreti v tisto, kar ve.

Dvanajst tisoč let znanja od neke začetne točke, ki je ni mogoče razpoznati.

A jo je treba . Mora obstajati način.

Umakni se, je pomislil Homer. Ja, lahko bi se umaknili. Lahko bi se preselili na druge svetove, ki stopajo drug drugemu za petami. Lahko bi Zemljo podarili mravljam in še bi ostalo prostora za nas.

Toda to je dom. Tukaj so Psi vzklili. Tu smo učili živali govoriti in misliti in delati skupaj. Ustvarili smo bratstvo zveri.

Ker ni pomembno, kdo je bil prvi... vebstcr ali pes. To mesto je dom. Naš dom, kot tudi dom vcbstcrjev. Naš dom, kot tudi dom mravlj. In mravlje moramo ustaviti.

Dobro življenje, sije zamrmral Homer. Dobro življenje; in mi smo mislili, da smo mi tisti, ki smo ga ustvarili. Čeprav Endrew pravi, da nismo bili mi. Pravi, da nismo nič prispevali k mehanični veščini in logiki, ki smo jo nasledili... in da smo veliko izgubili. Govoril je o kemiji in se trudil razložiti, jaz pa nisem mogel doumeti. Preučevanje elementov, je rekel, in stvari kot so molekule in atomi in elektronika so napravili čudesa, ki jih človek ne bi mogel narediti s svojim znanjem. Lahko bi preučeval elektroniko milijon let, je rekel, pa ne bi prišel do drugih svetov, čelo čc bi izvedel, da so tu... in mi smo naredili tisto, kar nek vebstcr ne bi mogel.

Ker mislimo drugače od websterjev. Ne, to je človek, ni webster.

In naši roboti. Nič boljši niso od tistih, ki nam jih je pustil človek. Majhna sprememba tu in tam... očitna sprememba, toda neresnično izboljšanje.

Kdo bi sploh lahko pomislil, da lahko obstaja boljši robot?

Boljša koruza. Boljši oreh. Ali divji riž s polnejšim klasom. Boljši način pripravljanja kvasa, ki bi zamenjal meso.

Pa vendar... roboti dobijo Poziv in odidejo delat na Zgradbo, da bi zgradili tisto, kar nas bo izrinilo z Zemlje.

Ne razumemo. Seveda ne razumemo. Če bi bolje poznali svoje robote, bi morda doumeli. In ko bi doumeli, bi lahko uredili, da roboti ne prejmejo Poziva ali da se ne zmenijo zanj.

In to bi bila seveda rešitev. Če roboti nič bi delali, ne bi bilo Zgradbe. Mravjje nič bi mogle nadaljevati brez robotov.

Čeprav se Endrew morda moti, je pomislil. Imamo svoje izročilo o bratstvu zveri, divji roboti imajo svoje o propadu človeka. Kdo lahko zdaj tu pove, kaj je točno?

Na vratih je bilo zaslišati trkanje.

Homerje dvignil glavo in zamižal.

»Naprej,« je končno rekel.

Bil je robot Ezekijel.

»Ujeli so Archieja,« je rekel Ezekijel.

»Archieja?«

»Ja, Archieja, rakuna.«

»Ah, ja,« je rekel Homer. »To je tisti ,ki je pobegnil.«

»Zunaj ga imajo,« je rekel Ezekijel. »Ga hočeš videti?«

»Pošlji ga noter,« je rekel Homer.

Ezekijel je dal znak s prstom in Archie je pritekel noter. Krzno je imel zlepljeno, rep se je vlekel za njim. Za njim sta neslišno vstopila dva robota čuvaja.

»Skušal je ukrasti koruzo,« je rekel eden izmed čuvajev, »a smo ga opazili; dobro dirko nam je pripravil.«

Homerje zamišljeno sedel in se zagledal v Archieja. Archie mu je vrnil pogled.

»Nikdar me ne bi ujeli,«je rekel Archie, »če bi imel Rufusa. Rufus je bil moj robot in bi me opozoril.«

»In kje je zdaj Rufus?«

»Danes je dobil Poziv,« je rekel Archie, »in odšel je naZgradbo.«

»Povej mi,« je rekel Homer, »se je Rufusu kaj zgodilo, predenje odšel? Kaj nenavadnega? Izjemnega?«

»Nič,« je rekel Archie, »razen da je padel v neko mravljišče. Bil je neroden robot. Zmeraj se je spotikal. Ni bil koordiniran, kot bi moral biti. Nek vijak mu je popustil.«

Nekaj črnega in drobnega je skočilo z Archiejevega nosu in steklo po tleh. Archie je naglo zamahnil in ga ujel s hitrim udarčem.

»Raje sc umakni malče nazaj,« je Ezekijel opozoril Homerja. »Tale kratko malo sadi bolhe.«

»To ni bolha,« se je Archie napihnil od jeze. »Nekaj drugega je. Ujel sem ga danes popoldne. Tiktaka in izgleda kot mravlja, a ni mravlja.«

Stvar, ki je tiktakala, se je izvila iz Archiejevih krempljev in padla na tla. Spustil se je natančno, kot je treba in se znova premaknila. Archie jo je poskušal nabosti, toda izmaknila se mu je v cikcaku. Kot strela je prišla do Ezekijela in se mu povzpela po nogi.

Homerje skočil pokoniči, nenadoma je doumel.

»Hitro,« je zaklical. »Primite ga! Ujemite ga! Ne dovolite...«

Toda stvar je izginila.

Homerje počasi sedel. Zdaj je bil njegov glas miren in skoraj mrtev.

»Čuvaja,« je rekel, »zaprite Ezekijela. Ne premikajte se od njega, ne dovolite, da pobegne. Prinesite mi poročilo o vsem, kar bo delal.«

Ezekijel se je začel umikati.

»Saj nisem nič naredil.«

»Ne,« je blago rekel Homer. »Nisi še. A boš. Dobil boš Poziv in nas poskušal zapustiti in odšel na Zgradbo. In preden te pustimo, bomo izvedeli, kaj te je prisililo, da to storiš. Kaj je to, na kakšen način deluje.«

Homer se je obrnil in obličje se mu je nabralo od pasjega nasmeha.

»In zdaj, Archie...«

Toda Archieja ni bilo.

Neko okno je bilo odprto. In Archieja ni bilo.

Homer se je premetaval na senu, ne hoteč se prebuditi, pridušeno režeč.

Staram se, je pomislil. Preveč let se je zgrnilo name, kot tista leta s hribov.

Znova je bilo zaslišati trkanje in Homer se je dvignil na negotove noge.

»Vstopi,« je zarjovel »Prenehaj s tem ropotom in vstopi.«

Vrata so se odprla in vstopil je robot, večji, kakršnega Homer še ni videl. Bleščeč robot, ogromen in masiven, ki se je čelo v mraku bleščal kot žar. Na robotovem ramenu pa jesedel Archie, rakun.

»Jaz sem Jenkins,« je rekel robot. »Vrnil sem se nocoj.«

Homerje pogoltnil zrak in zelo počasi sedel.

»Jenkins,« je rekel. »Obstajajo zgodbe... izročilo... iz davnih dni.«

»Nič več kot izročilo?« je vpraša Uenkins.

»To je vse,« je rekel Homer. »Izročilo o robotu, ki skrbi za nas. Čeprav je Endrew popoldne pravil o Jenkinsu, ki ga je moral poznati. Obstaja neka zgodba o tem, da so ti Ps podarili telo za sedem tisoči rojstni dan in da je bilo to čudežno telo...«

Glas se mu je presekal... kajti telo robota, ki je stal pre dnjim z rakunom, ki mu je čepel na ramenu... to telo ni moglo biti nič drugega kot tisto darilo zarojstni dan.

»In Hiša Websterjevih?« je vprašal Jenkins. »Še zmeraj skrbite zanjo?«

»Še zmeraj jo vzdržujemo,« je rekel Homer. »Ohranjamo tako, kakršna je bila. To moramo delati.«

»Websterji?«

»Nobenih vebsterjev ni.«

Jenkins je pokimal. Najbolj občutljiv čut njegovega telesa mi je povedal ,da ni Websterjev. Ni bilo \vebsterjevskih vibracij.

Tako je bilo tudi prav.

»V težavah si,« je rekel Jenkins.

Homer ga je pogledal.

»Mravlje,« je rekel Jenkins. »Archie mi je povedal. Rekel je, da te mučijo mravlje.«

»Odšel sem v Hišo Websterjevih, da bi se skril,« je rekel Archie. »Bal sem se, da me boste znova ujeli in mislil sem, da je Hiša Websterjevih...«

»Molči, Archie,« je rekel Jenkins. »Ti nič ne veš o tem. Sam si povedal, da nič ne veš. Samo to si rekel, da imajo Psi težave z mravljami.«

Pogledal je Homerja.

»Domnevam, da so to Joe jeve mravlje,« je rekel.

»Ti torej veš za Joea,« je rekel Homer. »Pomeni, da je obstajal človek z imenom Joe?«

Jenkins se je zahihital. »Seveda, prebrisanec. A včasih je bil prijeten. Bil je pravihudič.«

Homerje rekel: »Gradijo. Vzamejo robote, da delajo za njih in gradijo neko zgradbo.«

»Gotovo,« je rekel Jenkins, »tudi mravlje imajo pravico graditi.«

»Toda gradijo preveč hitro. Izrinile nas bojo z Zemlje. Še tisoč ali malo več let in prekrile bojo Zemljo, če nadaljujejo s hitrostjo, s katero so gradile doslej.«

»In vi nimate kam? To vas skrbi.«

»Lahko gremo kam. Na mnoga mesta. V vse druge svetove. Koblijske svetove.«

Jenkins je resno pokimal. »Bil sem v koblijskem svetu. To je prvi svet do tega. Odvedel sem tja neke Websterje pred pet tisoč leti. Sele noco j sem se vrnil. In vem, kako se počutite. Noben drug svet ni dom. Hrepenel sem po zemlji skoraj vseh teh pet tisoč let. Vrnil sem se v Hišo Websterjevih in tam našel Archieja. Povedal mi je o mravljah in tako sem prišel sem. Upam, da ne zameriš.«

»Vesel sem, da si prišel,« je blago rekel Homer.

»Te mravlje,« je rekel Jenkins. »Domnevam, da jih hočete ustaviti.«

Homerje pritrdil.

»Obstaja način,« je rekel Jenkins. »Vem, da obstaja. Websterji so imeli način, če bi se le lahko spomnil. A to je bilo tako davno. In gre za zelo enostaven način, vem. Zelo enostaven način.«

Dvignil je roko in se podrgnil po bradi.

»Zakaj to delaš?« je vprašal Archie.

»A?«

»Drgneš obraz. Zakaj to delaš?«

Jenkins je spustil roko. »Navada pač, Archie. Nek websterski gib. Oni so tako razmišljali. To semprevzel od njih.«

»Ti to pomaga, da misliš?«

»No, mogoče. Mogoče ne. Zdi se, da je pomagalo Websterjem. Kaj bi Webster naredil v tem primeru? Websterji bi vam lahko pomagali. Vem, da bi.«

»Websterji v koblijskem svetu,« je rekel Homer.

Jenkins je odkimal. »Tam ni Websterjev.«

»Toda rekel si, da si nekatere odpeljal.«

»Vem. Ampak niso tam. Sam sem bil v koblijskem svetu skoraj štiri tisoč let.«

»Potlej ni nikjer več vebsterjev. Ostali so odšli na Jupiter. To mi je povedal Endrew. Jenkins, ali veš, kje je Jupiter?«

»So,« je rekel Jenkins. »Še je nekaj Websterjev, mislim. Ali so vsaj bili. Nekaj jih je ostalo v Ženevi.«

»To ne bo lahko,« je rekel Homer. »Celo za vebsterja ne. Te mravlje so pametne. Ti je Archie povedal o bolhi, ki jo je našel?«

»Ja, povedal mi je,« je rekel Jenkins. »Rekel je, da je skočila na Ezekijela.«

»Ne na,« je rekel Homer. »Marveč v. To ni bila bolha... robot je bil, majčen robot. Naredil je luknjo v Ezekijelovi lobanji in mu vstopil v možgane. Luknjo je zaprl za sabo.«

»In kaj zdaj dela Ezekijel?«

»Nič,« je rekel Homer. »Toda precej prepričani smo, da bo nekaj naredi takoj, ko robot postavi mehanizem. Dobil bo poziv, naj gre delat n Zgradbo.«

Jenkins je pokimal. »Prevzemanje,« je rekel. »Same ne morejo opraviti tega dela, zato prevzamejo oblast, kjer morejo.«

Znova se je podrgnil po bradi.

»Sprašujem se, če je Joe vedel,« je zamrmral. »Ko se je igral mravljega boga, je vedel?«

Toda to je bilo smešno. Joe ni mogel vedeti. Celo mutant, kakršen je bil Joe, ni mogel videti dvanajst tisoč let naprej.

Tako davno, je pomislil Jenkins. Toliko stvari se je zgodilo. Bruče Webster je komaj začel svoje poskuse s psi, šele sanjal je svoj sen o govorečih psih, ki mislijo in ki bodo skupaj s Človekom, s šapo v šapi šli po stezi usode... ne vedoč tedaj, da bo Človeka v nekaj kratkih stoletjih odneslo na štiri strani neba večnosti in da bodo pustili Zemljo robotu in psu. Pa vendar, je pomislil Jenkins, če je sploh morala biti kakšna družina, so bili to Websterji. Spominjam se jih, kot bi bilo včeraj. To so bili dnevi, ko sem o sebi premišljeval kot o Websterju.

»Rekel si, da obstaja nek način,« je silil Homer.

»Način?«

»Ja, način, da se ustavijo mravlje.«

Jenkns je pokimal. »Izvedel bom zanj. Grem v Ženevo.«

John Webster se je prebudil.

To je čudno, je pomislil, ker sem zahteval večnost. Moral bi večno spati, večnost pa nima koniča.

Vse ostalo je bila megla in sivina pozabe sna, toda tole se je izpostavljalo z vso jasnostjo razuma. Večnost, tolepa ni večnost.

Neka beseda mu je zakljuvala v razumu kot slabotno trkanje na oddaljenih vratih.

Ležal je in poslušal in beseda se je spremenila v dve besedi... ki sta postali njegovo ime:

»John Webster, JohnWebster.« In še in še in še.

»John Webster.«

»Prosim,« so rekli Websterjevi možgani in besede niso več prihajale.

Tišina in megla pozabe se je redčila. Spomini so se vračali. Eden za drugim.

Bilo je neko mesto in imenovalo se je Ženeva.

V mestu so živeli ljudje, toda ljudje brez cilja.

Psi so živeli zunaj mesta... na čelem svetu zunaj mesta. Psi so imeli svoj cilj in svoje sanje.

Sara se je povzpela na hrib, da bi presanjala eno stoletje...

Jaz pa... jaz, je pomislil John Webster, sem se povzpel na hrib in zahteval večnost. Tole ni večnost.

»Jenkins tukaj, John Webster.«

»Prosim, Jenkins,« je rekel John Webster, pa vendar tega ni izgovoril ne z ustnicam in ne z jezikom niti z grlom, ker je čutil, kako mu tekočina pritiska telo v njegovem cilindru,tekočina, ki ga je hranila in varovala pred dehidracijo. Tekočina, ki mu je zapečatila ustniče in oči in ušesa.

»Ja, Jenkins,« je z umom rekel Webster. »Spominjam se te. Bil si z družino od samega začetka. Pomagal si nam pri učenju Psov. Ostal si z njimi, ko ni bilo več družine.«

»Še zmeraj sem z njimi,« je rekel Jenkins.

»Zahteval sem večnost,« je rekel Webster. »Zaprl sem mesto in zahteval večnost.«

»Pogosto smo se spraševali,« je rekel Jenkins, »zakaj ste zaprli mesto.«

»Zaradi Psov,« je rekel Websterjev um. »Psi so si zaslužili priložnost Človek bi jim jo pokvaril.«

»Psi dobro napredujejo,« je rekel Jenkins.

»In mesto je zdaj odprto?«

»Ne, mesto je še zmeraj zaprto.«

»Toda ti si tu.«

»Ja, ampak edini vem za pot. Ne bo drugih. V vsakem primeru še zelo dolgo ne.«

»Čas,« je rekel Webster. »Pozabil sem na čas. Koliko je minilo, Jenkins?«

»Odkar ste zaprli mesto? Okrog deset tisoč let.«

»Obstajajo tudi drugi?«

»Ja, a spijo.«

»Pa roboti? Še zmeraj stražijo?«

»Roboti še stražijo.«

Webster je mimo ležal in razum mu je prevzela spokojnost. Mesto je bilo še zmeraj zaprto, zadnji ljudje pa spijo. Psi napredujejo, roboti še naprej stražijo.

»Ne bi me bilo treba buditi,« je rekel. »Moral bi me pustiti spati.«

»Nekaj moram izvedeti. Včasih sem to vedel, a sem pozabil, je pa zelo enostavno. Enostavno, toda pomembno.«

Webster se je zahahljal sam pri sebi. »Kaj je to, Jenkins?«

»Mravlje,« je rekel Jenkins. »Mravlje so sekirale ljudi. Kaj ste naredili, da ste sc jih rešili?«

»No, zastrupili smo jih,« je rekel Webster.

Jenkins je zinil. »Zastrupljali ste jih!«

»Ja,« je rekel Webster. »Zelo preprosto. Uporabljali smo bazo sirupa, sladkega, da smo jih pritegnili. In nato smo dali strup. A nismo dajali dovolj, da jih takoj pokončamo. Strup s počasnim dejstvovanjem, veš, tako da so imele čas odnesti ga v mravljišče. Tako smo jih veliko pobili, ne pa samo dve ali tri.«

Tišina je zabrnela v Webstrerjevi glavi... tišina brez misli, brezb esed.

»Jenkins,« je rekel. »Jenkins, ali si...«

»Ja, John Webster, tu sem.«

»Je to vse, kar želiš?«

»To je vse.«

»Zdaj lahko spet zaspim.«

»Ja, John Webster. Spite naprej.«

Jenkins je stal vrh hriba in čutil, kako prvi oster veter, napovedovalec zime, zavija naokrog. Pod njim strmina, ki se je spuščala do reke in bila posuta s črnimi in sivimi okostnjaki dreves brez listja.

Na severovzhodu se je dvigala mračna gromada, oblak usodne prerokbe, ki se je imenoval Zgradba. Stvar, ki se je rodila v možganih mravelj in ki je rastla, katere namen in cilj nobeno bitje, razen mravelj, niti približno ne bo mogel uganiti.

A obstajal je način, da razčisti z mravljami.

Človeški način.

Način, ki mu ga je povedal John Webster po deset tisoč letih spanja. Enostaven in temeljit način, brutalen, toda uspešen. Vzameš malo sirupa in daš nekaj strupa nanj... strupa s počastnim delovanjem, da ne učinkuje prehitro.

Enostaven način zastrupljanja, je rekel Jenkins. Zelo enostaven.

Samo da je bila tu potrebna kemija, Psi pa kemije sploh niso poznali.

Ker terja ubijanje, ubijanja pa ni.

Celo ne ubijanja bolh, bolhe pa precej mučijo Pse. Celo ne mravelj... mravlje pa grozijo, da odvzamejo svet, ki ga imenujejo rodno mesto.

Ni bilo ubijanja že pet tisoč let ali še več. Misel na ubijanje je bila izbrisana iz uma bitja.

In boljše je tako, sije rekel Jenkins. Boljše je izgubiti svet, kot se vrniti k ubijanju.

Počasi se je obrnil in se spustil po hribu.

Homer bo razočaranje pomislil.

Silno razočaran, ko bo slišal, da Websteirji ne poznajo načina, kako se boriti z mravljami...